CELEX: 62009CJ0521
Apeliacinis skundas
Karteliai
EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis
Monochloracto rūgšties rinka
Dukterinės bendrovės konkurencijos pažeidimo inkriminavimo patronuojančiajai bendrovei taisyklės
Lemiamos įtakos prezumpcija
Teisė į gynybą
Pareiga motyvuoti

Savo apeliaciniu skundu
Elf Aquitaine SA
(toliau –
Elf Aquitaine
) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2009 m. rugsėjo 30 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Elf Aquitaine prieš Komisiją
(T‑174/05, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį, kuriuo buvo prašoma panaikinti 2005 m.
sausio 19 d. Komisijos sprendimą C(2004) 4876 galutinis dėl tyrimo pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(byla COMP/E-1/37.773 – MCAA [monochloracto rūgštis]) (toliau – ginčijamas sprendimas)) arba, nepatenkinus pagrindinio prašymo,
sumažinti šiuo sprendimu jai skirtą baudą.

Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
Iš skundžiamo sprendimo 3–7 punktuose esančios informacijos išplaukia, kad 1999 m. pabaigoje Europos Komisija pradėjo tyrimą
dėl su monochloracto rūgštimi susijusio kartelio, gavusi vieno iš šio kartelio dalyvių pranešimą. 2000 m. kovo 14 ir 15 d.
Komisija atliko pratikrinimus, be kita ko, vienos iš apeliantės dukterinių bendrovių patalpose. 2004 m. balandžio 7 ir 8 d.
ji išsiuntė pranešimus apie kaltinimus dvylikai bendrovių, tarp jų
Elf Aquitaine
ir šiai dukterinei bendrovei (anksčiau vadinamai
Elf Atochem SA
, vėliau –
Atofina SA
ir pateikiant apeliacinį skundą –
Arkema SA
, toliau –
Atofina
arba
Arkema
).
Iš skundžiamo sprendimo 8 punkto matyti, kad ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nusprendė, kad šiame sprendime nurodytos
įmonės dalyvavo kartelyje ir taip pažeidė EB 81 straipsnį.
Kaip išplaukia iš skundžiamo sprendimo 9–12 punktų, ginčijamame sprendime Komisija, atmesdama
Elf Aquitaine
pateiktus priešingus argumentus, nusprendė, kad aplinkybės, jog ši bendrovė turi 98 %
Atofina
akcijų, pakako pripažinti ją atsakinga už savo dukterinės bendrovės veiksmus. Be to, ji nusprendė, kad aplinkybė, jog
Elf Aquitaine
nedalyvavo monochloracto rūgšties gamybos ir pardavimo veikloje, netrukdo pripažinti šią bendrovę sudarančia vieną ekonominį
vienetą su gamybinę veiklą vykdančiais grupės vienetais.
Iš skundžiamo sprendimo 30 punkto matyti, kad ginčijamame sprendime
Elf Aquitaine
ir
Arkema
, pripažinus jų solidarią atsakomybę, skirta bauda siekė 45 mln. eurų.

Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė visus vienuolika jam pateiktų ieškinio pagrindų ir priteisė iš apeliantės
bylinėjimosi išlaidas. Tam Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, rėmėsi toliau išdėstytais argumentais.
Pirmuoju ieškinio pagrindu ieškovė tvirtino, kad ginčijamu sprendimu buvo du kartus pažeista jos teisė į gynybą, nes, pirma,
jis buvo priimtas procedūroje, kurioje buvo pažeistas kovos priemonių lygybės principas (pirmoji dalis), ir, antra, Komisija
jį priėmė nepaisydama pareigos atsižvelgti į per administracinę procedūrą surinktus duomenis (antroji dalis).
Skundžiamo sprendimo 54–72 punktuose, atmesdamas visą pirmąjį ieškinio pagrindą, Pirmosios instancijos teismas nusprendė:
„<...>
64      Taip pat atmestinas kaltinimas, kad ieškovės atsakomybės už
Arkema
padarytą pažeidimą pripažinimas [ginčijamame] sprendime nepakankamai pagrįstas jos atsakomybei pateisinti. Iš [šio] sprendimo
<...> aiškiai išplaukia, kad Komisija priminė dukterinių bendrovių pažeidimų inkriminavimui jų patronuojančiosioms bendrovėms
taikomus principus. Aplinkybė, kad Komisija neatliko tyrimo jos atžvilgiu, neadresavo jai prašymo pateikti informaciją ir
nesusisiekė su ja iki pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo, negali sukelti abejonių dėl to, kad apie pateikiamus kaltinimus
Komisija galėjo ją pirmą kartą informuoti pranešime apie kaltinimus. Ieškovė turėjo galimybę per administracinę procedūrą
veiksmingai išdėstyti savo požiūrį į pranešime apie kaltinimus Komisijos nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumą ir reikšmingumą,
tiek savo pastabose atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, tiek per bylas nagrinėjančio pareigūno surengtą apklausą.
<...>“
Atmesdamas kaip nepagrįstą antrąjį jam pateiktą ieškinio pagrindą, susijusį su motyvacijos stoka, Pirmosios instancijos teismas
nusprendė:
„85      <...> iš [ginčijamo] sprendimo 258 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad, „Komisijos nuomone, aplinkybės, jog
Elf Aquitaine
turi 98 %
Atofina
akcijų, savaime pakanka pripažinti
Elf Aquitaine
atsakomybei už
Atofina
veiksmus. Komisija mano, kad [
Elf Aquitaine
] paminėti argumentai nėra pakankami įrodymai, siekiant paneigti 98 % akcijų turėjimu pagrįstą prezumpciją“. Toje pačioje
konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, kad „šie argumentai – tai teiginiai, kurie nepaneigia prezumpcijos, pagal kurią
Elf Aquitaine
yra atsakinga už savo dukterinės bendrovės
Atofina
veiksmus“, ir kad ji nemano, jog „dokumentų, kuriuose pateikiama bendra ekonominio valdymo apžvalga, pakanka prezumpcijai
paneigti“.
86      Konstatuotina, kad nors [ginčijamo] sprendimo 258 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nurodė, jog 98 % kapitalo turėjimo
pakanka
Elf Aquitaine
atsakomybei už
Atofina
veiksmus pripažinti, toliau šioje konstatuojamojoje dalyje ji vis dėlto patikslino, kad ieškovės pateikti įrodymai negali
nuginčyti šios prezumpcijos. Tokie argumentai atitinka Bendrijos teismų praktiką dėl dukterinės bendrovės pažeidimų inkriminavimo
jos patronuojančiajai bendrovei. Tai reiškia, kad Komisijos pagrindimas pakankamai aiškus ir leidžia suprasti priežastis,
dėl kurių ji atmetė
Elf Aquitaine
pateiktus argumentus.
87      Dėl tariamos motyvacijos stokos, kiek tai susiję su priežastimis, dėl kurių buvo atmesti
Elf Aquitaine
argumentai, konstatuotina, kad [ginčijamo] sprendimo 257 konstatuojamojoje dalyje Komisija paminėjo šiuos argumentus, kaip
jie buvo išdėstyti
Elf Aquitaine
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus. Ji atsakė į juos [ginčijamo] sprendimo 258–261 konstatuojamosiose dalyse.
88      Konkrečiai reikia pažymėti, jog Komisija nusprendė, kad
Elf Aquitaine
apsiribojo teiginiais ir kad jos pateiktuose dokumentuose yra tik bendra bendrovės ekonominio valdymo apžvalga.
89      Toks, nors ir labai glaustas, atsakymas į
Elf Aquitaine
pateiktus argumentus leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Komisija juos atmetė. Komisija atsakė į esminius
Elf Aquitaine
argumentų punktus, įvertinusi visus šios bendrovės pateiktus įrodymus.
90      Bet kuriuo atveju Komisija neprivalėjo atsakyti į visus ieškovės prieštaravimus. Komisija neprivalo priimti nuomonės dėl visų
argumentų, kuriuos jai pateikė suinteresuotosios šalys, pakanka, kad ji išdėstytų faktus ir teisinius argumentus, turinčius
esminę reikšmę, atsižvelgiant į sprendimo struktūrą <...>“
Skundžiamo sprendimo 97–99 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė trečiąjį jam pateiktą ieškinio pagrindą, susijusį
su prieštaringais motyvais inkriminuojant pažeidimą
Elf Aquitaine
ir pripažįstant tokį
Atofina
dalyvavimą darant pažeidimą, už kurį tenka nedidelė atsakomybė. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 97 punkte jis, be kita
ko, nusprendė:
„<...> kartelyje dalyvavusių darbuotojų atsakomybės laipsnis mažai reikšmingas, nes nei tai, jog patronuojančioji bendrovė
kurstė dukterinę bendrovę padaryti pažeidimą, nei juo labiau tai, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą,
o tai, kad jos sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai adresuoti sprendimą, kuriuo
skiriamos baudos, patronuojančiajai bendrovei. Todėl aplinkybės, kad patronuojančioji bendrovė nežinojo apie jos dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą, negali pakakti jos atsakomybei paneigti.“
Tas pats kitokiomis aplinkybėmis pasakyta ir skundžiamo sprendimo 52, 167 ir 186 punktuose.
Kaip išplaukia iš skundžiamo sprendimo 100 punkto, ketvirtasis Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinio pagrindas,
susijęs su dukterinės bendrovės pažeidimų inkriminavimo patronuojančiajai bendrovei taisyklėmis, suskirstytas į tris dalis.
Pirmoje šio ieškinio pagrindo dalyje ieškovė visų pirma teigė, kad Komisija neturi diskrecijos laisvės nustatydama reikšmingą
pažeidimo inkriminavimo kriterijų.
Šią dalį Pirmosios instancijos teismas atmetė skundžiamo sprendimo 105–109 punktuose. Skundžiamo sprendimo 105 punkte Pirmosios
instancijos teismas pažymėjo:
„<...> Komisija neteigia disponuojanti diskrecija pripažinti tam tikros bendrovės atsakomybę už kitos bendrovės padarytus
pažeidimus. Nors [ginčijamo] sprendimo 260 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtino disponuojanti „diskrecijos laisve, kiek
tai susiję su patronuojančiosios bendrovės atsakomybės pripažinimu tokiomis aplinkybėmis“, tai ji padarė tik [ginčijamo] sprendimo
258 konstatuojamojoje dalyje pabrėžusi, jog ieškovei nepavyko nuginčyti su jos dukterinės bendrovės savarankiškumu susijusios
prezumpcijos. Be to, iš [ginčijamo] sprendimo aiškiai išplaukia, kad 260 konstatuojamojoje dalyje pavartota fraze tik siekiama
atmesti argumentą, susijusį su tuo, kad ankstesniuose
Atofina
skirtuose sprendimuose jos elgesys nebuvo inkriminuotas patronuojančiajai bendrovei. Be to, per apklausą ir savo dokumentuose
Komisija pažymėjo iš tikrųjų mananti, kad diskrecijos laisvė atsiranda toje stadijoje, kai galėdama pripažinti kelių tam tikros
grupės bendrovių atsakomybę už pažeidimą ji nusprendžia jį inkriminuoti visoms grupės bendrovėms arba vien toms iš jų, kurios
tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą.“
Skundžiamo sprendimo 121–126 punktuose Pirmosios instancijos teismas kaip nepagrįstą atmetė antrą ketvirtojo jam pateikto
ieškinio pagrindo dalį, susijusią su aplinkybe, jog atsakomybės prezumpcijos, kurios nepagrindžia konkretūs įrodymai, taikymas
pažeidžia dukterinės bendrovės savarankiškumo principą.
