CELEX: 62012FJ0122
Публична служба
Договорно нает служител
Договор за неопределено време
Прекратяване
Длъжност, която изисква разрешение за достъп до класифицирана информация
Отказ на националния орган по сигурността да предостави разрешение за достъп до класифицирана информация
Решение, изменено от органа по обжалване
Заключения на националния орган по сигурността и на органа по обжалване, които не обвързват органа, оправомощен да сключва договори

С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 22 октомври 2012 г., г‑н Arguelles Arias по същество иска отмяната на решението на органа, оправомощен да сключва договори (наричан по-нататък „ООСД“), на Съвета на Европейския съюз от 12 януари 2012 г., съобщено му на 16 януари 2012 г., с което се прекратява договорът му като договорно нает служител с действие от 31 май 2012 г., както и да му се присъди обезщетение за имуществените и неимуществените вреди, които твърди, че е претърпял, временно оценени съответно на 160181,85 EUR и на 25000 EUR.
Правна уредба
Член 3а от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) гласи:
„1.   „[…] „договорно нает служител“ за целите на настоящите Условия означава служител, който не е назначен на длъжност, включена в щатното разписание, прикрепено към частта от бюджета за съответната институция, а е нает за изпълнението на пълно или непълно работно време на функции:
a)
в някоя институция, свързани с изпълнението на технически задачи или задачи от административно-обслужващ характер;
[…]“.
По силата на член 119 от УРДС, членове 47—50а от тях относно условията за прекратяване на договори на срочно наети служители се прилагат по аналогия и към договорно наетите служители.
Член 47 от УРДС предвижда следното:
„Освен при смърт служебното правоотношение на срочно наетите служители се прекратява:
[…]
в)
в случай че договорът е за неопределено време:
i)
при изтичане на срока на предизвестието, посочен в договора; срокът на предизвестието не може да бъде по-кратък от един месец за всяка прослужена година и е с продължителност най-малко три и най-много 10 месеца. […]
[…]“.
На основание член 110 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“), член 79, параграф 2 и член 85, параграф 2 от УРДС с решение от 16 юни 2011 г. Съветът приема общи разпоредби за изпълнение относно условията за наемане на работа и за изпълнение на задачите на договорно наетите служители в генералния секретариат на Съвета (наричани по-нататък „ОРИ“), които се прилагат към договорно наетите служители, назначени по-специално на основание член 3а от УРДС.
Съгласно член 5 от ОРИ относно разрешенията за достъп до класифицирана информация:
„1.   Когато [генералният секретариат на Съвета] счете, че естеството на задачите, възложени на договорно наетия служител, изисква специални предпазни мерки за сигурност, е необходимо разрешение за достъп до класифицирана информация в съответствие с решението за приемане на разпоредбите относно сигурността на Съвета […].
2.   ООСД може да прекрати договора:
a)
в случаите, когато служителят откаже да се подложи на проучвания за надеждност;
б)
в случаите, когато в резултат от проведените проучвания на служителя не бъде предоставено разрешение за достъп до класифицирана информация;
в)
в случаите, когато на служителя е отнето разрешението за достъп.
3.   В случаите, предвидени в параграф 2, [букви] б) и в), ООСД трябва най-напред да провери дали е възможно договорно наетият служител да бъде преместен на друга длъжност, за която не се изисква разрешение за достъп до класифицирана информация, като взема предвид съображенията за непредоставяне на разрешение за достъп.
[…]“. [неофициален превод]
Член 8 от ОРИ относно функционалните групи предвижда:
„Договорно наетите служители[, посочени в член] 3а [от УРДС] се назначават от [генералния секретариат на Съвета] за изпълнението на функции на длъжност, която не е включена в щатното разписание за изпълнение на технически задачи или задачи от административно-обслужващ характер във функционална група I“. [неофициален превод]
На 31 март 2011 г. Съветът приема Решение 2011/292/ЕС относно правилата за сигурност за защита на класифицирана информация на ЕС (
ОВ L 141, стр. 17
), с което се създава всеобща система за сигурност за защита на класифицирана информация, която обхваща Съвета, генералния секретариат на Съвета (наричан по-нататък „генералният секретариат“) и държавите членки.
Член 2, параграф 1 от Решение 2011/292 гласи следното:
„Класифицирана информация на Е[вропейския съюз (ЕС)]“ […]“ означава всяка информация или материал, носещи гриф за сигурност на [Съюза], неразрешеното разкриване на които би могло да увреди в различна степен интересите на Европейския съюз или на една или повече от държавите членки“.
От член 2, параграф 2 на Решение 2011/292 следва, че всяка класифицирана информация на Съюза попада в някое от следните нива: „[très secret] UE“, „[secret UE]“, „[confidentiel] UE“, „[restreint UE]“.
Член 7 от Решение 2011/292 относно персоналната сигурност гласи:
„1.   Персоналната сигурност означава прилагане на мерки за гарантиране, че достъп до [класифицирана информация на Съюза] се предоставя единствено на лица, които:
—
[…],
—
са преминали проучване за надеждност за съответното ниво, когато е необходимо, и
—
[…].
2.   Процедурите за проучване на персонала за надеждност имат за цел да се определи дали може да се даде разрешение за достъп до [класифицирана информация на Съюза] на дадено физическо лице, като се имат предвид неговата лоялност и надеждност.
[…]“.
Член 15 от Решение 2011/292 относно организацията на сигурността в Съвета предвижда следното:
„[…]
2.   Генералният секретар действа като орган на [генералния секретариат] по сигурността. В това си качество генералният секретар:
[…]
в)
предоставя на длъжностните лица и другите служители на [генералния секретариат] разрешение за достъп на персонала на [Съюза] до класифицирана информация на Съюза в съответствие с член 7, параграф 3, преди да им бъде даден достъп до информация с ниво на класификация за сигурност [confidentiel] UE или по-високо;
[…]“.
В приложение I към Решение 2011/292 се посочват подробните правила за прилагане на член 7 от това решение.
Дял II от приложение I към Решение 2011/292, озаглавен „Д[аване на разрешение за достъп до класифицирана информация на Съюза]“, гласи:
„3.
Физическо лице получава разрешение за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност [confidentiel] UE или по-високо, след като:
[…]
б)
получи [разрешение за достъп на персонала] на съответното ниво или е съответно надлежно оправомощено по силата на изпълняваните от него функции в съответствие с националните законови и подзаконови актове; […]
[…]
4.
Всяка държава членка и [генералният секретариат] определят в рамките на своите структури длъжностите, които изискват достъп до информация с ниво на класификация за сигурност [confidentiel] UE или по-високо и за които по тази причина е необходимо разрешение за достъп на съответното ниво“.
Дял III от приложение I към Решение 2011/292, озаглавен „И[зисквания за разрешение за достъп на персонала]“, гласи следното:
„5.
След получаване на надлежно разрешено искане националните органи по сигурността или други компетентни национални органи отговарят за осигуряване извършването на проучване за надеждност на свои граждани, които кандидатстват за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност [confidentiel] UE] или по-високо. Стандартите на проучването са в съответствие с националните законови и подзаконови актове.
[…]
Процедури за [разрешение за достъп на персонала] в [генералния секретариат]
17.
За длъжностните лица и други служители, работещи в [генералния секретариат], органът на [генералния секретариат] по сигурността изпраща попълнения въпросник за проучване на надеждността на персонала на [националния орган по сигурността] на държавата членка, чийто гражданин е лицето, с молба да се предприеме проучване за надеждност за нивото на класификация на [класифицирана информация на Съюза], до което лицето ще има нужда от достъп.
18.
Когато на [генералния секретариат на Съвета] стане известна информация от значение за проучването за надеждност на лице, подало искане за [разрешение за достъп на персонала на Съюза], [генералният секретариат на Съвета] уведомява за това съответния [национален орган по сигурността] в съответствие с приложимите правила и разпоредби.
19.
След приключване на проучването за надеждност съответният [национален орган по сигурността] уведомява органа по сигурността на [генералния секретариат] за резултата от това проучване, като използва утвърдения от Комитета по сигурността стандартен образец за кореспонденция.
a)
Когато в резултат от проучването за надеждност се стигне до уверение, че няма неблагоприятни данни, които да поставят под въпрос лоялността и надеждността на лицето, назначаващият орган на [генералния секретариат на Съвета] може да предостави [разрешение за достъп на персонала] на [Съюза] на съответното лице и да му разреши достъп до [класифицирана информация на Съюза] на съответното ниво за определен срок.
б)
Когато проучването за надеждност не завърши с такова уверение, назначаващият орган на [генералния секретариат] уведомява съответното лице, което може да поиска да бъде изслушано от [назначаващия орган]. Назначаващият орган на генералния секретариат на Съвета може да поиска от компетентния [национален орган по сигурността] всякакви допълнителни пояснения, които този орган може да предостави в съответствие с националните законови и подзаконови актове. Ако крайният резултат бъде потвърден, не се предоставя [разрешение за достъп на персонала] на [Съюза].
