CELEX: 62006TJ0190
Concurență
Înțelegeri
Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Imputabilitatea comportamentului ilicit
Dreptul la apărare
Prezumția de nevinovăție
Obligația de motivare
Egalitate de tratament
Principiul individualizării pedepselor și a sancţiunilor
Principiul legalității incriminării și a pedepsei
Principiul bunei administrări
Securitate juridică
Abuz de putere
Amenzi

Situația de fapt
Reclamantele, Total SA și Elf Aquitaine SA, sunt societăți de drept francez, cele mai importante societăți din cadrul grupului
din care făcea parte Arkema France SA (fostă Atofina SA, denumită în continuare „Arkema”), care comercializau, între altele,
la data faptelor, peroxid de hidrogen (denumit în continuare „PH”) și perborat de sodiu (denumit în continuare „PBS”).
Între data de început a încălcării și luna aprilie 2000, Elf Aquitaine era acționarul principal, în proporție de 97,5 %, al
Arkema. Începând de la această dată, Arkema a fost deținută în proporție de 96,48 % de Elf Aquitaine, aceasta din urmă fiind
ea însăși deținută în proporție de 99,43 % de Total.
În noiembrie 2002, Degussa AG a informat Comisia Comunităților Europene cu privire la existența unei înțelegeri pe piețele
PH și PBS și a solicitat aplicarea Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în
cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).
Degussa a prezentat Comisiei probe materiale care i‑au permis să realizeze inspecții, la 25 și la 26 martie 2003, la sediile
a trei întreprinderi, inclusiv la sediul Arkema.
În urma acestor inspecții, mai multe întreprinderi, între care în special EKA Chemicals AB, Arkema și Solvay SA, au solicitat
aplicarea Comunicării privind cooperarea și au transmis Comisiei elemente de probă privind înțelegerea în cauză.
La 26 ianuarie 2005, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile reclamantei și celorlalte întreprinderi vizate.
Ca urmare a audierii întreprinderilor în cauză, care s‑a desfășurat la 28 și la 29 iunie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2006)
1766 final din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE
împotriva Akzo Nobel NV, a Akzo Nobel Chemicals Holding AB, a EKA Chemicals, a Degussa, a Edison SPA, a FMC Corp., a FMC Foret
SA, a Kemira Oyj, a L’Air liquide SA, a Chemoxal SA, a SNIA SpA, a Caffaro Srl, a Solvay SA, a Solvay Solexis SpA, a reclamantelor
și a Arkema (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat
a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 13 decembrie 2006 (JO L 353, p. 54). Aceasta a fost notificată reclamantelor printr‑o scrisoare din 8 mai 2006.

Decizia atacată
Comisia a precizat în decizia atacată că destinatarii acesteia au participat la o încălcare unică și continuă a articolului
81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) referitoare la PH și la produsul din aval, PBS
[considerentul (2) al deciziei atacate].
Încălcarea constatată a constat în principal în realizarea, între concurenți, a unui schimb de informații importante din punct
de vedere comercial și de informații confidențiale privind piețele și întreprinderile, în limitarea și în controlul producției
și al capacităților potențiale și reale ale acesteia, în împărțirea cotelor de piață și a clienților, precum și în stabilirea
și în supravegherea respectării obiectivelor privind prețurile.
Reclamantele au fost ținute responsabile de încălcare „în comun și în solidar” cu Arkema [considerentul (441) al deciziei
atacate].
În scopul calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda
de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul
(5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”).
Comisia a stabilit cuantumurile de bază ale amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării [considerentul (452)
al deciziei atacate], aceasta fiind calificată drept foarte gravă [considerentul (457) al deciziei atacate].
Prin aplicarea unui tratament diferențiat, reclamantele și Arkema au fost clasate în cea de a treia categorie, care corespunde
unui cuantum de plecare de 20 de milioane de euro [considerentele (460)-(462) ale deciziei atacate].
În scopul asigurării unui efect suficient de descurajator, s‑a aplicat la acest cuantum de plecare un coeficient de multiplicare
de 3, având în vedere cifra de afaceri semnificativă a reclamantelor [considerentul (463) al deciziei atacate].
Întrucât, potrivit Comisiei, Arkema și Elf Aquitaine au luat parte la încălcare între 12 mai 1995 și 31 decembrie 2000, și
anume pentru o perioadă de cinci ani și șapte luni, cuantumul amenzii acestora a fost majorat cu 55 % în considerarea duratei
[considerentul (467) al deciziei atacate]. Această majorare nu a fost efectuată asupra cuantumului amenzii imputabile Total,
a cărei răspundere pentru încălcarea în cauză a fost reținută pentru perioada 30 aprilie-31 decembrie 2000 [considerentul
(468) al deciziei atacate].
Comisia a reținut o circumstanță agravantă în privința Arkema, având în vedere încălcările repetate în raport cu încălcările
constatate în Decizia 85/74/CEE a Comisiei din 23 noiembrie 1984 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul
CEE (cazul IV/30.907 – Peroxigen) (JO 1985, L 35, p. 1) și în Decizia 94/599/CE a Comisiei din 27 iulie 1994 privind o procedură
de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE (cazul IV/31.865 – PVC) (JO L 239, p. 14). În consecință, aceasta a aplicat la
cuantumul de bază al amenzii imputabile Arkema o majorare de 50 % din cuantumul de bază care i‑ar fi fost aplicat dacă reclamantele,
cele mai importante societăți din cadrul grupului, nu ar fi fost destinatari ai deciziei atacate [considerentele (469)-(471)
și nota de subsol nr. 409 din decizia atacată].
Comisia a considerat că Arkema era a doua întreprindere care a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea
privind cooperarea și i‑a acordat în acest temei o reducere a cuantumului amenzii de 30 %, această reducere fiind aplicată
la cuantumul total al amenzii impuse Arkema și reclamantelor [considerentele (509)-(514) și (529) ale deciziei atacate].
Articolul 1 literele (o)-(q) din decizia atacată prevede că cele trei societăți au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE
și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la încălcarea în cauză, în privința Total, în perioada 30 aprilie-31
decembrie 2000, iar în privința Arkema și a Elf Aquitaine, în perioada 12 mai 1995-31 decembrie 2000.
Articolul 2 litera (i) din decizia atacată impune reclamantei o amendă de 78,663 milioane de euro, la care Total și Elf Aquitaine
sunt ținute responsabile „în comun și în solidar” în limita a 42 de milioane de euro și, respectiv, a 65,1 milioane de euro.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 iulie 2006, reclamantele au introdus prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea și,
după ascultarea părților, prezenta cauză a fost atribuită Camerei a șasea extinse.
Întrucât doi membri ai camerei extinse au fost împiedicați să participe la ședință, președintele Tribunalului, în temeiul
articolului 32 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a desemnat alți doi judecători pentru a completa
camera.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii dispuse de Tribunal la 28 aprilie 2010, Comisia a prezentat, prin scrisoarea
din 4 mai 2010, anumite elemente ale dosarului administrativ invocate de reclamante în cererea formulată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile
acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința care a avut loc la 3 septembrie 2010.
Reclamantele solicită Tribunalului:
–        cu titlu principal, anularea articolului 1 literele (o) și (p), a articolului 2 litera (i), a articolului 3 și a articolului
(4) din decizia atacată;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 litera (i) din decizia atacată, în măsura în care Comisia le‑a obligat la plata
unei amenzi în solidar cu Arkema, și reducerea cuantumului acestei amenzi;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea cererii de anulare în parte a deciziei atacate, reclamantele invocă zece motive, întemeiate, primul, pe încălcarea
dreptului lor la apărare, al doilea, pe încălcarea obligației de motivare, al treilea, pe încălcarea caracterului unitar al
noțiunii de întreprindere, al patrulea, pe încălcarea normelor privind atribuirea în sarcina societăților‑mamă a răspunderii
pentru încălcările săvârșite de filialele acestora, al cincilea, pe anumite erori de apreciere cu privire la Total, al șaselea,
pe încălcarea mai multor principii fundamentale recunoscute de toate statele membre și care fac parte integrantă din ordinea
juridică a Uniunii, al șaptelea, pe încălcarea principiului bunei administrări, al optulea, pe încălcarea principiului securității
juridice, al nouălea, pe încălcarea anumitor principii fundamentale care guvernează stabilirea amenzilor, și al zecelea, pe
un abuz de putere.
Cu titlu subsidiar, prin intermediul unui al unsprezecelea motiv, reclamantele solicită reducerea cuantumului amenzii aplicate
în temeiul articolului 2 litera (i) din decizia atacată.
Tribunalul consideră adecvat să examineze, mai întâi, argumentația prezentată în cadrul celui de al patrulea motiv.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor privind imputabilitatea în sarcina societăților‑mamă a încălcărilor
săvârșite de filialele acestora
Al patrulea motiv se împarte în trei aspecte. Se impune analizarea, mai întâi, a celui de al doilea aspect al motivului menționat.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare de drept privind interpretarea jurisprudenței referitoare la imputabilitate
și privind respectarea de către Comisie a practicii sale decizionale
–       Observații introductive
Trebuie amintit că dreptul concurenței al Uniunii vizează activitățile întreprinderilor și că noțiunea de întreprindere cuprinde
orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de
finanțare (a se vedea Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul
54 și jurisprudența citată).
Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că
desemnează o unitate economică chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai
multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 55 și
jurisprudența citată).
În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine
entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul
31 de mai sus, punctul 56 și jurisprudența citată).
Răspunderea pentru încălcarea dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită fără echivoc în sarcina unei persoane
juridice căreia i se vor putea aplica amenzi și comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie adresată acesteia din urmă.
De asemenea, este important ca în comunicarea privind obiecțiunile să fie indicată calitatea în care unei persoane juridice
îi sunt reproșate faptele invocate (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 57 și
jurisprudența citată).
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că răspunderea pentru comportamentul unei filiale poate fi stabilită în sarcina societății‑mamă
în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul
pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile
economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia,
punctul 31 de mai sus, punctul 58 și jurisprudența citată).
Astfel, situația este aceasta deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate
economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul menționat mai sus. Prin urmare, faptul că o societate‑mamă
și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să
impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării
(Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 59).
Curtea a hotărât de asemenea că, în cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care
a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență
decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă
respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel
și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).
Curtea a precizat, așadar, că, în aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al
unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a se prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra
politicii comerciale a filialei în cauză. Comisia va fi în măsură, prin urmare, să considere societatea‑mamă responsabilă
în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine sarcina
de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă
în mod autonom pe piață (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența
citată).
În speță, în considerentele (370)-(379) ale deciziei atacate, Comisia a rezumat, făcând trimitere la jurisprudența Curții
și a Tribunalului, principiile pe care intenționa să le aplice pentru a identifica destinatarii deciziei atacate.
Aceasta a amintit că se poate considera că o societate‑mamă răspunde pentru comportamentul ilegal al unei filiale în măsura
în care aceasta din urmă nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care
i‑au fost date de societatea‑mamă. Comisia a precizat că putea, în fapt, să prezume că o filială deținută în proporție de
100 % aplică, în esență, instrucțiunile date de societatea sa mamă, aceasta din urmă putând să răstoarne prezumția aducând
proba contrară [considerentul (374) al deciziei atacate].
În ceea ce privește răspunderea Elf Aquitaine, Comisia a arătat că aceasta deținea 98 % din capitalul reclamantei și că a
numit întotdeauna membrii consiliului de administrație al acesteia din urmă. Astfel, Comisia a prezumat că Elf Aquitaine a
exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale [considerentul (427) al deciziei atacate].
Referitor la Total, Comisia a precizat că a preluat controlul asupra a 99,43 % din capitalul Elf Aquitaine în luna aprilie
2000, că aceasta controla direct sau indirect capitalul societăților din cadrul grupului care au jucat un rol direct în comportamentele
ilicite și că, având în vedere aceste circumstanțe, a prezumat exercitarea unei influențe decisive de către Total asupra comportamentului
filialelor sale, Elf Aquitaine și Arkema [considerentele (428) și (429) ale deciziei atacate].