Trečia ketvirtojo ieškinio pagrindo dalis buvo susijusi su pažeidimų inkriminavimui bendrovių grupėje galiojančių įrodinėjimo
taisyklių pažeidimu. Šią dalį Pirmosios instancijos teismas atmetė skundžiamo sprendimo 150–176 punktuose.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 157 punkte nusprendė:
„<...> ieškovės kaltinimui, pagal kurį Komisija nepaisė pažeidimų inkriminavimui bendrovių grupėje galiojančių įrodinėjimo
taisyklių, negali būti pritarta. Kadangi pažeidimo padarymo laikotarpiu beveik visas kapitalas priklausė
Elf Aquitaine
, Komisija pagrįstai galėjo preziumuoti jos nesavarankiškumą ir nuspręsti, kad
Elf Aquitaine
privalo pateikti įrodymų, patvirtinančių, kad jos dukterinė bendrovė savarankiškai sprendė dėl savo veiksmų rinkoje krypties.“
Skundžiamo sprendimo 158 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad būtent šiomis aplinkybėmis reikėjo analizuoti
siekiant nuginčyti Komisijos taikytą prezumpciją
Elf Aquitaine
pateiktus įrodymus. Šiuo tikslu skundžiamo sprendimo 159 punkte jis pažymėjo:
„<...> [ginčijamo] sprendimo 257 konstatuojamojoje dalyje Komisija kalba apie atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Elf Aquitaine
pateiktus argumentus, be kita ko, argumentus, kad ji niekada nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nedalyvavo kartelyje dėl monochloracto
rūgšties, kad ji yra „tikroji holdingo bendrovė“, nevykdanti gamybinės veiklos, kad
Atofina
naudojosi visišku savarankiškumu, kiek tai susiję su jos ekonomine politika ir jos elgesiu rinkoje, kad Komisijos byloje esantys
dokumentai susiję vien su
Atofina
ir kad tretieji asmenys taip pat mano, jog rinkoje veikė vien
Atofina
. Kitoje konstatuojamojoje dalyje Komisija iš to padarė išvadą, kad šie argumentai – tai paprasčiausi teiginiai, kurie nepaneigia
prezumpcijos, pagal kurią
Elf Aquitaine
yra atsakinga už savo dukterinės bendrovės veiksmus, ir pažymėjo, kad dokumentų, kuriuose pateikta bendra ekonominio valdymo
apžvalga, šiai prezumpcijai paneigti nepakanka.“
Toliau skundžiamo sprendimo 160–176 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė kelis argumentus, kuriuos ieškovė pateikė
siekdama nuginčyti ginčijamame sprendime jai pritaikytą prezumpciją.
Skundžiamo sprendimo 184–188 ir 192–199 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė tris penktojo ieškinio pagrindo dalis,
atitinkamai susijusias su asmeninės atsakomybės, lygybės ir nekaltumo prezumpcijos principų pažeidimu.
Skundžiamo sprendimo 200–207 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė šeštąjį jam pateiktą ieškinio pagrindą, susijusį
su gero administravimo principo pažeidimu.
Kaip išplaukia iš skundžiamo sprendimo 208 punkto, septintuoju Pirmosios instancijos teisme pateiktu ieškinio pagrindu ieškovė
teigė, kad naujas Komisijos požiūris į dukterinių bendrovių, grupės narių, pažeidimų inkriminavimo jų patronuojančiosioms
bendrovėms kriterijų, pritaikytas ginčijamame sprendime, sukėlė teisinį netikrumą, todėl Pirmosios instancijos teismas turėjo
panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su ieškove. Anot apeliantės, Komisija pritaikė inkriminavimo kriterijus,
kurie skyrėsi nuo naudotų ginčijamame sprendime
Akzo Nobel NV
ir
Clariant AG
atveju bei nuo tų, kurie, kiek tai susiję su
Atofina
, buvo pritaikyti jos 2003 m. gruodžio 10 d. Sprendime C(2003) 4570 galutinis dėl [EB] 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūros (byla COMP/E-2/37.857 – Organiniai peroksidai) (OL L 110, 2005, p. 44, toliau – Sprendimas
Organiniai peroksidai
).
Atmesdamas šį ieškinio pagrindą skundžiamo sprendimo 210–216 punktuose, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
213 punkte, be kita ko, nusprendė:
„Nagrinėjamu atveju, Komisijai nusprendus pripažinti atsakinga už konstatuotą pažeidimą įmonę, kurią sudaro patronuojančioji
ir jos dukterinė bendrovės, nors savo ankstesnėje praktikoje ji nuo to susilaikydavo, jos sprendimas vis dėlto negali pažeisti
teisinio saugumo principo. <...>. Todėl tiek, kiek nagrinėjamu atveju Komisija pagrįstai nusprendė, kad
Elf Aquitaine
ir jos dukterinė bendrovė
Arkema
kartu sudaro vieną įmonę, ir skyrė baudą solidariai dviem bendrovėms, ji nepažeidė teisinio saugumo principo.“
Skundžiamo sprendimo 220 ir paskesniuose punktuose Pirmosios instancijos teismas paeiliui atmetė aštuntąjį, devintąjį, dešimtąjį
ir vienuoliktąjį jam pateiktus ieškinio pagrindus ir skundžiamo sprendimo 244 punkte nusprendė, kad jam pateiktas ieškinys
visas atmestinas.

Šalių reikalavimai
Savo apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti visą skundžiamą sprendimą,
–        patenkinti reikalavimus, pateiktus pirmojoje instancijoje,
–        atitinkamai panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio d punktą, 2 straipsnio c punktą, 3 straipsnį ir 4 straipsnio 9 punktą,
–        nepatenkinus šių prašymų, naudojantis savo neribota jurisdikcija, panaikinti arba sumažinti 45 mln. eurų baudą, kuri ginčijamo
sprendimo 2 straipsnio c punkte buvo solidariai skirta
Arkema
ir
Elf Aquitaine
, ir
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurias apeliantė patyrė Pirmosios instancijos
teisme.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama pagrindinį reikalavimą, apeliantė pateikia penkis apeliacinio skundo pagrindus, atitinkamai susijusius su:
–        Pirmosios instancijos teismo teisės klaida, nes jis nepadarė išvadų iš taikant SESV 101 straipsnį skiriamų sankcijų baudžiamojo
pobūdžio,
–        teisės į gynybą pažeidimu, nes buvo neteisingai išaiškinti lygybės ir kovos priemonių lygybės principai,
–        teisės klaidomis dėl pareigos motyvuoti,
–        SESV 263 straipsnio pažeidimu dėl teisėtumo kontrolės ribų nepaisymo ir
–        sankcijų konkurencijos teisės srityje skyrimą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu.
Grįsdama papildomą reikalavimą, apeliantė pateikia šeštąjį apeliacinio skundo pagrindą, tvirtindama, kad dėl Pirmosios instancijos
teismo padarytų teisės klaidų ir pažeidimų turi būti bent jau panaikinta ar sumažinta jai skirta bauda.

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo teisės klaida, nes jis nepadarė išvadų
iš taikant SESV 101 straipsnį skiriamų sankcijų baudžiamojo pobūdžio
Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad negalima ginčyti baudžiamojo, kaip tai suprantama pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 1 dalį, taikant SESV 101 straipsnį
skiriamų sankcijų pobūdžio.
Šiomis sąlygomis, anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismas būtent skundžiamo sprendimo 185–187 bei 194–197 punktuose
neteisingai pritaikė EŽTK 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintus asmeninės atsakomybės, bausmių individualizavimo bei nekaltumo
prezumpcijos principus.
Pavyzdžiui, viena vertus, bendrai paėmus Pirmosios instancijos teismas neteisingai pritaikė minėtus principus vien įmonei,
kurią sudarė
Elf Aquitaine
ir
Arkema
, t. y. teisinio subjektiškumo neturinčiam vienetui, o ne šioms dviem bendrovėms, kaip atskiriems juridiniams asmenims, kurios
vienintelės turi reikiamus atributus, leidžiančius veiksmingai ir konkrečiai pasinaudoti iš minėtų principų išplaukiančiomis
subjektinėmis teisėmis. Taip Pirmosios instancijos teismas nuslopino veiksmingą ir konkretų iš minėtų principų išplaukiančių
subjektinių teisių poveikį, neleisdamas jomis pasinaudoti vieninteliams dviem subjektams, turintiems reikiamus atributus tą
padaryti, o tai galiausiai leido jam apriboti galimybę kreiptis į teismą.
Kita vertus, kalbant konkrečiau, anot apeliantės, dėl pirmiau aprašyto požiūrio Pirmosios instancijos teismas padarė taip,
kad apeliantei nebuvo taikyti tokie principai:
–        nekaltumo prezumpcijos principas, nes buvo paneigta bet kokio išankstinio tyrimo jos atžvilgiu vertė, ir
–        asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principai, nes skundžiamo sprendimo 97, 152, 167 ir 186 punktuose teigiama,
kad patronuojančiosios bendrovės atsakomybės pripažinimą pagrindžia ne tai, kad „patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę
bendrovę padaryti pažeidimą, arba juo labiau ne tai, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą“, taip paneigiant
apeliantės pateiktų požymių viseto, skirto įrodyti, kad asmeniškai ji nepadarė jokio pažeidimo, kad ji nežinojo apie nagrinėjamo
pažeidimo padarymą ir kad jos dukterinė bendrovė buvo visiškai savarankiška rinkoje, reikšmingumą.
Be to, apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 210 ir 212 punktuose negalėjo teisės subjekto
atžvilgiu veiksmingai pasiremti Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumo principu, siekdamas susilpninti jo pagrindines
teises Komisijos įgaliojimų sustiprinimo naudai.
Komisija, be kita ko, teigia, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas neatitinka nė vieno pirmojoje instancijoje pateiktų
ieškinio pagrindų ir nėra tiesiogiai susijęs su kuria nors skundžiamo sprendimo dalimi.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalį apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrojo Teismo svarstytos
bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų
teisinius vertinimus. Taigi šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą pateikti pagrindo, kurį ji galėjo pateikti, tačiau
nepateikė Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, jog jai leidžiama pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame
procese ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (šiuo klausimu, be kita ko, žr.
1994 m. birželio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt.
, C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 59 punktą; 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo
VBA/VGB ir kt
., C‑266/97 P, Rink. p. I‑2135, 79 punktą bei 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
, C‑280/08 P, Rink. p. I‑0000, 34 punktą). Taigi apeliacinio skundo stadijoje toks apeliacinio skundo pagrindas pripažintinas
nepriimtinu.