20.
Проучването за надеждност заедно с получените резултати се подчиняват на действащите законови и подзаконови актове на съответната държава членка в тази област, включително на актовете, отнасящи се до обжалването. Решенията на [назначаващия орган] на [генералния секретариат] подлежат на обжалване в съответствие с Правилника […] и [УРДС] […].
[…]“.
Белгийският закон от 11 декември 1998 г. за класификацията и разрешенията за достъп до класифицирана информация, удостоверенията и становищата за сигурност (
Moniteur belge
от 7 май 1999 г., стр. 15752), изменен със Закона от 3 май 2005 г. (
Moniteur belge
от 27 май 2005 г., стр. 24993, наричан по-нататък „Законът за разрешенията за достъп“), гласи:
„[…]
Чл[ен] 12. Настоящият закон се прилага, когато органът, който е изключително компетентен да урежда достъпа до заетост, длъжност или степени, до информация, документи или данни, до класифицирани съоръжения, материали или уреди, помещения, сгради или обекти, или за организиране сключването и изпълнението на договори или на обществени поръчки, изисква да се притежава разрешение за достъп до класифицирана информация в интерес на защитата на териториалната цялост на държавата, на отбранителните планове, на провеждането на мисии на въоръжените сили, на вътрешната сигурност на държавата, включително в областта на ядрената енергия, и на устойчивостта на демократичния и конституционния ред, на външната сигурност на държавата и на международните отношения, на научния или икономическия потенциал на страната или на всеки друг основен интерес на държавата, на безопасността на белгийските граждани в чужбина или на функционирането на държавните органи за вземане на решения, или съгласно договорите, обвързващи Белгия.
[…]
Чл[ен] 22. След провеждане на проучването за надеждност органът по сигурността взема мотивирано решение в определения от краля срок относно предоставянето на изискваното разрешение за достъп въз основа на доклада от проучването, който му е изпратен от съставилата го служба за разузнаване и сигурност.
Органът по сигурността изисква от службата да му изпрати копие от цялата преписка, свързана с проучването за надеждност, ако прецени, че това е необходимо за разглеждането на доклада от проучването. Той може също да изиска от службата всяка допълнителна информация, която счете за необходима при разглеждането на доклада от проучването.
В срока, определен от краля, решението се съобщава от служителя по сигурността на физическото или юридическото лице, за което е подадено искане за издаване на разрешение за достъп до класифицирана информация.
[…]“.
Законът от 11 декември 1998 г. за създаване на орган по обжалване по въпроси, свързани с разрешенията за достъп до класифицирана информация, удостоверенията и становищата за сигурност (
Moniteur belge
от 7 май 1999 г., стр. 15758), изменен със Закона от 3 май 2005 г. (
Moniteur belge
от 27 май 2005 г., стр. 24989, наричан по-нататък „Законът за създаване на орган по обжалване“), гласи:
„[…]
Чл[ен] 4.
[1].   Когато съгласно член 22 от Закона [за разрешенията за достъп], предоставянето на необходимото разрешение за достъп до класифицирана информация е отказано […] лицето, за което разрешението е поискано, може в срок от 30 дни след […] съобщаване на решението […] да обжалва […] пред органа по обжалване.
[…]
Чл[ен] 6. […]
Органът по обжалване изслушва жалбоподателя по своя инициатива или по негово искане. Той може да се подпомага от адвокат.
[…]
Чл[ен] 9. […]
Решенията на органа по обжалване се мотивират. Те се съобщават с препоръчано писмо на жалбоподателя, на органа по сигурността и на службата за разузнаване и сигурност, която, в зависимост от случая, е провела проучването за надеждност или е изготвила преписката за проучването за сигурност. От момента на съобщаването решенията са пряко изпълними.
[…]
Решенията на органа по обжалване не подлежат на обжалване.
[…]
Чл[ен] 11. Когато преди обжалването е постановено решение, с което се отказва издаване […] на удостоверение за сигурност, ако след изслушване на жалбоподателя или неговия адвокат органът по обжалване счете, че изложените основания в подкрепа на обжалваното решение са неоснователни или непълни, той може да изиска органът по сигурността да предостави удостоверение за сигурност.
[…]
Чл[ен] 12. […]
[6]   Решенията на органа по обжалване подлежат на изпълнение по право от момента на съобщаването им и не подлежат на обжалване.
[7]   Производството пред органа по обжалване няма суспензивен ефект.
[…]“.
Обстоятелства в основата на спора
Жалбоподателят е назначен в Съвета в качеството на договорно нает служител по смисъла на член 3а от УРДС във функционална група I, степен 1, стъпка 1 за периода от 1 октомври 2007 г. до 30 септември 2010 г. Той е зачислен в генерална дирекция (ГД) „Персонал и администрация“, дирекция „Конференции, организация, инфраструктури“, отдел „Конференции“, служба „Разсилни“ на генералния секретариат, за да изпълнява функциите на служител, натоварен с технически задачи и/или със задачи от административно-обслужващ характер по смисъла на член 80, параграф 2 от УРДС.
Член 7 от договора на жалбоподателя предвижда, че „[с]лужителят, който следва да извършва дейност в сектор, изискващ висока степен на поверителност, трябва да бъде проучен за сигурност съгласно [р]ешение [2001/264/ЕО] на Съвета от 19 март 2001 г.[ за приемане на разпоредбите относно сигурността на Съвета (
ОВ L 101, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 10)]“.
От известие до персонала № 58/09 на генералния секретариат от 11 март 2009 г., което отменя и заменя известия до персонала № 14/09 и № 91/05, става ясно, че на всички администратори в Съвета, назначени в ГД „Персонал и администрация“, дирекция „Конференции, организация, инфраструктури“, може да е необходим достъп до класифицирана информация на Съюза и че най-ниското ниво на класификация за сигурност, което трябва да имат, е „[secret] UE“ за някои администратори в заседателна зала или „[confidentiel] UE“ за всички останали.
Съветът и жалбоподателят сключват споразумение за продължаване на договора му за нов тригодишен период, считано от 1 октомври 2010 г. до 30 септември 2013 г. Подадено е искане за разрешаване на достъп до класифицирана информация. На 8 декември 2010 г. жалбоподателят връща съответния формуляр и на следващия ден искането е одобрено.
От 16 май 2011 г. жалбоподателят е назначен в ГД „Персонал и администрация“, дирекция „Протокол и [к]онференции“, отдел „Операции/[т]ехнически дейности“, служба „Пропуск за зали“. След приемането на ОРИ от Съвета на 16 юни 2011 г. договорът на жалбоподателя като договорно нает служител е подновен за неопределен срок на 1 октомври 2011 г. с допълнително споразумение № 1 към споразумението за продължаване на посочения договор.
С писмо от 17 ноември 2011 г. председателят на националния орган по сигурността на Белгия (наричан по-нататък „НОС“) уведомява служителя по сигурността на Съвета, че след преглед на служебното досие на жалбоподателя искането за разрешаване на достъп за ниво на класификация за сигурност „secret“ е било отхвърлено.
На 5 декември 2011 г. служителят по сигурността на Съвета поканва жалбоподателя на събеседване и му съобщава официално решението, с което се отказва предоставяне на разрешение за достъп. От документите, приложени към отговора на Съвета в рамките на процесуално-организационните действия, е видно, че същия ден жалбоподателят е подписал копие от писмото на председателя на НОС от 17 ноември 2011 г. с отбелязване „запознат съм с информацията“.
Също на 5 декември 2011 г. началникът на отдела на жалбоподателя, уведомен за решението на НОС, се среща с него. По искане на Съда на публичната служба посоченият началник на отдел уточнява в съдебното заседание, че основната цел на срещата е била да уведоми жалбоподателя за преместването му от служба „Пропуск за зали“ в служба „Разсилни на етаж в сграда Justus Lipsius“, за която необходимото разрешение за достъп е с по-ниско ниво на класификация за сигурност. Началникът на отдела на жалбоподателя добавя, че тази мярка е била приета с незабавно действие по силата на задължението на генералния секретариат за вземане на предпазни мерки.
На 8 декември 2011 г. жалбоподателят подава жалба пред белгийския орган по обжалване по въпроси, свързани с разрешенията за достъп до класифицирана информация, удостоверенията и становищата за сигурност (наричан по-нататък „органът по обжалване“).
Съгласно член 5, параграф 3 от ОРИ, който изисква от ООСД, преди да прекрати договора, да провери дали е възможно заинтересованото лице да бъде преместено на друга длъжност, за която не е необходимо разрешение за достъп до класифицирана информация, като взема предвид съображенията за непредоставяне на разрешение за достъп, отдел „Съветници на ръководството“ на ГД „Персонал и администрация“ изготвя на 11 януари 2012 г. докладна записка (наричана по-нататък „докладната записка от 11 януари 2012 г.“). В нея се прави изводът, че е невъзможно заинтересованото лице да бъде преместено на каквато и да било друга длъжност, като се имат предвид профилът му, процедурата за подбор, въз основа на която е било назначено, а именно подбор на договорно наети служители на длъжност „разсилен“, твърдените от НОС факти, както и задължението на Съвета да вземе специални предпазни мерки в областта на сигурността.