În considerentele (430)-(432) ale deciziei atacate, Comisia a prezentat argumentele invocate de reclamante împotriva stabilirii
răspunderii pentru încălcare în sarcina lor și le‑a examinat în considerentele (433)-(440) din decizie.
În considerentul (441) al deciziei atacate, Comisia a confirmat concluzia sa că Arkema și reclamantele constituiau o întreprindere
unică și a reținut răspunderea acestora pentru încălcarea în cauză, precizând că Total răspundea pentru încălcare numai începând
de la data la care a preluat controlul asupra capitalului ELF Aquitaine, și anume pentru perioada 30 aprilie-31 decembrie
2000.
Contestând această apreciere, reclamanta invocă, în esență, două critici, întemeiate, pe de o parte, pe validitatea prezumției
în cauză și, pe de altă parte, pe respingerea elementelor prezentate în vederea stabilirii autonomiei Arkema.
–       Cu privire la validitatea prezumției în cauză
Reclamantele susțin, în primul rând, că Comisia nu putea, fără a încălca jurisprudența și propria practică decizională în
materie, să le atribuie răspunderea pentru comportamentul Arkema numai pe baza prezumției legate de controlul cvasi‑total
exercitat de ele asupra capitalului acestei filiale.
Trebuie să se constate că metoda urmată de Comisie pentru a stabili răspunderea pentru încălcarea în litigiu în sarcina reclamantelor,
în măsura în care se întemeiază pe prezumția în cauză, este conformă cu jurisprudența citată la punctele 31-38 de mai sus.
Pe de o parte, spre deosebire de ceea ce par să sugereze reclamantele, această stabilire a răspunderii nu s‑a bazat numai
pe structura deținerii capitalului, ci și pe constatarea că prezumția de exercitare a unei influențe decisive asupra filialelor
lor nu a fost răsturnată [a se vedea în special considerentele (437) și (441) ale deciziei atacate].
Pe de altă parte, reiese din această jurisprudență (a se vedea în special punctele 37 și 38 de mai sus) că structura deținerii
capitalului unei filiale constituie un criteriu suficient pentru aplicarea prezumției menționate, fără a exista o obligație
a Comisiei de a prezenta indicii suplimentare privind exercitarea efectivă a unei influențe de către societatea‑mamă, astfel
cum solicită reclamantele.
Această concluzie nu este readusă în discuție de faptul că asemenea indicii suplimentare au putut fi prezentate în cauza în
care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia (T‑112/05, Rep., p. II‑5049,
punctele 13 și 54). Reiese astfel fără nicio ambiguitate, atât din Hotărârea din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia,
citată anterior (punctele 61 și 62), cât și din Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31
de mai sus (punctele 61 și 62), că aplicarea prezumției în cauză nu este condiționată de existența unor astfel de indicii.
De asemenea, nu este necesară stabilirea de către Comisie, în acest scop, a faptului că societatea‑mamă a cunoscut, la data
faptelor, comportamentul ilicit al filialei sale.
Trebuie arătat, în plus, că jurisprudența avută în vedere mai sus vizează în mod specific cazul particular în care o societate‑mamă
deține 100 % din capitalul filialei sale (Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai
sus, punctul 60). Or, în speță, reclamantele nu dețineau totalitatea capitalului filialei în cauză (a se vedea punctul 2 de
mai sus).
Totuși, trebuie subliniat că reclamantele nu invocă niciun argument întemeiat pe faptul că participațiile lor nu erau de 100 %.
Dimpotrivă, argumentarea acestora referitoare la posibilitatea Comisiei de a recurge la prezumția în cauză vizează fără distincție
situația deținerii a „100 % sau aproape 100 %” din capitalul filialei, confirmând astfel că nu se opun aplicării aceluiași
regim probatoriu în cele două situații.
În sfârșit, chiar dacă s‑ar presupune că, astfel cum susțin reclamantele, în practica sa decizională anterioară în materie
de stabilire a răspunderii pentru o încălcare, Comisia ar fi prezentat indicii suplimentare privind exercitarea efectivă a
unei influențe de către societatea‑mamă, acest simplu fapt nu ar fi de natură să readucă în discuție validitatea metodei de
stabilire a răspunderii aplicate în speță.
În consecință, prezenta critică trebuie respinsă.
–       Cu privire la seria de indicii prezentată de reclamante în vederea stabilirii autonomiei Arkema pe piață
Potrivit jurisprudenței citate la punctul 38 de mai sus, pentru a răsturna prezumția în cauză, revine societății‑mamă sarcina
de a prezenta elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.
În această privință, trebuie să se ia în considerare ansamblul elementelor pertinente referitoare la legăturile economice,
organizaționale și juridice care unesc această filială de societatea‑mamă, care pot varia în funcție de fiecare caz în parte
(Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctele 61 și 74).
Între altele, această apreciere nu trebuie să se limiteze la elementele care se raportează la politica comercială
stricto sensu
a filialei, precum strategia de distribuție sau de prețuri. În special, prezumția în cauză nu poate fi răsturnată prin simpla
demonstrare a faptului că filiala este cea care gestionează aceste aspecte specifice ale politicii sale comerciale fără a
primi instrucțiuni în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia,
punctul 31 de mai sus, punctele 65 și 75).
În speță, reiese din dosar că, în cadrul procedurii administrative, reclamantele au invocat o argumentare întemeiată pe autonomia
Arkema, arătând în special că grupul lor era caracterizat printr‑o administrare descentralizată a filialelor, că Arkema își
definea în mod autonom orientările strategice privind activitățile pe care le desfășura, că gestiunea activității sale pe
piață nu era subordonată instrucțiunilor date de societățile‑mamă, că nu dădea socoteală acestora din urmă decât în termeni
generali, că dispunea de autonomie financiară și de dreptul de a încheia contracte fără autorizarea prealabilă a acestora
și că își definea strategia juridică în mod autonom. Autonomia Arkema ar fi fost confirmată, de altfel, de percepția terților.
În susținerea argumentației lor, reclamantele s‑au limitat să prezinte trei broșuri provenind de la Arkema și de la una dintre
reclamante, Elf Aquitaine, intitulate „Piețe și meserii”, pentru anii 1995, 2000 și, respectiv, 2003. Or, independent de problema
forței probante care trebuie atribuită respectivelor documente, trebuie să se constate că acestea cuprind numai câteva informații
fragmentare cu privire la relațiile dintre reclamante și filiala lor. Astfel, aceste documente ar putea atesta, cel mult,
că Arkema constituia o unitate descentralizată, „ramura chimie”, din cadrul grupului, că trebuia să devină o entitate independentă
în 2006 și că fabrica un număr important de produse în diferite domenii. Cu excepția broșurii „Piețe și meserii” aferente
anului 2000, aceste documente se referă la ani care nu sunt cuprinși în perioada încălcării.
În plus, într‑o notă de subsol la răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele s‑au referit la anumite elemente
care rezultă din răspunsul Arkema la solicitarea de informații adresată de Comisie.
Elementele în cauză prezentate de Comisie în cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 4 mai 2010 cuprind un document
intitulat „Competențe interne și angajamente de cheltuieli” și o listă cu membrii conducerii societăților din cadrul grupului
aferentă anilor 1991-2003.
În ceea ce privește primul document, din răspunsul Arkema la solicitarea de informații prezentat de Comisie reiese că documentul
menționat conține regulile privind dreptul de a angaja grupul aplicabile „din 2001”. Potrivit acestui document, comitetul
executiv al Total nu intervenea decât în cazul deciziilor filialelor referitoare la investiții de mai mult de 10 milioane
de euro pentru a aprecia nivelul de risc și rentabilitatea.
Pe de o parte, trebuie arătat că documentul în cauză, în măsura în care conține reguli privind repartizarea competențelor
în cadrul grupului începând din anul 2001, nu poate servi drept indiciu pertinent în ceea ce privește relațiile dintre societățile
în cauză în perioada încălcării, care a încetat la 31 decembrie 2000.
Pe de altă parte, din răspunsul reclamantelor la comunicarea privind obiecțiunile reiese că respectivul document este invocat
în susținerea tezei acestora potrivit căreia nu au intervenit niciodată în gestiunea activității Arkema referitoare la PH
și la PBS, intervenția lor limitându‑se la cele mai importante investiții ale filialei. Or, în orice caz, autonomia filialei,
în sensul jurisprudenței citate la punctul 57 de mai sus, nu poate fi stabilită prin simpla demonstrare a faptului că aceasta
gestionează în mod autonom aspecte specifice ale politicii sale referitoare la comercializarea produselor vizate de încălcare.
În ceea ce privește cel de al doilea document, care cuprinde o listă cu membrii conducerii societăților în cauză, trebuie
arătat că, deși suprapunerea dintre membrii conducerii societății‑mamă și cei ai conducerii filialei constituie un indiciu
privind exercitarea unei influențe decisive, lipsa unei asemenea suprapuneri nu poate constitui un indiciu suficient în sensul
autonomiei filialei.
Reiese din cele de mai sus că argumentația prezentată de reclamante în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile nu era
susținută de elemente de probă concrete privind autonomia filialei lor și consta, așadar, în esență, în simple afirmații care
în mod vădit nu pot constitui o serie de indicii suficiente pentru a răsturna prezumția în cauză.
În plus, trebuie arătat că argumentația în cauză nu era de natură să demonstreze autonomia filialei.
În primul rând, în ceea ce privește afirmația reclamantelor potrivit căreia Elf Aquitaine nu era decât un holding neoperațional,
comparabil cu o simplă „direcție financiară”, iar această situație nu s‑a schimbat după preluarea controlului de către Total,
trebuie observat că, chiar dacă se presupune că reclamantele nu au fost decât holdinguri neoperaționale, această simplă circumstanță
nu poate fi suficientă pentru a exclude că acestea din urmă au exercitat o influență decisivă asupra Arkema, în special prin
coordonarea investițiilor financiare în cadrul grupului. Astfel, în cadrul unui grup de societăți, un holding este o societate
destinată să grupeze participații în diverse societăți și are rolul să asigure o conducere unitară (a se vedea în acest sens
Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul
63).
Or, reclamantele însele afirmă că Elf Aquitaine intervenea în cele mai importante decizii care puteau avea un impact la nivelul
întregului grup și că aceasta impunea o politică foarte generală referitoare la compatibilitatea activităților diferitelor
ramuri între ele, la schimbarea activităților și la implantarea geografică a activităților pe plan internațional. În loc să
infirme teza existenței unei entități economice compuse din reclamante și din filialele acestora, aceste afirmații confirmă
mai curând că rolul Elf Aquitaine era acela de a asigura o conducere unitară și o coordonare de natură să influențeze comportamentul
Arkema pe piață.
În al doilea rând, în măsura în care reclamantele precizează că, la data faptelor în litigiu, acestea nu au intervenit niciodată
în definirea strategiei privind un anumit produs din cadrul „ramurii chimie”, trebuie arătat că această afirmație nu este
susținută de elemente de probă suficiente. În ceea ce privește dimensiunea grupului, pretinsele particularități ale activității
din domeniul chimic în cadrul unei companii petroliere, dimensiunea Arkema și numărul important de produse vândute de aceasta
pe diferite piețe, trebuie arătat că aceste elemente nu sunt de natură să dovedească, în sine, că reclamantele nu au intervenit
niciodată în definirea strategiei comerciale referitoare la unul dintre produsele din „ramura chimie”.
În al treilea rând, în măsura în care reclamantele arată că nu au definit niciodată politica comercială a Arkema și nu au
intervenit niciodată în gestiunea activității aferente PH și PBS a filialei lor, trebuie să se constate că, în cadrul unui
grup de societăți, împărțirea sarcinilor constituie un fenomen normal care nu este suficient pentru a răsturna prezumția că
reclamantele și Arkema constituiau o singură întreprindere, în sensul articolului 81 CE. Situația este aceeași în ceea ce
privește argumentul întemeiat pe faptul că Arkema intervenea pe piață în nume și pe cont propriu, iar nu ca reprezentant al
societăților‑mamă Total și Elf Aquitaine.