Nagrinėjamu atveju pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė kaltina Pirmosios instancijos teismą ne paneigus „baudžiamąjį“,
kaip tai suprantama pagal EŽTK 6 straipsniui skirtą teismų praktiką, remiantis EB 81 straipsniu skirtų baudų pobūdį, o iš
esmės pažeidus pagrindines teises, kurias ji turi kaip juridinis asmuo, pripažintas atsakingu už pažeidimą, už kurį, jos nuomone,
numatytos tokio pobūdžio sankcijos. Kadangi šiuo požiūriu šis apeliacinio skundo pagrindas nepakeičia Pirmosios instancijos
teisme nagrinėtos bylos dalyko, šis apeliacinio skundo pagrindas nėra atmestinas kaip nepriimtinas (pagal analogiją žr. 2007 m.
sausio 18 d. Sprendimo
PKK ir KNK prieš Tarybą
, C‑229/05 P, Rink. p. I‑439, 66 ir 67 punktus).
Dėl to, kaip, be kita ko, išplaukia iš šio sprendimo 27, 87 ir 99 punktų, konkretūs šiame apeliacinio skundo pagrinde pateikti
Elf Aquitaine
kaltinimai iš esmės sutampa su kaltinimais, suformuluotais kituose apeliacinio skundo pagrinduose, pirmiausia – antrajame
bei penktajame. Taigi, kadangi šie kaltinimai iš tikrųjų nėra savarankiški, palyginti su kitais apeliacinio skundo pagrindais,
nėra reikalo čia juos nagrinėti.
Be to, kiek pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Pirmosios instancijos teismas bendrai kaltinamas neteisingai pritaikęs asmeninės
atsakomybės ir bausmių individualizavimo bei nekaltumo prezumpcijos principus ne vien apeliantės, o „įmonės“, sudarytos iš
Elf Aquitaine
ir jos dukterinės bendrovės
Arkema
, atžvilgiu, šiuo apeliacinio skundo pagrindu galiausiai keliamas klausimas dėl esminio šių principų pažeidimo apeliantės
atžvilgiu ir reiškiamos abejonės dėl sąvokos „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, išaiškinimo, kuriuo rėmėsi
Pirmosios instancijos teismas. Kadangi šie tvirtinimai sutampa su tam tikrais antrojo ir penktojo apeliacinio skundo pagrindų
aspektais, jie aptartini nagrinėjant šiuos du apeliacinio skundo pagrindus.
Dėl šio sprendimo 33 punkte suformuluoto kaltinimo pakanka pažymėti, kad, priešingai, nei tvirtina apeliantė, skundžiamo sprendimo
210 ir 212 punktuose Pirmosios instancijos teismas neteigė, kad Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumo principu galima
pasiremti prieš teisės subjektą, siekiant susilpninti jo pagrindines teises
Kadangi dėl to šis kaltinimas grindžiamas neteisingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, jis atmestinas kaip nepagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, toliau reikia aptarti penktąjį apeliacinio skundo pagrindą.

Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su sankcijų konkurencijos teisės srityje skyrimą reglamentuojančių taisyklių
pažeidimu
Dėl pirmos penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią baudžiamasis taikant SESV 101 straipsnį paskirtų sankcijų
pobūdis sustiprina
de facto
nenuginčijamos prezumpcijos, kuri buvo pritaikyta apeliantei, nepriimtinumą Sąjungos teisėje
–       Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad dėl baudžiamojo taikant SESV 101 straipsnį paskirtų sankcijų pobūdžio ir institucinio įgaliojimų supainiojimo
persekiojimą vykdančioje įstaigoje Pirmosios instancijos teismas turėjo kategoriškai nepritarti Komisijos sprendimui taikyti
atsakomybės prezumpciją vietoje reikalavimo pateikti apeliantės kišimosi į savo dukterinės bendrovės valdymą įrodymą.
Tai juo labiau pasakytina todėl, kad tokia prezumpcija
de facto
nenuginčijama, nes dėl šio nenuginčijamo pobūdžio, be kita ko, nustoja galioti įrodinėjimo taisyklės ir nekaltumo prezumpcija.
Anot apeliantės, nenuginčijamas prezumpcijos, kaip ją išaiškino Pirmosios instancijos teismas, pobūdis išplaukia iš tokių
elementų derinio:
–        teiginys teiginio skundžiamo sprendimo 86 ir 150 punktuose, kad kapitalo dalies turėjimo savaime pakanka prezumpcijai dėl
dukterinės bendrovės nesavarankiškumo taikyti,
–        Pirmosios instancijos teismo konstatavimo skundžiamo sprendimo 105 punkte, kad Komisija turi diskreciją pripažinti atsakomybę
už pažeidimą, nes patronuojančioji bendrovė turi 98 % ar daugiau dukterinės bendrovės kapitalo, ir
–        to, kaip skundžiamo sprendimo 160 ir paskesniuose punktuose Pirmosios instancijos teismas įvertino netiesioginių įrodymų,
kuriuos buvo pateikusi ieškovė ir kurie skirti parodyti, kad ji nedarė įtakos dukterinės bendrovės valdymui, visetą.
Pastaruoju klausimu, apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas paneigė šio netiesioginių įrodymų viseto įrodomąją
galią, reikalaudamas, kad ji pateiktų įtakos nedarymo įrodymų, kurie gali būti tik negatyvūs. Apeliantės teigimu, Pirmosios
instancijos teismas reikalauja „probatio diabolica“, kuris Sąjungos įrodinėjimo priemonių sistemoje apskritai nėra leistinas.
Anot apeliantės, tokia nenuginčijamų įrodinėjimo priemonių sistema smerktina, nes ji pažeidžia teisę į veiksmingą teisminę
kontrolę.
Apeliantės tvirtinimu, Pirmosios instancijos teismas neteisėtai apvertė persekiojimą vykdančiai įstaigai tenkančią įrodinėjimo
pareigą, be kita ko, vieną po kito atmesdamas netiesioginius įrodymus, kuriuos, remdamasi 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimu
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 65 punktas), apeliantė buvo pateikusi Komisijai. Pavyzdžiui, anot apeliantės, Pirmosios instancijos
teismas įtvirtino nepriimtiną disbalansą tarp apeliantės, kuriai tenka nepriimtina našta, ir Komisijos, kuri skirdama baudžiamąsias
sankcijas gali apsiriboti atsakomybės prezumpcija ir naudojasi tariama diskrecija taikyti tokią prezumpciją.
Apeliantė taip pat tvirtina, kad, priešingai, nei pats teigė skundžiamo sprendimo 171 punkte, Pirmosios instancijos teismas
neįvertino netiesioginių įrodymų viseto elementų visumos. Anot apeliantės, remiantis iš minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
išplaukiančiais reikalavimais šis visetas buvo susijęs su organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp dukterinės
bendrovės ir jos pačios, kurie galėtų įrodyti, jog jos nesudaro vieno ūkio subjekto. Šio viseto įrodomoji galia išplaukia
iš šių visų įrodymų derinio, o nebūtinai iš kiekvieno atskiro iš šių įrodymų.
Komisija mano, kad skundžiamo sprendimo 172 ir 173 punktuose Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog dukterinės bendrovės
nesavarankiškumo prezumpcija nėra nenuginčijama. Ji taip pat teigia, kad Pirmosios instancijos teisme pateiktas ieškinio pagrindas
dėl atsakomybės pripažinimo buvo atmestas, nes, kaip, be kita ko, matyti iš skundžiamo sprendimo 163–165, 167 ir 169 punktų,
ieškovė pasirėmė vien įrodymais nepagrįstais teiginiais. Komisijos nuomone, paprasčiausia aplinkybė, jog buvo reikalaujama
įrodymų paprasčiausiam teiginiui pagrįsti, nepadaro aptariamos prezumpcijos nenuginčijamos.
Anot Komisijos, viso ar beveik viso dukterinės bendrovės kapitalo priklausymas patronuojančiajai bendrovei leidžia tik preziumuoti,
kad šios bendrovės priklauso tai pačiai „įmonei“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, kol bus įrodyta priešingai.
Nagrinėjamu atveju apeliantė negali kaltinti Komisijos nusprendus, kad prezumpcija nebuvo paneigta, nes ji apsiribojo tik
nepakankamai pagrįstais teiginiais dėl „savarankiškumo“ arba argumentais, kurie nėra reikšmingi nustatant, ar dukterinė bendrovė
ir patronuojančioji bendrovė sudaro vieną ekonominį vienetą.
Dėl šio sprendimo 47 punkte išdėstytų apeliantės argumentų Komisija teigia, kad iš tikrųjų apeliantė, atrodo, ginčija tai,
kaip Pirmosios instancijos teismas įvertino įrodymus, o tai nėra priimtina nagrinėjant apeliacinį skundą. Be to, anot jos,
Pirmosios instancijos teismas buvo įvertinęs visumą. Komisijos teigimu, tai, kad jis neįvertino tam tikrų tariamų požymių,
atsitiko paprasčiausiai dėl to, kad didelė dalis šių požymių nebuvo pagrįsta įrodymais.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kiek pirmoje penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kalba apie Komisijos vaidmenų Sąjungos konkurencijos politikoje
supainiojimą, konstatuotina, kad ja, pažeidžiant Procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalį, siekiama pakeisti Pirmosios
instancijos teismo nagrinėtos bylos dalyką. Šiuo požiūriu ši apeliacinio skundo pagrindo dalis, vadovaujantis šio sprendimo
35 punkte nurodyta teismų praktika, pripažintina nepriimtina.
Vis dėlto pirma penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalis pripažintina priimtina tiek, kiek, neatsižvelgiant į iš minėto
supainiojimo padarytas išvadas, ja ginčijama aplinkybė, jog skundžiamame sprendime buvo taikyta prezumpcija, pagal kurią visą
arba beveik visą dukterinės bendrovės kapitalą turinti patronuojančioji bendrovė iš esmės gali būti pripažinta atsakinga už
šios dukterinės bendrovės padarytą Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą.
Šiuo aspektu pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką įmonės sąvoka apima bet kurį ūkinę veiklą
vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra patikslinęs,
pirma, kad įmonės sąvoka šiomis aplinkybėmis turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jeigu teisiniu požiūriu
šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų, antra, kad kai toks ekonominis vienetas pažeidžia konkurencijos
taisykles, jis pagal asmeninės atsakomybės principą turi atsakyti už šį pažeidimą (žr. 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo
General Química ir kt. prieš Komisiją
, C‑90/09 P, Rink. p. I‑0000, 34 ir 35 punktus ir ten nurodytą teismų praktiką bei 2011 m. kovo 29 d. Sprendimo
ArcelorMittal Luxembourg prieš Komisiją ir Komisija prieš ArcelorMittal Luxembourg ir kt.
, C‑201/09 P ir C‑216/09 P, Rink. p. I‑0000, 95 punktą).
Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės veiksmus gali tekti patronuojančiajai
bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia
dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius,
organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. minėtų sprendimų
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą bei
General Química ir kt. prieš Komisiją
37 punktą).
Kadangi tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės ir
todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, Komisija gali adresuoti
patronuojančiajai bendrovei be reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (žr. minėtų sprendimų
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą bei
General Química ir kt. prieš Komisiją
38 punktą).