Началникът на отдел „Индивидуални права“ поканва жалбоподателя на събеседване на 16 януари 2012 г. и му предава лично докладна записка от 12 януари 2012 г., с която го уведомява за решението на ООСД да прекрати договора му, с действие от 31 май 2012 г., след изтичането на четиримесечното предизвестие с начало 1 февруари 2012 г. (наричано по-нататък „спорното решение“). От мотивите на спорното решение става ясно, че то се основава на разпоредбите на член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ, които предвиждат възможност за ООСД да прекрати договора на служител, в случай че след провеждане на проучванията за надеждност не му бъде предоставено разрешение за достъп. Със същото решение жалбоподателят е приканен да използва отпуска си преди началото на срока на предизвестие и е освободен от изпълнение на задълженията си, считано от 16 януари 2012 г.
Искането на жалбоподателя от 17 януари 2012 г., от една страна, положението му да бъде запазено до приключване на започнатото от него производство по обжалване и от друга страна, решението за уволнението му да не бъде приведено в изпълнение, докато органът по обжалване не постанови решението си, е отхвърлено от Съвета с писмо от 26 януари 2012 г. Искането е отхвърлено по-специално по съображение, първо, че жалбоподателят не може да продължи да заема длъжността си, без да има разрешение за достъп до класифицирана информация; второ, поради това че производството пред органа по обжалване няма суспензивен ефект; трето, поради фактите, обосновали решението на НОС, и четвърто, въз основа на задължението на генералния секретариат на Съвета да се увери в лоялността, надеждността и сериозността на всички лица, които имат разрешение за достъп до класифицирана информация на Съюза.
На 8 март 2012 г. органът по обжалване изменя решението на НОС и му разпорежда да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „secret“. Решението на посочения орган има следния текст:
„[…] В жалбата си и в съдебното заседание […] [жалбоподателят] оспорва фактите, обосновали решението, с изключение на осъжданията,от [н]аказателен съд за нарушения на Правилника за движение по пътищата. Той заявява, че никога не е бил осъждан за обстоятелствата, посочени в преписката, и че е неосъждан, освен в областта на правилата за движение по пътищата. В това отношение той представя копия от протоколи от различните съдебни дела, посочени в решението. В преписката относно най-сериозните деяния […] в обобщения протокол самата [ф]едерална полиция заключава, че разкритите факти, засягащи [жалбоподателя], не са установени и че той е имал само второстепенна роля. Що се отнася до останалите цитирани протоколи, той заявява, че никога не е бил подсъдим пред въззивния [н]аказателен съд, като се позовава на свидетелството си за съдимост.
[…]
[Жалбоподателят] не отрича, че има няколко парични задължения, но за не особено високи суми. […].
[О]рганът по обжалване може единствено да констатира, че заинтересованото лице е известно на полицейските служби за минали деяния, че никога не е било преследвано за тези деяния и че няма значителни дългове, които могат да представляват риск от злепоставяне за заинтересованото лице.
[…]“.
На 30 март 2012 г. жалбоподателят подава административна жалба срещу спорното решение на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
На 24 май 2012 г. в рамките на Съвета е организирана среща, за да се разгледа административната жалба на жалбоподателя и последващите действия, които да бъдат предприети, на която присъстват жалбоподателят и неговият адвокат. От писмото на Съвета от 11 юни 2012 г., изпратено до адвоката на жалбоподателя, става ясно, че на посочената среща е договорено последният да изпрати на Съвета копие от документите, представени пред органа по обжалване, които могат да докажат, че жалбоподателят не е имал никакво участие, дори и непряко, в деянията, посочени в решението, с което НОС отказва да му предостави разрешение за достъп до класифицирана информация, както и в решението на органа по обжалване, с което е отменено посоченото решение за отказ.
На 12 юни 2012 г. адвокатът на жалбоподателя отговаря на писмото на Съвета от 11 юни 2012 г. по-конкретно следното:
„Обратно на това, което мислех, вече не съм в състояние да ви изпратя копие от документите, представени пред [о]ргана по обжалване по въпроси, свързани с разрешенията за достъп. Тези документи са поверителни и не могат да бъдат представени за разглеждане от Съвета. Те спадат към личния живот на моя доверител и Съветът […] не е оправомощен да ги разглежда“.
Съветът отхвърля административната жалба на жалбоподателя с решение от 20 юли 2012 г. Отхвърлянето се основава главно на факта, че заеманата от жалбоподателя длъжност изисква достъп до класифицирана информация на Съюза, поради което той не може да изпълнява задълженията си, без да притежава разрешение за достъп; на задължението за вземане на предпазни мерки, което има генералният секретар на Съвета, който трябва да се увери в лоялността, надеждността и сериозността на всички лица, които имат разрешение за достъп до класифицирана информация на Съюза, както и на съображенията, мотивирали решението на НОС от 17 ноември 2011 г. При условията на евентуалност в решението на Съвета се напомня, че текстът на решението на органа по обжалване не може да възстанови загубеното специфично отношение на доверие между жалбоподателя и институцията, защото дори второстепенна роля при толкова сериозни деяния, както и наличието на дългове са достатъчни да поставят под въпрос лоялността, надеждността и липсата на уязвимост, изисквани от жалбоподателя в рамките на изпълнението на неговите задължения, както и необходимите морални предпоставки за изпълнението им в рамките на генералния секретариат.
Искания на страните
Жалбоподателят моли Съда на публичната служба:
—
да отмени спорното решение и доколкото е необходимо, да отмени решението за отхвърляне на неговата административна жалба срещу това решение,
—
да осъди Съвета да му заплати като обезщетение за претърпените от него имуществени вреди сума, временно оценена на 160181,85 EUR,
—
да осъди Съвета да му заплати като обезщетение за претърпените неимуществени вреди сума, временно оценена на 25000 EUR,
—
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът моли Съда на публичната служба:
—
да отхвърли жалбата като неоснователна,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По първата част от исканeто за отмяна на спорното решение и доколкото е необходимо, за отмяна на решението за отхвърляне на административната жалба
Съгласно установената съдебна практика от членове 90 и 91 от Правилника следва, че жалба на посочено в него лице срещу решение на органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) или срещу бездействието на този орган да предприеме предвидена в Правилника мярка, е допустима само когато заинтересованото лице е сезирало предварително ОН с жалба, която поне частично е била — изрично или мълчаливо — отхвърлена. По силата на член 117 от УРДС тази съдебна практика е приложима по аналогия и спрямо жалба на служител срещу решение на ООСД или срещу негово бездействие да предприеме предвидена в УРДС мярка.
По този начин административната жалба и нейното отхвърляне — изрично или мълчаливо — са неразделна част от сложна процедура и представляват само предварително условие за сезиране на съда. При тези условия обжалването, дори и формално насочено срещу отхвърлянето на административната жалба, има за действие да сезира съда с жалба срещу увреждащия акт, срещу който е подадена административната жалба, освен в хипотезата, при която отхвърлянето на административната жалба има различен обхват от този на акта, срещу който тя е насочена. Многократно е било постановявано, че с оглед на съдържанието си изрично решение за отхвърляне на административна жалба може да няма характер на акт, потвърждаващ оспорения от жалбоподателя акт. Такъв е случаят, когато решението за отхвърляне на административната жалба включва преразглеждане на положението на жалбоподателя в зависимост от нови фактически и правни обстоятелства или когато то изменя или допълва първоначалното решение. В тези хипотези отхвърлянето на административната жалба представлява акт, подлежащ на съдебен контрол, като съдът се произнася по него при преценката за законосъобразност на оспорения акт и дори го приема за увреждащ акт, който заменя последния (Решение на Общия съд на Европейския съюз от 21 септември 2011 г. по дело Adjemian и др./Комисия, T‑325/09 P, точка 32).