Nu se poate trage nicio concluzie nici din faptul că reclamantele nu au avut niciodată clienți comuni cu filiala, că au fost
absente de pe piețele pe care acționa aceasta și de pe piețele conexe, că activitatea aferentă produselor în cauză nu reprezenta
decât o parte foarte redusă din cifra de afaceri globală a fiecărei reclamante și că aceste produse nu erau decât câteva dintre
numeroasele produse ale „activității în domeniul chimiei” desfășurate de Arkema.
În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantelor întemeiat pe inexistența unui sistem de informare și de
raportare între ele însele și Arkema, cu excepția unei informări care rezultă din obligațiile legale în materie de contabilitate
și de regularizare financiară, trebuie observat că, având în vedere că autonomia filialei nu se apreciază numai în raport
cu aspectele gestiunii operaționale a întreprinderii, faptul că filiala nu a aplicat niciodată, în favoarea societății‑mamă,
o politică specifică de informare pe piața relevantă nu poate fi suficient pentru a se demonstra autonomia acesteia.
În al cincilea rând, deși reclamantele afirmă că Arkema avea dreptul de a încheia contracte fără autorizare prealabilă și
dispunea de o autonomie financiară importantă, trebuie să se constate că reclamantele recunosc că au controlat proiectele
de investiții industriale și de achiziții majore, precum și cele mai importante angajamente ale filialei lor, această circumstanță
neputând decât să confirme concluzia Comisiei că filiala menționată nu era autonomă.
În al șaselea rând, situația este aceeași în ceea ce privește pretinsa împrejurare că Arkema și‑a definit strategia juridică
în mod autonom în speță, încă din stadiul investigației, la care aceasta ar fi decis să colaboreze fără să consulte în prealabil
societățile sale mamă. Astfel, faptul că o întreprindere nu se prezintă ca un singur interlocutor, nici în cursul procedurii
administrative, nici în etapa contencioasă, nu permite să se concluzioneze că filiala în cauză este autonomă în raport cu
societatea sau cu societățile sale mamă.
În plus, trebuie amintit că nu implicarea directă a societății‑mamă în încălcarea săvârșită de filiala sa, ci faptul că acestea
constituie o singură întreprindere permite Comisiei să stabilească răspunderea pentru încălcarea în discuție în sarcina celei
dintâi. În consecință, concluzia reținută de Comisie nu poate fi readusă în discuție de faptul că reclamantele nu au fost
informate de Arkema și nu au luat cunoștință despre existența înțelegerii în cauză decât ca urmare a inspecțiilor efectuate
de Comisie la sediul filialei.
În al șaptelea rând, argumentul că autonomia Arkema ar fi confirmată de percepția pe care o pot avea terții cu privire la
aceasta, în special în măsura în care nu exista o marcă comună a societăților în cauză și în măsura în care aceste societăți
nu se confundau în percepția furnizorilor, a clienților și a consumatorilor, nu este susținut de elemente de probă.
În plus, broșurile „Piețe și meserii”, anexate la răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, destinate în mod vădit terților,
desemnează Arkema ca desfășurând activitatea în domeniul chimiei sau ca reprezentând „ramura din domeniul chimiei” a grupurilor
Total și Elf Aquitaine. Acest fapt contrazice argumentul reclamantelor potrivit căruia Arkema era percepută de terți ca un
operator complet distinct de societățile sale mamă. În orice caz, percepția terților asupra imaginii unei societăți nu poate
fi suficientă în sine pentru a demonstra că o filială este autonomă față de societatea sau de societățile sale mamă.
În al optulea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia autonomia Arkema ar fi fost confirmată de
Decizia C (2003) 4570 din 10 decembrie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din
Acordul privind SEE (cazul COMP/E-2/37.857 – Peroxizi organici), trebuie arătat că respectiva decizie nu cuprinde nicio apreciere
în acest sens, întrucât Comisia a decis să nu verifice dacă răspunderea pentru încălcare ar fi trebuit să fie atribuită uneia
dintre societățile principale din cadrul grupului (a se vedea punctul 212 de mai jos).
În al nouălea rând, în ceea ce privește elementul invocat de reclamante pentru prima dată în fața Tribunalului, întemeiat
pe faptul că Arkema s‑a separat din punctul de vedere al capitalului de reclamante la 18 mai 2006, trebuie arătat că această
separare, ulterioară încălcării și adoptării deciziei atacate, nu poate servi drept indiciu pertinent în vederea aprecierii
legăturilor dintre societățile în cauză în perioada încălcării.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie considerat că s‑a stabilit în mod întemeiat de către Comisie că elementele prezentate
de reclamante, chiar dacă sunt privite în ansamblu, nu sunt suficiente pentru a răsturna prezumția în cauză.
În sfârșit, în ședință, reclamantele au precizat că, respingând indiciile pe care i le‑au prezentat, Comisia a transformat
prezumția în cauză în prezumție irefragabilă.
În această privință, trebuie arătat că, în considerentul (374) al deciziei atacate, Comisia a amintit jurisprudența constantă
potrivit căreia societatea‑mamă poate răsturna prezumția în cauză prezentând elemente de probă suficiente de natură să demonstreze
că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. În speță, astfel cum rezultă din analiza de mai sus, Comisia a concluzionat
în mod întemeiat că elementele furnizate de reclamante, chiar dacă sunt privite în ansamblu, nu sunt suficiente pentru a răsturna
această prezumție. În consecință, reclamantele susțin în mod greșit o pretinsă transformare a prezumției simple în cauză în
prezumție irefragabilă.
În consecință, al doilea aspect al prezentului motiv trebuie respins în totalitate.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește caracterul obiectiv al criteriului imputabilității
Reclamantele susțin, în esență, că, în contextul respingerii argumentului lor întemeiat pe faptul că răspunderea societății‑mamă
Arkema nu a fost reținută în Decizia C(2003) 4570, Comisia nu a ținut seama de caracterul obiectiv al criteriilor de stabilire
a răspunderii, invocând marja sa de apreciere în această privință [considerentul (434) al deciziei atacate].
Trebuie observat că, în considerentul (434) al deciziei atacate, răspunzând la argumentul reclamantelor, Comisia a precizat
următoarele:
„[F]aptul că […] Comisia a adresat Decizia [C(2003) 4570] exclusiv [Arkema] nu o împiedică, în speță, să adreseze decizia
sa atât [Arkema], cât și [reclamantelor]. Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a stabili răspunderea unei societăți‑mamă
în asemenea circumstanțe și faptul că nu a utilizat această prerogativă într‑o decizie anterioară nu o împiedică să procedeze
astfel în speță.”
Trebuie să se constate că, spre deosebire de ceea ce pretind reclamantele, Comisia nu a pretins, în speță, că dispune de o
„competență discreționară pentru a stabili criteriul pertinent de stabilire a răspunderii” și, prin urmare, de competența
de a stabili în sarcina unei societăți răspunderea pentru încălcările săvârșite de o altă societate cu încălcarea regulilor
consacrate de jurisprudență. Afirmația Comisiei vizează pur și simplu înlăturarea argumentului reclamantelor întemeiat pe
lipsa stabilirii răspunderii, în Decizia C(2003) 4570, adresată Arkema, pentru comportamentul acesteia din urmă în sarcina
societății sale mamă. Pe de altă parte, reiese din cele de mai sus că, pentru a stabili încălcarea în litigiu în sarcina reclamantelor,
Comisia a utilizat o metodă exactă, în conformitate cu regulile consacrate de jurisprudență și, în special, cu noțiunea de
întreprindere din dreptul concurenței.
În consecință, argumentația reclamantelor este inoperantă. Astfel, chiar dacă se presupune că, spre deosebire de ceea ce susține,
Comisia ar fi ținută în orice situație să stabilească răspunderea pentru comportamentul ilicit al unei filiale în sarcina
societății sale mamă, în cazul în care aceste două societăți formează o singură întreprindere în sensul dreptului concurenței,
faptul că nu a procedat astfel în cadrul unor decizii anterioare nu ar avea nicio incidență asupra legalității deciziei atacate.
Se amintește, în această privință, că, în speță, Comisia a procedat la o asemenea stabilire a răspunderii.
În orice caz, reiese din jurisprudență că Comisia nu este obligată să verifice în mod sistematic dacă răspunderea pentru comportamentul
ilicit al unei filiale poate fi stabilită în sarcina societății sale mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169,
punctele 330 și 331). Prin urmare, simplul fapt că Comisia nu a avut în vedere posibilitatea de a adresa Decizia C(2003) 4570
societății‑mamă a Arkema nu o împiedica să procedeze astfel în speță, în conformitate cu principiile rezultate din jurisprudența
în materie de imputabilitate.
În consecință, acest aspect al prezentului motiv trebuie să fie respins.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea unui „principiu al autonomiei economice a persoanei juridice”
Reclamantele arată că, în temeiul unui pretins „principiu al autonomiei economice a persoanei juridice”, situația în care
societatea‑mamă și filiala sa, chiar dacă este controlată în proporție de 100 %, formează o singură întreprindere constituie
o excepție. În opinia acestora, Comisia a încălcat acest „principiu” prin faptul că a stabilit în mod „automat” răspunderea
pentru încălcarea în cauză în sarcina lor.
Trebuie amintit că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de
statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Aceasta trebuie înțeleasă, așadar, în sensul că desemnează
o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane
fizice sau juridice (a se vedea punctele 31 și 32 de mai sus).
În consecință, faptul că o filială are o personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea
ca aceasta să constituie o singură întreprindere împreună cu societatea sa mamă.
Trebuie amintit că răspunderea pentru încălcarea în litigiu a fost stabilită în sarcina reclamantelor pentru motivul că prezumția
de exercitare a unei influențe decisive asupra filialei lor nu a fost răsturnată, întrucât acestea nu au prezentat elemente
de probă suficiente privind autonomia filialei lor. Prin urmare, reclamantele califică în mod greșit metoda utilizată în speță
drept „automată”, deoarece aceasta a permis luarea în considerare pe deplin a situației proprii reclamantelor și în special
a legăturilor dintre acestea și Arkema la data faptelor în litigiu.
Această metodă este compatibilă, așadar, cu noțiunea de întreprindere în dreptul concurenței, în măsura în care a permis să
se stabilească dacă reclamantele și Arkema formau o singură unitate economică. Pe de altă parte, astfel cum reiese din cele
de mai sus, faptul că metoda menționată se bazează pe o prezumție și că revine persoanei care o contestă sarcina de a aduce
proba contrară este conform cu jurisprudența.
În plus, reclamantele nu dovedesc existența unui principiu general de drept care s‑ar opune aplicării unei asemenea prezumții
în speță. În ceea ce privește argumentele întemeiate pe normele de drept civil și de drept comercial francez și american,
precum și pe practica decizională a autorității franceze de concurență, trebuie arătat că nu este vorba despre elemente în
raport cu care trebuie examinată legalitatea deciziilor Comisiei în materie de concurență.
În sfârșit, trebuie subliniat că prezumția în discuție constituie un simplu mijloc de probă aflat la dispoziția Comisiei în
cadrul investigațiilor sale în materie de concurență și nu prejudecă în niciun mod raporturile dintre societățile‑mamă și
filialele lor și în special gradul de autonomie juridică sau economică pe care îl poate avea o filială, în conformitate cu
legislația aplicabilă și cu opțiunile societăților în cauză.
Având în vedere cele de mai sus, se impune respingerea celui de al treilea aspect al prezentului motiv și, în consecință,
a celui de al patrulea motiv în întregime.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului lor la apărare
Primul motiv se împarte în două aspecte.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe imposibilitatea reclamantelor de a se apăra în mod eficient
În primul rând, reclamantele arată că Comisia avea obligația să înlăture cu claritate explicațiile aduse în răspunsul la comunicarea
privind obiecțiunile prezentându-le o serie distinctă de probe în vederea stabilirii răspunderii lor. Întrucât nu și‑a asumat
această sarcină a probei, Comisia ar fi încălcat principiul egalității armelor.