Šiuo aspektu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos
Sąjungos konkurencijos normų pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės akcijų, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė
gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji
bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (toliau – faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcija)
(žr., be kita ko, 1983 m. spalio 25 d. Sprendimo
AEG-Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 50 punktą; minėtų sprendimų
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą;
General Química ir kt. prieš Komisiją
39 punktą bei
ArcelorMittal Luxembourg prieš Komisiją ir Komisija prieš ArcelorMittal Luxembourg ir kt.
97 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės
kapitalas, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė faktiškai daro lemiamą įtaką jos ekonominei politikai. Tada
Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą,
nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, kad jos dukterinė bendrovė
rinkoje veikia savarankiškai (žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 29 punktą bei minėtų sprendimų
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą;
General Química ir kt. prieš Komisiją
40 punktą ir
ArcelorMittal Luxembourg prieš Komisiją ir Komisija prieš ArcelorMittal Luxembourg ir kt.
98 punktą).
Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad siekiant nustatyti, ar dukterinė bendrovė pati sprendžia dėl savo elgesio rinkoje,
reikia atsižvelgti į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę
bendrovę su patronuojančiąja bendrove ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis, todėl negali būti išvardyti kaip baigtinis
sąrašas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
73 ir 74 punktus).
Faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcija, be kita ko, skirta užtikrinti pusiausvyrai tarp, viena vertus, tikslo nutraukti
konkurencijos taisyklėms ir visų pirma SESV 101 straipsniui prieštaraujančius veiksmus ir užkirsti kelią jų atnaujinimui svarbos
ir, kita vertus, tam tikrų bendrųjų Sąjungos teisės principų, kaip antai nekaltumo prezumpcijos, bausmių individualizavimo
ir teisinio saugumo principų, reikalavimų bei teisės į gynybą, įskaitant kovos priemonių lygybės principą. Būtent dėl šios
priežasties ši prezumpcija yra nuginčijama, kaip matyti iš šio sprendimo 56 punkte nurodytos teismų praktikos.
Taip pat primintina, jog ši prezumpcija grindžiama nuomone, kad, išskyrus visiškai išimtines aplinkybes, visą dukterinės bendrovės
kapitalą turinti bendrovė vien dėl tokios kapitalo dalies gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui ir
kad faktinio nepasinaudojimo šia įtakos galia paprastai prasmingiausia ieškoti subjektams, kurių atžvilgiu ši prezumpcija
taikoma.
Šiomis sąlygomis, jeigu šiai prezumpcijai paneigti suinteresuotajai įmonei pakaktų paprasčiausiai padaryti nepagrįstus teiginius,
ji iš esmės prarastų savo veiksmingumą.
Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad tam tikra, net ir sunkiai paneigiama, prezumpcija neperžengia priimtinumo ribų,
jeigu ji proporcinga siekiamam teisėtam tikslui, egzistuoja galimybė pateikti priešingus įrodymus ir užtikrinama teisė į gynybą
(šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo
Spector Photo Group et Van Raemdonck
, C‑45/08, Rink. p. I‑12073, 43 ir 44 punktus bei 2002 m. liepos 23 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimo
Janosevic prieš Švediją
,
Recueil des arrêts et décisions
2002‑VII, 101 ir paskesnius punktus).
Nagrinėjamu atveju iš šio sprendimo 46 ir 47 punktų matyti, kad apeliantė neginčija pačios faktinio lemiamos įtakos darymo
prezumpcijos, kaip ji aprašyta šio sprendimo 56 ir 57 punktuose, teisėtumo. Ji juo labiau neginčija galimybės taikyti tokią
prezumpciją nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis, kai patronuojančioji bendrovė turi 98 % dukterinės bendrovės kapitalo.
Šio sprendimo 43–47 punktuose išdėstyti apeliantės argumentai savo ruožtu grindžiami teiginiu, kad susiklosčiusiomis šios
bylos faktinėmis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas pritaikė nenuginčijamą šios prezumpcijos variantą.
Priešingai, nei teigia apeliantė, skundžiamame sprendime pasirinktas Pirmosios instancijos teismo metodas, pritaikytas apeliantės
pateiktiems duomenims, apskritai vertinant, nėra grindžiamas
probatio diabolica
. Kaip išplaukia iš šio sprendimo 58 punkto, subjektai, norintys nuginčyti faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpciją, turi
pateikti visus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, siejančius atitinkamą dukterinę bendrovę su
patronuojančiąja bendrove, kuriuos jos laiko galinčiais įrodyti, kad jos nesudaro vieno ūkio subjekto.
Šiuo aspektu paprasta aplinkybė, kad konkrečiu atveju tam tikras subjektas nepateikia įrodymų, galinčių nuginčyti faktinio
lemiamos įtakos darymo prezumpciją, nereiškia, kad šios prezumpcijos apskritai neįmanoma nuginčyti.
Šiomis sąlygomis tiek, kiek šio sprendimo 44 punkto trečioje įtraukoje ir 45–47 punktuose suformuluotais kaltinimais iš esmės
teigiama, kad Pirmosios instancijos teismo atliktas ieškovės pateiktų argumentų įvertinimas vien dėl jame padarytos ieškovės
požiūriu neigiamos išvados parodo
probatio diabolica
egzistavimą, šie kaltinimai atmestini.
Savo ruožtu tiek, kiek šiais kaltinimais iš tiesų siekiama, kad Teisingumo Teismas iš naujo įvertintų Pirmosios instancijos
teismo konstatuotas faktines aplinkybes, jie laikytini nepriimtinais apeliacinio skundo stadijoje. Iš nusistovėjusios teismų
praktikos matyti, kad tik Pirmosios instancijos teismas turi jurisdikciją, viena vertus, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus
atvejus, kai iš turimos bylos medžiagos matyti, kad šie konstatavimai iš esmės neteisingi, ir, kita vertus, įvertinti šiuos
faktus. Taigi faktų įvertinimas, išskyrus pateiktų įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo
Teismo kontrolė (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
AEPI prieš Komisiją
, C‑425/07 P, Rink. p. I‑3205, 44 punktą bei ten nurodytą teismų praktiką).
Tiek, kiek šiuos kaltinimus alternatyviai būtų galima aiškinti taip, kad juose kalbama apie tai, jog Pirmosios instancijos
teismas nepaisė savo teisminės kontrolės apimties, jie sutampa su ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu, todėl nėra reikalo
jų atskirai vertinti nagrinėjant šią penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalį.
Be to, dėl šio sprendimo 44 punkto pirmoje įtraukoje išdėstytos kritikos, kad turimos dukterinės bendrovės kapitalo dalies
dydžio savaime pakanka faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcijai taikyti, pažymėtina, jog aplinkybė, kad pateikti priešingus
įrodymus tam tikrai prezumpcijai paneigti sudėtinga, savaime nereiškia šios prezumpcijos nenuginčijamumo, visų pirma jeigu
subjektai, kurių atžvilgiu taikoma prezumpcija, patys geriausiai gali rasti tokių įrodymų savo pačių veiklos sferoje.
Dėl antrojo apeliantės pateikto argumento, siekiant įrodyti faktiškai nenuginčijamą Pirmosios instancijos teismo taikytos
prezumpcijos pobūdį, kuris išdėstytas šio sprendimo 44 punkto antroje įtraukoje, pažymėtina, kad, net darant prielaidą, jog
skundžiamo sprendimo 105 punkte Pirmosios instancijos teismas pripažino Komisijos diskrecinius įgaliojimus, apie kuriuos kalbama
minėtoje 44 punkto antroje įtraukoje, toks pripažinimas ar tokie įgaliojimai neturėtų jokios įtakos klausimui, ar skundžiamame
sprendime taikyta prezumpcija yra nenuginčijama. Tai reiškia, kad šiems argumentams negali būti pritarta.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pirma penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalis atmestina.
Dėl antros penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią įmonės koncepcija pagrįsta Pirmosios instancijos teismo
taikyta atsakomybės prezumpcija paneigia juridinių asmenų autonomijos principą
–       Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad skundžiamu sprendimu pažeidžiamas subsidiarumo principas, nes juo juntamai sutrikdomas juridinių asmenų
autonomijos principas, kuris yra vienas svarbiausių teisinių valstybių narių įmonių teisės pagrindų.
Anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida – tai nuomonė, kad įmonės atžvilgiu jis gali laisvai
nuspręsti, netaikyti įmonę sudarančiam juridiniam asmeniui nei autonomijos principo, nei teisės į gynybą.
Be to, anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, pripažinęs pertekliniu reikalavimą, kad Komisija
savo sprendime nurodytų konkrečius jos dukterinės bendrovės nesavarankiškumą rinkoje patvirtinančius požymius.
Komisija tvirtina, kad subsidiarumo principu nebuvo remiamasi Pirmosios instancijos teisme, todėl teiginys apie jo pažeidimą
yra naujas pagrindas, kuris nepriimtinas apeliacinio skundo stadijoje. Dėl esmės ji teigia, kad šis principas čia bet kuriuo
atveju netaikytinas, nes šioje srityje Europos Sąjunga turi išimtinę kompetenciją.
Komisija taip pat mano, kad „įmonės“ sąvoka, kaip ji suprantama konkurencijos teisėje, yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka.
Be to, anot jos, tam tikros bendrovės „autonomija“ nėra nesuderinama su teismų praktikoje suformuluota prezumpcija dėl faktinės
patronuojančiosios bendrovės vykdomos tam tikrų savo dukterinių įmonių kontrolės.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Tiek, kiek ši apeliacinio skundo pagrindo dalis susijusi su subsidiarumo principo nepaisymu, taikant šio sprendimo 35 punkte
nurodytą teismų praktiką ji pripažintina nepriimtina.
Be to, šio sprendimo 74 punkte išdėstytas kaltinimas atmestinas, nes jis pateiktas dėl teiginio, kurio Pirmosios instancijos
teismas nėra nei tiesiogiai, nei implicitiškai suformulavęs skundžiamame sprendime.
Dėl šio sprendimo 75 punkte išdėstyto argumento dar pasakytina, kad iš šio sprendimo 56 ir 57 punktų išplaukia, kad, konkrečiu
atveju norėdama taikyti faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpciją, Komisija neprivalo nurodyti papildomų požymių, be tų,
kurie patvirtina galimybę taikyti ir naudoti šią prezumpciją (šiuo klausimu taip pat žr. minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktą). Todėl Pirmosios instancijos teismas nėra padaręs teisės klaidos dėl to, kad, be su nagrinėjamos prezumpcijos
panaudojimu susijusių duomenų, nepareikalavo konkrečių papildomų apeliantės dukterinės bendrovės nesavarankiškumą rinkoje
patvirtinančių požymių.
Be to tiek, kiek minėtame 75 punkte išdėstytu argumentu pateikiamas kaltinimas dėl to, kad nebuvo skirta sankcija už ginčijamo
sprendimo motyvavimą, kiek tai susiję su apeliante, šis kaltinimas sutampa su trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu, dėl to
nėra reikalo jo vertinti nagrinėjant šią penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalį.