Като се има предвид, че в системата на Правилника или на УРДС заинтересованото лице следва да подаде административна жалба срещу оспореното от него решение и да подаде жалба срещу решението за отхвърляне на тази административна жалба, Съдът на Европейския съюз приема, че жалбата е допустима, независимо дали е насочена само срещу решението, което се оспорва с административната жалба, само срещу решението за отхвърляне на административната жалба или срещу тези две решения едновременно, стига административната и съдебната жалба да са подадени в предвидените в членове 90 и 91 от Правилника срокове. Въпреки това в съответствие с принципа на процесуална икономия съдът може да реши, че не следва да се произнася конкретно по исканията, насочени срещу решението за отхвърляне на административната жалба, ако установи, че те са лишени от самостоятелно съдържание и в действителност се преплитат с исканията, които са насочени срещу решението, което се оспорва с административната жалба (вж. в този смисъл Решение на Съда от 17 януари 1989 г. по дело Vainker/Парламент, 293/87, точки 7 и 8). Такъв може да е случаят по-специално когато съдът установи, че решението за отхвърляне на административната жалба — евентуално поради това че е мълчаливо — само потвърждава решението, което се оспорва с административната жалба, и следователно отмяната на същото решение няма да породи спрямо правното положение на заинтересованото лице никакво действие, по-различно от това, произтичащо от отмяната на решението, което се оспорва с административната жалба (Решение по дело Adjemian и др./Комисия, посочено по-горе, точка 33).
В настоящия случай договорът за неопределено време на жалбоподателя е прекратен през януари 2012 г., с действие от 31 май 2012 г., предвид заключенията от проучването за надеждност, проведено от НОС, резултатите от което са станали известни през ноември 2011 г. Решението на органа по обжалване, с което е изменено решението на НОС, е от 8 март 2012 г., а административната жалба на жалбоподателя, с която той оспорва спорното решение — от 30 март 2012 г. От точка 32 от настоящото решение е видно, че през май 2012 г. Съветът е организирал среща с жалбоподателя и че на 11 юни 2012 г. Съветът е поискал от адвоката на жалбоподателя да му изпрати допълнителни документи, което последният е отказал да направи.
При тези обстоятелства решението от 20 юли 2012 г. за отхвърляне на административната жалба включва преразглеждане на положението на жалбоподателя в зависимост от нови фактически и правни обстоятелства, в случая решението на органа по обжалване от 8 март 2012 г. и отказа на жалбоподателя да представи поисканите от Съвета документи. От това следва, че решението за отхвърляне на административната жалба представлява акт, подлежащ на контрол от Съда на публичната служба, който се произнася по него при преценката за законосъобразност на оспореното решение.
Жалбоподателят изтъква пет правни основания в подкрепа на исканията си за отмяна на спорното решение. Първото е изведено от нарушение на Решение 2011/292 и на ОРИ, както и на Закона за разрешенията за достъп и на Закона за създаване на орган по обжалване и на кралските укази за изпълнението им. Второто основание е изведено от липсата на мотиви на увреждащия акт. Третото е изведено от нарушение на правото на защита, от незачитане на състезателния характер на производството и от нарушение на правото на предварително изслушване. Четвъртото основание е изведено от явна грешка в преценката. Петото е изведено от непропорционалност на уволнението и от неспазване на задължението на ООСД да разгледа евентуално преназначаване или запазване на първоначалната длъжност. Съдът на публичната служба ще разгледа основанията в този ред.
По първото основание, изведено от нарушение на член 7 от Решение 2011/292 и приложение I към него, по-специално на точка 20 от ОРИ, както и на Закона за разрешенията за достъп, на Закона за създаване на орган по обжалване и на кралските укази за изпълнението им.
Жалбоподателят разделя това основание на две части: първата част се отнася до липсата на нормативна основа за уволнението, което е незаконосъобразно. Втората част се отнася до превишаване на правомощия от страна на Съвета, който се е опитал да замени преценката на НОС и на органа по обжалване със собствената си преценка.
– Доводи на страните по първата част от първото основание
Жалбоподателят счита, че уволнението му противоречи на член 7 от Решение 2011/292 и на приложение I към него, по-специално на точка 20, на Закона за разрешенията за достъп, на Закона за създаване на орган по обжалване и на кралските укази за изпълнението им, както и на ОРИ.
Той поддържа, че тъй като законодателят предвижда възможност за обжалване в рамките на процедурата за предоставяне на разрешения за достъп до класифицирана информация, обстоятелството, че обжалването няма суспензивен ефект, е без значение. В случая, поради това че решението на НОС може да бъде изменено от въззивната инстанция, Съветът не може да изпълни спорното решение, без да изчака приключването на производството. В случая, тъй като жалбоподателят е получил разрешение за достъп, прекратяването на договора му е лишено от нормативна основа и следователно е незаконосъобразно.
Жалбоподателят добавя, че член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ дава възможност на институцията да прекрати договора на служител, на когото е отказано разрешение за достъп, но не включва задължение в този смисъл, противно на това, твърдяно от Съвета.
Съветът иска първата част от първото основание да се отхвърли.
– Съображения на Съда на публичната служба
В самото начало Съдът на публичната служба напомня, че съгласно член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа основанията и изложените фактически и правни доводи.
Всъщност с оглед гарантиране на правната сигурност и доброто правораздаване, за да са допустими основанието или оплакването, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които се основава жалбоподателят, да следват по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба, за да позволят на ответника да подготви защитата си, а на Съда на публичната служба — да се произнесе по исковата молба или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни (Решение на Съда на публичната служба от 10 ноември 2011 г. по дело Merhzaoui/Съвет, F‑18/09, точки 42 и 43).
Макар да е вярно, че в рамките на първата част от първото основание жалбоподателят упреква Съвета, че с приемането на спорното решение е нарушил член 7 от Решение 2011/292, Закона за разрешенията за достъп, Закона за създаване на орган по обжалване и кралските укази за изпълнението им, това не променя обстоятелството, че тези оплаквания са само изложени и не са подкрепени с никакви доводи, противно на правилото по член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник. Следователно те трябва да бъдат отхвърлени като недопустими.
Доколкото жалбоподателят не посочва по какъв начин разпоредбите на точка 20 от приложение I към Решение 2011/292 са били нарушени в случая, твърдението за нарушение на посочените разпоредби също следва да бъде отхвърлено като недопустимо. Впрочем следва да се констатира, че единствената цел на тези разпоредби е да се определи законодателството, приложимо, от една страна, към проучванията за надеждност, извършвани от държавите членки, включително и към жалбите, подадени срещу резултатите от тях, а именно действащото законодателство в съответната държава членка, и от друга страна, към жалбите, подадени срещу решенията на ОН или на ООСД на генералния секретариат — в конкретния случай Правилникът.
Следователно в рамките на първата част от първото основание остава да се провери дали, както поддържа жалбоподателят, спорното решение е прието в нарушение на разпоредбите на член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ, които предвиждат единствено възможност, а не задължение за ООСД да прекрати договора на служител в случаите, когато в резултат от проучванията за надеждност не му бъде предоставено разрешение за достъп, от една страна, и от друга страна, дали е лишено от нормативна основа, тъй като органът по обжалване е разпоредил НОС да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „secret“.
Най-напред, от член 7, параграф 1 от Решение 2011/292 следва, че персоналната сигурност минава през прилагане на мерки за гарантиране, че достъп до класифицирана информация на Съюза се предоставя единствено на лица, които е необходимо да се запознават с такава и които са преминали проучване за надеждност на персонала на Съюза за съответното ниво, когато е необходимо, и са информирани за отговорностите си.
По-нататък, съгласно член 15, параграф 2, буква в) от Решение 2011/292 генералният секретар на Съвета е органът по сигурността на генералния секретариат и в това си качество предоставя на длъжностните лица и другите служители разрешение за достъп на персонала на Съюза до класифицирана информация на ЕС в съответствие с член 7, параграф 3 от това решение, преди да им бъде даден достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „[confidentiel] UE“ или по-високо.
Накрая, разрешението за достъп на персонала на Съюза е определено в допълнение A към Решение 2011/292 като „разрешение от [ОН] на [генералния секретариат], дадено в съответствие с настоящото решение след приключване на проучване за надеждност, извършено от компетентните органи на държава членка, с което се удостоверява, че дадено лице може да получи достъп до [класифицирана информация на Съюза] на определено ниво […] до конкретна дата, при условие че бъде установена „необходимост да се знае“; така описаното лице се смята за „лице с разрешение за достъп“.
Следователно от горепосочените разпоредби произтича, че генералният секретар на Съвета единствен е оправомощен да вземе решение дали на персонала на генералния секретариат да се предостави разрешение за достъп на персонала на Съюза, или да се откаже предоставянето му.
Вярно е, че съгласно точка 5 от дял III на приложение I към Решение 2011/292 националните органи по сигурността или компетентните национални органи отговарят за осигуряване извършването на проучвания за надеждност на свои граждани, тъй като в сравнение с генералния секретар на Съвета посочените органи са в по-добро положение при получаването на достъп до информация в различните държави членки.
Все пак съгласно точка 19, буква а) от дял III на приложение I към Решение 2011/292, когато в резултат от проучването за надеждност се стигне до уверение, че няма неблагоприятни данни, които да поставят под въпрос лоялността и надеждността на лицето, ОН на генералния секретариат или ООСД по отношение на служителите може да предостави разрешение за достъп на персонала на Съюза на съответното лице и да му разреши достъп до класифицирана информация на Съюза на съответното ниво за определен срок.
