CELEX: 62010CJ0083
Trimitere preliminară
Transport aerian
Regulamentul (CE) nr. 261/2004
Articolul 2 litera (l)
Compensarea pasagerilor în eventualitatea anulării unui zbor
Noțiunea «anulare»
Articolul 12
Noțiunea «compensații suplimentare»
Compensare în temeiul dreptului național

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 2 litera (l) și a articolului 12 din
Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme
comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii
prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între șapte pasageri, pe de o parte, și Air France SA (denumită în
continuare „Air France”), pe de altă parte, privind compensarea prejudiciului pe care acești pasageri consideră că l‑au suferit
în urma întârzierilor prelungite și a neplăcerilor create de problemele tehnice survenite la aeronava acestei companii aeriene
cu ocazia unui zbor între Paris (Franța) și Vigo (Spania).

Cadrul juridic

Dreptul internațional
Comunitatea Europeană a participat la Conferința diplomatică internațională de drept aerian care a avut loc la Montréal în
perioada 10-28 mai 1999 și care s‑a încheiat, la 28 mai 1999, cu adoptarea Convenției pentru unificarea anumitor norme referitoare
la transportul aerian internațional (denumită în continuare „Convenția de la Montréal”) și a semnat această convenție la data
de 9 decembrie 1999.
La 5 aprilie 2001, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Decizia 2001/539/CE privind încheierea de către Comunitatea Europeană
a Convenției pentru unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional (Convenția de la Montréal) (JO
L 194, p. 38, Ediție specială, 07/vol. 8, p. 112). Această convenție a intrat în vigoare în ceea ce privește Uniunea Europeană
la 28 iunie 2004.
Articolul 19 din Convenția de la Montréal, intitulat „Întârziere”, care figurează în capitolul III din această convenție,
intitulat „Răspunderea transportatorului și limitele compensării daunelor”, prevede:
„Transportatorul este răspunzător de prejudiciul rezultat dintr‑o întârziere în transportul aerian de pasageri, de bagaje
sau de mărfuri. Cu toate acestea, transportatorul nu este răspunzător de prejudiciul cauzat de o întârziere dacă dovedește
că el, prepușii și mandatarii săi au luat toate măsurile care puteau să se impună în mod rezonabil pentru a evita prejudiciul
sau că le‑a fost imposibil să ia respectivele măsuri.”
Alineatul (1) al articolului 22 din convenția menționată, intitulat „Limitele răspunderii cu privire la întârzieri, bagaje
și mărfuri”, din cuprinsul aceluiași capitol III, prevede:
„În cazul prejudiciilor cauzate datorită întârzierii în transportul persoanelor, astfel cum s‑a specificat la articolul 19,
răspunderea transportatorului pentru fiecare pasager este limitată la suma de 4 150 DST pentru fiecare pasager.”
Articolul 29 din Convenția de la Montréal, intitulat „Temeiul solicitării despăgubirilor”, prevede:
„În transportul de pasageri, bagaje și mărfuri, orice acțiune în despăgubire, indiferent dacă se justifică prin prezenta convenție,
prin contract, printr‑o acțiune ilicită sau prin alte cauze, poate fi introdusă numai în conformitate cu condițiile și limitele
de răspundere stabilite în prezenta convenție [...]”

Dreptul Uniunii
Regulamentul (CE) nr. 2027/97
Articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 2027/97 al Consiliului din 9 octombrie 1997 privind răspunderea operatorilor de transport
aerian privind transportul aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora (JO L 285, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 4, p. 170),
astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 889/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 mai 2002
(JO L 140, p. 2, Ediție specială, 07/vol. 9, p. 146, denumit în continuare „Regulamentul nr. 2027/97”), prevede:
„Prezentul regulament pune în aplicare dispozițiile relevante ale Convenției de la Montréal […]”
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2027/97 prevede:
„Răspunderea unui operator de transport aerian comunitar cu privire la pasageri și bagajele acestora este reglementată de
toate dispozițiile Convenției de la Montréal privind o astfel de răspundere.”
Regulamentul nr. 261/2004
Considerentele (10) și (17) ale Regulamentului nr. 261/2004 prevăd:
„(10) Pasagerii cărora li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor ar trebui să aibă posibilitatea fie de a‑și anula zborul, cu
rambursarea costului biletelor sau să‑și poată continua zborul în condiții satisfăcătoare și să beneficieze de servicii corespunzătoare
pe durata așteptării unui zbor următor.
[...]
