CELEX: 62009CJ0065
Vartotojų apsauga
Vartojimo prekių pardavimas ir susijusios garantijos
Direktyva 1999/44/EB
3 straipsnio 2 ir 3 dalys
Nekokybiškos prekės pakeitimas kaip vienintelė teisės gynimo priemonė
Vartotojo sumontuota nekokybiška prekė
Pardavėjo pareiga išmontuoti nekokybišką prekę ir sumontuoti pakeičiančią prekę
Visiškas neproporcingumas
Pasekmės

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB
dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 15 sk., 4 t., p. 223, toliau – direktyva) 3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos aiškinimu.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant
Gebr. Weber GmbH
(toliau –
Gebr. Weber
) (byla C‑65/09) ir J. Wittmer ginčą dėl pardavimo sutartį atitinkančių plytelių tiekimo ir žalos atlyginimo bei I. Putz ir
Medianess Electronics GmbH
(toliau –
Medianess Electronics
) (byla C-87/09) ginčą dėl pardavimo sutarties neatitinkančios indaplovės pirkimo kainos grąžinimo, grąžinant prekę.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„kadangi [EB] 153 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta, kad priemonėmis, kurių Bendrija imasi pagal [EB] 95 straipsnį, ji turėtų
prisidėti prie aukšto lygio vartotojų apsaugos sukūrimo.“
Direktyvos devintos–vienuoliktos konstatuojamųjų dalių tekstas yra toks:
„9)      kadangi pardavėjas turėtų būti tiesiogiai atsakingas vartotojui už prekių atitikimą sutarčiai; kadangi tai yra tradicinis
sprendimas, įtvirtintas valstybių narių teisės sistemose; kadangi vis dėlto pardavėjas turėtų galėti, kaip numatyta nacionalinės
teisės aktuose, laisvai reikalauti gamintojo, ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje arba bet kokio kito tarpininko,
jeigu jis nėra šios teisės atsisakęs, vykdyti teisių gynimo priemones; kadangi ši direktyva neturi poveikio sutarties tarp
pardavėjo, gamintojo, ankstesnio pardavėjo ar bet kokio kito tarpininko laisvės principui; kadangi taisykles, reguliuojančias,
kieno atžvilgiu ir kaip pardavėjas gali reikalauti vykdyti tokių teisės gynimo priemonių, turi nustatyti nacionalinės teisės
aktai;
10)      kadangi tada, kai prekės neatitinka sutarties, vartotojai privalėtų turėti teisę į nemokamą prekės atitikimo sutarčiai atkūrimą
jų pasirinkimu tas prekes pataisant ar pakeičiant arba, jei to nepadaroma, sumažinant jų kainą ar nutraukiant sutartį;
11)      kadangi vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tokios teisės gynimo
priemonės būtų neįmanomos arba neproporcingos; kadangi tai, ar teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, turėtų būti nustatoma
objektyviai; kadangi teisės gynimo priemonė būtų neproporcinga, jeigu ja, lyginant su kita teisės gynimo priemone, būtų nustatytos
nepagrįstos išlaidos; kadangi, siekiant nuspręsti, ar išlaidos yra nepagrįstos, išlaidos, nustatytos viena teisės gynimo priemone,
turėtų būti žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos išlaidos.“
Direktyvos 1 straipsnyje „Taikymo sritis ir sąvokos“ nustatoma:
„1.      Šios direktyvos tikslas – suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl vartojimo prekių pardavimo ir su tuo
susijusių garantijų tam tikrų aspektų, siekiant užtikrinti vieningą minimalų vartotojų apsaugos vidaus rinkoje lygį.
2.      Šioje direktyvoje:
<...>
f)      taisymas – reiškia vartojimo prekių atitikimo pardavimo sutarčiai užtikrinimą neatitikimo atveju.
<...>.“
Direktyvos 2 straipsnyje „Atitikimas sutarčiai“ nustatoma:
„1.      Pardavėjas privalo pateikti vartotojui prekes, kurios atitinka pardavimo sutartį.
<...>
5.      Jeigu instaliavimas sudaro prekių pardavimo sutarties dalį ir prekes instaliavo pardavėjas arba tai atlikta jo atsakomybe,
bet koks dėl neteisingo vartojimo prekių instaliavimo atsiradęs neatitikimas prilyginamas prekių neatitikimui. Ši nuostata
vienodai taikoma gaminiui, kai numatyta, jog jį instaliuos pats vartotojas, kai jis jį instaliuoja, o neteisingo instaliavimo
priežastis yra instaliavimo instrukcijos trūkumai.“
Direktyvos 3 straipsnyje „Vartotojo teisės“ numatoma:
„1.      Pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį neatitikimą, esantį prekių pateikimo metu.
2.      Esant neatitikimui, vartotojas turi teisę į nemokamą prekių atitikimo sutarčiai užtikrinimą jas pataisant ar pakeičiant pagal
šio straipsnio 3 dalį, arba teisę į atitinkamą kainos sumažinimą arba su tomis prekėmis susijusios sutarties nutraukimą pagal
šio straipsnio 5 ir 6 dalis.
3.      Vartotojas pirmiausia gali reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar
neproporcinga.
Teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos
nepagrįstos išlaidos, atsižvelgiant į:
–        vertę, kurią prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo,
–        neatitikimo reikšmingumą ir
–        tai, ar alternatyvi teisės gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų vartotojui.
Bet koks prekių pataisymas ar pakeitimas atliekamas per protingą laiką ir nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui,
atsižvelgiant į prekių pobūdį ir paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos.
4.      Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse sąvoka „nemokamai“ reiškia išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių atitikimą, visų pirma pašto,
darbo ir medžiagų išlaidas.
5.      Vartotojas gali reikalauti atitinkamai sumažinti kainą arba nutraukti sutartį, jeigu:
–        vartotojas neturi teisės nei į prekių pataisymą, nei į jų pakeitimą, arba
–        pardavėjas per protingą laiką neįgyvendino teisės gynimo priemonės, arba
–        pardavėjas neįgyvendino teisės gynimo priemonės nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui.