От текста на посочената в предходната точка разпоредба следва, че ОН на генералния секретариат или ООСД по отношение на служителите не е обвързан от заключенията от проучването за надеждност, проведено от националните органи, а и от заключението на органа по обжалване, и че дори когато резултатът е благоприятен за заинтересованото лице, той няма задължение да му предостави разрешение за достъп на персонала на Съюза и запазва възможността си да откаже да му предостави разрешение.
Като се има предвид целта на процедурата за проучване на персонала за надеждност, която се състои, така както е определена в член 7, параграф 2 от Решение 2011/292, в установяване дали на лицето може да се разреши издаване на разрешение за достъп до класифицирана информация на Съюза, като се имат предвид неговата лоялност и надеждност предвид неблагоприятните сведения относно жалбоподателя, установени в резултат от проведеното от НОС проучване и съобщени на Съвета с писмо от 17 ноември 2011 г., ООСД е можел да има съмнения по-конкретно относно липсата на риск от уязвимост на жалбоподателя и да реши, че не следва да му предоставя разрешението за достъп, от което има нужда.
В случая не е оспорено, че в генералния секретариат жалбоподателят е заемал длъжност, за която се изисква разрешение за достъп до класифицирана информация. След като проверява съгласно член 5, параграф 3 от ОРИ дали е възможно жалбоподателят да бъде преместен на друга длъжност, за упражняването на която той не би имал нужда от разрешение за достъп, и приема въз основа на докладната записка от 11 януари 2012 г., чието съдържание е възпроизведено в точка 27 от настоящото решение, че подобно преместване е невъзможно, ООСД е можел да вземе решение за прекратяване на договора на жалбоподателя след изтичане на четиримесечното предизвестие в съответствие с член 47, буква в), подточка i) от УРДС, без да наруши член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ.
Тази констатация не може да бъде оборена от довода на жалбоподателя, че органът по обжалване е разпоредил НОС да предостави на жалбоподателя разрешението за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „secret“ — обстоятелство, което би могло да лиши от нормативна основа решението за прекратяване на договора му като договорно нает служител.
Всъщност от текста на точка 20 от дял III на приложение I към Решение 2011/292 следва, че проучването за надеждност заедно с получените резултати се подчиняват на действащите законови и подзаконови разпоредби в съответната държава членка в тази област, включително и на актовете, отнасящи се до обжалването. В белгийското право член 11, първа алинея от Закона за създаване на орган по обжалването предвижда, че след изслушване на жалбоподателя или неговия адвокат, ако счете, че изложените основания в подкрепа на решението за отказ да се предостави разрешение за достъп до класифицирана информация, са неоснователни и непълни, органът по обжалване може да изиска националният орган по сигурността да предостави удостоверение за сигурност.
В случая решението на НОС да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „secret“, взето след решението на органа по обжалването, се основава на Закона за разрешенията за достъп и е валидно за достъп до информация, която попада в приложното поле на този закон, както и за достъп до класифицирана информация на Съюза, що се отнася до служителите на държавите членки, посочени в член 14, параграф 3 от Решение 2011/292.
За сметка на това, както следва от точки 56 и 59 от настоящото решение, що се отнася до достъпа на служителите в генералния секретариат до класифицирана информация на Съюза, след проучването за надеждност, проведено от националните органи, единствено ОН или ООСД по отношение на служителите може да вземе решение, с което предоставя или отказва да предостави разрешение за достъп до класифицирана информация на персонала на Съюза, без да е обвързан от заключенията от посоченото проучване, в случая — със заключението на органа по обжалване.
Следователно първата част от първото правно основание трябва да се отхвърли.
– Доводи на жалбоподателя по втората част от първото основание
Жалбоподателят изтъква, че Съветът се опитва да замени със собствената си преценка преценката на НОС и тази на органа по обжалване, като използва понятието „отношение на доверие“. По този начин той превишава правомощията си. Всъщност органът по обжалване си е дал сметка, че НОС е допуснал грешки в смисъл, че жалбоподателят не дължал каквито и да било суми и че с представянето на свидетелството си за съдимост той бил доказал, че заключенията на НОС били неточни. Тъй като разрешението за достъп до класифицирана информация е било предоставено на жалбоподателя, Съветът трябвало да се съобрази с това решение.
– Съображения на Съда на публичната служба
В това отношение следва да се констатира, от една страна, че процедурата по проучване за надеждност има за цел да установи дали на лицето може да се разреши достъп до класифицирана информация на Съюза, като се имат предвид неговата лоялност и надеждност; от друга страна, че списъкът с критериите, които следва да се възприемат в хода на проучване за надеждност, който се съдържа в точка 8 от дял III на приложение I към Решение 2011/292, не е изчерпателен. Освен това към критериите, изброени в посочената точка 8, букви а)—к), се добавят в точки 9 и 10 съответно финансовото и медицинското състояние на лицето, характерът, поведението и състоянието на съпруга(та), както и тези на лицето, с което проучваното лице живее на съпружески начала, или на близък член на семейството му като критерии, които също могат да бъдат взети предвид.
Съдът на публичната служба отбелязва, че при приемането на спорното решение Съветът е разполагал само със заключението на НОС и че с оглед на неблагоприятните сведения относно жалбоподателя, отразени в проучването за надеждност, по-конкретно липсата на риск от уязвимост на последния не е установена. Следователно, както е видно от точка 61 от настоящото решение, през януари 2012 г. ООСД е можел да откаже на жалбоподателя предоставянето на разрешение за достъп на персонала на Съюза до класифицирана информация и да вземе решение за прекратяване на договора му.
С оглед на решението на органа по обжалване от 8 март 2012 г. Съветът преразглежда, в рамките на административната жалба на жалбоподателя, възможността да му предостави разрешение за достъп на персонала на Съюза до класифицирана информация, като за целта на 24 май 2012 г. организира среща с жалбоподателя, в присъствието на адвоката му, и изисква от последния копие от документите, представени пред органа по обжалване, който най-напред приема да ги представи, а след това отказва да ги съобщи, поради това че са поверителни и спадат към личния живот на неговия доверител.
Макар да е вярно, че органът по обжалване изменя решението на НОС по благоприятен за жалбоподателя начин, това не променя факта, че крайната констатация, до която достига посоченият орган, а именно че „заинтересованото лице е известно на полицейските служби за минали деяния, че никога не е било преследвано за тези деяния и че няма значителни дългове, които могат да представляват риск от злепоставяне за заинтересованото лице“, трябва да се претегля спрямо други, по-малко положителни констатации, съдържащи се в същото решение, че „[жалбоподателят] не отрича, че има няколко парични задължения“, или „[в] преписката относно най-сериозните деяния […] в обобщения протокол [ф]едералната полиция заключава, че разкритите факти, засягащи [жалбоподателя], не са установени и че той е имал само второстепенна роля“.
В съдебното заседание се оказва, че заключението, че жалбоподателят е имал „второстепенна роля“ по отношение на най-сериозните деяния, съдържащи се в решението на НОС, е тълкувано от Съвета в смисъл, че жалбоподателят бил пряко свързан с най-сериозните деяния, макар и маргинално, и че дори дружал със съмнителни лица, които с оглед на задължението на Съвета да взема предпазни мерки сами по себе си обосновават отказа да му предостави разрешение за достъп до класифицирана информация. Жалбоподателят обаче заявява, че посоченото заключение показва, че той само е бил изслушан като свидетел от федералната полиция по преписка, разглеждана по отношение на трети лица, и че от протоколите от изслушването въобще не следва, че той е допринесъл по какъвто и да е начин за деянията — предмет на наказателно преследване.
С оглед на тази информация, предоставена от жалбоподателя, която не е налице в преписката, Съдът на публичната служба, от една страна, запитва Съвета дали е склонен да преразгледа спорното решение предвид протоколите от горепосоченото изслушване, представени пред органа по обжалване, които жалбоподателят е трябвало да изпрати на Съвета, тъй като последният няма достъп до тях по друг начин. От друга страна, Съдът на публичната служба запитва жалбоподателя дали не е готов да представи тези протоколи на Съвета, което е отказал да направи през май 2012 г. Съветът отговаря утвърдително, докато жалбоподателят потвърждава отказа си и посочва, че не проявява интерес към възможността да бъде възстановен на предишната си длъжност в Съвета, тъй като жалбата му вече е само с предмет получаване на обезщетение за имуществени и неимуществени вреди.
При тези условия следва да се констатира, че с оглед на документите, с които е разполагал, и на поведението на жалбоподателя ООСД на генералния секретариат — единственото лице, което е в положение да предостави на Съвета документите, представени пред органа по обжалване — е действал в рамките на правомощията си и не е заместил органа по обжалване, като е отказал да измени спорното решение с решението за отхвърляне на административната жалба.
От това следва, че втората част от първото правно основание трябва да се отхвърли, а оттам и правното основание в неговата цялост.