Trebuie observat că din jurisprudența citată la punctul 38 de mai sus reiese că revine societății‑mamă sarcina de a răsturna
prezumția în cauză, prezentând elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă pe piață în
mod autonom. Astfel, atunci când Comisia constată că prezumția nu a fost răsturnată, aceasta poate în mod întemeiat să stabilească
răspunderea pentru încălcare în sarcina societății‑mamă, fără a trebui să aducă o „serie distinctă de probe” pentru a stabili
răspunderea sa, astfel cum susțin reclamantele.
Având în vedere aceste considerații, este lipsită de pertinență jurisprudența la care reclamantele fac referire prin analogie
și potrivit căreia, în ipoteza în care Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor pe piață pentru a stabili
existența unei încălcări, acestea pot contesta încălcarea invocând circumstanțele care pun într‑o lumină diferită faptele
stabilite de Comisie și care permit astfel înlocuirea explicației reținute de Comisie cu o altă explicație plauzibilă a faptelor
(Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501,
punctele 186 și 187). Ipoteza avută în vedere de această jurisprudență nu este cea din speță.
În definitiv, trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii
interesate să i se fi oferit posibilitatea să își prezinte în mod eficient punctul de vedere asupra caracterului veridic și
pertinent al faptelor și al circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației
sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 10, și Hotărârea Curții din 6 aprilie 1995, BPB Industries și British Gypsum/Comisia,
C‑310/93 P, Rec., p. I‑865, punctul 21).
În această privință, Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor
de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) prevede
că este trimisă părților o comunicare privind obiecțiunile care trebuie să cuprindă, cu claritate, toate elementele esențiale
pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii. O astfel de comunicare privind obiecțiunile constituie garanția
procedurală că este aplicat principiul fundamental de drept comunitar care impune respectarea dreptului la apărare în orice
procedură (Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P și
C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctul 35).
Acest principiu impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează
să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor de concurență să conțină elementele esențiale reținute în privința sa,
precum faptele reproșate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca respectiva
întreprindere să fie în măsură să își invoce în mod eficient argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate împotriva
sa (a se vedea Hotărârea Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctul 36 și jurisprudența
citată).
În special, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să precizeze fără echivoc persoana juridică căreia i se vor putea aplica
amenzi, trebuie să îi fie adresată acesteia din urmă și trebuie să indice calitatea în care acestei persoane i se vor imputa
faptele invocate (a se vedea în acest sens Hotărârea Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, punctul 104 de mai sus,
punctele 37 și 38).
Astfel, principiul egalității armelor este respectat în cazul în care societatea împotriva căreia prezumția în cauză este
invocată poate să prezinte, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile și în cursul audierii în fața consilierului‑auditor,
toate elementele de fapt și de drept în vederea contestării acestei prezumții, iar Comisia trebuie să țină seama de aceste
elemente pentru a renunța, dacă este cazul, la obiecțiunile care se dovedesc neîntemeiate.
În speță, reclamantele nu contestă că respectiva comunicare privind obiecțiunile le‑a permis să ia cunoștință despre faptul
că implicarea lor în prezenta cauză se baza pe prezumția legată de controlul cvasi‑total asupra Arkema. Întrucât prezumția
menționată are caracter refragabil, acestea și‑au putut asigura apărarea, în cursul procedurii administrative, cu privire
la acest aspect, încercând să o răstoarne. Mai mult, chiar au procedat astfel, după cum reiese din decizia atacată și din
cererea introductivă, fără a reuși însă să convingă Comisia.
În consecință, prezenta critică trebuie respinsă.
În al doilea rând, în opinia reclamantelor, Comisia nu și‑a respectat obligația de a examina cu atenție și cu imparțialitate
proba contrară adusă în vederea răsturnării prezumției în cauză, împiedicându‑le astfel să își concentreze apărarea pe elemente
concrete.
Trebuie să se observe că reclamantele nu precizează care sunt elementele specifice pertinente care nu au fost examinate de
Comisie.
Or, presupunând că prin prezenta critică se urmărește contestarea examinării efectuate de Comisie cu privire la totalitatea
elementelor aduse de reclamante pentru a răsturna prezumția în cauză, trebuie arătat că aprecierea acestor elemente de către
Comisie a fost confirmată în cadrul analizei celui de al patrulea motiv prezentat de mai sus.
În plus, astfel cum rezultă din analiza celui al treilea aspect al celui de al doilea motiv de mai jos, caracterul succint
al motivării deciziei atacate cu privire la acest aspect nu permite, în sine, constatarea unei încălcări a obligației de a
examina cu atenție și cu imparțialitate elementele pertinente care reies din procedura administrativă.
Astfel, lectura considerentelor (434)-(441) ale deciziei atacate permite să se constate că argumentele reclamantelor rezumate
în considerentul (431) al deciziei atacate, prin care se urmărește susținerea tezei potrivit căreia numai Arkema trebuie să
fie destinatarul deciziei menționate, au fost examinate de Comisie. Analiza răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile
nu permite identificarea altor elemente pertinente care ar fi fost ignorate de Comisie.
Rezultă că prezenta critică nu este fondată.
În al treilea rând, în ședință, reclamantele au susținut că, omițând să le informeze cu privire la investigația în cauză înainte
de notificarea comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu a respectat cerințele referitoare la dreptul la un proces echitabil,
astfel cum sunt recunoscute la articolul 6 alineatul (3) litera (a) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a
libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, reafirmate de Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, AC‑Treuhand/Comisia
(T‑99/04, Rep., p. II‑1501), precum și în Codul de bune practici al Comisiei privind articolele 101 TFUE și 102 TFUE.
Trebuie observat că, în Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia, punctul 110 de mai sus (punctul 56), Tribunalul a considerat că, având
în vedere principiul respectării dreptului la apărare, Comisia avea obligația să informeze întreprinderea în cauză, în etapa
primei măsuri adoptate în privința sa, inclusiv în solicitările de informații pe care i le adresează în temeiul articolului
11 din Regulamentul nr. 17, în special cu privire la obiectul și la scopul investigației. La punctul 58 din hotărârea menționată,
Tribunalul a amintit de asemenea că din jurisprudență reiese că numai dacă neregularitatea săvârșită de Comisie a fost de
natură să afecteze în mod concret dreptul la apărare al întreprinderii în cauză în procedura administrativă, o asemenea neregularitate
poate determina anularea deciziei finale a Comisiei.
Or, în speță, în afară de faptul că din hotărârea menționată nu se poate deduce că, după cum susțin reclamantele, Comisia
avea obligația să adopte măsuri de investigare în privința unei întreprinderi înainte de trimiterea unei comunicări privind
obiecțiunile atunci când consideră că aceasta dispune, în plus, de informații care să justifice trimiterea unei asemenea comunicări,
trebuie arătat că reclamantele nu invocă niciun element concret care să demonstreze că, în urma acestui fapt, ar fi fost lipsite
de posibilitatea de a furniza dovada că nu exercitau nicio influență decisivă asupra Arkema.
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia Comisia a încălcat Codul de bune practici prin faptul că nu le‑a adresat nicio
măsură de investigare înainte de adoptarea comunicării privind obiecțiunile, trebuie să se constate, pe de o parte, că acest
cod, care trebuie aplicat, în conformitate cu punctul 5 din cuprinsul său, numai cauzelor în curs și viitoare de la data publicării
sale în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
, a fost adoptat ulterior deciziei atacate și, prin urmare, nu este aplicabil faptelor din speță.
Pe de altă parte, trebuie arătat că punctul 14 din codul menționat prevede, făcând trimitere la Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia,
punctul 110 de mai sus (punctul 56) că, „la momentul primei măsuri de investigare (în mod normal, o solicitare de informații
sau o inspecție), întreprinderile sunt informate cu privire la faptul că fac obiectul unei investigații preliminare, precum
și cu privire la obiectul și la scopul unei asemenea investigații”. Prin urmare, fără a fi necesară pronunțarea asupra conținutului
juridic al codului menționat, se impune constatarea, în orice ipoteză, că acesta nu creează nicio obligație în sarcina Comisiei
de a adresa măsuri de investigare tuturor entităților juridice care constituie întreprinderea în cauză înainte de adoptarea
comunicării privind obiecțiunile.
Prin urmare, prezenta critică și, așadar, primul aspect al motivului în ansamblu trebuie respinse.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție
Reclamantele susțin că principiul prezumției de nevinovăție a fost încălcat de Comisie, în primul rând, prin faptul că le‑a
declarat
a priori
„vinovate” de încălcare în temeiul unei simple prezumții nesusținute de elemente concrete și, în al doilea rând, prin faptul
că a reținut răspunderea lor, deși nu au putut beneficia pe deplin de dreptul la apărare.
Trebuie amintit că principiul prezumției de nevinovăție, ca principiu general al dreptului Uniunii, se aplică în special procedurilor
referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea
unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia,
C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 149 și 150).
Argumentele reclamantelor nu permit să se constate că acest principiu ar fi fost încălcat în speță.
În primul rând, trebuie amintit că Comisia poate recurge la prezumția potrivit căreia o societate‑mamă exercită o influență
decisivă asupra unei filiale, în cazul deținerii totalității sau a cvasi‑totalității capitalului acesteia din urmă, pentru
a o ține responsabilă în solidar la plata amenzii aplicate filialei. Într‑un asemenea caz, se prezumă că societatea‑mamă formează
împreună cu filiala sa o singură întreprindere căreia, potrivit principiului răspunderii personale, îi revine răspunderea
pentru această încălcare. Or, în speță, încălcarea a fost recunoscută de Arkema în cererea prezentată în temeiul Comunicării
privind cooperarea [a se vedea considerentul (69) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, reclamantele nu contestă participarea
acesteia la înțelegerea în cauză.
Spre deosebire de cele susținute de reclamante, nu se poate aprecia că acestea au fost considerate
a priori
„vinovate” de către Comisie, având în vedere că aveau posibilitatea să răstoarne prezumția menționată, cuprinsă în comunicarea
privind obiecțiunile, demonstrând autonomia filialei lor.
Trebuie amintit că adoptarea unei comunicări a obiecțiunilor de către Comisie nu poate în niciun caz să fie considerată o
probă a vinovăției întreprinderii în cauză. În caz contrar, inițierea oricărei proceduri în materie ar fi potențial susceptibilă
să aducă atingere prezumției de nevinovăție (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia,
C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctul 99).
Pe de altă parte, în măsura în care reclamantele au susținut în ședință, în esență, că prezumția de nevinovăție a fost încălcată
în speță prin „concentrarea în mâinile Comisiei a prerogativelor de poliție, de investigare, de urmărire, de judecată”, trebuie
să se constate că această critică a fost invocată tardiv, având în vedere că a fost formulată pentru prima dată în etapa ședinței
și că nu poate fi considerată o dezvoltare a prezentului motiv, astfel cum a fost invocat în cererea introductivă, motiv potrivit
căruia Comisia a încălcat principiul prezumției de nevinovăție prin faptul că s‑a prevalat, în privința reclamantelor, de
prezumția care rezultă din controlul cvasi‑total asupra capitalului filialei lor. Prin urmare, această critică trebuie respinsă
ca inadmisibilă, conform articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Având în vedere cele de mai sus, se impune respingerea celui de al doilea aspect și, în consecință, a prezentului motiv în
ansamblu.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea
persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul.
Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema
dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului
de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă
(a se vedea Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul
63 și jurisprudența citată).
Atunci când, precum în speță, o decizie de aplicare a articolului 81 CE privește o pluralitate de destinatari și ridică problema
imputabilității încălcării, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre destinatari, în
special cu aceia dintre destinatari care, potrivit deciziei respective, trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare.