6.      Vartotojas neturi teisės nutraukti sutarties, jeigu neatitikimas yra nedidelis.“
Direktyvos 4 straipsnyje „Žalos atlyginimo teisė“ nustatoma:
„Kai už neatitikimą, atsiradusį dėl gamintojo ar ankstesnio pardavėjo toje pačioje sutarčių grandinėje ar bet kokio kito tarpininko
veikimo ar neveikimo, vartotojui yra atsakingas galutinis pardavėjas, jis turi teisę imtis teisės gynimo priemonių atsakingo
asmens ar asmenų sutarčių grandinėje atžvilgiu. Atsakingą asmenį ar asmenis, kurių atžvilgiu galutinis pardavėjas gali imtis
teisės gynimo priemonių, kartu ir atitinkamą jų vykdymo procesą bei sąlygas nustato nacionalinė teisė.“
Direktyvos 5 straipsnio „Terminai“ 1 dalies pirmame sakinyje teigiama:
„Pardavėjas yra laikomas atsakingu pagal 3 straipsnį, kai neatitikimas išaiškėja per dvejus metus nuo prekių pateikimo.“
Direktyvos 7 straipsnyje „Įpareigojantis pobūdis“ numatoma:
„1.      Jokios sutarčių sąlygos ar susitarimai, sudaryti su pardavėju prieš jam pranešus apie neatitikimą, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai
panaikina arba apriboja šios direktyvos nustatytas teises, neįpareigoja vartotojo, kaip tai numatyta nacionalinėje teisėje.
<...>“
Direktyvos 8 straipsnyje „Nacionalinė teisė ir minimali apsauga“ numatoma:
„1.      Šios direktyvos nustatytos teisės yra vykdomos nepažeidžiant kitų teisių, kuriomis vartotojas gali remtis pagal nacionalines
normas, reguliuojančias sutartinę ar nesutartinę atsakomybę.
2.      Kad užtikrintų aukštesnio lygio vartotojų apsaugą, valstybės narės šios direktyvos taikymo srityje gali priimti ar palikti
galioti griežtesnes nuostatas, neprieštaraujančias Sutarčiai.“

Nacionalinės teisės aktai
Vokietijos civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
, toliau – BGB) 433 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Pardavimo sutartimi daikto pardavėjas privalo jį perduoti pirkėjui ir perleisti jam nuosavybės teisę. Pardavėjas privalo
pirkėjui perduoti daiktą be fizinių ar teisinių trūkumų.“
BGB 434 straipsnyje „Fiziniai trūkumai“ nustatoma:
„1.      Daiktas neturi fizinių trūkumų, kai perduodant riziką jis yra sutartos kokybės. <...>“
BGB 437 straipsnis „Pirkėjo teisės esant daikto trūkumui“ yra suformuluotas taip:
„Kai daiktas turi trūkumų, pirkėjas gali, jeigu įvykdytos šių nuostatų sąlygos ir nenustatyta kitaip:
1)      reikalauti įvykdyti prievolę natūra pagal 439 straipsnį;
2)      atsisakyti sutarties pagal 440, 323 straipsnius ir 326 straipsnio 5 dalį arba reikalauti sumažinti pardavimo kainą pagal 441 straipsnį;
3)      reikalauti atlyginti nuostolius pagal 440, 280, 281, 283 ir 311a straipsnius arba patirtas išlaidas pagal 284 straipsnį.“
BGB 439 straipsnis „Prievolės vykdymas natūra“ yra suformuluotas taip:
„1.      Pirkėjas gali kaip prievolės įvykdymo natūra būdą savo pasirinkimu reikalauti pašalinti trūkumus arba pateikti daiktą be trūkumų.
Pardavėjas padengia išlaidas, reikalingas prievolei įvykdyti natūra, visų pirma transportavimo, pristatymo, darbo ir medžiagų
išlaidas.
<...> pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu būdu, jei toks vykdymas įmanomas tik patiriant
neproporcingų išlaidų. Dėl to visų pirma turi būti atsižvelgiama į daikto vertę, kurią jis turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo,
neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisių gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant didelių nepatogumų
pirkėjui. Tokiais atvejais pirkėjas turi teisę pasirinkti tik alternatyvius prievolės vykdymo natūra būdus, tačiau tai nepažeidžia
pardavėjo teisės taip pat atsisakyti alternatyvios teisių gynimo priemonės laikantis pirmame sakinyje nurodytų sąlygų.
Pardavėjas, kuris vykdydamas prievolę natūra pateikia sutartį atitinkantį daiktą, gali reikalauti, kad pirkėjas grąžintų daiktą
turintį trūkumų <...>“.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Byla C-65/09
J. Wittmer ir
Gebr. Weber
sudarė sutartį dėl poliruotų plytelių pardavimo už 1 382,27 EUR. Išklojus namuose beveik du trečdalius plytelių, J. Wittmer
pastebėjo, kad ant jų yra plika akimi matomų tamsių dėmių.
Tada J. Wittmer pareiškė pretenziją, kurią, pasitaręs su plytelių gamintoju,
Gebr. Weber
atmetė. Ieškovo pradėtame įrodymų rinkimo procese paskirtas ekspertas padarė išvadą, kad šios tamsios dėmės yra mikropoliravimo
pėdsakai, kurių neįmanoma pašalinti, todėl vienintelis galimas sprendimas yra visų plytelių pakeitimas naujomis. Eksperto
vertinimu, tai kainuotų 5 830,57  EUR.

Gebr. Weber
neįvykdžius jo reikalavimo, J. Wittmer pareiškė ieškinį šiai bendrovei
Landgericht Kassel
(Kaselio apygardos teismas) ir pareikalavo pristatyti kokybiškas plyteles bei sumokėti 5 830,57  EUR. Šis teismas priteisė
tik kainos sumažinimą ir nurodė
Gebr. Weber
sumokėti 273,10  EUR, o likusią ieškinio dalį atmetė. J. Wittmer padavus apeliaciją dėl
Landgericht Kassel
sprendimo,
Oberlandesgericht Frankfurt
(Frankfurto aukštesnysis apygardos teismas), pirma, nurodė
Gebr. Weber
pristatyti naujas plyteles be trūkumų ir pervesti J. Wittmer 2 122,37  EUR už netinkamų plytelių ardymą ir išvežimą ir, antra,
atmetė likusią apeliacinio skundo dalį.

Gebr. Weber
dėl
Oberlandesgericht Frankfurt
sprendimo padavė kasacinį skundą
Bundesgerichtshof
(Federalinis teismas), kuris nurodo, kad jo sprendimas priklauso nuo to, ar apeliacinis teismas teisingai manė, kad J. Wittmer
gali reikalauti atlyginti netinkamų plytelių ardymo išlaidas. Kadangi pagal Vokietijos teisę J. Wittmer negali būti atlygintos
tokios išlaidos, atsakymas į šį klausimą priklauso nuo direktyvos, į kurią atsižvelgiant gali reikėti aiškinti BGB 439 straipsnį,
3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos aiškinimo.