По второто правно основание, изведено от липсата на мотиви на увреждащия акт
– Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че спорното решение не е мотивирано и не препраща към нито един документ, който би позволил да се разберат причините за неговото уволнение. По този начин Съветът не е спазил задължението да мотивира решенията си, наложено му с член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
Съветът иска да се отхвърли правното основание.
– Съображения на Съда на публичната служба
Що се отнася до задължението за мотивиране на решенията с неблагоприятни последици, Съдът на публичната служба напомня, че сред предоставените от правния ред на Съюза гаранции в административното производство е по-конкретно принципът на добра администрация, закрепен в член 41 от Хартата, който съдържа по-специално „задължението на администрацията да мотивира своите решения“ (Решение на Съда на публичната служба от 11 юли 2013 г. по дело Tzirani/Комисия, F‑46/11, точка 136 и цитираната съдебна практика).
Освен това задължението за мотивиране на решенията с неблагоприятни последици е основен принцип на правото на Съюза, който може да се дерогира само по императивни съображения (Решение по дело Tzirani/Комисия, посочено по-горе, точка 137 и цитираната съдебна практика).
Впрочем според постоянната съдебна практика изискваните от член 296 ДФЕС мотиви трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на автора на акта (Решение по дело Tzirani/Комисия, посочено по-горе, точка 138 и цитираната съдебна практика).
Задължението за мотивиране на увреждащия акт, предвидено в член 25, втора алинея от Правилника, има за цел, от една страна, да се даде на заинтересованото лице достатъчно информация, за да прецени дали актът е обоснован, или евентуално има порок, който дава основание валидността му да се оспорва пред съда на Съюза, и от друга страна, да се даде възможност на този съд да упражни контрол за законосъобразността на този акт. Поради това мотивите по принцип трябва да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с увреждащия го акт, тъй като неизлагането на мотиви не може да се поправи с факта, че заинтересованото лице узнава мотивите на акта в хода на производството пред съда на Съюза (вж. в този смисъл Решение на Общия съд на Европейския съюз от 7 декември 2011 г. по дело HTTS/Съвет, T‑562/10, точка 32).
Следва да се уточни, че няма императивно съображение, което да позволява изключването на срочно наетите служители от защита срещу необоснованите уволнения, особено когато са сключили договор с неопределен срок или когато при срочен договор са уволнени преди изтичането на срока му. За да се гарантира обаче достатъчна защита в този смисъл, е важно да се позволи, от една страна, на заинтересованите лица да се уверят, че законните им интереси са били спазени или накърнени, както и да преценят възможността да сезират съда, и от друга страна, да се позволи на последния да упражни своя контрол, което означава да се признае съществуването на задължение за мотивиране в тежест на компетентния орган (вж. в този смисъл Решение на Съда на публичната служба от 24 април 2008 г. по дело Longinidis/Cedefop, F‑74/06, точка 49).
От съдебната практика също така следва, че обхватът на задължението за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от конкретните обстоятелства, по-специално от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от евентуалния интерес на адресата да получи обяснения. За да се прецени дали мотивите са достатъчни, те трябва да се поставят в контекста, в който е приет обжалваният акт (Решение по дело Longinidis/Cedefop, посочено по-горе, точка 50 и цитираната съдебна практика).
При наличието на мярка за уволнение на служител, нает по договор за неопределено време, е от особено значение мотивите, на които се основава такава мярка, по общо правило да бъдат ясно и писмено изложени, за предпочитане в самия текст на съответното решение. Действително това е единственият акт, който материализира решението на институцията и чиято законосъобразност се преценява към датата, на която е приет. Същевременно задължението да се изложат мотивите за уволнението, също може да се приеме за спазено, ако заинтересованото лице е било надлежно уведомено за тези мотиви в хода на събеседванията с висшестоящите си и ако решението на ООСД е взето в кратък срок след провеждането на тези събеседвания. ООСД може евентуално и да допълни тези мотиви на етапа на разглеждане на подадената от заинтересованото лице административна жалба (Решение по дело Longinidis/Cedefop, посочено по-горе, точка 51).
В настоящия случай на първо място следва да се отбележи, че спорното решение се основава на разпоредбите на член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ, които предвиждат възможност за ООСД да прекрати договора на служител, в случай че след провеждане на проучванията за надеждност не му бъде предоставено разрешение за достъп до класифицирана информация; на второ място, че жалбоподателят е знаел за неблагоприятния за него резултат от проучването за надеждност, проведено от НОС, тъй като на 8 декември 2011 г. е оспорил заключенията от проучването пред органа по обжалване; и на трето място, от една страна, че на 5 декември 2011 г. жалбоподателят провежда събеседвания най-напред със служителя по сигурността на Съвета, след това със своя началник-отдел, който го уведомява, че ще бъде назначен на длъжност, за която се изисква разрешение за достъп до по-ниско ниво на класифицирана информация, и от друга страна, че на 16 януари 2012 г. той провежда среща с началника на отдел „Индивидуални права“, по време на която последният му предава решението за прекратяване на договора му. Следователно жалбоподателят не е можел да се заблуди относно съображенията, довели ООСД на генералния секретариат до приемане на спорното решение.
Тази констатация се потвърждава от съдържанието на писмото, което жалбоподателят изпраща до Съвета на 17 януари 2012 г., в което той упреква институцията, че не е изчакала приключването на производството пред органа по обжалване, преди да прекрати договора. Съветът отговаря с писмо от 26 януари 2012 г., в което оборва доводите на жалбоподателя.
Накрая, отговорът на административната жалба, в който спорното решение е било преразгледано не само с оглед на заключенията на НОС, но и с оглед на решението на органа по обжалване, е дал възможност на жалбоподателя да прецени основателността на посоченото решение и доколко е целесъобразно неговото обжалване пред Съда на публичната служба.
От гореизложеното следва, че второто основание е неоснователно.
По третото основание, изведено от нарушение на правото на защита, от незачитане на състезателния характер на производството и от нарушение на правото на предварително изслушване
– Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че по смисъла на член 41, параграф 2 от Хартата правото му да бъде изслушан, е нарушено, тъй като той не е бил изслушан преди 12 януари 2012 г. — датата на спорното решение.
Съветът иска да се отхвърли правното основание. Всъщност жалбоподателят бил изслушан неколкократно от неговите висшестоящи, преди да му бъде съобщено решението за прекратяване на договора. Съветът посочва събеседванията на жалбоподателя от 5 декември 2011 г. със служителя по сигурността на Съвета и с неговия началник-отдел, както и от 16 януари 2012 г. с началника на отдел „Индивидуални права“.
– Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно постоянната съдебна практика зачитането на правото на защита във всяко производство, което се открива срещу определено лице и може да завърши с увреждащ го акт, е основен принцип на правото на Съюза и трябва да се гарантира дори при липсата на всякаква правна уредба относно разглежданото производство. Този принцип, който отговаря на изискванията за добра администрация, изисква засегнатото лице да има възможност да представи надлежно становището си по повод на обстоятелствата, които биха могли да бъдат възприети срещу него в бъдещия акт (Решение на Първоинстанционния съд от 8 март 2005 г. по дело Vlachaki/Комисия, T‑277/03, точка 64).
В случая Съветът не е доказал, например посредством писмо с покана от висшестоящите на жалбоподателя, че последният е бил изслушан преди приемането на спорното решение.
От друга страна, жалбоподателят представя по преписката писмото на НОС от 17 ноември 2011 г., изпратено на служителя по сигурността на Съвета, което показва, че той е бил уведомен своевременно за решението на НОС и че следователно е бил в състояние да представи надлежно становището си преди приемането на спорното решение.
Всъщност, от една страна, с това писмо от адресата е поискано да уведоми заинтересованото лице, първо, за решението на НОС, второ, за възможността да подаде жалба, за да оспори решението, и трето, да изпрати на НОС копие от приподписаното и датирано писмо. Безспорно е обаче, че това съобщаване е извършено, защото в отговор на процесуално-организационните действия, които Съдът на публичната служба решава да извърши, Съветът представя по делото копие от горепосоченото писмо, подписано от жалбоподателя на 5 декември 2011 г., върху което саморъчно е отбелязано „запознат съм с информацията“, и че на 8 декември 2011 г. жалбоподателят е подал жалбата си до органа по обжалване.
От друга страна, съгласно точка 19, буква б) от дял III на приложение I към Решение 2011/292 жалбоподателят е можел да поиска да бъде изслушан от ООСД. В писмените си становища по делото Съветът твърди, че тази информация му е била дадена от служителя по сигурността, когато на 5 декември 2011 г. му е съобщил заключенията от проучването на НОС, което е потвърдено от самия служител по сигурността в съдебното заседание, в отговор на въпроси на Съда на публичната служба. В писмения си отговор на процесуално-организационните мерки, които Съдът на публичната служба решава да извърши, жалбоподателят твърди, че не е имал време да предприеме това действие преди прекратяването на договора му, и в съдебното заседание посочва, че с оглед на заключенията от проучването на НОС е искал да се съсредоточи върху обжалването пред органа по обжалване с убеждението, че ако решението на НОС бъде изменено, Съветът ще бъде длъжен да преразгледа решението си за прекратяване на договора му.