Todėl antra penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalis atmestina.
Dėl trečios penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią Komisijai pripažinta vertinimo laisvė taikant atsakomybės
prezumpciją pažeidžia teisėtumo ir teisinio saugumo principus
–       Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas neatitinka įstatymų aiškumo ir numatomumo reikalavimo, kuris būtinas tiek pagal
teisėtumo, tiek pagal teisinio saugumo principus. Anot apeliantės, iš skundžiamo sprendimo 97, 152, 167, 186 ir 194 punktų
matyti, kad Pirmosios instancijos teismas laikosi nuomonės, jog konkurencijos teisės pažeidimų srityje egzistuoja du atsakomybės
režimai. Pagal pirmąjį baudžiama už tiesioginį patronuojančiųjų bendrovių, kaip bendravykdžių, dalyvavimą darant konkurencijos
teisės pažeidimą, o toks dalyvavimas yra „jų pačių valios išraiška“. Pagal antrąjį režimą patronuojančiosios bendrovės, kaip
bendrininkės, baudžiamos už 100 % joms priklausančių dukterinių bendrovių pažeidimus, nereikalaujant, kad būtų buvę atlikti
materialūs jų bendrininkavimą patvirtinantys veiksmai, o dėl to ši situacija prilygsta atsakomybės už kito asmens veiksmus
režimui.
Apeliantės teigimu, jeigu toks atsakomybės be kaltės režimas iš tiesų egzistuotų Sąjungos konkurencijos teisėje,
quod non
, jis turėtų būti tiksliai apibrėžtas ir aiškiai bei nuosekliai taikomas institucijų. Tačiau skundžiamo sprendimo 105 punkte
Pirmosios instancijos teismo pripažinti diskreciniai įgaliojimai neatitinka šio aiškumo ir nuoseklumo reikalavimo.
Šiuo klausimu apeliantė griežtai smerkia tai, ką ji kvalifikuoja kaip „dvigubą supainiojimą“, kurį Pirmosios instancijos teismas
padarė skundžiamo sprendimo 213 punkte, pirma, supainiojęs patronuojančiosios bendrovės atsakomybės pripažinimą ir jos atsakomybę
už baudos sumokėjimą ir, antra, supainiojęs atsakomybės pripažinimą ir baudos nustatymą, kadangi Pirmosios instancijos teismas
pateisino tariamą Komisijos diskreciją pripažinti atsakomybę jos vertinimo laisve baudų srityje.
Komisija mano, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nepaliko Komisijai vertinimo laisvės ir diskrecinių
įgaliojimų vertinti, ar įvykdytos patronuojančiosios bendrovės atsakomybės už pažeidimą pripažinimo sąlygos. „Vertinimo laisvė“
atsiranda tik toje stadijoje, kai, galėdama pripažinti kelių grupei priklausančių bendrovių atsakomybę už pažeidimą, Komisija
nusprendžia pripažinti visų grupės bendrovių arba tik kai kurių iš jų atsakomybę.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Priešingai, nei teigia apeliantė tiek šioje penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje, tiek pateikdama pirmąjį apeliacinio
skundo pagrindą, skundžiamo sprendimo 97, 152, 167, 186 ir 194 punktuose Pirmosios instancijos teismas nėra konstatavęs „atsakomybės
be kaltės režimo“ veikimo Sąjungos konkurencijos teisėje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kaip skundžiamo sprendimo 97, 152, 167 ir 186 punktuose pažymėjo Pirmosios instancijos teismas
ir kaip matyti iš šio sprendimo 53–55 punktų, kad jeigu patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė įeina į vieną
„įmonę“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, nebūtinai ta aplinkybė, jog patronuojančioji bendrovė kurstė dukterinę
bendrovę padaryti pažeidimą, ir juo labiau tai, kad patronuojančioji bendrovė dalyvavo darant pažeidimą, o tai, kad jos sudaro
vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, leidžia Komisijai adresuoti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos,
patronuojančiajai bendrovei.
Be to, iš skundžiamo sprendimo 105 punkto matyti, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat nėra pripažinęs „diskrecinių
įgaliojimų pripažinti tam tikros bendrovės atsakomybę už kitos bendrovės padarytus pažeidimus“, kas kritikuojama šio sprendimo
84 punkte išdėstytuose apeliantės argumentuose. Minėtame 105 punkte Pirmosios instancijos teismas iš esmės pažymėjo, kad ginčijamo
sprendimo 260 konstatuojamojoje dalyje suformuluota pastaba siekiama tik atmesti argumentą, susijusį su tuo, kad ankstesniuose
Atofina
skirtuose sprendimuose šios bendrovės veiksmai nebuvo inkriminuoti jos patronuojančiajai bendrovei. Apsiribodamas tuo, kad
iš esmės pažymėjo, jog Komisija nepretenduoja į šiame teisme kritikuojamos apimties diskrecinius įgaliojimus, Pirmosios instancijos
teismas, priešingai, nei šioje penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje leidžia suprasti apeliantė, neteigė, kad Sąjungos
konkurencijos teisėje veikia „atsakomybės be kaltės režimas“.
Dėl to šio sprendimo 83 ir 84 punktuose išdėstyti argumentai grindžiami klaidingomis prielaidomis ir yra atmestini.
Be to, tai reiškia, kad nors šio sprendimo 85 punkte išdėstytas kaltinimas nėra nepriimtinas dėl aiškumo stokos, jis bet kuriuo
atveju atmestinas, nes susijęs su šio sprendimo 83 ir 84 punktuose išdėstytais argumentais.
Todėl trečia penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalis atmestina.
Dėl ketvirtos apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią atsakomybės prezumpcija pažeidžia vienodo požiūrio principą
–        Šalių argumentai
Apeliantė tvirtina, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, nes Pirmosios instancijos teismas teigė, jog apeliantė
ir kitos ginčijamame sprendime įvardytos bendrovės buvo traktuojamos panašiai.
Anot Komisijos, paprasčiausia aplinkybė, kad, be nuorodos į prezumpciją dėl patronuojančiosios bendrovės vykdomos 100 % jai
priklausančių dukterinių bendrovių kontrolės, ginčijamame sprendime buvo išdėstyti papildomi požymiai dėl
Akzo Nobel
grupės patronuojančiosios bendrovės, nereiškia, jog Komisija arba Pirmosios instancijos teismas diskriminavo apeliantę. Komisijos
teigimu, tai paprasčiausiai reiškia, kad požymiai, leidžiantys pripažinti
Akzo Nobel NV
atsakomybę už pažeidimą, buvo „stipresni“, tačiau tai nesuponuoja, kad duomenų, leidžiančių pripažinti apeliantės atsakomybę
už
Atofina
neteisėtus veiksmus, nepakanka.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip priminta šio sprendimo 63 punkte, apeliantė neginčija nei pačios faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcijos, kaip ji
aprašyta šio sprendimo 56 ir 57 punktuose, teisėtumo, nei galimybės taikyti tokią prezumpciją, kai patronuojančioji bendrovė
turi 98 % savo dukterinės bendrovės kapitalo.
Iš šio sprendimo 56, 57 ir 80 punktų išplaukia, kad faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcijos taikymas nepriklauso nuo
to, ar buvo pateikta papildomų požymių, susijusių su faktine patronuojančiosios bendrovės įtaka (šiuo klausimu taip pat žr.
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
62 punktą).
Šiomis sąlygomis paprasčiausia aplinkybė, kad dėl kai kurių patronuojančiųjų bendrovių Komisija turėjo tokių papildomų požymių,
o dėl kitų – jų neturėjo, ir paminėjo juos ginčijamame sprendime, nėra teisinis trūkumas, už kurį Pirmosios instancijos teismas
turėjo numatyti sankciją skundžiamame sprendime.
Tai reiškia, kad ketvirta penktojo apeliacinio skundo pagrindo dalis, taigi ir visas šis apeliacinio skundo pagrindas, atmestini.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu dėl klaidingo teisingumo ir kovos priemonių
lygybės principų aiškinimo
Antruoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 64 punkte padaryta teisės klaida, nes Pirmosios
instancijos teismas pažeidė kovos priemonių lygybės principą. Kaip aiškiai išplaukia iš paties apeliacinio skundo, ši dalis
taip pat apima pirmajame apeliacinio skundo pagrinde suformuluotą kaltinimą, kuris išdėstytas šio sprendimo 32 punkto pirmoje
įtraukoje.
Iš esmės antrąjį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys, kurios nagrinėtinos kartu.
Šalių argumentai
Pirmoji dalis susijusi su apeliantės teisės į gynybą pažeidimu nuo pat pirmos procedūros stadijos.
Anot
Elf Aquitaine
, Pirmosios instancijos teismas paneigė bet kokio išankstinio tyrimo prieš išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus vertę jos
teisės į gynybą atžvilgiu. Ji kaltina Pirmosios instancijos teismą pripažinus, kad kovos priemonių lygybės principo buvo paisoma,
nors apie su ja susijusius įtarimus apeliantė pirmą kartą buvo informuota pranešimu apie kaltinimus.
Toks apeliantės teisės į gynybą nepaisymas nuo pat pirmos administracinės procedūros stadijos, apeliantės nuomone, nepriimtinas
dėl trijų priežasčių:
–        pirmiausia, dėl baudžiamojo taikant SESV 101 straipsnį paskirtų sankcijų pobūdžio Pirmosios instancijos teismas neturi teisės
nuspręsti, kad iš EŽTK 6 straipsnio išplaukiančios garantijos būtų pradėtos taikyti išsiuntus pranešimą apie kaltinimus, eliminuojant
išankstinio tyrimo stadiją,
–        be to, apeliantės manymu, paisyti teisės būti informuotam ir išklausytam nuo pat tyrimo pradžios buvo juo labiau būtina dėl
to, kad ji nedalyvavo darant pažeidimą ir, kai jis buvo daromas, apie jį nežinojo, ir
–        galiausiai, nežinodama apie tyrimą ir pirmą kartą informuota apie su ja susijusius įtarimus tik pranešimo apie kaltinimus
stadijoje, apeliantė net neturėjo galimybės imtis reikiamų priemonių veiksmingai pasiruošti gynybai. Šiuo aspektu, anot jos,
Pirmosios instancijos teismas neatsakė į per teismo posėdį išsakytus jos argumentus, kad per ketverius tyrimo metus iki pranešimo
apie kaltinimus ji galėjo leisti išnykti galimiems savo dukterinės bendrovės savarankiškumo įrodymams, o tai negrįžtamai paveikė
jos teisę į gynybą.
Komisija tvirtina, kad, atsižvelgiant į tai, jog nagrinėjamu atveju ji nebuvo atlikusi tyrimo veiksmų apeliantės atžvilgiu,
per išankstinį tyrimą ji neprivalėjo pranešti jai apie savo įtarimus.