(17)      Pasagerii ale căror zboruri sunt întârziate pentru o durată specificată ar trebui să beneficieze de servicii corespunzătoare
și să aibă posibilitatea de a‑și anula zborurile, cu rambursarea costului biletelor, sau de a le putea continua în condiții
satisfăcătoare.”
Articolul 1 alineatul (1) din acest regulament, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezentul regulament stabilește condițiile în care pasagerii își pot exercita drepturile minime atunci când:
(a)      li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor;
(b)      zborul este anulat;
(c)      zborul este întârziat.”
Articolul 2 litera (l) din regulamentul menționat prevede, sub titlul „Definiții”:
„În înțelesul prezentului regulament:
[...]
(l)      «anulare» înseamnă neefectuarea unui zbor programat anterior și pentru care s‑a făcut cel puțin o rezervare.”
Articolul 5 alineatele (1)-(3) din același regulament, intitulat „Anularea zborului”, prevede:
„(1)      În cazul anulării unui zbor, pasagerilor în cauză trebuie:
(a)      să li se ofere asistență de către operatorul [efectiv] de transport aerian în conformitate cu articolul 8;
(b)      să li se ofere asistență de către operatorul [efectiv] de transport aerian în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) litera
(a) și articolul 9 alineatul (2), precum și, în eventualitatea unei redirecționări, în cazul în care ora de plecare anticipată
a unui nou zbor este de cel puțin o zi după plecarea programată pentru zborul anulat, asistența specificată la articolul 9
alineatul (1) litera (b) și litera (c);
(c)      să primească o compensație din partea operatorului [efectiv] de transport aerian, în conformitate cu articolul 7, cu excepția
în care intervine oricare din următoarele:
(i)      în cazul în care sunt informați despre această anulare cu cel puțin două săptămâni înainte de ora de plecare prevăzută;
(ii)      în cazul în care sunt informați despre această anulare într‑un termen cuprins între două săptămâni și șapte zile înainte de
ora de plecare prevăzută și li se oferă o redirecționare care să le permită să plece cu cel mult două ore înainte de ora de
plecare prevăzută și să ajungă la destinația finală în mai puțin de patru ore după ora de sosire prevăzută;
(iii)      în cazul în care sunt informați despre această anulare cu mai puțin de șapte zile înainte de ora de plecare prevăzută și li
se oferă o redirecționare care să le permită să plece cel târziu cu o oră înainte de ora de plecare prevăzută și să ajungă
la destinația finală în mai puțin de două ore după ora de sosire prevăzută.
(2)      În cazul în care pasagerii sunt informați despre anulare, acestora li se oferă explicații privind posibilitățile de transport
alternative.
(3)      Operatorul [efectiv] de transport aerian nu este obligat să plătească compensații în conformitate cu articolul 7, în cazul
în care poate face dovada că anularea este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării
tuturor măsurilor posibile.”
Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Întârzierea zborului”, prevede:
„În oricare din cazurile în care un operator [efectiv] de transport aerian anticipează o posibilă întârziere a unui zbor peste
ora de plecare prevăzută, după cum urmează:
(a)      timp de două ore, în cazul zborurilor de peste 1 500 de kilometri sau mai puțin;
(b)      timp de trei ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor intracomunitare de peste 1 500 de kilometri și al oricăror alte
zboruri cuprinse între 1 500 și 3 500 de kilometri;
(c)      timp de patru ore sau mai mult, în cazul tuturor zborurilor care nu se încadrează la litera (a) sau (b),
pasagerilor li se oferă de către operatorul [efectiv] de transport aerian:
(i)      asistența specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (a) și articolul 9 alineatul (2);
(ii)      în cazul în care ora de plecare anticipată este la cel puțin o zi după ora de plecare anunțată inițial, asistența specificată
la articolul 9 alineatul (1) litera (b) și litera (c);
(iii)      în cazul în care întârzierea este de cel puțin cinci ore, asistența specificată la articolul 8 alineatul (1) litera (a).”
Articolul 7 alineatul (1) din acest regulament, intitulat „Dreptul la compensație”; prevede:
„(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de:
(a)      250 EUR pentru toate zborurile de 1 500 de kilometri sau mai puțin;
[…]”
Articolul 8 din regulamentul menționat, intitulat „Dreptul la rambursare sau redirecționare”, prevede:
„(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerilor li se oferă posibilitatea de a alege între:
(a)      – rambursarea, în termen de șapte zile, în conformitate cu procedurile prevăzute la articolul 7 alineatul (3), a întregului
cost al biletului, la prețul de achiziție pentru partea sau părțile de călătorie neefectuate și pentru partea sau părțile
deja efectuate, în cazul în care zborul devine inutil în raport cu planul de călătorie inițial al pasagerului, împreună cu,
dacă este cazul,
– un zbor de retur la punctul de plecare inițial, cât mai repede posibil;
(b)      redirecționarea, în condiții de transport comparabile, spre destinația finală, cât mai repede posibil sau
(c)      redirecționarea, în condiții de transport comparabile, spre destinația finală, la o dată ulterioară, la alegerea pasagerului,
sub rezerva existenței unor locuri disponibile.