Astfel, în privința societății‑mamă ținute responsabilă în solidar pentru încălcare, o asemenea decizie trebuie să conțină
o prezentare detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea încălcării în sarcina acestei societăți (a se vedea
în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, SCA Holding/Comisia, T‑327/94, Rec., p. II‑1373, punctele 78-80).
Reclamantele structurează prezentul motiv în trei aspecte.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare mai importante având în vedere caracterul de noutate
al poziției Comisiei
Reclamantele susțin că obligația de motivare a deciziei atacate este mai importantă în speță, având în vedere poziția nouă
adoptată de Comisie în raport cu practica sa decizională. În opinia lor, Comisia a încălcat această obligație, făcând pur
și simplu să prevaleze interpretarea sa cu privire la jurisprudența referitoare la imputabilitatea încălcării în sarcina unei
societăți‑mamă.
Trebuie amintit că în considerentul (434) al deciziei atacate, răspunzând la argumentul reclamantelor, Comisia a arătat următoarele:
„[F]aptul că […] Comisia a adresat Decizia [C(2003) 4570] exclusiv [Arkema] nu o împiedică, în speță, să adreseze decizia
sa atât [Arkema], cât și [reclamantelor]. Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a stabili răspunderea unei societăți‑mamă
în asemenea circumstanțe și faptul că nu a utilizat această prerogativă într‑o decizie anterioară nu o împiedică să procedeze
astfel în speță.”
Trebuie să se constate că prin acest pasaj nu se admite în niciun mod că, în speță, Comisia ar fi adoptat o poziție cu totul
nouă și substanțial diferită de practica sa anterioară, astfel cum pretind reclamantele.
Pe de altă parte, trebuie arătat că prezumția privind exercitarea unei influențe decisive de către o societate‑mamă asupra
filialei sale, întemeiată numai pe legătura la nivelul capitalului, a fost aplicată deja de Comisie în special în Decizia
C(2004) 4876 din 19 ianuarie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind
SEE împotriva Akzo Nobel, a Akzo Nobel Nederland BV, a Akzo Nobel Chemicals BV, a Akzo Nobel Functional Chemicals BV, a Akzo
Nobel Base Chemicals AB, a EKA Chemicals, a Akzo Nobel AB, a Atofina, a Elf Aquitaine, a Hoechst AG, a Clariant GmbH, a Clariant
AG (cazul E-1/37.773 – AMCA), în care aceasta a stabilit răspunderea pentru încălcarea săvârșită de reclamantă în sarcina
Elf Aquitaine. Prin urmare, reclamantele nu pot susține că, în speță, Comisia a aplicat o poziție radical diferită în privința
lor. Reiese de altfel din decizia atacată că, în cadrul procedurii administrative, reclamantele au susținut că tocmai Decizia
C(2004) 4876 este cea care reprezintă un „viraj îndrăzneț” în practica decizională a Comisiei și i‑au cerut acesteia din urmă
să aștepte soluționarea procedurii jurisdicționale pe care o inițiaseră împotriva acestei decizii [a se vedea considerentele
(430) și (433) ale deciziei atacate].
În orice caz, jurisprudența invocată de reclamante impune numai ca, atunci când ia, în cadrul practicii sale decizionale,
o decizie care depășește în mod semnificativ deciziile anterioare, Comisia să își prezinte raționamentul în mod explicit.
Într‑un asemenea caz, nu este suficient, așadar, ca aceasta să furnizeze o motivare sumară, în special prin referire la o
practică decizională constantă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1975, Groupement des fabricants
de papiers peints de Belgique și alții/Comisia, 73/74, Rec., p. 1491, punctul 3).
Or, în decizia atacată, Comisia a prezentat în mod explicit, făcând referire la jurisprudența Curții și a Tribunalului, atât
principiile pe care intenționa să le aplice pentru a‑i identifica pe destinatarii deciziei [considerentele (370)-(379) ale
deciziei atacate], cât și aplicarea acestor principii în privința reclamantelor [considerentele (427)-(441)]. Motivarea deciziei
atacate, în ceea ce privește rațiunile pentru care Comisia a decis să atribuie răspunderea pentru încălcare în sarcina reclamantelor,
îndeplinește, astfel, condițiile consacrate de jurisprudența citată la punctul 137 de mai sus.
În consecință, primul aspect al motivului nu poate fi primit.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe existența unei contradicții între motive
Reclamantele susțin că motivarea prezentată în considerentele (370)-(372), (435)-(442) și (458)-(529) ale deciziei atacate
cuprinde o contradicție, în măsura în care Comisia ar fi făcut o confuzie între două noțiuni, și anume, pe de o parte, noțiunea
de întreprindere în sensul articolului 81 CE, și anume entitatea economică responsabilă de încălcare și care trebuie să fie
sancționată în această calitate, și, pe de altă parte, entitatea juridică destinatară a deciziei.
În ceea ce privește, mai întâi, terminologia utilizată de Comisie în decizia atacată, fără a fi necesară examinarea fiecăruia
dintre considerentele acesteia invocate de reclamante, trebuie să se constate că reiese fără echivoc din considerentul (441)
al deciziei atacate că decizia Comisiei de a stabili răspunderea pentru încălcarea în cauză în sarcina acestora și de a le
impune amenzi s‑a bazat pe constatarea că reclamantele și Arkema constituiau o singură întreprindere în sensul articolului
81 CE. Această concluzie nu este infirmată de împrejurarea că textul deciziei atacate se îndepărtează uneori de terminologia
curentă și utilizează termenul „întreprindere” pentru a califica una sau alta dintre societățile care fac parte din grupul
în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03,
T‑87/03 și T‑91/03, nepublicată în Recueil, punctul 62).
În continuare, în ceea ce privește faptul că Comisia, pe de o parte, afirmă în decizia atacată că diferitele societăți din
cadrul grupului Total constituie o unică întreprindere care a săvârșit încălcarea în litigiu și, pe de altă parte, identifică
fiecare dintre aceste societăți ca destinatar al deciziei atacate căruia îi este aplicată amenda, este important să se arate
că este vorba despre o simplă consecință a faptului că destinatarii normelor de concurență și destinatarii deciziilor autorităților
de concurență nu sunt în mod necesar aceiași.
Astfel, în timp ce normele de concurență se adresează întreprinderilor și se aplică direct acestora, independent, între altele,
de statutul lor juridic, răspunderea pentru o încălcare a dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită fără echivoc
în sarcina unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie
2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctele 54-57, și Concluziile avocatului general Kokott prezentate
în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctele
68 și 69).
În ceea ce privește identificarea diferitelor societăți din cadrul grupului Total în motivele deciziei atacate consacrate
calculului amenzii, este suficient să se constate că respectiva decizie menționează în mod clar și neechivoc raționamentul
urmat de Comisie în vederea stabilirii cuantumului amenzii, precum și a cuantumurilor în limita cărora reclamantele au fost
ținute responsabile la plata acesteia.
În sfârșit, în măsura în care reclamantele invocă o eroare de fond, și anume faptul că aplicarea unui calcul al amenzii specific
pentru fiecare dintre societățile în cauză este incompatibil cu noțiunea de întreprindere unică, este necesar să se facă trimitere
la cel de al treilea motiv, prezentat în continuare.
Prin urmare, se impune respingerea celui de al doilea aspect al motivului.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa unui răspuns al Comisiei referitor la respingerea prezumției de exercitare
a unei influențe decisive
Reclamantele invocă un pretins caracter insuficient al motivelor de respingere, de către Comisie, a elementelor prezentate
în cadrul procedurii administrative în vederea răsturnării prezumției legate de controlul cvasi‑total al capitalului Arkema.
În ceea ce privește obligația de motivare care revine Comisiei, este necesar să se facă trimitere la jurisprudența menționată
la punctele 130 și 131 de mai sus. Trebuie amintit în special că, pentru a fi suficient de motivată în privința reclamantelor,
decizia atacată trebuia să conțină o prezentare detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea încălcării în
sarcina acestor societăți (a se vedea în acest sens Hotărârea SCA Holding/Comisia, punctul 131 de mai sus, punctul 80).
Rezultă că atunci când, precum în speță, Comisia se întemeiază pe prezumția că o societate‑mamă exercită o influență decisivă
asupra comportamentului filialei sale, iar societățile vizate au invocat, în cadrul procedurii administrative, elemente prin
care se urmărește răsturnarea acestei prezumții, decizia trebuie să conțină o expunere suficientă a motivelor de natură să
justifice poziția Comisiei potrivit căreia aceste elemente nu erau suficiente pentru a răsturna respectiva prezumție.
Trebuie arătat în această privință că, potrivit considerentelor (430)-(441) ale deciziei atacate, Comisia a adoptat o poziție
motivată cu privire la elementele invocate de reclamante în cadrul procedurii administrative.
Astfel, după ce a descris, în considerentele (430)-(432) ale deciziei atacate, argumentarea prezentată de reclamante în răspunsurile
la comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a răspuns la argumentele invocate de acestea din urmă, întemeiate în principal
pe caracterul nelegal al imputării comportamentului în cauză pe baza prezumției, în special în lumina principiilor autonomiei
unei entități juridice, al personalității pedepselor, al răspunderii personale, al prezumției de nevinovăție și al egalității
armelor.
În plus, în considerentele (433)-(441) ale deciziei atacate, aceasta a constatat că prezumția legată de deținerea de către
reclamante a cvasi‑totalității capitalului Arkema nu a fost răsturnată, iar concluzia privind răspunderea acestora pentru
încălcarea în cauză trebuie menținută pe baza acestei prezumții.
Trebuie să se considere că, pentru aceste motive, Comisia a răspuns cu privire la aspectele esențiale ale argumentelor invocate
de reclamante. În plus, întrucât Comisia nu este obligată să adopte o poziție cu privire la toate argumentele invocate în
fața sa de persoanele interesate (Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Corsica Ferries France/Comisia, T‑349/03, Rec.,
p. II‑2197, punctul 64; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, punctul 130 de
mai sus, punctul 64), nu i se poate imputa că nu a adus un răspuns precis cu privire la fiecare argument invocat de reclamante.
Caracterul succint al motivării deciziei atacate cu privire la acest aspect este de altfel justificat prin faptul că argumentarea
invocată de reclamantă consta, în esență, în simple afirmații și nu era susținută de elemente de probă concrete referitoare
la legăturile dintre societățile în cauză în perioada încălcării.
Pe de altă parte, în măsura în care reclamantele pun în discuție temeinicia aprecierii Comisiei care a condus la respingerea
elementelor în cauză, argumentarea acestora ține de problema legalității pe fond a deciziei atacate, examinată în cadrul celui
de al patrulea motiv de mai sus.
Având în vedere cele de mai sus, se impune respingerea celui de al treilea aspect al prezentului motiv, precum și a celui
de al doilea motiv în totalitate.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea caracterului unitar al noțiunii de întreprindere
Reclamantele arată că Comisia a încălcat caracterul unitar al noțiunii de întreprindere prin lipsa de coerență în utilizarea
noțiunii „întreprindere” în diversele etape ale stabilirii cuantumurilor amenzilor. În opinia reclamantelor, această stabilire
ar fi trebuit să fie realizată în mod omogen în raport cu unitatea economică în cauză, iar împărțirea răspunderii în vederea
plății amenzii între diferitele entități juridice care compun întreprinderea ar fi trebuit să constituie o etapă distinctă
a raționamentului.
Trebuie arătat că această argumentație, care vizează exclusiv metoda aplicată de Comisie pentru stabilirea cuantumului amenzilor
și a împărțirii răspunderii în vederea plății acesteia între diferitele societăți din cadrul grupului, nu poate readuce în
discuție legalitatea aprecierii care a condus la stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina reclamantelor.
În măsura în care argumentația reclamantelor ar putea fi înțeleasă în sensul că pune în discuție cuantumul amenzii sau împărțirea
răspunderii respective a fiecărei societăți din cadrul grupului în vederea plății acestei amenzi, trebuie arătat că reclamantele
nu contestă rezultatele concrete ale calculelor efectuate de Comisie. În special, acestea nu susțin că o metodă diferită ar
fi avut ca rezultat ca ele să fie ținute responsabile pentru plata unei părți mai puțin importante a amenzii.