Be to, Komisija teigia, kad bet kuriuo atveju, net jei paaiškėtų tariamas apeliantės nurodytas pažeidimas, dar reikia patikrinti,
ar toks pažeidimas galėjo konkrečiai paveikti jos teisę į gynybą per nagrinėjamą procedūrą. Tačiau apeliantės galimybės bandyti
nuginčyti aptariamą prezumpciją arba teigti, kad ši prezumpcija netaikytina, niekaip nepaveikė faktas, kad apie su ja susijusius
įtarimus apeliantė sužinojo tik gavusi pranešimą apie kaltinimus. Anot Komisijos, kadangi apie galimą dukterinės bendrovės
savarankiškumo įrodymų praradimą per šį laikotarpį buvo užsiminta tik per teismo posėdį, su tuo susijęs argumentas nepriimtinas.
Be to, šio teiginio nepatvirtina joks įrodymas.
Antra antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalis susijusi su nešališko tyrimo būtinybės neigimu.
Šiuo klausimu apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas paneigė pačią Komisijos pareigą nešališkai atlikti išankstinį
tyrimą.
Apeliantės nuomone, toks paneigimas nepriimtinas, nes, pirma, nešališkas tyrimas yra preliminari stadija, kuri reikalinga,
kad prireikus Komisija galėtų adresuoti persekiojimo dokumentą, kaip antai pranešimą apie kaltinimus.
Antra, paneigdamas tokio tyrimo būtinybę, Pirmosios instancijos teismas, anot apeliantės, nepaisė reikalavimo nešališkai atlikti
tyrimą, kuris, be kita ko, būtinas pagal kovos priemonių lygybės principą. Laikydamasis tokios pozicijos, Pirmosios instancijos
teismas, pažeisdamas teisę į sąžiningą procesą ir lygybės principą, išvengė bet kokios tyrimo nešališkumo kontrolės. Apeliantės
nuomone, tokios Pirmosios instancijos teismo atliekamos Komisijos tyrimo nešališkumo kontrolės nebuvimą lėmė tai, kad Pirmosios
instancijos teismas patvirtino atsakomybės prezumpcijos taikymą apeliantės atžvilgiu nuo pat tyrimo pradžios ar net tuo metu,
kai apie pažeidimą buvo pirmą kartą pranešta Komisijai.
Šiuo aspektu apeliantė tvirtina, kad neišvengiamai šališką tyrimą jos atžvilgiu lėmė tai, kad Komisijos Konkurencijos generaliniam
direktoratui buvo priskirti trys skirtingi – tyrimo, persekiojimo ir sprendimo priėmimo – įgaliojimai. Anot jos, tokiam įgaliojimų
supainiojimui Komisijoje negalima pritarti, turint omenyje nuo šiol aiškiai baudžiamąjį taikant SESV 101 straipsnį skiriamų
sankcijų pobūdį.
Komisija savo ruožtu mano, kad apeliantei nepavyko įrodyti, jog Pirmosios instancijos teismas atsisakė patikrinti jos tyrimo
nešališkumą. Dėl apeliantės argumentų, susijusių su įgaliojimų priskyrimu Komisijoje (žr. šio sprendimo 110 punktą), ši institucija
tvirtina, kad, pirma, jie nepriimtini ir, antra, kad jie bet kuriuo atveju neturi pagrindo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kaip tai patvirtinta ESS 6 straipsnio 3 dalyje, pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų
teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs,
kad teisės į gynybą paisymas per administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis Sąjungos teisės
principas (žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 26 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).
Dėl EB 81 straipsnio taikymo procedūros iš teismų praktikos išplaukia, kad Komisijos vykdoma administracinė procedūra skirstoma
į dvi atskiras vieną po kitos einančias stadijas, kurių kiekviena pagrįsta sava vidaus logika, t. y. išankstinio tyrimo ir
ginčo stadijos. Išankstinio tyrimo stadija, trunkanti iki pranešimo apie kaltinimus priėmimo, skirta tam, kad Komisija surinktų
visą svarbią konkurencijos normų pažeidimą ar jo nebuvimą patvirtinančią informaciją bei suformuluotų pirminę poziciją dėl
procedūros ir jos vėlesnės eigos. Savo ruožtu nuo pranešimo apie kaltinimus iki galutinio sprendimo priėmimo trunkanti ginčo
stadija skirta tam, kad Komisija priimtų galutinį sprendimą dėl įmonei inkriminuojamo pažeidimo (šiuo klausimu, be kita ko,
žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 181–183 punktus bei
minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
27 punktą).
Dėl išankstinio tyrimo stadijos Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad ši stadija prasideda, kai Komisija, pasinaudodama
Sąjungos teisės aktų leidėjo jai suteiktais įgaliojimais, imasi priemonių, susijusių su kaltinimu padarius pažeidimą ir turinčių
didelį poveikį įtariamųjų subjektų padėčiai (žr. minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
182 punktą ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 38 punktą).
Tik administracinio ginčo stadijos pradžioje suinteresuotajam subjektui pranešimu apie kaltinimus pranešami visi reikšmingi
duomenys, kuriais šioje procedūros stadijoje remiasi Komisija. Todėl tik išsiuntus pranešimą apie kaltinimus suinteresuotoji
įmonė gali visiškai pasinaudoti savo teise į gynybą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
315 ir 316 punktus;
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
47 punktą bei 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 59 punktą).
Todėl per išankstinio tyrimo stadiją Komisijos taikytos tyrimo priemonės, visų pirma patikrinimai ir prašymai pateikti informaciją,
tam tikromis situacijomis pagal savo pobūdį gali suponuoti kaltinimą Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimu ir gali turėti
didelį poveikį suinteresuotųjų subjektų padėčiai.
Dėl to svarbu vengti, kad per šią administracinės procedūros stadiją būtų negrįžtamai pažeista teisė į gynybą, nes priimtos
tyrimo priemonės gali turėti lemiamą reikšmę renkant įrodymus apie įmonių veiksmų, už kuriuos joms gali kilti atsakomybė,
neteisėtumą (šiuo klausimu žr. 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, 46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859, 15 punktą bei 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 63 punktą).
Pavyzdžiui, dėl protingo termino laikymosi Teisingumo Teismas iš esmės yra nusprendęs, kad vertinimas, ar nėra galimų ribojimų
veiksmingai pasinaudoti teise į gynybą, neturi būti apribotas vien administracinės procedūros ginčo stadija, o turi apimti
visą procedūrą per visą jos laikotarpį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
49 ir 50 punktus bei 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p. I‑8831, 54 ir 55 punktus).
Panašūs argumentai taikomi ir klausimui, ar ir kokia apimtimi išankstinio tyrimo stadijoje Komisija privalo suinteresuotajam
subjektui pateikti tam tikrą informaciją apie tyrimo dalyką ir tikslą, kad jis galėtų veiksmingai apsiginti ginčo stadijoje.
Vis dėlto tai nereiškia, kad iškart, kai imasi pirmos priemonės konkretaus subjekto atžvilgiu, Komisija visais atvejais privalo
pranešti šiam subjektui apie pačią Sąjungos konkurencijos teise grindžiamų tyrimo ar persekiojimo priemonių galimybę, visų
pirma jeigu tokiu pranešimu galėtų būti nepagrįstai pakenkta Komisijos tyrimo veiksmingumui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
60 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad asmeninės atsakomybės principas nedraudžia, kad Komisija pirmiausia nuspręstų
skirti sankciją konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusiai bendrovei, prieš išsiaiškindama, ar pažeidimas gali būti inkriminuotas
jos patronuojančiajai bendrovei (žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 82 punktą).
Taigi tam, kad pranešimo apie kaltinimus adresatas gautų galimybę per administracinę procedūrą veiksmingai išdėstyti savo
požiūrį į Komisijos nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumą ir reikšmingumą, ši institucija, priešingai, nei teigia apeliantė,
neprivalo prieš išsiųsdama pranešimą apie kaltinimus imtis šio adresato atžvilgiu kokios nors tyrimo priemonės.
Šiai išvadai negali būti prieštaraujama šio sprendimo 109 ir 110 punktuose išdėstytais argumentais.
Šio sprendimo 110 punkte išdėstytas argumentas pripažintinas nepriimtinų dėl tų pačių priežasčių, kurios nurodytos šio sprendimo
35 ir 51 punktuose.
Be to, dėl šio sprendimo 109 punkte išdėstytų argumentų pasakytina, kad nors iš Pirmosios instancijos teismui pateiktų dokumentų
iš tiesų matyti, jog šiame teisme apeliantė kalbėjo apie išankstinio tyrimo priemonių neatlikimą jos atžvilgiu, iš to neišplaukia,
kad ji prašė teismo skirti sankciją už tariamai šališkai Komisijos atliktą bylos tyrimą arba dėl pačios tyrimo priemonės nebuvimo.
Tai reiškia, kad šio sprendimo 109 punkte išdėstyti argumentai atmestini kaip nepriimtini taikant šio 35 punkte nurodytą teismų
praktiką.
Dėl šio sprendimo 103 punkto pirmoje įtraukoje išdėstyto argumento pakanka pažymėti, kad jis pateiktas dėl teiginio, kurio
Pirmosios instancijos teismas nėra nei tiesiogiai, nei implicitiškai suformulavęs skundžiamame sprendime, ir todėl atmestinas.
Dėl šio sprendimo 103 punkto antroje įtraukoje išdėstytų argumentų iš šio sprendimo 88 ir 121 punktų matyti, kad asmeninė
atsakomybė nedraudžia to, kad Komisija, iš pradžių ketinusi skirti sankciją konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusiai
bendrovei, išsiaiškintų, ar pažeidimas negalėtų būti inkriminuotas patronuojančiajai bendrovei.
Galiausiai dėl šio sprendimo 103 punkto trečioje įtraukoje esančių argumentų, netgi darant prielaidą, kad, nepaisant šio sprendimo
35 punkte nurodytos teismų praktikos, jie priimtini, nes buvo suformuluoti per teismo posėdį papildant pirmojoje instancijoje
pateiktame ieškinyje išdėstytą pagrindą, konstatuotina, jog tai paprasčiausi jokiais konkrečiais duomenimis nepagrįsti teiginiai.
Šie bendro pobūdžio, abstraktūs ir nedetalizuoti argumentai galiausiai nagrinėjamu atveju negali įrodyti teisės į gynybą pažeidimo
fakto, kuris turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
52–61 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, antrasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.

Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis dėl pareigos motyvuoti
Dėl pirmos trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalies, susijusios su teisės klaida dėl motyvavimo sąvokos ir neteisingais
Pirmosios instancijos teismo konstatavimais, pripažinus glaustą ginčijamo sprendimo pagrindimą pakankamu
Šalių argumentai
Pirmoje trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė pirmiausia tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai
pasirėmė neteisingu pareigos motyvuoti supratimu.

Elf Aquitaine
mano, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo konstatuoti, jog ginčijamo sprendimo pagrindimo dėl nagrinėjamo pažeidimo inkriminavimo
jai nepakanka, kad leistų jai suprasti, ar šis sprendimas gerai pagrįstas, ar vis dėlto jame yra esmės ir formos trūkumų.