Bundesgerichtshof
šiuo atžvilgiu pažymėjo, kad iš to, jog direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje vartojamas žodis „pakeičiant“, galima daryti išvadą,
jog egzistuoja pareiga ne tik pristatyti sutartį atitinkančią prekę, bet ir pakeisti, taigi išmontuoti, nekokybišką prekę.
Be to, direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje minima pareiga atsižvelgti į prekės pobūdį ir paskirtį bei pareiga užtikrinti prekės
atitiktį gali leisti manyti, kad keičiant prekę pardavėjo pareiga apima ne tik sutartį atitinkančios prekės tiekimą, bet ir
nekokybiškos prekės išmontavimą, kad būtų galima panaudoti tinkamo pobūdžio ir paskirties pakeičiančią prekę.
Tačiau
Bundesgerichtshof
pažymi, kad šio klausimo nereikėtų spręsti, jei
Gebr. Weber
turėtų teisę atsisakyti atlyginti sutarties neatitinkančių plytelių nuardymo išlaidas dėl to, kad jos yra neproporcingos.
Teismas aiškina, kad pagal BGB 439 straipsnio 3 dalį pardavėjas gali atsisakyti vykdyti prievolę natūra pirkėjo pasirinktu
būdu ne tik tada, kai prievolės įvykdymas, palyginti su kitu jos įvykdymo būdu, sukelia neproporcingų išlaidų („santykinis
neproporcingumas“), bet ir tuomet, kai pirkėjo pasirinktas prievolės įvykdymo būdas, nors ir būdamas vienintelis galimas,
pats savaime sukelia neproporcingų išlaidų („visiškas neproporcingumas“). Šiuo atveju reikalavimas įvykdyti prievolę natūra
pristatant sutartį atitinkančias plyteles būtų „visiškai neproporcingas“, nes
Gebr. Weber
, be kokybiškų plytelių tiekimo išlaidų, kurios sudarytų apie 1 200  EUR, tektų nekokybiškų plytelių nuardymo išlaidos – apie
2 100  EUR, t. y. bendros išlaidos siektų 3 300  EUR, o ši suma gerokai viršija 150 % kokybiškų prekių, kurių atžvilgiu
a priori
yra vertinamas tokio prašymo proporcingumas, vertės.
Vis dėlto
Bundesgerichtshof
mano, kad nacionalinės teisės pardavėjui suteikta galimybė atsisakyti vykdyti prievolę natūra dėl visiško tokio vykdymo išlaidų
neproporcingumo gali būti nesuderinama su direktyvos 3 straipsnio 3 dalimi, kurioje, kaip matyti iš jos formuluotės, kalbama
tik apie santykinį neproporcingumą. Tačiau neatmestina, kad visišku neproporcingumu grindžiamas atsisakymas patenka į direktyvos
3 straipsnio 3 dalyje vartojamą sąvoką „neįmanoma“, nes negalima teigti, kad direktyvoje numatomi tik atvejai, kai fiziškai
neįmanoma įvykdyti prievolės natūra, o pardavėjas privalo ją vykdyti, nors tai neturi prasmės ekonominiu požiūriu.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesgerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> direktyvos <...> 3 straipsnio 3 dalies pirmą ir antrą pastraipas reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama nacionalinio
įstatymo nuostata, pagal kurią sutarties neatitinkančių vartojimo prekių pristatymo atveju pardavėjas gali atsisakyti taikyti
vartotojo reikalaujamą teisių gynimo priemonę, jei dėl jos patirtų nepagrįstų (visiškai neproporcingų) išlaidų, palyginti
su verte, kurią vartojimo prekės turėtų, jeigu nebūtų neatitikimo, ir neatitikimo reikšmingumu?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos nuostatas
reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrinęs vartojimo prekės atitiktį sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti
išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios prekės išmontavimu iš objekto, kuriame vartotojas ją įmontavo laikydamasis
jos pobūdžio ir naudojimo paskirties?“

Byla C-87/09
I. Putz ir
Medianess Electronics
internetu sudarė naujos indaplovės pirkimo-pardavimo sutartį už 367  EUR sumą, su prie jos pridėtomis pristatymo išlaidomis
– 9,52  EUR. Šalys sutarė, kad prekė bus pristatyta prie I. Putz namų durų. Indaplovė buvo pristatyta ir už ją sumokėta, kaip
numatyta sutartyje.
I. Putz sumontavus indaplovę namuose, paaiškėjo, kad ji turi trūkumą, kurio atsiradimo priežastis negali būti montavimo darbai,
ir kad jos pataisyti neįmanoma.
Šalys susitarė pakeisti indaplovę. Tada I. Putz pareikalavo, kad
Medianess Electronics
ne tik pristatytų kokybišką indaplovę, bet ir išmontuotų nekokybišką gaminį bei sumontuotų naują, arba padengtų išmontavimo
ir naujos indaplovės sumontavimo išlaidas, tačiau bendrovė atsisakė tai padaryti.
Medianess Electronics
neatsakius į jai adresuotą raštą, I. Putz nutraukė pardavimo sutartį.
I. Putz pareiškė ieškinį
Medianess Electronics Amtsgericht Schorndorf
, siekdama, kad jai būtų grąžinta pirkimo kaina, grąžinant nekokybišką indaplovę.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad pagal Vokietijos teisę pardavimo sutarties nutraukimas yra teisėtas, jei
I. Putz nesėkmingai nustatė
Medianess Electronics
pagrįstą terminą prievolei įvykdyti natūra ir iš bendrovės reikalavo tik to, ką ji privalo padaryti. Todėl norint išspręsti
ginčą, reikia išsiaiškinti, ar I. Putz turi teisę reikalauti, kad
Medianess Electronics
išmontuotų nekokybišką indaplovę ir sumontuotų naują, arba kad prisiimtų su šiais darbais susijusias išlaidas.
Šiuo atžvilgiu
Amtsgericht Schorndorf
pažymi, kad pagal Vokietijos teisę vykdydamas prievolę natūra, pardavėjas, neatsižvelgiant į jo kaltę, neprivalo prisiimti
nekokybiškos prekės išmontavimo arba ją pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidų taip pat tuomet, kai pirkėjas nekokybišką
prekę pagal jos paskirtį sumontavo iki išaiškėjo jos trūkumas. Tačiau jis mano, kad tokia pareiga gali išplaukti iš direktyvos,
nes ja siekiama užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, ir jos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje numatoma, kad
prekės turi būti keičiamos nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui.