În orice caz, trebuie să se constate că abordarea Comisiei nu a fost incompatibilă cu noțiunea de întreprindere.
În această privință, trebuie observat că reclamantele arată în mod întemeiat că, în temeiul articolelor 81 CE și 82 CE, întreprinderile
sau asocierile de întreprinderi sunt cele care pot fi recunoscute ca autori ai încălcărilor dreptului concurenței. În plus,
în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica, prin decizie, întreprinderilor
sau asocierilor de întreprinderi amenzi atunci când, între altele, acestea încalcă articolul 81 sau articolul 82 din tratat.
Trebuie amintit de asemenea că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent
de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. În special, noțiunea de întreprindere, plasată în acest
context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă, din punct de vedere juridic, această
unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie
2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctele 54 și 55 și jurisprudența citată).
În cazul în care o astfel de entitate încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine entității
respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea ETI și alții, punctul 143 de mai sus, punctul
39 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, răspunderea pentru încălcarea dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie
stabilită fără echivoc în sarcina unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi (Hotărârea Papierfabrik August
Koehler și alții/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctul 38, și Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia,
punctul 31 de mai sus, punctul 57). Prin urmare, în cazul în care se stabilește existența unei asemenea încălcări, este necesar
să se stabilească persoana fizică sau juridică responsabilă de funcționarea întreprinderii la momentul săvârșirii încălcării,
astfel încât această persoană să fie trasă la răspundere (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Enichem Anic/Comisia,
T‑6/89, Rec., p. II‑1623, punctul 236; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia,
C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 78).
Pe de altă parte, Curtea a apreciat deja că practica Comisiei constând în a ține o societate responsabilă în solidar la plata
unei părți din amenda aplicată unei alte societăți, în cazul în care poate fi stabilită în sarcina primeia răspunderea pentru
comportamentul anticoncurențial al celei din urmă, este conformă cu articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 [înlocuit
prin articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003]. Într‑o asemenea ipoteză, societatea în discuție este obligată
la plata unei amenzi pentru o încălcare pe care se presupune că a săvârșit‑o chiar ea ca urmare a acestei imputări (Hotărârea
Curții din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia, C‑294/98 P, Rec., p. I‑10065, punctele 26-28).
În consecință, faptul că decizia atacată identifică diferite persoane juridice care trebuie să fie ținute responsabile în
solidar la plata amenzii nu este incompatibil cu noțiunea de întreprindere. Dimpotrivă, este vorba despre o aplicare exactă
a acestei noțiuni, având în vedere că s‑a stabilit că întreprinderea în discuție este constituită, din punct de vedere juridic,
din mai multe persoane fizice sau juridice.
De asemenea, nu se poate deduce nicio încălcare a noțiunii de întreprindere din simplul fapt că aceste diferite persoane juridice
sunt responsabile de plata amenzii în limita unor cuantumuri diferite. Astfel, constatarea că mai multe persoane juridice
formează o singură întreprindere responsabilă de săvârșirea încălcării nu implică în mod necesar faptul că toate elementele
pertinente pentru calculul amenzii le sunt imputabile în același mod, în special în cazul în care compunerea din punct de
vedere juridic a întreprinderii în discuție a evoluat în timp. Astfel, în speță, Total a fost ținută responsabilă numai pentru
o parte din perioada încălcării [considerentul (441) al deciziei atacate] și nu s‑a considerat cu privire la niciuna dintre
reclamante că a săvârșit încălcări repetate [considerentul (469) al deciziei atacate].
În această privință, trebuie amintit că, în Hotărârea Cascades/Comisia, punctul 163 de mai sus, Curtea a considerat nevalidă
abordarea constând în imputarea în sarcina societății‑mamă a comportamentului ilicit al filialelor sale în cazul în care acest
comportament este anterior achiziționării lor. Curtea a precizat că, în principiu, răspunderea pentru încălcare revine persoanei
fizice sau juridice care conduce întreprinderea în cauză la momentul săvârșirii încălcării, chiar dacă, la momentul adoptării
deciziei de constatare a încălcării, desfășurarea activității întreprinderii a fost plasată sub răspunderea unei alte persoane.
După ce a subliniat că societățile în discuție nu au fost pur și simplu absorbite de achizitor, ci și‑au continuat activitățile
ca filiale ale acestuia din urmă, Curtea a hotărât că trebuiau, în consecință, să răspundă ele însele pentru comportamentul
ilicit anterior achiziționării lor de către societatea‑mamă, fără ca societatea‑mamă să poată fi ținută responsabilă pentru
acesta (punctele 77-80 din hotărâre).
În consecință, având în vedere că Total a dobândit controlul asupra Elf Aquitaine în aprilie 2000, în mod întemeiat Comisia
a ținut‑o responsabilă de încălcarea în litigiu numai începând de la 30 aprilie 2000 [considerentul (441) al deciziei atacate],
iar cuantumul de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată nu a fost majorat în considerarea duratei [considerentele (467)
și (468) ale deciziei atacate].
Având în vedere cele de mai sus, reclamantele nu pot critica în mod valabil Comisia pentru că a identificat diferite societăți
din cadrul grupului Total în motivele consacrate calculului amenzii.
În sfârșit, trebuie subliniat că, în afară de majorările în funcție de durata încălcării și de încălcările repetate, pentru
determinarea cărora Comisia a ținut seama de modificările în timp ale compunerii întreprinderii în cauză, amenda a fost calculată
în mod omogen pentru toate societățile din grupul Total vizate. În special, Comisia le‑a aplicat același cuantum de plecare
al amenzii și aceeași reducere în temeiul Comunicării privind cooperarea. Prin urmare, criticile reclamantelor cu privire
la aceste două etape ale calculului amenzii nu sunt fondate.
În consecință, se impune respingerea celui de al treilea motiv.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe erori de apreciere referitoare la Total
Reclamantele invocă două critici care pun în discuție numai răspunderea Total. În primul rând, acestea contestă că Total,
care a preluat controlul grupului în aprilie 2000, ar fi putut să dea Arkema „instrucțiuni privind cartelul” în legătură cu
înțelegerea care exista de mai mulți ani și a cărei ultimă reuniune multilaterală a avut loc la 18 mai 2000. Reclamantele
arată că durata încălcării imputabile Total este de maximum opt luni, chiar dacă, în realitate, aceasta nu a fost decât de
o lună, având în vedere că ultima reuniune multilaterală a înțelegerii s‑a desfășurat la 18 mai 2000.
Trebuie observat, mai întâi, că afirmația reclamantelor potrivit căreia perioada încălcării imputabile Total se limita la
o singură lună se bazează pe premisa că înțelegerea a încetat la data ultimei reuniuni multilaterale, la 18 mai 2000.
Or, reclamantele nu dezvoltă nicio argumentare în susținerea acestei teze și, în special, nu pun în discuție, cu argumente,
constatarea Comisiei potrivit căreia reuniunea din 18 mai 2000 a condus la un consens general cu privire la menținerea nivelurilor
prețurilor și, prin urmare, înțelegerea a produs efecte până la 31 decembrie 2000 [considerentele (357)-(360) ale deciziei
atacate].
În continuare, trebuie amintit că răspunderea Total se bazează pe aprecierea că, începând de la 30 aprilie 2000, data achiziționării
de către aceasta a grupului în cauză, Total constituia, împreună cu Arkema și cu Elf Aquitaine, o singură întreprindere responsabilă
de încălcarea în cauză [considerentul (441) al deciziei atacate].
În această privință, trebuie arătat că simplul fapt că Total a preluat controlul grupului în etapa finală a încălcării nu
este suficient pentru a exclude exercitarea de către aceasta, în perioada în cauză, a unei influențe decisive asupra comportamentului
pe piață al filialei sale implicate în încălcare.
Or, în afară de data preluării controlului asupra grupului de către Total, reclamantele nu arată nicio circumstanță specifică
de natură să demonstreze că, în perioada mai‑decembrie 2000, Arkema își stabilea comportamentul pe piață în mod autonom față
de Total.
În aceste condiții, Comisia a putut să prezume în mod valabil că, întrucât a preluat controlul asupra cvasi‑totalității capitalului
grupului începând de la 30 aprilie 2000, Total a exercitat o influență decisivă asupra comportamentului Arkema pe piață și,
prin urmare, a putut să stabilească răspunderea pentru încălcare în sarcina acesteia pentru perioada în cauză pe baza acestei
prezumții care nu a fost răsturnată.
Pe de altă parte, trebuie respins ca inoperant argumentul reclamantelor potrivit căruia, având în vedere data preluării controlului
asupra grupului, Total nu era în măsură să se informeze cu privire la practicile ilicite ale filialei sale și să ia deciziile
necesare pentru încetarea acestora.
Astfel, după cum reiese din considerațiile de mai sus, stabilirea răspunderii în sarcina Total rezultă din faptul că era una
dintre entitățile juridice care compun întreprinderea care a încălcat dreptul concurenței, independent de problema dacă aceasta
cunoștea sau nu cunoștea existența încălcării.
Așadar, prima critică nu poate fi primită.
În al doilea rând, reclamantele arată că, în considerentul (471) al deciziei atacate, Comisia a afirmat în mod greșit că destinatarii
Deciziei 85/74/CEE din 23 noiembrie 1984 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (cazul IV/30.907
– Peroxigen) (JO 1985, L 35, p. 1) și ai Deciziei 94/599, luate în considerare în contextul încălcărilor repetate, au făcut
parte din grupul Total la momentul adoptării acestor decizii anterioare.
Trebuie observat că, astfel cum ea însăși a admis în memoriul în apărare, Comisia a afirmat din eroare, în considerentul (471)
al deciziei atacate, că „persoanele juridice care sunt destinatari [ai D]eciziilor [85/74 și 94/599] erau și sunt încă membri
ai grupului Total”.
Această constatare nu este totuși relevantă în ceea ce privește legalitatea deciziei atacate. Astfel, pe de o parte, reiese
din considerentul (441) al deciziei atacate că Total a fost ținută responsabilă pentru încălcare numai începând de la data
la care a preluat controlul grupului, și anume 30 aprilie 2000.
Pe de altă parte, astfel cum reiese din considerentul (469) al deciziei atacate, Comisia a ținut seama de faptul că Arkema
nu făcea parte din grupul Total la data la care au fost aplicate sancțiunile anterioare atunci când a aplicat majorarea în
considerarea încălcărilor repetate numai la cuantumul amenzii imputabile Arkema.
Având în vedere cele de mai sus, cea de a doua critică și, în consecință, al cincilea motiv în întregime trebuie să fie respinse.

Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea mai multor principii fundamentale recunoscute de toate statele membre
și care fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii
Reclamantele susțin că, prin faptul că a stabilit în sarcina lor răspunderea pentru încălcarea în cauză și le‑a aplicat amenda,
Comisia a încălcat principiile egalității de tratament, răspunderii personale și personalității pedepselor, precum și principiul
legalității incriminării și a pedepsei.
Cu privire la pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament
Reclamantele susțin că principiul egalității de tratament a fost încălcat de Comisie prin faptul că a reținut răspunderea
lor numai pe baza prezumției în cauză, în timp ce aceasta s‑ar fi întemeiat, în ceea ce privește răspunderea celorlalte societăți
destinatare ale deciziei atacate, pe prezumția confirmată de elemente suplimentare [considerentele (385), (391), (394), (405),
(411) și (423)-(427) ale deciziei atacate].
Trebuie observat în această privință că, potrivit considerentelor (370)-(379) ale deciziei atacate, Comisia a reținut, în
raport cu toți destinatarii, aceeași regulă conform căreia controlul totalității sau al cvasi‑totalității capitalului filialei
este suficient pentru aplicarea unei prezumții relative care să permită stabilirea răspunderii în sarcina societății‑mamă.
Prezumția în cauză a fost astfel aplicată atât grupului din care face parte Total, cât și celorlalte grupuri de societăți
vizate în decizia atacată.