Anot apeliantės, kitaip, nei skundžiamo sprendimo 81, 82 ir 89 punktuose nusprendė Pirmosios instancijos teismas, nagrinėjamu
atveju nepakako, kad iš ginčijamo sprendimo ji galėtų paprasčiausiai suprasti, jog Komisija laiko ją darančia lemiamą įtaką
Atofina
ekonominei politikai. Atvirkščiai, kadangi, kitaip nei pranešimas apie kaltinimus, ginčijamas sprendimas nėra parengiamasis
dokumentas, jo pagrindimas turi būti pakankamai tikslus, kad, viena vertus, apeliantė galėtų sužinoti priežastis, dėl kurių
šis sprendimas buvo priimtas, ir įvertinti jame išdėstytus argumentus, spręsdama, ar pateikti ieškinį, ir, kita vertus, Pirmosios
instancijos teismas galėtų atlikti jam tenkančią teisėtumo kontrolę, jeigu ginčijamas sprendimas būtų jam pateiktas nagrinėti.

Elf Aquitaine
nuomone, šis motyvavimas juo labiau turėjo būti kuo tikslesnis dėl to, kad i) apeliantė nebuvo informuota apie jos atžvilgiu
pradėtus persekiojimo veiksmus, kol negavo pranešimo apie kaltinimus, ii) šie persekiojimo veiksmai buvo pagrįsti vien atsakomybės
prezumpcija, kuri nebuvo pagrįsta nė menkiausiais konkrečiais faktiniais duomenimis ir kurią pasirodė neįmanoma nuginčyti,
iii) Komisija nutolo nuo savo įprastos sprendimų praktikos ir iv) ginčijamas sprendimas neigiamai veikia daugelį apeliantės
pagrindinių teisių.
Dėl pirmesnio šio sprendimo punkto iii) papunktyje išdėstyto argumento pasakytina, kad apeliantė, be kita ko, tvirtina, jog
2008 m. spalio 1 d. Sprendimo dėl procedūros pagal Europos bendrijos steigimo sutarties 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(byla COMP/C.39181 – Žvakių vaškas) (santrauka paskelbta OL C 295, 2009, p. 17) santraukos 574 konstatuojamojoje dalyje Komisija
pripažino, kad ginčijamu sprendimu apeliantės atžvilgiu buvo nukrypta nuo ligtolinės sprendimų praktikos. Šiuo aspektu apeliantė
taip pat daro nuorodą į Sprendimą
Organiniai peroksidai
(minėtas šio sprendimo 22 punkte), kuriame labai panašiomis į nagrinėjamas aplinkybėmis jai nebuvo pateikta jokio kaltinimo
dėl dukterinės bendrovės
Atofina
neteisėto elgesio.
Antra,
Elf Aquitaine
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo išvada dėl pakankamo ginčijamo sprendimo motyvavimo pagrįsta materialiai neteisingais
faktiniais konstatavimais, nes šis motyvavimas ne tik labai glaustas, bet ir, apeliantės nuomone, jo nepakanka arba net iš
viso nėra.
Viena vertus, ginčijamame sprendime nėra atsakymo į kai kuriuos konkrečius argumentus, kurie buvo pateikti reaguojant į pranešimą
apie kaltinimus.
Kita vertus, ginčijamame sprendime Komisija apsiribojo tuo, kad be paaiškinimo bendrai ir neskirdama atmetė visus kitus apeliantės
pateiktus argumentus. Pavyzdžiui, Komisija nenurodė, kuriuose iš jai pateiktų dokumentų, kaip ji mano, pateikta „tik bendra
bendrovės ekonominio valdymo apžvalga“.
Todėl, anot apeliantės, Pirmosios instancijos teismas turėjo panaikinti ginčijamą sprendimą dėl motyvacijos stokos.
Komisija pirmiausia mano, kad ši apeliacinio skundo pagrindo dalis pripažintina nepriimtina, nes joje tiksliai nenurodytos
kritikuojamos skundžiamo sprendimo dalys arba šią dalį konkrečiai pagrindžiantys teisiniai argumentai.
Ji taip pat teigia, kad teismų praktika ir Komisijos sprendimų praktika patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės srityje buvo
gerai žinomos nuo pat procedūros, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, pradžios.
Anot Komisijos, nors, kalbant apie reikšmingas faktines aplinkybes, atrodo, kad tarp procedūros, kurioje buvo priimtas ginčijamas
sprendimas, ir procedūros, kurioje buvo priimtas Sprendimas
Organiniai peroksidai
, nėra didelių objektyvių skirtumų, kitokį Komisijos požiūrį ginčijamame sprendime galėtų paaiškinti, viena vertus, aplinkybė,
kad tarp pranešimo apie kaltinimus, susijusio su Sprendimu
Organiniai peroksidai
, datos ir su ginčijamu sprendimu susijusio pranešimo apie kaltinimus datos buvo priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimas
Michelin prieš Komisiją
(T‑203/01, Rink. p. II‑4071), bei, antra vertus, tai, jog 2002 ir 2003 m. Komisijos požiūris pasikeitė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką iš SESV 265 straipsnio, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos
pastraipos ir Procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto išplaukia, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai
nurodytos kritikuojamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą
(žr., be kita ko, 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
, C‑407/08 P, Rink. p. I‑0000, 43 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).
Priešingai, nei, kaip aprašyta šio sprendimo 141 punkte, teigia Komisija, ši apeliacinio skundo pagrindo dalis atitinka šios
teismų praktikos reikalavimus ir yra priimtina.
Dėl esmės pirmiausia primintina, kad EB 253 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas,
kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, nuo kurio priklauso ginčijamo teisės akto teisėtumas iš esmės (žr. 1998 m. balandžio
2 d. Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 67 punktą bei 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, 35 punktą).
Šiuo požiūriu EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai
atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą,
o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (žr. minėtų sprendimų
Prancūzija prieš Komisiją
35 punktą ir
Deutsche Telekom prieš Komisiją
130 punktą).
Pavyzdžiui, individualių sprendimų atveju iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad, be tikslo lesti atlikti teisminę
kontrolę, pareiga motyvuoti siekiama suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar sprendimas
galėtų turėti trūkumų, dėl kurių jo galiojimas gali būti ginčijamas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 145 punktą bei 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 462 punktą).
Taigi iš esmės apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi būti pranešama kartu su jam nenaudingu sprendimu. Motyvavimo nebuvimo
negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino vykstant procesui Sąjungos teismuose (žr. 1981 m.
lapkričio 26 d. Sprendimo
Michel prieš Parlamentą
, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktą; 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 84 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
IPK-München ir Komisija
, C‑199/01 P ir C‑200/01 P, Rink. p. I‑4627, 66 punktą bei minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
463 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į kiekvieną atvejį atskirai, tai
yra į akto turinį, nurodytų priežasčių pobūdį bei asmenų, kuriems aktas skirtas, ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai
su juo susiję, interesus gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės
aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo
tekstą, bet ir jo priėmimo aplinkybes bei visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės nuostatas (žr., be kita ko, minėto
Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
63 punktą; 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 166 ir 178 punktus bei minėto Sprendimo
Deutsche Telekom prieš Komisiją
131 punktą).
Iš teismų praktikos taip pat išplaukia, kad vis dėlto tam tikro teisės akto motyvai turi būti logiški, be tarpusavio prieštaravimų,
kurie trukdytų gerai suprasti šio akto priėmimo priežastis (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
169 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, taikant Sąjungos konkurencijos teisės taisykles priimtas sprendimas susijęs su keliais
adresatais ir kelia pažeidimo inkriminavimo problemų, jis turi būti pakankamai pagrįstas visų adresatų atžvilgiu, visų pirma
tų, kurie, remiantis šiuo sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi, už savo dukterinės bendrovės pažeidimą atsakinga
pripažintos patronuojančiosios bendrovės atžvilgiu tokio sprendimo motyvai turi būti išsamūs, kad pagrįstų pažeidimo inkriminavimą
šiai bendrovei (pagal analogiją žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005, 93–101 punktus).
Kalbant konkrečiau apie Komisijos sprendimą, kuris kai kurių adresatų atžvilgiu grindžiamas išimtinai faktinio lemiamos įtakos
darymo prezumpcija, konstatuotina, kad Komisija bet kuriuo atveju privalo tinkamai paaiškinti šiems adresatams priežastis,
dėl kurių panaudotų faktinių ir teisinių aplinkybių nepakako šiai prezumpcijai nuginčyti, nes kitaip ši prezumpcija taps faktiškai
nenuginčijama. Komisijos pareiga motyvuoti savo sprendimus šiuo klausimu, be kita ko, išplaukia iš nuginčijamo aptariamos
prezumpcijos, kurios nuginčijimu suinteresuoti asmenys turi pateikti įrodymų dėl ekonominių, organizacinių ir teisinių atitinkamų
bendrovių ryšių, pobūdžio.
Dėl to primintina, kad vis dėlto tokiomis sąlygomis Komisija neprivalo pareikšti nuomonės dėl aplinkybių, kurios akivaizdžiai
nesusijusios su ginču, yra nereikšmingos arba aiškiai antraeilės (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą; 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt
., C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑4777, 89 punktą bei minėto Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
167 punktą).
Be to, remiantis teismų praktika, darytina išvada, kad nors Komisijos sprendimas, priimamas vadovaujantis nusistovėjusia sprendimų
praktika, gali būti motyvuojamas glaustai, t. y. darant nuorodą į tokią praktiką, tuo atveju, kai sprendimas juntamai peržengia
ankstesniais sprendimais apibrėžtas ribas, Komisija privalo aiškiai išplėtoti savo argumentus (žr., be kita ko, 1975 m. lapkričio
26 d. Sprendimo
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktą bei 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Département du Loiret
, C‑295/07 P, Rink. p. I‑9363, 44 punktą).
Šioje trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo skirti
sankciją už nepakankamą ginčijamo sprendimo motyvavimą, kiek šis sprendimas susijęs su apeliante.
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 87 punkto ir iš Pirmosios instancijos teismui pateiktų bylos dokumentų, atsakant į pranešimą
apie kaltinimus apeliantės pateikti argumentai, siekiant nuginčyti Komisijos taikytą prezumpciją, glaustai išvardyti ginčijamo
sprendimo 257 konstatuojamojoje dalyje. Komisijos pozicija dėl šių duomenų išdėstyta jos sprendimo 258–261 konstatuojamosiose
dalyse.
Dėl šių konstatuojamųjų dalių Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 85 punkte išdėstęs ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamosios
dalies esmę, kitame savo sprendimo punkte konstatavo, kad „nors [šioje konstatuojamojoje dalyje] Komisija aiškiai pasakė,
jog 98 % kapitalo turėjimo pakanka
Elf Aquitaine
atsakomybei už
Atofina
veiksmus pripažinti, toliau šioje konstatuojamojoje dalyje ji vis dėlto patikslino, kad ieškovės pateikti įrodymai negali
nuginčyti šios prezumpcijos.“
Nors tiesa, kad ginčijamo sprendimo 259–261 punktuose Komisija atsakė į tam tikrus apeliantės jai pateiktus argumentus, vis
dėlto šiose konstatuojamosiose dalyse neatsakoma į daugelį kitų argumentų, dėl kurių vienintelė pozicija išreikšta minėtoje
258 konstatuojamojoje dalyje. Remiantis šio sprendimo 54–58 punktuose išdėstyta teismų praktika, šie argumentai pirmiausia
susiję su ekonominiais, organizaciniais ir teisiniais aspektais, siekiant įrodyti, kad klostantis nagrinėjamoms aplinkybėms
Atofina
savarankiškai sprendė dėl savo elgesio rinkoje ir iš esmės nevykdė patronuojančiosios bendrovės nurodymų.