По-нататък, доколкото спорното решение е било преразгледано от ООСД въз основа на решението на органа по обжалване, следва да се провери дали правото на защита на жалбоподателя е било спазено преди приемане на решението за отхвърляне на административната жалба.
В това отношение, както е видно от точка 32 от настоящото решение, в рамките на Съвета е организирана среща с жалбоподателя, подпомаган от адвоката си, за да се разгледат административната жалба и действията, които да бъдат предприети, като с писмо от 11 юни 2012 г. на жалбоподателя е дадена възможност да представи на Съвета протоколите от различните съдебни дела, посочени в решението на НОС, както и обобщения протокол от федералната полиция, представен пред органа по обжалване, които могат да докажат, както той твърди в съдебното заседание, че е бил изслушан само като свидетел и следователно не е участвал лично в най-сериозните деяния, възпроизведени в заключенията от проучването за надеждност, проведено от НОС. Безспорно е обаче, че след като най-напред жалбоподателят приема да представи тези документи на Съвета, впоследствие той отказва да направи това.
Подобно поведение на жалбоподателя при разглеждането от Съвета на административната му жалба, подадена на 30 март 2012 г., с която е поискал отмяната на спорното решение въз основа на направеното от органа по обжалване на 8 март 2012 г. изменение на решението на НОС, е несъвместимо със спазването на основното задължение за лоялност и сътрудничество по отношение на институцията работодател, което длъжностните лица имат по силата на член 11 от Правилника, приложим по аналогия към договорно наетите служители по силата на член 81 от УРДС. Това задължение за лоялност и сътрудничество се изисква не само при осъществяването на конкретните задачи, поверени на даден служител, но се разпростира и по отношение на всички правоотношения, съществуващи между него и институцията, към която този служител е зачислен (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 26 ноември 1991 г. по дело Williams/Сметна палата, T‑146/89, точка 72).
Поради това Съдът на публичната служба констатира, че дори Съветът да не е организирал среща между ООСД и жалбоподателя, посветена само на изслушването на становищата на жалбоподателя относно предвиденото прекратяване на договора му, и то преди приемането на спорното решение, обстоятелствата около приемането и съобщаването на посоченото решение, както и следваната от Съвета процедура, за да се отговори на административната жалба, при разглеждането на която спорното решение е преразгледано от ООСД въз основа на нови фактически и правни обстоятелства, дават възможност на жалбоподателя да представи по надлежен начин становището си по повод на уличаващите го обстоятелства.
Поради това третото правно основание следва да се отхвърли.
По четвъртото основание, изведено от явна грешка в преценката
– Доводи на страните
В подкрепа на това правно основание жалбоподателят поддържа, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката, като го е уволнил, без да вземе предвид възможността решението на НОС да бъде изменено. Съветът е трябвало да запази положението на жалбоподателя до произнасянето по жалбата, подадена пред органа по обжалване. Освен това Съветът бил допуснал сериозна явна грешка в преценката, като е счел, че уволнението е задължително, докато съгласно член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ това е само възможност, с която той разполага.
Съветът иска да се отхвърли правното основание.
– Съображения на Съда на публичната служба
От член 47, буква в) от УРДС, приложим по аналогия към договорно наетите служители по силата на член 119 от УРДС, следва, че решението за прекратяване на договор за неопределено време, взето при спазване на предвидения в този договор срок на предизвестието и в съответствие с разпоредбите на посочения член, е предоставено на преценката на компетентния орган. Съдът на публичната служба не може да контролира основателността на такава преценка, освен ако може да се установи наличието на явна грешка или на злоупотреба с власт (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 14 юли 1997 г. по дело B/Парламент, T‑123/95, точка 70).
В рамките на изложените от жалбоподателя основания Съдът на публичната служба следва да провери дали Съветът не е допуснал явна грешка при преценката на приетите от него факти, за да вземе спорното решение. В контекст като този по настоящия спор обаче, при наличието на признато на администрацията широко право на преценка, доказването, че тя е допуснала явна грешка в преценката на фактите, която може да обоснове отмяната на приетото въз основа на тази преценка решение, предполага доказателствата, които жалбоподателят трябва да представи, да бъдат достатъчни, за да лишат от правдоподобност възприетата от администрацията преценка на фактите (Решение на Съда на публичната служба от 19 февруари 2013 г. по дело BB/Комисия, F‑17/11, точка 60).
Що се отнася до определяне на понятието за явна грешка в преценката, когато ООСД разполага със свобода на преценка, Съдът на публичната служба вече е уточнявал, че една грешка е явна, когато може да се схване лесно и да се открие по очевиден начин (Решение на Съда на публичната служба от 24 март 2011 г. по дело Canga Fano/Съвет, F‑104/09, точка 35). Именно в светлината на това определение следва да се провери дали спорното решение е опорочено от явна грешка.
В това отношение Съдът на публичната служба установява, на първо място, че с оглед на заключенията от проучването, проведено от НОС, жалбоподателят не може да продължи да заема длъжността си. На второ място, от докладната записка от 11 януари 2012 г., чието съдържание е възпроизведено в точка 27 от настоящото решение, следва, че се оказва невъзможно жалбоподателят да бъде преместен на друга длъжност. На трето място, от текста на член 12, параграф 7 от Закона за създаване на орган по обжалване е видно, че производството пред него няма суспензивен ефект. На четвърто място, доколкото генералният секретар на Съвета няма да е обвързан от заключенията от проучването, проведено от НОС, той няма да е обвързан и от решението на органа по обжалване, чиито решения са задължителни само в приложното поле на Закона за разрешенията за достъп и не могат да поставят под въпрос законосъобразността на спорното решение. При тези условия Съветът не е допуснал явна грешка в преценката, като е решил да изпълни спорното решение, без да изчака приключването на производството пред органа по обжалване.
Следва да се добави, че твърдението на жалбоподателя, че Съветът е допуснал сериозна явна грешка в преценката, като е счел, че уволнението е задължително съгласно член 5, параграф 2, буква б) от ОРИ, се основава на погрешен прочит на материалите в преписката. Всъщност, от една страна, преди да вземе решение да прекрати договора на жалбоподателя, ООСД разглежда дали е възможно жалбоподателят да бъде преместен на друга длъжност, за която не се изисква разрешение за достъп на персонала на Съюза. От друга страна, въз основа на заключенията на органа по обжалване, през май 2012 г. ООСД поканва жалбоподателя на среща, на която той присъства заедно с адвоката си, и му дава възможност да докаже, че неблагоприятните сведения за него, установени в хода на проучването за надеждност, проведено от НОС, са неоснователни.
От това следва, че и четвъртото правно основание трябва да се отхвърли.
По петото основание, изведено от непропорционалност на уволнението и от неспазване на задължението на ООСД да разгледа евентуално преназначаване или запазване на първоначалната длъжност
– Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че в последния му атестационен доклад се посочва, че профилът на служителя е забележителен, тъй като е един от най-добрите администратори на зала, като всичките тринадесет критерии за оценка са оценени с „добър“ или „много добър“, също както и езиковите му познания.
Въз основа на решението на органа по обжалване, с което се разпорежда на НОС да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до класифицирана информация, Съветът е трябвало да преразгледа спорното решение, защото жалбоподателят има всички гаранции да запази длъжността си или най-малкото да бъде възстановен на предишната си длъжност „разсилен на етаж), тъй като за тази длъжност не се изисква разрешение за достъп, нито се налага да се извършва процедура по проучване за надеждност.
Съветът иска да се отхвърли правното основание.
– Съображения на Съда на публичната служба
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика задължението за полагане на грижа, както и принципът на добра администрация означават по-специално, че когато се произнася по положението на длъжностно лице или на служител, дори и при упражняване на широко право на преценка компетентният орган е длъжен да вземе предвид всички данни, които могат да бъдат от значение за неговото решение, и по-конкретно да отчита не само интереса на службата, но и интереса на съответното длъжностно лице или служител. Именно предвид обхвата на правото на преценка, с което разполагат институциите при преценката на интереса на службата, контролът на съда на Съюза трябва все пак да се ограничава до въпроса дали компетентният орган се е придържал към разумните граници и не е упражнил по неправилен начин правото си на преценка (Решение на Съда на публичната служба от 13 юни 2012 г. по дело Macchia/Комисия, F‑63/11, точка 50 и цитираната съдебна практика, обжалвано пред Общия съд на Европейския съюз, дело T‑368/12 P).