Amtsgericht Schorndorf
pažymi, kad jei pirkėjui nėra atlyginamos pakeičiančios prekės montavimo išlaidos, jis jas patiria du kartus, t. y. pirmą
kartą montuodamas nekokybišką prekę, antrą kartą – montuodamas pakeičiančią prekę. Jei pristatyta prekė būtų atitikusi sutarties
nuostatas, jis būtų jas turėjęs patirti tik vieną kartą. Šis teismas yra įsitikinęs, kad logiškai pardavėjas turėtų prisiimti
pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas tik tada, kai yra jo kaltė. Tačiau tai, kad nėra nė mažiausios vartotojo kaltės
ir kad trūkumas yra labiau priskirtinas pardavėjui, o ne vartotojui, pateisina teisės pripažinimą vartotojui, neatsižvelgiant
į pardavėjo, kuris, beje, galėtų lengviau ją įgyvendinti gamintojo atžvilgiu, kaltę.
Dėl nekokybiškos prekės išmontavimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad atitiktis sutarčiai
apima ne tik kokybiškos prekės pristatymą, bet ir reiškia, kad pirkėjo namuose turi nebelikti nekokybiškos prekės, o tai būtų
argumentas pritarti aiškinimui, jog pardavėjas turi išmontuoti tokią prekę. Be to, nekokybiškos prekės palikimas vartotojo
namuose gali jam sukelti didelių nepatogumų. Galiausiai panašu, kad direktyvos 3 straipsnyje minimas žodis „pakeisti“ rodo,
jog pardavėjas privalo ne tik paprasčiausiai pristatyti kokybišką pakeičiančią prekę, bet ir pakeisti ja nekokybišką prekę.
Šiomis aplinkybėmis
Amtsgericht Schorndorf
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar <...> direktyvos <...> 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad jai prieštarauja nacionalinio
įstatymo nuostata, kurioje nurodoma, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas
ją kita, neturi prisiimti išlaidų, susijusių su pakeisti pristatytos prekės įmontavimu į tam tikrą objektą, į kurį vartotojas
įmontavo sutarties neatitinkančią vartojimo prekę, laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, jei iš pat pradžių sutartyje
nebuvo sutarta dėl sumontavimo?
2.      Ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalį ir 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad pardavėjas, užtikrindamas vartojimo
prekės atitiktį pardavimo sutarčiai, pakeisdamas ją kita, turi prisiimti išlaidas, susijusias su sutarties neatitinkančios
vartojimo prekės išmontavimu iš tam tikro objekto, į kurį vartotojas ją tinkamai įmontavo?“

Dėl bylų sujungimo
Kadangi bylos C-65/09 ir C-87/09 yra susijusios, remiantis Procedūros reglamento 43 straipsniu, skaitomu kartu su to reglamento
103 straipsniu, reikėtų jas sujungti, kad būtų galima priimti sprendimą.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl klausimų byloje C‑65/09 priimtinumo

Gebr. Weber
teigia, kad byloje C‑65/09 pateikti klausimai yra nepriimtini. Pirmasis klausimas yra hipotetinis, nes atsakymas į jį neturi
įtakos pagrindinės bylos baigčiai. Vokietijos teisėje nenumatoma, jog pardavėjas, nesant kaltės, privalo išmontuoti nekokybišką
prekę, todėl reikalavimas atlyginti išmontavimo išlaidas turi būti atmestas, nesvarbu, koks būtų jų dydis. Kadangi pirmasis
klausimas yra nepriimtinas, antrasis klausimas taip pat nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
jį padarė priklausomą nuo teigiamo atsakymo į pirmąjį klausimą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, kuris yra grindžiamas aiškiu nacionalinių
teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą,
atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo būtinumą savo sprendimui priimti, tiek
klausimų, kuriuos jis teikia Teisingumo Teismui, svarbą. Todėl jei pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu,
Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Conseil général de la Vienne
, C‑419/04, Rink. p. I‑5645, 19 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lucchini
, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą ir 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo
TeliaSonera
, C‑52/09, Rink. p. I‑0000, 15 punktą).
Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas
Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu
Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be
kita ko, minėto Sprendimo
Conseil général de la Vienne
20 punktą; minėto Sprendimo
Lucchini
44 punktą ir minėto Sprendimo
TeliaSonera
16 punktą).
Tačiau konstatuotina, kad taip nėra šiuo atveju.
Iš tikrųjų savo klausimais
Bundesgerichtshof
prašo išaiškinti direktyvą kaip tik todėl, kad galėtų nuspręsti, ar nacionalinė teisė ją atitinka, nes nacionalinėje teisėje,
pirma, nėra numatyta pardavėjo pareiga prisiimti sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo išlaidas ir, antra, joje suteikiama
teisė atsisakyti pristatyti pakeičiančią prekę, jeigu jos pristatymas būtent dėl šių išlaidų lemia neproporcingas išlaidas.
Be to, iš sprendimo pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo matyti, kad atsakymas į šiuos klausimus yra svarbus
pagrindinės bylos baigčiai, nes
Bundesgerichtshof
pažymi, kad tam tikrais atvejais nacionalinę teisę jis gali aiškinti pagal direktyvą. Tokiomis aplinkybėmis klausimų pateikimo
tvarka neturi reikšmės. Šiuo atžvilgiu taip pat pažymėtina, kad pati
Gebr. Weber
savo pastabose dėl esmės tvirtino, jog norint atsakyti į pirmąjį klausimą reikia žinoti, kokia yra pareigos pakeisti sutarties
neatitinkančią prekę apimtis pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, taigi reikia atsakyti į antrąjį klausimą, kurį ji pasiūlė
nagrinėti pirmiausia.
Todėl reikia atmesti
Gebr. Weber
pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

Dėl pardavėjo pareigos prisiimti sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas
Antruoju klausimu byloje C‑65/09 ir pirmuoju bei antruoju klausimais byloje  C‑87/09, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus
priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai klausia, ar direktyvos 3 straipsnio 2 dalis ir 3 dalies trečia pastraipa turi
būti aiškinamos taip, kad kai sutarties neatitinkančios vartojimo prekės, kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties
prieš paaiškėjant trūkumui sumontavo vartotojas, atitiktis sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba
pats išmontuoti ją iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti su išmontavimu
ir pakeičiančios prekės sumontavimu susijusias išlaidas, nepaisant to, kad pardavimo sutartyje nėra numatyta, kad pardavėjas
privalo sumontuoti pirma nusipirktą vartojimo prekę.