Faptul că, în privința anumitor destinatari ai deciziei atacate, și anume Akzo Nobel, FMC, L’Air liquide, SNIA și Edison,
Comisia a invocat, pe lângă prezumția amintită, anumite indicii suplimentare privind influența decisivă exercitată de societățile‑mamă
nu poate însemna că principiile aplicate nu au fost aceleași pentru toți destinatarii.
Astfel, în ceea ce privește Akzo Nobel, din considerentul (384) al deciziei atacate reiese că, „având în vedere că [ea] controlează
EKA [Chemicals] în proporție de 100 %, Comisia consideră că [aceasta] a exercitat o influență decisivă asupra EKA [Chemicals],
întrucât nu s‑a prezentat niciun element de natură să răstoarne această prezumție”. Această apreciere nu este contrazisă de
faptul că, în considerentul (385) din aceeași decizie, Comisia s‑a referit la anumite indicii suplimentare prin care se urmărește
confirmarea sa.
În ceea ce privește FMC, Comisia a precizat că și‑a întemeiat concluzia în sensul stabilirii răspunderii acesteia „pe faptul
că FMC Foret [era] o filială controlată (indirect) în proporție de 100 % de FMC” [considerentul (390) al deciziei atacate].
Această apreciere nu aduce atingere faptului că, în considerentul (391) al deciziei atacate, Comisia a invocat un indiciu
suplimentar privind influența decisivă exercitată de FMC asupra filialei sale.
În ceea ce privește L’Air liquide, Comisia a arătat, în considerentul (403) al deciziei atacate, că, „având în vedere că [aceasta]
deținea 100 % din capitalul Chemoxal la data încălcării și avea puterea de a desemna membrii consiliului de administrație
al Chemoxal, a prezumat că [aceasta] exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale”. Comisia a detaliat
această apreciere arătând, în considerentul (405) al deciziei atacate, că „participația de 100 % la capital dă[dea] naștere
unei prezumții care [putea] fi răsturnată prin proba că […] filiala [beneficia] de […] autonomie”.
În ceea ce privește SNIA, din considerentul (411) al deciziei atacate rezultă că răspunderea acesteia a fost reținută având
în vedere fuziunea sa cu societatea care era societatea‑mamă în proporție de 100 % a entității direct implicate în încălcare,
situația invocată nefiind comparabilă, așadar, cu cea a reclamantelor.
În sfârșit, în ceea ce privește Edison, Comisia a arătat, în considerentul (418) al deciziei atacate, că, „în lipsa unui argument
care să răstoarne prezumția, deținerea capitalului în proporție de 100 % a fost considerată [de jurisprudență] drept un element
suficient”. În plus, în considerentele (419)-(421) ale deciziei atacate, Comisia a invocat anumite elemente suplimentare,
precizând că acestea contrazic argumentul invocat de Edison, întemeiat pe autonomia filialei sale.
Astfel, potrivit considerentelor deciziei atacate, invocate de reclamante, Comisia a considerat că, în raport cu toți destinatarii
deciziei atacate, controlul totalității sau al cvasi‑totalității capitalului filialei era suficient, în lipsa unui argument
care să răstoarne prezumția care rezultă din acesta, pentru stabilirea răspunderii în sarcina unei societăți‑mamă, indicii
suplimentare privind influența exercitată de anumite societăți‑mamă în cauză asupra filialelor lor fiind prezentate, atunci
când erau disponibile, fie pentru a întări concluzia care reiese deja în mod valabil din controlul total asupra capitalului
filialei, fie pentru a răspunde argumentelor dezvoltate de întreprinderile în cauză.
Pe de altă parte, în ceea ce le privește pe reclamante, Comisia a arătat de asemenea, pe lângă legătura la nivelul capitalului,
că membrii consiliului de administrație al reclamantei au fost numiți de Elf Aquitaine [considerentul (427) al deciziei atacate],
fără să condiționeze însă de existența unor elemente suplimentare stabilirea în sarcina societății‑mamă a răspunderii pentru
comportamentul ilicit al unei filiale deținute în proporție de 100 % sau de aproape 100 %.
Așadar, prezenta critică nu este fondată.
Cu privire la pretinsa încălcare a principiilor răspunderii personale și personalității pedepselor, precum și a principiului
legalității incriminării și a pedepselor
Reclamantele susțin, în esență, că principiile de drept invocate au fost încălcate de Comisie prin faptul că aceasta nu a
recunoscut că Arkema constituia o entitate economică autonomă în raport cu ele și, prin urmare, în mod greșit a reținut răspunderea
lor și le‑a obligat la plata amenzilor.
Trebuie amintit că, având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor
aferente acestora, răspunderea pentru săvârșirea acestor încălcări are un caracter personal (Hotărârea Curții din 8 iulie
1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 78). În plus, în temeiul principiului individualizării
pedepselor și a sancțiunilor, o persoană fizică sau juridică trebuie să fie sancționată numai pentru faptele care îi sunt
imputate în mod individual (Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia,
T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 63), acest principiu fiind aplicabil în orice procedură administrativă susceptibilă
să conducă la aplicarea unor sancțiuni în temeiul normelor de concurență ale Uniunii (Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006,
Hoek Loos/Comisia, T‑304/02, Rec., p. II‑1887, punctul 118).
În speță, este suficient să se constate că argumentația reclamantelor se bazează pe o premisă greșită, potrivit căreia în
privința lor nu s‑a constatat nicio încălcare și nu le‑a fost aplicată nicio amendă personală. Dimpotrivă, din cele de mai
sus reiese că reclamantele au fost sancționate cu titlu personal pentru o încălcare a articolului 81 CE, pe care se consideră
că au săvârșit‑o ele însele având în vedere legăturile economice, organizatorice și juridice care le uneau cu filialele lor
și lipsa autonomiei acestora pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea Metsä-Serla și alții/Comisia, punctul 164 de mai
sus, punctele 27 și 34).
În plus, spre deosebire de cele susținute de reclamante, reiese din examinarea celui de al patrulea motiv prezentat mai sus
că a fost dovedită o încălcare a articolului 81 CE în ceea ce le privește. Or, sancțiunile aferente unei asemenea încălcări
sunt în mod clar prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Prin urmare, principiul
nullum crimen, nulla poena sine lege
a fost respectat.
În consecință, se impune respingerea prezentei critici, precum și a celui de al șaselea motiv în totalitate.

Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări
În primul rând, reclamantele susțin că elementele aduse în scopul de a demonstra autonomia Arkema nu au fost examinate de
Comisie cu atenție și cu imparțialitate.
Având în vedere că reclamantele se limitează să reitereze argumentul întemeiat pe lipsa examinării elementelor în cauză, analizat
și respins la punctele 111-115 de mai sus, acesta trebuie respins pentru aceleași motive.
În al doilea rând, reclamantele susțin că, în interesul economiei procedurii, Comisia ar fi trebuit să admită cererea lor
de suspendare a adoptării deciziei atacate până la soluționarea de către Tribunal a acțiunilor formulate de ele împotriva
Deciziei C(2004) 4876.
Or, în ceea ce privește argumentația prin care se invocă o simplă economie a procedurii și care, așadar, în mod vădit nu este
de natură să readucă în discuție legalitatea deciziei atacate, aceasta trebuie respinsă de la bun început.
În consecință, cel de al șaptelea motiv trebuie respins.

Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
În opinia reclamantelor, caracterul nou al criteriului imputabilității aplicat în speță în raport cu practica decizională
anterioară a Comisiei și, în special, în raport cu Decizia C(2003) 4570 a condus la încălcarea principiului securității juridice.
Este suficient să se amintească faptul că decizia atacată nu este prima decizie prin care Comisia a stabilit răspunderea pentru
încălcarea săvârșită de Arkema în sarcina societății‑mamă a acesteia pe baza prezumției de exercitare a unei influențe decisive.
Astfel, în Decizia C(2004) 4876, Comisia a procedat deja la o astfel de imputare în sarcina Elf Aquitaine. Prin urmare, spre
deosebire de cele sugerate de reclamante, decizia atacată nu constituie un reviriment în practica Comisiei în materie de imputabilitate,
inclusiv în ceea ce privește grupul în discuție. În plus, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile în speță, reclamantele
făceau deja referire la criteriul de imputabilitate aplicat de Comisie în Decizia C(2004) 4876, astfel cum reiese, pe de altă
parte, din argumentele acestora prezentate în cadrul celui de al șaselea motiv. Prin urmare, premisa prezentului motiv, potrivit
căreia Comisia ar fi aplicat în privința reclamantelor un nou criteriu de imputabilitate, este, în speță, incorectă.
În orice caz, trebuie amintit că Comisia nu este obligată să aibă în vedere în mod sistematic stabilirea răspunderii pentru
comportamentul ilicit al unei filiale în sarcina societății sale mamă (a se vedea punctul 89 de mai sus). În consecință, faptul
că aceasta hotărăște să stabilească răspunderea pentru încălcarea constatată în sarcina întreprinderii compuse din societatea‑mamă
și din filiala sa, deși, potrivit practicii anterioare, nu ar fi procedat astfel, nu constituie o încălcare a principiului
securității juridice.
În rest, trebuie constatat că din Decizia C(2003) 4570 [considerentele (373)-(391)], invocată de reclamante, reiese că problematica
răspunderii societății‑mamă a Arkema nu a fost analizată în niciun mod de Comisie și în special că aceasta nu s‑a pronunțat
cu privire la autonomia sa în raport cu societatea‑mamă. Prin urmare, presupunând chiar că situația de fapt din acest caz
ar fi fost asemănătoare cu cea din speță, nu se poate susține că această decizie ar constitui vreo garanție în ceea ce privește
modul în care Comisia percepea raporturile dintre Arkema și societățile‑mamă ale acesteia și nici în ceea ce privește criteriul
de imputabilitate aplicabil acestui grup de societăți.
Prin urmare, prezentul motiv nu poate fi primit.

Cu privire la al nouălea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor fondamentale care guvernează stabilirea amenzilor
Reclamantele contestă, pentru diverse motive, cuantumul amenzii care le‑a fost impusă.
În primul rând, acestea susțin că ar fi trebuit că beneficieze de o reducere a cuantumului amenzii pentru motivul necunoașterii
încălcării săvârșite de filiala lor. Reclamantele arată, invocând principiul egalității de tratament, că a fost acordată de
către Comisie o reducere pentru acest motiv unui alt destinatar al deciziei atacate, și anume Caffaro.
Trebuie observat că Comisia a acordat o reducere a cuantumului de plecare al amenzii în favoarea întreprinderii constituite
din societățile SNIA și Caffaro, având în vedere că nu s‑a stabilit că aceasta din urmă, care a participat la un număr redus
de reuniuni ale înțelegerii referitoare numai la unul dintre produsele în cauză, cunoștea sau ar fi trebuit în mod necesar
să cunoască proiectul global de acorduri anticoncurențiale [considerentele (332) și (461) ale deciziei atacate].
Referitor la reclamante, trebuie amintit că încălcarea în cauză le‑a fost imputată deoarece constituiau o singură întreprindere
împreună cu filiala lor, iar nu pentru motivul implicării lor directe în încălcare, faptul că nu aveau cunoștință despre înțelegere
neavând incidență asupra acestei imputări.
Or, întrucât reclamantele nu susțin că filiala lor, care a participat direct la încălcare, nu a cunoscut proiectul global
de acorduri anticoncurențiale, faptul că nu aveau cunoștință despre înțelegere nu constituie un indiciu în sensul că gravitatea
încălcării săvârșite de întreprinderea pe care o constituiau împreună cu filiala ar fi fost mai redusă și nu poate constitui,
așadar, un motiv care să justifice o reducere a cuantumului amenzii.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, trebuie arătat că reclamantele, în calitate
de entități juridice responsabile de funcționarea întreprinderii care a comercializat cele două produse în cauză și care a
participat direct la toate elementele înțelegerii, nu se găsește într‑o situație comparabilă cu cea a Caffaro, exploatant
al întreprinderii a cărei participare la înțelegere nu viza ansamblul proiectului global anticoncurențial.