Iš esmės šiuo atveju kalbama apie tokius argumentus:
–
Elf Aquitaine
yra „tikroji holdingo bendrovė“, nevykdanti gamybinės veiklos, grupėje, kuriai būdingas decentralizuotas dukterinių bendrovių
valdymas,
–
Atofina
veiklos rinkoje valdymas nepriklausė nuo
Elf Aquitaine
nurodymų,
–
Atofina
neinformavo
Elf Aquitaine
apie savo veiksmus rinkoje,
–
Atofina
turėjo įgaliojimus sudaryti sutartis be išankstinio
Elf Aquitaine
leidimo,
–
Atofina
buvo finansiškai nepriklausoma nuo
Elf Aquitaine
,
–
Atofina
visuomet savarankiškai apibrėžė teisinę strategiją ir
–        trečiųjų asmenų požiūrį.
Tiesa, kaip matyti iš šio sprendimo 150 ir 154 punktų ir kaip skundžiamo sprendimo 90 punkte pažymėjo Pirmosios instancijos
teismas, Komisija neprivalo pareikšti nuomonės dėl visų argumentų, kuriuos jai pateikė suinteresuotosios šalys.
Vis dėlto iš šio sprendimo 150 punkto taip pat išplaukia, kad pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į nagrinėjamą
atvejį.
Anot apeliantės, ginčijamam sprendimui ir jo priėmimo procedūrai pirmiausia būdinga aplinkybė, kad šis sprendimas nutolo nuo
įprastos Komisijos sprendimų praktikos, be kita ko, tiek, kiek apeliantės atžvilgiu jame buvo pasiremta vien atsakomybės už
savo dukterinės bendrovės veiksmus prezumpcija, nepateikiant papildomų duomenų, galinčių patvirtinti kišimąsi į šios dukterinės
bendrovės ekonominį elgesį.
Šiuo klausimu Komisija teigia, kad teismų praktika ir jos sprendimų praktika patronuojančiųjų bendrovių atsakomybės srityje
buvo gerai žinomos nuo pat procedūros, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, pradžios. Vis dėlto savo rašytiniuose
dokumentuose ji pažymi, kad „Komisijos praktika dėl viso kapitalo turėjimu pagrįstos prezumpcijos ne visuomet buvo vienoda“.
Be to, nors Komisija tvirtina „maždaug 2002–2003 m.“ nusprendusi sistemingiau taikyti tokią prezumpciją, ji nedaro nuorodos
į jokį sprendimą ar kitą dokumentą, iš kurio būtų matyti toks požiūrio pasikeitimas. Ji taip pat tiesiogiai neaptaria apeliantės
argumentų, pagal kuriuos šio sprendimo 136 punkte minėto 2008 m. spalio 1 d. sprendimo 574 konstatuojamojoje dalyje buvo pripažinta,
kad ginčijamu sprendimu apeliantės atžvilgiu buvo nukrypta nuo ligtolinės sprendimų praktikos.
Bet kuriuo atveju nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad, kaip, be kita ko, išplaukia iš šio sprendimo 136 ir 143 punktų, Sprendime
Organiniai peroksidai
apeliantei solidariai su jos dukterine bendrove nebuvo skirta bauda už pastarosios padarytą pažeidimą, nors atrodo, kad bent
jau apeliantės požiūriu šiais dviem atvejais nėra jokių objektyvių skirtumų, kiek tai susiję su ryšiais tarp jos ir jos dukterinės
bendrovės.
Be to, ginčijamam sprendimui ir jo priėmimo procedūrai būdingos tokios aplinkybės:
–        kadangi bauda už
Atofina
veiksmus solidariai skirta jai ir apeliantei, apskaičiuojant pagrindinę baudą buvo pritaikytas didesnis dauginimo koeficientas,
todėl galutinis baudos dydis gali būti daug didesnis nei tuo atveju, jeigu bauda būtų buvusi skirta vien dukterinei bendrovei,
–        bauda apeliantei skirta remiantis vien „prezumpcija, pagal kurią
Elf Aquitaine
yra atsakinga už savo dukterinės bendrovės
Atofina
veiksmus“, kuri nebūtinai taikoma taip pat, kaip faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcija, aprašyta šio sprendimo 56 ir
57 punktuose,
–        kaip išplaukia iš antrajam apeliacinio skundo pagrindui skirtos šio sprendimo dalies, apie galimybę, kad jai bus inkriminuotas
jos dukterinės bendrovės padarytas pažeidimas, apeliantei buvo formaliai pranešta tik pranešimo apie kaltinimus stadijoje,
t. y. praėjus ketveriems metams po Komisijos tyrimo pradžios,
–        atsakyme į pranešimą apie kaltinimus apeliantė, kaip matyti iš Pirmosios instancijos teismo bylos, pateikė nemažai argumentų,
be kita ko, pasiremdama Sąjungos teismų praktika, Komisijos sprendimų praktika ir kai kuriais pridėtais dokumentais.
Šiomis sąlygomis, kaip išplaukia iš šio sprendimo 146–155 punktų ir visų pirma iš jo 148, 152, 153 ir 155 punktų, turint omenyje
visas nagrinėjamos bylas aplinkybes ir visų pirma požiūrio į apeliantę pasikeitimą, lyginant Sprendimą
Organiniai peroksidai
ir ginčijamą sprendimą, kuris šioje procedūroje nebuvo ginčijamas, Pirmosios instancijos teismas privalėjo skirti ypatingą
dėmesį klausimui, ar pastarajame sprendime pakankamai išsamiai išdėstytos priežastys, dėl kurių Komisija nusprendė, jog apeliantės
pateiktų duomenų nepakanka ginčijamame sprendime taikytai prezumpcijai nuginčyti.
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 85 punkto, ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamojoje dalyje, kuri yra vienintelė, kur
Komisija išreiškė poziciją dėl šio sprendimo 160 punkte išdėstytų argumentų, yra tik serija paprastų teiginių ir neiginių,
kurie kartojasi ir yra visiškai neišsamūs. Konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, nesant papildomų patikslinimų, ši teiginių
ir neiginių serija negali leisti suinteresuotiesiems asmenims suprasti priimtos priemonės pagrindimo arba kompetentingam teismui
– vykdyti jos kontrolės. Pavyzdžiui, dėl to, kaip suformuluota aptariama 258 konstatuojamoji dalis, labai sudėtinga ar net
neįmanoma sužinoti, ar siekiant nuginčyti jos atžvilgiu Komisijos pritaikytą prezumpciją apeliantės nurodytų požymių visetas
buvo atmestas dėl to, kad nebuvo įtikinamas, ar dėl to, kad, Komisijos nuomone, paprasčiausio fakto, kad apeliantė turi 98 %
Atofina
kapitalo, pakanka apeliantės atsakomybei už
Atofina
veiksmus pripažinti, kad ir kokie būtų atsakyme į pranešimą apie kaltinimus apeliantės pateikti įrodymai.
Todėl aptariama ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamoji dalis negali būti laikoma teisinių požiūriu pakankamai pagrindžianti
Komisijos poziciją dėl daugelio apeliantės pateiktų detalių argumentų.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, tenka konstatuoti, kad konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, turint omenyje šio sprendimo
147–155 punktuose išdėstytą teismų praktiką, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą skundžiamo sprendimo 91 punkte
nusprendęs, kad ginčijamas sprendimas atitinka EB 253 straipsnį, ir neskyręs sankcijos už ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs
su apeliantei skirta bauda, motyvacijos stoką.
Tai reiškia, kad pirma trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalis pagrįsta.

Dėl antros trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalies ir dėl ketvirtojo bei šeštojo apeliacinio skundo pagrindų
Antra trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalis iš esmės susijusi su kai kurių Pirmosios instancijos teismo motyvų nesuprantamumu
ir cikliškumu.
Ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 160 ir paskesniuose punktuose Pirmosios
instancijos teismas viršijo savo teisėtumo kontrolės ribas, pateikdamas savo motyvaciją vietoj nepakankamos Komisijos pateiktos
motyvacijos.
Kaip minėta šio sprendimo 27 punkte, šeštasis apeliacinio skundo pagrindas pateiktas papildomai.
Turint omenyje atsakymą į pirmą trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalį, nėra reikalo nagrinėti nei jo antros dalies, nei
ketvirtojo ar šeštojo apeliacinio skundo pagrindų.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, apeliacinis skundas tenkintinas ir skundžiamas sprendimas panaikintinas.

Dėl Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos antrą sakinį, jei apeliacinis skundas pagrįstas,
Teisingumo Teismas, panaikindamas Bendrojo Teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje
tai galima daryti. Taip yra nagrinėjamu atveju.
Kaip išplaukia iš šio sprendimo 9 punkto, antrasis Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinio pagrindas buvo susijęs
su motyvacijos stoka. Pateikdama šį ieškinio pagrindą ieškovė iš esmės rėmėsi nepakankamu ginčijamo sprendimo pagrindimu,
kiek jame jos atsakomybė už savo dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą buvo pripažinta remiantis vien dukterinės bendrovės
kapitalo turėjimu ir be kitokio paaiškinimo.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 144–171 punktuose išdėstytus argumentus nagrinėjant pirmą trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
dalį, antrasis Pirmosios instancijos teismui pateiktas ieškinio pagrindas pripažintinas pagrįstu.
Todėl ginčijamas sprendimas naikintinas, kiek juo, nepateikiant konkrečioms nagrinėjamo atvejo aplinkybėms adekvačių motyvų,
apeliantei buvo inkriminuotas aptariamas pažeidimas ir skirta bauda.
Šiomis sąlygomis nėra reikalo aptarti kitų Pirmosios instancijos teismui pateiktų ieškinio pagrindų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmą pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas arba
jeigu jis pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia šis
teismas.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Vis dėlto to paties straipsnio 3 dalies
pirmoje pastraipoje nustatyta, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama arba jeigu susiklosto
ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Kadangi nagrinėjant apeliacinį skundą dalis ir apeliantės, ir Komisijos reikalavimų buvo atmesta, jos turi pačios padengti
per šį procesą patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Savo ruožtu, kiek tai susiję su bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidomis, kadangi galiausiai Komisija pralaimėjo bylą,
ji turi padengti bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidas, nes apeliantė to prašė.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2009 m. rugsėjo 30 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Elf Aquitaine prieš Komisiją
(T‑174/05).
2.
Panaikinti 2005 m. sausio 19 d. Komisijos sprendimą C(2004) 4876 galutinis dėl tyrimo pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/E-1/37.773 – MCAA [monochloracto rūgštis]), kiek jame
Elf Aquitaine SA
inkriminuotas aptariamas pažeidimas ir skirta bauda.
3.
Elf Aquitaine SA
ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo apeliaciniu skundu.
4.
Komisija padengia bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.