Gebr. Weber
, Vokietijos, Belgijos ir Austrijos vyriausybės mano, kad į šiuos klausimus reikia atsakyti neigiamai. Jų nuomone, direktyvos
3 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje vartojamas žodis „pakeisti“ reiškia tik pardavimo sutartį atitinkančios prekės pristatymą,
todėl šiuo straipsniu negalima pardavėjui nustatyti pareigų, kurios nenumatytos sutartyje. Tokios nekokybiškos prekės išmontavimo
ir pakeičiančios prekės sumontavimo pareigos neišplaukia ir iš direktyvos 3 straipsnio 3 ir 4 dalių, kuriose numatoma, jog
prekės turi būti keičiamos „nemokamai“ ir „nesukeliant jokių didelių nepatogumų vartotojui“. Šios sąlygos yra susijusios tik
su pakeičiančios prekės pristatymu ir jomis nesiekiama nustatyti pardavėjui sutartyje nenumatytų pareigų ar apsaugoti vartotoją
nuo išlaidų ar nepatogumų, atsiradusių jam savo atsakomybe panaudojus sutarties neatitinkančią prekę. Todėl žala, atsiradusi
vartotojui sumontavus nekokybišką prekę, nepatenka į direktyvos taikymo sritį ir ją atlyginti prireikus turėtų būti reikalaujama
pagal sutartinei atsakomybei taikomą nacionalinę teisę.
Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija palaiko priešingą tezę. Ispanijos vyriausybė mano, kad pardavėjas turi prisiimti
visas su nekokybiškos prekės pakeitimu susijusias išlaidas, nes priešingu atveju vartotojas turėtų šias išlaidas patirti du
kartus, o tai būtų nesuderinama su direktyva siekiamu aukštu vartotojų apsaugos lygiu. Lenkijos vyriausybė pabrėžia, kad direktyvos
3 straipsnio 3 ir 4 dalimis siekiamas tikslas yra užtikrinti, kad įgyvendindamas direktyvoje pirmiausia numatytas teisės gynimo
priemones – reikalaudamas pataisyti ar pakeisti sutarties neatitinkančią prekę – vartotojas nepatirtų jokių išlaidų. Pasak
Komisijos, direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyje įtvirtintas paralelizmas tarp dviejų nekokybiškos prekės atitikties sutarčiai
užtikrinimo būdų leidžia manyti, kad pakeisti ar pataisyti reikia prekę, esančią tokioje situacijoje, kai atsiranda neatitiktis
sutarčiai. Jei sutarties neatitinkanti prekė yra sumontuota laikantis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, būtent tokioje
situacijoje esančią prekę reikia padaryti atitinkančią sutartį. Todėl pakeitimas turėtų būti atliktas taip, kad nauja prekė
atsidurtų tokioje situacijoje, kurioje buvo nekokybiška prekė. Be to, tai, kad pardavėjui neišmontavus sutarties neatitinkančios
prekės vartotojas turi ją turėti ir negali naudoti pakeičiančios prekės dėl to, kad ši nėra sumontuota, yra „didelis nepatogumas
vartotojui“, kaip teigiama direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį pardavėjas yra atsakingas vartotojui už bet kokį prekės
pateikimo momentu esantį neatitikimą.
Direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje išvardijamos teisės, kuriomis vartotojas gali remtis pardavėjo atžvilgiu esant pristatytos
prekės neatitikimui. Pirmiausia vartotojas turi teisę reikalauti užtikrinti, kad prekė atitiktų sutartį. Jei prekės atitiktis
negali būti užtikrinta, tada jis gali reikalauti sumažinti kainą arba atsisakyti sutarties.
Kalbant apie prekės atitikties sutarčiai užtikrinimą, pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodoma, jog vartotojas
turi teisę reikalauti, kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekę, nebent jo reikalavimo nebūtų įmanoma patenkinti
arba jis būtų neproporcingas.
Teisingumo Teismas turėjo galimybę pažymėti, kad tiek iš direktyvos teksto, tiek iš atitinkamų direktyvos parengiamųjų dokumentų
matyti Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas pardavėjo atliekamą nemokamą prekės atitikties sutarčiai užtikrinimą padaryti
esminiu šios direktyvos vartotojui garantuojamos apsaugos elementu. Šia pardavėjui nustatyta pareiga nemokamai užtikrinti
prekės atitiktį sutarčiai, pataisant ar pakeičiant sutarties neatitinkančią prekę, siekiama apsaugoti vartotoją nuo rizikos
patirti finansinių išlaidų, kurios galėtų jį atgrasinti pasinaudoti savo teisėmis, jeigu tokios apsaugos nebūtų (žr. 2008 m.
balandžio 17 d. Sprendimo
Quelle
, C‑404/06, Rink. p. I‑2685, 33 ir 34 punktus).
Konstatuotina, kad jei keičiant neatitinkančią prekę vartotojas negalėtų reikalauti iš pardavėjo išmontuoti ją iš tos vietos,
kur ji buvo sumontuota laikantis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties, ir toje pačioje vietoje sumontuoti pakeičiančią prekę,
toks pakeitimas jam sukeltų papildomų finansinių išlaidų, kurių jis nebūtų turėjęs patirti, jei pardavėjas būtų teisingai
įvykdęs pardavimo sutartį. Iš tikrųjų, jeigu jis būtų iš pradžių pristatęs sutartį atitinkančią prekę, vartotojas būtų tik
kartą patyręs montavimo išlaidas ir nebūtų turėjęs patirti nekokybiškos prekės išmontavimo išlaidų.
Jei direktyvos 3 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad ji neįpareigoja pardavėjo išmontuoti sutarties neatitinkančią prekę
ir sumontuoti pakeičiančią prekę, vartotojas, norėdamas pasinaudoti šiuo straipsniu jam suteikiamomis teisėmis, turėtų patirti
papildomų išlaidų dėl to, kad pardavėjo pristatyta prekė neatitinka sutarties.
Tokiu atveju, priešingai ne numatoma direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse, prekė  nebūtų keičiama vartotojui nepatiriant
išlaidų.
Kaip žinoma, sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidos nėra aiškiai nurodytos
direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje, kurioje sąvoka „nemokamai“ apibrėžiama kaip apimanti „išlaidas, reikalingas užtikrinti prekių
atitikimą, visų pirma pašto, darbo ir medžiagų išlaidas“. Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tai, jog Bendrijos
teisės aktų leidėjas pavartojo žodžius „visų pirma“, rodo, kad sąrašas yra tik orientacinis, o ne išsamus (žr. minėto Sprendimo
Quelle
31 punktą). Be to, šios išlaidos pasidaro būtinos, kad būtų galima pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, ir todėl jos
yra „išlaidos, reikalingos užtikrinti prekių atitiktį“, kaip teigiama direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje.
Be to, kaip pažymėjo Komisija, iš direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių struktūros matyti, kad šiame straipsnyje numatytais
dviem atitikties užtikrinimo būdais siekiama užtikrinti tokį patį vartotojo apsaugos lygį. Akivaizdu, kad sutarties neatitinkanti
prekė paprastai yra taisoma tokioje situacijoje, kurioje ji buvo paaiškėjus trūkumui, ir todėl tokiu atveju vartotojas nepatiria
jos išmontavimo ir montavimo iš naujo išlaidų.