În consecință, prezenta critică trebuie respinsă.
În al doilea rând, reclamantele invocă o încălcare a principiilor prezumției de nevinovăție și securității juridice în ceea
ce privește majorarea cuantumului amenzii în scop de descurajare.
În primul rând, argumentul acestora întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție se bazează pe o premisă potrivit căreia
„niciun element […] nu permitea reținerea răspunderii [lor] pentru cartel”. Or, având în vedere că din analiza celui de al
patrulea motiv, prezentat mai sus, rezultă că răspunderea reclamantelor a fost reținută în mod întemeiat, prezentul argument
trebuie înlăturat.
În al doilea rând, reclamantele susțin, referindu‑se la considerentul (465) al deciziei atacate, că, întrucât a afirmat că,
prin crearea unei filiale distincte din punct de vedere juridic, o societate‑mamă putea urmări scopul de a asocia această
filială unui comportament ilicit, evitând în același timp o sancțiune, Comisia a încălcat principiul prezumției de nevinovăție.
În considerentul (465) al deciziei atacate, Comisia a arătat, răspunzând la argumentul prin care reclamantele critică majorarea
cuantumului în cauză, că, „dacă [ea] ar trebui să decidă, pe baza acestui argument, că amenda aplicată Atofina [trebuia] să
fie mai puțin importantă decât ceea ce [era] justificat de dimensiunea întreprinderii din care aceasta [făcea] parte, o întreprindere
foarte mare care participă la una sau la mai multe înțelegeri ar putea evita amenzi importante prin crearea unor mici filiale
cu o cifră de afaceri redusă pentru a le asocia unui comportament ilicit”.
Astfel cum rezultă din acest considerent, atunci când a aplicat majorarea cuantumului amenzii în cauză, Comisia a apreciat,
în esență, că această majorare permitea să se țină seama de capacitatea economică reală a ansamblului entităților juridice
care constituie întreprinderea unică în cauză în scopul stabilirii cuantumului amenzii la un nivel suficient de descurajator.
Or, această apreciere de ordin general nu poate fi considerată în niciun caz ca reprezentând o încălcare a prezumției de nevinovăție
în ceea ce le privește pe reclamante.
În al treilea rând, reclamantele invocă o încălcare a principiului securității juridice, reiterând argumentarea prezentată
în cadrul celui de al optulea motiv, întemeiat pe un pretins reviriment al practicii Comisiei. Această critică trebuie respinsă,
așadar, pentru motivele prezentate la punctele 210-212 de mai sus.
În al patrulea rând, reclamantele contestă legalitatea majorării cuantumului amenzii în scop de descurajare, susținând că
o asemenea majorare nu este prevăzută nici la articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003, nici de Liniile directoare.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când stabilește cuantumul amenzii, Comisia trebuie să asigure
caracterul descurajator al acesteia și, în această privință, poate lua în considerare în special dimensiunea și puterea economică
ale întreprinderii în cauză (Hotărârea Curții Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctele
106 și 120, și Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02
P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 243).
Astfel, în speță, Comisia a putut majora în mod legal cuantumul de plecare al amenzii în cauză, având în vedere dimensiunea
întreprinderii exploatate de reclamante, atestată de cifra de afaceri mondială deosebit de importantă a acestora [considerentul
(463) al deciziei atacate].
Prin urmare, criticile îndreptate împotriva majorării cuantumului amenzii în scop de descurajare nu sunt fondate.
În al treilea rând, reclamantele susțin în ședință că plafonul de 10 % al cifrei de afaceri, prevăzut la articolul 23 alineatul
(2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, este ilegal în raport cu principiile legalității și securității juridice,
în măsura în care se referă la cifra de afaceri a întreprinderii realizată în cursul exercițiului social care precedă adoptarea
deciziei, iar nu a celui referitor la perioada în care a fost săvârșită încălcarea.
Trebuie arătat că această critică a fost invocată tardiv, având în vedere că a fost formulată pentru prima dată în etapa ședinței
și că nu poate fi considerată o dezvoltare a prezentului motiv, astfel cum a fost invocat în cererea introductivă, prin care
se solicită, pe de o parte, o reducere a cuantumului amenzii în considerarea necunoașterii încălcării și se critică, pe de
altă parte, majorarea cuantumului amenzii în scop de descurajare.
Prin urmare, această critică trebuie respinsă ca inadmisibilă, conform articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Critica menționată este, în orice caz, inoperantă, în măsura în care reclamantele nu afirmă că luarea în considerare a unui
exercițiu social cuprins în perioada încălcării ar fi putut avea vreo incidență în ceea ce privește aplicarea, în speță, a
normei prevăzute la articolul 23 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003, al cărei caracter nelegal este
invocat.
În lumina acestor considerații, prezentul motiv nu este fondat.

Cu privire la al zecelea motiv, întemeiat pe existența unui abuz de putere
Reclamantele susțin că s‑a săvârșit de către Comisie un abuz de putere în măsura în care, atunci când a stabilit în sarcina
lor răspunderea pentru încălcare, aceasta nu ar fi urmărit să sancționeze întreprinderea responsabilă, ci să crească cuantumul
amenzii aplicate, luând în considerare dimensiunea lor importantă.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o decizie reprezintă un abuz de putere numai dacă rezultă din indicii obiective, pertinente
și concordante că a fost adoptată în scopul de a atinge alte obiective decât cele declarate (a se vedea Hotărârea Tribunalului
din 16 septembrie 1998, IECC/Comisia, T‑133/95 și T‑204/95, Rec., p. II‑3645, punctul 188 și jurisprudența citată).
De asemenea, trebuie amintit că, în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica,
prin decizie, amenzi întreprinderilor care încalcă articolul 81 CE. Este constant că sancțiunile prevăzute la articolul 23
din Regulamentul nr. 1/2003 au ca obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea,
atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici, să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței
al Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia, C‑289/04 P, Rec., p. I‑5859,
punctul 16).
Or, având în vedere că reclamantele și Arkema formau o întreprindere în sensul articolului 81 CE și că respectiva întreprindere
a participat la încălcarea în litigiu, sancțiunea care le‑a fost aplicată nu a fost deturnată în niciun mod de la finalitatea
sa, inclusiv în măsura în care, prin adoptarea acesteia, Comisia urmărea un obiectiv de descurajare.
În consecință, al zecelea motiv trebuie respins.

Cu privire la al unsprezecelea motiv, prezentat cu titlu subsidiar, întemeiat pe o reducere a cuantumului amenzii la un nivel
adecvat
În cadrul celui de al unsprezecelea motiv, reclamantele solicită o reducere a cuantumului amenzii la un nivel adecvat, având
în vedere două aspecte.
Pe de o parte, acestea susțin că, întrucât nu au avut cunoștință despre încălcare, cuantumul de plecare al amenzii care le‑a
fost impusă ar trebui să fie redus cu 25 %, în mod similar reducerii acordate în considerentul (461) al deciziei atacate.
Trebuie amintit, în această privință, că situația avută în vedere în considerentul (461) al deciziei atacate nu este similară
cu cea a reclamantelor (a se vedea punctul 219 de mai sus). Tribunalul consideră, prin urmare, că reclamantele nu pot beneficia
de o reducere în acest temei.
Pe de altă parte, reclamantele solicită acordarea unei circumstanțe atenuante, prelevându‑se de faptul că au fost obligate
la plata unor amenzi importante pentru participarea la alte înțelegeri desfășurate în aceeași perioadă precum cea vizată în
decizia atacată, prin Decizia C(2004) 4876 și prin Decizia C(2006) 2098 din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a
articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați).
Trebuie arătat, în această privință, că, întrucât Comisia a constatat că reclamantele au săvârșit trei încălcări distincte
ale articolului 81 alineatul (1) CE, aceasta avea posibilitatea să le impună trei amenzi distincte, fiecare respectând limitele
stabilite la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8
octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 56). Fiecare dintre aceste amenzi trebuia să
se bazeze în mod necesar pe aprecierea duratei și a gravității proprii încălcării pe care o sancționa. Or, trebuie constatat
că impunerea unei amenzi reclamantelor pentru diverse activități anticoncurențiale care vizează alte produse nu are nicio
incidență asupra realității încălcării în litigiu (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007,
BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 52).
Prin urmare, având în vedere obiectivul de descurajare urmărit de amenzi, simplul fapt că reclamantele au fost obligate recent
la plata altor două amenzi pentru încălcări parțial simultane nu poate justifica reducerea amenzii aplicate în speță.
Or, reclamantele nu prezintă niciun element de natură să demonstreze că prin aplicarea unei amenzi în speță, asociată cu alte
amenzi recente, ar fi fost puse într‑o situație financiară deosebit de dificilă care poate fi luată în considerare, în mod
excepțional, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii lor.
În sfârșit, în ceea ce privește invocarea de către reclamante a Deciziei 94/599, din care rezultă că, la stabilirea cuantumului
amenzilor în cadrul înțelegerii vizate în această decizie, Comisia a ținut seama de faptul că majoritatea întreprinderilor
fuseseră deja obligate la plata unor amenzi importante pentru participarea la o altă înțelegere pe piața vecină, practic în
aceeași perioadă [considerentul (52) al Deciziei 94/599], trebuie subliniat, pe de o parte, că Decizia 94/599 este anterioară
liniilor directoare aplicate în speță și, pe de altă parte, că situația vizată în această decizie presupune diferențe în raport
cu cele în discuție în speță. Astfel, în speță, pe de o parte, încălcările de pe piețele PH și PBS au făcut obiectul unei
singure aplicări a unor sancțiuni din partea Comisiei în decizia atacată și, pe de altă parte, reclamantele nu invocă existența
unei legături între aceste piețe și cele vizate de aplicarea recentă a celorlalte sancțiuni.
Prin urmare, întrucât niciun element invocat în speță nu este de natură să justifice o reducere a cuantumului amenzii, nu
se admite cererea, prezentată cu titlu subsidiar, prin care se urmărește modificarea cuantumului amenzii impuse reclamantelor.
Rezultă din toate cele de mai sus că acțiunea trebuie respinsă în ansamblul său.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Total SA și Elf Aquitaine SA la plata cheltuielilor de judecată.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 iulie 2011.
Semnături
Cuprins
Situația de fapt
Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
În drept
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor privind imputabilitatea în sarcina societăților‑mamă a încălcărilor
săvârșite de filialele acestora
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o eroare de drept privind interpretarea jurisprudenței referitoare la imputabilitate
și privind respectarea de către Comisie a practicii sale decizionale
– Observații introductive
– Cu privire la validitatea prezumției în cauză
– Cu privire la seria de indicii prezentată de reclamante în vederea stabilirii autonomiei Arkema pe piață
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește caracterul obiectiv al criteriului imputabilității
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea unui „principiu al autonomiei economice a persoanei juridice”
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului lor la apărare
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe imposibilitatea reclamantelor de a se apăra în mod eficient
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare mai importante având în vedere caracterul de noutate
al poziției Comisiei
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe existența unei contradicții între motive
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa unui răspuns al Comisiei referitor la respingerea prezumției de exercitare
a unei influențe decisive
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea caracterului unitar al noțiunii de întreprindere
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe erori de apreciere referitoare la Total
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea mai multor principii fundamentale recunoscute de toate statele membre
și care fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii
Cu privire la pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament
Cu privire la pretinsa încălcare a principiilor răspunderii personale și personalității pedepselor, precum și a principiului
legalității incriminării și a pedepselor
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări
Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
Cu privire la al nouălea motiv, întemeiat pe încălcarea principiilor fondamentale care guvernează stabilirea amenzilor
Cu privire la al zecelea motiv, întemeiat pe existența unui abuz de putere
Cu privire la al unsprezecelea motiv, prezentat cu titlu subsidiar, întemeiat pe o reducere a cuantumului amenzii la un nivel
adecvat
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: franceza.