За да реши дали е трябвало да уволни жалбоподателя, ООСД е бил длъжен да разгледа не само очевидния интерес на жалбоподателя от продължаване на трудовото правоотношение, което го е свързвало с институцията, но и интереса на службата, определен от нуждите на Съвета, който носи отговорност за управлението на класифицираната информация на Съюза, и да се увери в лоялността и надеждността на назначавания от него персонал.
Що се отнася до претеглянето на разглежданите в конкретния случай интереси, от докладната записка от 11 януари 2012 г., чието съдържание е възпроизведено в точка 27 от настоящото решение, е видно, че съгласно член 5, параграф 3 от ОРИ генералният секретар на Съвета действително е разгледал възможността за преместване на жалбоподателя на друга длъжност. Той обаче не е преместен поради профила си, процедурата за подбор, въз основа на която е бил назначен, неблагоприятните данни за него, констатирани от проведеното от НОС проучване за надеждност, и задължението на генералния секретар на Съвета да вземе специални предпазни мерки в областта на сигурността.
В това отношение не може да се възприеме прочитът, който жалбоподателят прави на докладната записка от 11 януари 2012 г., че с оглед на последния му атестационен доклад профилът му е подходящ, за да запази заеманата от него длъжност „администратор на зала“ или поне предишната си длъжност „разсилен на етаж“.
Всъщност, що се отнася до възможността да запази заеманата от него длъжност или да бъде преназначен на изпълняваната по-рано длъжност, от член 7, параграф 3 от Решение 2011/292, разглеждан заедно с известие до персонала № 58/09, чието съдържание е възпроизведено за целите на производството в точка 20 от настоящото решение, следва, че поради възложените им функции на всички администратори на зала в генералния секретариат може да е необходим достъп до класифицирана информация на Съюза с ниво на класификация за сигурност „[confidentiel] UE“ или „[secret] UE“ и следователно те трябва да преминат проучване за надеждност. Тъй като не притежава разрешение за достъп до класифицирана информация, жалбоподателят не може да изпълнява задачите, за които е бил назначен през 2007 г., които са от същото естество като задачите, които е изпълнявал преди прекратяването на договора му, по начин, удовлетворяващ неговите висшестоящи, както е видно от последния му атестационен доклад.
По отношение на възможността да премести жалбоподателя на друга длъжност, преди да приеме спорното решение, ООСД е трябвало да вземе предвид свързаните с евентуалната длъжност изисквания с оглед на квалификацията и потенциала на жалбоподателя. Тъй като е бил назначен след провеждане на процедура за подбор на договорно наети служители на длъжност „разсилен“, за да изпълнява технически задачи и/или задачи от административно-обслужващ характер, което съответства на функционална група I, жалбоподателят е можело да бъде преместен само на длъжност със същите характеристики, която съгласно член 8 от ОРИ трябва да бъде една от длъжностите, невключени в щатното разписание. От известие до персонала № 58/09 обаче е видно, че за да изпълняват задачите, присъщи на длъжности със същите характеристики, служителите трябва да преминат проучване за надеждност за ниво на класификация за сигурност поне „[c]onfidentiel UE“.
Доводът на жалбоподателя, че независимо от обстоятелството, че не разполага с разрешение за достъп до класифицирана информация на персонала на Съюза, той би могъл да заема длъжност „разсилен“ подобно на други колеги, също не може да се приеме. Действително, макар да е вярно, че в съдебното заседание Съветът посочва, че измежду 120 лица, които са започнали работа в служба „Разсилни“, от които 88 на длъжност „администратор на зала“, 3 не разполагат с разрешение за достъп до класифицирана информация, това не променя факта, че по данни, предоставени в съдебното заседание от началник-отдела на жалбоподателя, тези три лица, които се ползват от предоставена от генералния секретар на Съвета дерогация, винаги са демонстрирали почтеност, наближават пенсионна възраст, назначени са в нечувствителни сектори и са изключени от мобилността. Съветът добавя, че при всички случаи във въпросния отдел няма нито един договорно нает служител, който да не разполага с разрешение за достъп.
Що се отнася до отчитането на причините, поради които ООСД е отказал да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до класифицирана информация на персонала на Съюза, достатъчно е да се констатира, че с оглед на задължението на Съвета за вземане на предпазни мерки обстоятелствата, мотивирали решението на НОС, могат оправдано да обосноват опасенията на ООСД относно евентуален риск от уязвимост у жалбоподателя.
Предложеното от жалбоподателя тълкуване, според което неблагоприятните сведения за него, подчертани от проведеното от НОС проучване за надеждност, били обезсилени от органа по обжалване, също не може да бъде възприето.
Всъщност в това отношение е достатъчно да се констатира, че поради невъзможността за Съвета да получи копие от представените пред органа по обжалване протоколи от изслушванията мотивите на решението на този орган от 8 март 2012 г. не са от естество да разсеят неяснотата, която заключенията в решението на НОС пораждат у Съвета по отношение на възможната уязвимост на жалбоподателя.
При тези условия, независимо че органът по обжалване е разпоредил НОС да предостави на жалбоподателя разрешение за достъп до информация с ниво на класификация за сигурност „secret“, ООСД е можел, без да допусне неизпълнение на задълженията си като работодател спрямо жалбоподателя, да реши, от една страна, че същият не може да получи разрешение за достъп до класифицирана информация на Съюза, от друга страна, да прекрати договора му, тъй като няма длъжност, на която може да бъде преместен, и накрая, предвид решението на органа по обжалване, да отхвърли административната жалба, подадена срещу спорното решение.
Поради това трябва да се отхвърли и петото правно основание и следователно да се отхвърли изцяло първата част от искането за отмяна на спорното решение и доколкото е необходимо — за отмяна на решението за отхвърляне на административната жалба.
По втората и третата част от исканията за обезщетение за имуществени и неимуществени вреди
Доводи на страните
Жалбоподателят счита, че претърпените вследствие на спорното решение имуществени вреди могат да се компенсират от Съвета с плащането на сумата от 160181,85 EUR, заедно с лихвите, освен в случай на възможно увеличение или намаление на тази сума в хода на производството.
Що се отнася до неимуществените вреди, той счита, че само отмяната на спорното решение не е достатъчна да го обезщети, и иска Съветът да бъде осъден да заплати сума в размер на 25000 EUR, определена ex æquo et bono, освен в случай на възможно увеличение или намаление на тази сума в хода на производството.
Съветът моли да се отхвърлят претенциите за обезщетение.
Съображения на Съда на публичната служба
Съгласно постоянната съдебна практика, когато вредите, които жалбоподателят изтъква, произтичат от приемането на решение, чиято отмяна се иска, отхвърлянето на исканията за отмяна води по принцип до отхвърляне на претенциите за обезщетение, доколкото те са тясно свързани с исканията за отмяна (Решение на Съда на публичната служба от 29 септември 2011 г. по дело Heath/ЕЦБ, F‑121/10, точка 129).
Ако обаче вредите не произтичат от приемането на решение или когато исканията за отмяна не са отхвърлени, ангажирането на отговорността на администрацията предполага жалбоподателят да докаже наличието на неправомерност, на действително претърпяна вреда и на причинно-следствена връзка между поведението и твърдяната вреда. Тези условия трябва да са изпълнени кумулативно, тъй като липсата на едно от тях е достатъчна за отхвърлянето на иск за обезщетение (Решение по дело BB/Комисия, посочено по-горе, точка 82 и цитираната съдебна практика).
В случая трябва да се отбележи, че имуществените и неимуществените вреди, които жалбоподателят изтъква, произтичат от свързаното с вземане на решения поведение на Съвета, който е прекратил неговия договор за неопределено време. Същевременно, тъй като исканията за отмяна на спорното решение са отхвърлени, без Съдът на публичната служба да е установил неправомерност в поведението на ООСД, свързано с вземането на решения, следва да се отхвърлят и претенциите за обезщетение на жалбоподателя.
От всичко гореизложено следва, че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 1 от Процедурния правилник, без да се засяга действието на останалите разпоредби на дял II, осма глава от посочения правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно параграф 2 от същия член, когато справедливостта изисква това, Съдът на публичната служба може да реши дадена страна, макар и загубила делото, да бъде осъдена да заплати само частично съдебните разноски и дори да не бъде осъдена за тях.
Видно от изложените в настоящото решение съображения, жалбоподателят е загубилата делото страна. Освен това Съветът изрично е поискал жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски. Тъй като обстоятелствата в конкретния случай не обосновават прилагането на разпоредбите на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник, жалбоподателят следва да понесе направените от него съдебни разноски и да бъде осъден да заплати съдебните разноски на Съвета.

По изложените съображения
СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (втори състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г‑н Arguelles Arias да понесе направените от него съдебни разноски и тези, направени от Съвета на Европейския съюз.

Rofes i Pujol
Barents
Bradley
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 21 ноември 2013 година.
Секретар
W. Hakenberg
Председател
M. I. Rofes i Pujol
(
*1
)	Език на производството: френски.