Be to, reikia pažymėti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį sutarties neatitinkančių prekių taisymas ar keitimas turi
būti atliekamas ne tik nemokamai, bet ir per protingą laiką ir nesukeliant didelių nepatogumų vartotojui. Toks iš trijų dalių
susidedantis reikalavimas yra Bendrijos teisės aktų leidėjo siekio užtikrinti veiksmingą vartotojo apsaugą išraiška (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Quelle
35 punktą).
Turint omenyje šį teisės aktų leidėjo siekį, direktyvos 3 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje esanti formuluotė „nesukeliant
jokių didelių nepatogumų vartotojui“ negali būti aiškinama siaurai, kaip siūlo Vokietijos, Belgijos ir Austrijos vyriausybės.
Neabejotina, kad tai, jog pardavėjas neišmontuoja sutarties neatitinkančios prekės ir nesumontuoja pakeičiančios prekės, gali
būti didelis nepatogumas vartotojui, pavyzdžiui, tokiose situacijose, kurios susiklostė pagrindinėse bylose, kai norint naudoti
prekę pagal įprastą jos paskirtį pirma turi būti sumontuota pakeičianti prekė, bet prieš tai turi būti išmontuota sutarties
neatitinkanti prekė. Be to, direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje aiškiai teigiama, kad reikia atsižvelgti į “prekių pobūdį ir
paskirtį, dėl kurios tos prekės vartotojui buvo reikalingos“.
Dėl sąvokos „pakeitimas“ konstatuotina, kad jos tiksli reikšmė skiriasi įvairiose kalbinėse versijose. Kai kuriose versijose,
kaip antai ispaniškoje („sustitución“), angliškoje („replacement“), prancūziškoje („remplacement“), itališkoje („sostituzione“),
olandiškoje („vervanging“) ir portugališkoje („substituição“), ši sąvoka reiškia bendrai visą operaciją, kurios pabaigoje
prekė turi būti faktiškai „pakeista“, taip įpareigojant pardavėją imtis visų veiksmų, kurie yra būtini siekiant šio rezultato,
tačiau kitos versijos, kaip antai vokiška („Ersatzlieferung“), gali leisti manyti, kad šią sąvoką reikia aiškinti kiek siauriau.
Tačiau kaip pažymi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai, net ir pastarojoje kalbinėje versijoje ši sąvoka
apima ne vien paprasčiausią pakeičiančios prekės pristatymą, bet, priešingai, ji gali reikšti, kad egzistuoja pareiga pakeisti
ja sutarties neatitinkančią prekę.
Be to, direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių aiškinimas taip, kad pakeisdamas sutarties neatitinkančią prekę pardavėjas privalo
išmontuoti šią prekę iš tos vietos, kur laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties vartotojas ją sumontavo iki paaiškėjant
trūkumui, ir sumontuoti pakeičiančią prekę, atitinka direktyvos tikslą, kuris, kaip nurodoma jos pirmoje konstatuojamojoje
dalyje, yra užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad toks aiškinimas taip pat nenulemia neteisingo rezultato. Netgi tuo atveju, kai
prekė neatitinka sutarties ne dėl pardavėjo kaltės, pristatydamas sutarties neatitinkančią prekę jis netinkamai įvykdė pardavimo
sutartimi prisiimtą įsipareigojimą ir todėl turi prisiimti netinkamo sutarties įvykdymo pasekmes. Vartotojas savo ruožtu sumokėjo
pardavimo kainą ir todėl tinkamai įvykdė sutartinę prievolę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Quelle
41 punktą). Be to, tai, kad vartotojas, būdamas įsitikinęs, jog pristatyta prekė atitinka sutartį, sąžiningai ją sumontavo
laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui, negali būti laikoma klaida, dėl kurios jį būtų
gali kaltinti.
Todėl tokioje situacijoje, kai nė vienos sutarties šalies veiksmuose nėra kaltės, sutarties neatitinkančios prekės išmontavimo
ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidas pateisinama priskirti pardavėjui, nes, pirma, šių papildomų išlaidų būtų buvę
galima išvengti, jei pardavėjas nuo pat pradžių būtų teisingai vykdęs sutartinius įsipareigojimus ir, antra, jos pasidaro
būtinos norint užtikrinti prekės atitiktį sutarčiai.
Be to, pardavėjo finansinius interesus saugo ne tik dvejų metų senaties terminas, numatytas direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje,
ir galimybė, kuri jam suteikiama direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje, atsisakyti pakeisti prekę tuo atveju,
kai tokia teisės gynimo priemonė yra neproporcinga, nes ja nustatomos jam nepagrįstos išlaidos (žr. minėto Sprendimo
Quelle
42 punktą), bet ir direktyvos 4 straipsnyje patvirtinta teisė pareikšti regresinį ieškinį asmenims, kurie yra toje pačioje
sutarčių grandinėje. Tai, kad direktyva nustatoma pardavėjo atsakomybė vartotojui už bet kokį prekės pateikimo momentu esamą
neatitikimą (žr. minėto Sprendimo
Quelle
40 punktą), yra kompensuojama tuo, kad pagal taikomas nacionalinės teisės normas pardavėjas gali pareikšti pretenzijas gamintojui,
ankstesniam pardavėjui, esančiam toje pačioje sutarčių grandinėje, arba bet kokiam kitam tarpininkui.
Toks direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalių aiškinimas nepriklauso nuo to, ar pagal pardavimo sutartį pardavėjas turi sumontuoti
pristatomą prekę. Net jei pagal direktyvos 2 straipsnį pardavimo sutartyje numatoma, kad prekė atitinka sutartį, ir atitinkamai,
kas laikytina neatitiktimi, tačiau kai ji neatitinka sutarties, pardavėjo pareigos kyla ne tik dėl netinkamo sutarties vykdymo,
bet ir iš vartotojų apsaugos nuostatų, konkrečiai kalbant, iš direktyvos 3 straipsnio, kuriomis nustatomos pareigos, kurių
apimtis nepriklauso nuo sutarties nuostatų ir kurios kartais gali būti platesnės nei numatytos sutartyje.
Pagal direktyvos 7 straipsnį 3 straipsnyje vartotojams suteiktos teisės, kuriomis siekiama ne padaryti jų padėtį geresnę nei
ta, kurios jie galėtų reikalauti pagal pardavimo sutartį, o tiesiog atkurti padėtį, kuri būtų buvusi, jei pardavėjas būtų
iš pradžių pristatęs sutartį atitinkančią prekę, yra privalomos pardavėjui. Be to, iš direktyvos 8 straipsnio 2 dalies matyti,
kad joje numatyta apsauga yra minimali, ir nors valstybės narės gali priimti griežtesnes nuostatas, jos negali pažeisti Bendrijos
teisės aktų leidėjo numatytų garantijų (žr. minėto Sprendimo
Quelle
36 punktą).
Galiausiai, jei pardavėjas pats neišmontuoja sutarties neatitinkančios prekės ir nesumontuoja pakeičiančios prekės, nacionalinis
teismas turi nuspręsti, kokios yra būtinos išmontavimo ir sumontavimo išlaidos, kurias atlyginti gali reikalauti vartotojas.
Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad kai sutarties
neatitinkančios vartojimo prekės, kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui sąžiningai
sumontavo vartotojas, atitiktis sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba pats išmontuoti ją iš tos
vietos, kur ji buvo sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti būtinas su išmontavimu ir pakeičiančios
prekės sumontavimu susijusias išlaidas. Ši pardavėjo pareiga egzistuoja nepaisant to, ar jis pardavimo sutartimi įsipareigojo
sumontuoti pirma nusipirktą vartojimo prekę.

Dėl pardavėjo galimybės atsisakyti prisiimti neproporcingas nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo
išlaidas
Pirmuoju klausimu byloje C‑65/09 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnio
3 dalies pirma ir antra pastraipos turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia pardavėjui pagal nacionalinę teisę atsisakyti
pakeisti sutarties neatitinkančią prekę dėl to, kad pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė
turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota,
ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę.

Gebr. Weber
ir Vokietijos bei Austrijos vyriausybės siūlo neigiamai atsakyti į šį klausimą. Jų nuomone, direktyvos tikslas neturėtų būti
pardavėjui priskirti ekonomiškai nepagrįstas išlaidas, kai egzistuoja tik viena teisės gynimo priemonė. Direktyvos 3 straipsnio
3 dalyje nėra jokių nuorodų, kaip reikėtų spręsti šį klausimą. Be to, atsižvelgiant į šio straipsnio struktūrą, logiška būtų
tokiu atveju vadovautis jo 3 dalies antroje pastraipoje nurodytais kriterijais, kurių sąrašas nėra baigtinis. Maža to, nors
akivaizdu, kad neįmanoma tokių išlaidų palyginti su išlaidomis taikant alternatyvią teisės gynimo priemonę, galimą neproporcingumą
įmanoma vertinti remiantis kitais toje pastraipoje nurodytais kriterijais. Be to, atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą apsaugoti
pardavėją nuo nepagrįstų ekonominių nepatogumų, ją reikia aiškinti taip, kad tokia apsauga būtų užtikrinta taip pat ir tada,
kai nėra alternatyvaus teisės gynimo būdo.
Tačiau Belgijos, Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Jos tvirtina,
kad iš direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antros pastraipos aiškiai matyti, kad joje kalbama tik apie santykinį neproporcingumą,
ir tai, beje, patvirtina direktyvos vienuolikta konstatuojamoji dalis. Šios nuostatos tikslas yra neleisti, kad vartotojas
galėtų piktnaudžiauti savo teisėmis ir reikalauti iš pardavėjo tam tikro atitikties užtikrinimo būdo, kai kitas būdas mažiau
kainuoja pardavėjui ir juo galima pasiekti tą patį rezultatą. Nors abiem atitikties užtikrinimo būdais siekiama apsaugoti
tuos pačius vartotojo interesus, t. y. įvykdyti sutartinius įsipareigojimus ir suteikti jam galimybę turėti sutartį atitinkančią
prekę, papildomos priemonės – kainos sumažinimas ar sutarties nutraukimas – neleidžia apsaugoti šių interesų. Jei pardavėjas
galėtų atsisakyti taikyti vienintelę galimą teisės gynimo priemonę remdamasis tuo, kad ji yra visiškai neproporcinga, vartotojui,
priešingai nei matyti iš 3 straipsnio, kuriame teikiama pirmenybė iš pardavimo sutarties kylančių pareigų abipusiškumo užtikrinimui,
ir pažeidžiant direktyvos tikslą užtikrinti aukštą vartotojo apsaugos lygį, teliktų tik šios papildomos priemonės. Tačiau
Komisija priduria, kad neatmestina, jog kraštutiniais atvejais, kai vienintelė galima ir reikalaujama teisės gynimo priemonė
būtų itin neproporcinga, palyginti su vartotojo interesu gauti žalos atlyginimą, tokie atvejai galėtų būti laikomi neįmanomumo
atvejais direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos prasme.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą vartotojas pirmiausia gali reikalauti,
kad pardavėjas nemokamai pataisytų arba pakeistų prekes, nebent tai yra neįmanoma ar neproporcinga.
3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nustatoma, kad teisės gynimo priemonė laikoma neproporcinga, jeigu ja, palyginti
su alternatyvia teisės gynimo priemone, pardavėjui nustatomos nepagrįstos išlaidos, atsižvelgiant į vertę, kurią prekės turėtų,
jeigu nebūtų neatitikimo, neatitikimo reikšmingumą ir tai, ar alternatyvi teisės gynimo priemonė galėtų būti įgyvendinta nesukeliant
didelių nepatogumų vartotojui.
Konstatuotina, kad nors direktyvos 3 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos formuluotė iš principo yra atvira ir gali apimti
taip pat visiško neproporcingumo atvejus, 3 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje žodis „neproporcinga“ apibrėžiamas išimtinai
kitų teisės gynimo priemonių atžvilgiu, taip jį apribojant santykinio neproporcingumo atvejais. Be to, iš direktyvos 3 straipsnio
3 dalies teksto ir struktūros aiškiai matyti, kad joje pirmiausia nurodomos dvi teisės gynimo priemonės – sutarties neatitinkančios
prekės pataisymas arba pakeitimas.
Šiuos teiginius patvirtina direktyvos vienuolikta konstatuojamoji dalis, kurioje teigiama, kad teisės gynimo priemonė yra
neproporcinga, jeigu ja, palyginti su kita teisės gynimo priemone, nustatomos nepagrįstos išlaidos, ir kad išlaidos laikomos
nepagrįstomis, jeigu jos, nustatytos viena teisės gynimo priemone, yra žymiai didesnės negu kita teisės gynimo priemone nustatytos
išlaidos.
Nors, kaip tvirtina
Gebr. Weber
ir Vokietijos vyriausybė, kai kurios vienuoliktos konstatuojamosios dalies kalbinės versijos, tarp jų ir vokiečių, yra kažkiek
dviprasmiškos, nes jose apie „kitas teisės gynimo priemones“ kalbama daugiskaita, nagrinėjant daugelį kalbinių versijų, kaip
antai anglų, prancūzų, italų, olandų ir portugalų, nelieka jokios abejonės, jog teisės aktų leidėjas šioje konstatuojamojoje
dalyje ir direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, kuri visose kalbinėse versijose, įskaitant vokiečių, yra suformuluota vartojant
vienaskaitą, turėjo omenyje kitą šioje nuostatoje pirmiausia numatytą teisės gynimo priemonę – sutarties neatitinkančios prekės
pataisymą arba pakeitimą.
Todėl atrodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino suteikti pardavėjui teisę atsisakyti pataisyti ar pakeisti nekokybišką
prekę tik tada, kai tai yra neįmanoma ar santykinai neproporcinga. Tuo atveju, kai viena iš šių teisės gynimo priemonių yra
įmanoma, pardavėjas negali atsisakyti taikyti vienintelės teisės gynimo priemonės, leidžiančios užtikrinti prekės atitiktį
sutarčiai.
Kaip pažymėjo Belgijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija, tokį Sąjungos teisės aktų leidėjo direktyvos 3 straipsnio 3 dalies
antroje pastraipoje pasirinktą sprendimą lėmė tai, kad siekiant užtikrinti abiejų sutarties šalių interesus direktyvoje teikiama
pirmenybė sutarties vykdymui, pasinaudojant dviem pirmiausia numatytomis teisės gynimo priemonėmis, prieš sutarties nutraukimą
arba pardavimo kainos sumažinimą. Be to, tokį pasirinkimą paaiškina tai, kad paprastai dvi pastarosios papildomos priemonės
neleidžia užtikrinti tokio pat vartotojo apsaugos lygio kaip prekės atitikties sutarčiai užtikrinimas.
Nors dėl šios priežasties direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antra pastraipa neleidžia nacionaline teise suteikti pardavėjui
teisę atsisakyti vienintelės įmanomos teisės gynimo priemonės dėl jos visiško neproporcingumo, šis straipsnis užtikrina veiksmingą
teisėtų pardavėjo finansinių interesų apsaugą, kuri, kaip konstatuota šio sprendimo 58 punkte, papildo direktyvos 4 ir 5 straipsnyje
numatytus apsaugos būdus.
Šiuo atžvilgiu kalbant, pavyzdžiui, apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą specifinę situaciją,
kai nekokybiškos prekės pakeitimas, kaip vienintelė įmanoma teisės gynimo priemonė, lemia neproporcingas išlaidas dėl to,
kad sutarties neatitinkančią prekę reikia išmontuoti iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota, ir sumontuoti pakeičiančią prekę,
pažymėtina, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalis nedraudžia vartotojo teisę į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios
prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą prireikus apriboti suma, proporcinga vertei, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį,
ir neatitikimo reikšmingumui. Toks apribojimas nedaro įtakos vartotojo teisei reikalauti pakeisti sutarties neatitinkančią
prekę.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad direktyvos 3 straipsniu siekiama užtikrinti tinkamą vartotojo ir pardavėjo interesų
pusiausvyrą, suteikiant vartotojui, kaip silpnesniajai sutarties šaliai, visišką ir veiksmingą apsaugą tais atvejais, kai
pardavėjas blogai vykdo sutartinius įsipareigojimus, kartu leidžiant atsižvelgti į pardavėjo nurodomus ekonominio pobūdžio
argumentus.
Todėl spręsdamas klausimą, ar pagrindinėje byloje reikia apriboti vartotojo teisę į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios
prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti, pirma, į
vertę, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumą ir, antra, – į direktyvos tikslą užtikrinti
aukštą vartotojų apsaugos lygį. Galimybė apriboti šią teisę neturi praktiškai atimti iš vartotojo teisės į šių išlaidų atlyginimą
tais atvejais, kai laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties jis sąžiningai ją sumontavo prieš paaiškėjant trūkumui.
Galiausiai, jei yra apribojama teisė į šias išlaidas, pagal direktyvos 3 straipsnio 5 dalies paskutiniąją įtrauką vartotojui
reikia suteikti galimybę reikalauti ne pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, o atitinkamai sumažinti kainą ar nutraukti
sutartį, nes galimybė užtikrinti nekokybiškos prekės atitiktį tik vartotojui prisiimant dalį šių išlaidų yra didelis nepatogumas
vartotojui.
Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionaline
teise suteikti pardavėjui teisę atsisakyti pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, kai pakeitimas yra vienintelė įmanoma
teisės gynimo priemonė, dėl to, kad tas pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų,
jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota, ir
ten sumontuoti pakeičiančią prekę. Tačiau tokiu atveju ši nuostata nedraudžia apriboti vartotojo teisės į nekokybiškos prekės
išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo išlaidų atlyginimą, atsižvelgiant į pardavėjo prisiimamą proporcingą išlaidų
sumą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų
tam tikrų aspektų 3 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad kai sutarties neatitinkančios vartojimo prekės,
kurią laikydamasis jos pobūdžio ir naudojimo paskirties prieš paaiškėjant trūkumui sąžiningai sumontavo vartotojas, atitiktis
sutarčiai yra užtikrinama ją pakeičiant, pardavėjas privalo arba pats išmontuoti ją iš tos vietos, kur ji buvo sumontuota,
ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę, arba padengti būtinas su išmontavimu ir pakeičiančios prekės sumontavimu susijusias
išlaidas. Ši pardavėjo pareiga egzistuoja nepaisant to, ar jis pardavimo sutartimi įsipareigojo sumontuoti pirma nusipirktą
vartojimo prekę.
2.
Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionaline teise suteikti pardavėjui teisę
atsisakyti pakeisti sutarties neatitinkančią prekę, kai pakeitimas yra vienintelė įmanoma teisės gynimo priemonė, dėl to,
kad tas pakeitimas sukelia neproporcingų išlaidų, palyginti su verte, kurią prekė turėtų, jeigu atitiktų sutartį, ir neatitikimo
reikšmingumu, nes jam reikėtų išmontuoti prekę iš tos vietos, kur ji sumontuota, ir ten sumontuoti pakeičiančią prekę. Tačiau
tokiu atveju ši nuostata nedraudžia apriboti vartotojo teisės į nekokybiškos prekės išmontavimo ir pakeičiančios prekės sumontavimo
išlaidų atlyginimą, atsižvelgiant į pardavėjo prisiimamą proporcingą išlaidų sumą.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.