[...]
(3)      În cazul în care un oraș, o aglomerație urbană sau o regiune este deservită de mai multe aeroporturi, [dacă] operatorul [efectiv]
de transport aerian oferă pasagerului un zbor spre un aeroport diferit de cel pentru care s‑a făcut rezervarea inițială, operatorul
[efectiv] de transport aerian suportă costul transferului pasagerului de la aeroportul alternativ fie spre cel inițial, fie
spre o altă destinație apropiată convenită cu pasagerul.”
Articolul 9 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la deservire”, prevede:
„(1)      Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii au dreptul de a li se oferi gratuit următoarele:
(a)      mese și băuturi răcoritoare, direct proporționale cu timpul de așteptare;
(b)      cazare hotelieră
–        în cazul în care este necesară o ședere de una sau mai multe nopți sau
–        în cazul în care este necesară o ședere suplimentară față de cea prevăzută de pasager;
(c)      transportul dintre aeroport și locul cazării (hotel sau altele).
(2)      În plus, pasagerii au dreptul la două apeluri telefonice gratuite [sau] de a trimite gratuit [două] mesaje prin telex, fax
sau e‑mail.”
Articolul 12 alineatul (1) din acest regulament prevede, sub titlul „Compensații suplimentare”:
„Prezentul regulament se aplică fără a se aduce atingere drepturilor pasagerilor la o compensație suplimentară. Compensația
acordată în conformitate cu prezentul regulament poate fi scăzută din această compensație.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Reclamanții din acțiunea principală au încheiat cu Air France un contract de transport aerian pentru a fi transportați de
la Paris (Franța) la Vigo (Spania) cu zborul 5578 al companiei menționate. Acest zbor era programat pentru 25 septembrie 2008,
cu plecare de la aeroportul Paris‑Charles de Gaulle la ora 19.40.
La câteva minute după decolarea aeronavei la ora programată, pilotul a decis să se întoarcă la punctul de plecare, și anume
aeroportul Paris‑Charles de Gaulle, din cauza unei probleme tehnice survenite la aeronavă. În dosarul acțiunii principale
nu există niciun indiciu care să arate că, după întoarcerea la aeroportul de origine, aeronava ar fi redecolat și ar fi ajuns,
cu întârziere, la destinație.
Trei dintre pasagerii zborului în cauză au fost invitați să ia un zbor cu plecare a doua zi, 26 septembrie 2008, la ora 7.05,
de la aeroportul Paris‑Orly, cu destinația Porto (Portugalia), de unde au ajuns la Vigo cu taxiul. Unui alt călător i s‑a
oferit, în aceeași zi, un zbor de la Paris la Vigo, via Bilbao. În ceea ce îi privește pe ceilalți pasageri, Air France i‑a
plasat pe un zbor Paris‑Vigo, cu decolare de asemenea la 26 septembrie 2008, la aceeași oră cu cel care a suferit avaria (19.40).
Cu excepția unuia dintre acești pasageri, niciun pasager al zborului din ziua precedentă nu a fost cazat pe cheltuiala Air
France și nu a beneficiat de vreo asistență din partea acestei companii aeriene.
Șapte pasageri ai zborului 5578, și anume reclamanții din acțiunea principală, au formulat o acțiune în despăgubire împotriva
Air France, la Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (Tribunalul Comercial, Pontevedra), pentru neexecutarea contractului
de transport aerian.
Reclamanții din acțiunea principală solicită compensația vizată la articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, în suma fixă
de 250 de euro fiecare, astfel cum este prevăzută de această dispoziție. În plus, unul dintre reclamanți solicită rambursarea
cheltuielilor pe care a trebuit să le efectueze pentru transferul său cu taxiul, de la aeroportul din Porto până la Vigo.
Un alt reclamant solicită rambursarea cheltuielilor pentru mesele luate la aeroportul din Paris, precum și a celor legate
de ziua suplimentară, față de cea prevăzută inițial, de supraveghere a câinelui său. În sfârșit, toți reclamanții solicită
obligarea Air France la plata unei sume suplimentare cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul moral pe care consideră că
l‑au suferit.
În aceste condiții, Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții
următoarele întrebări preliminare:
„1)      Noțiunea «anulare», definită la articolul 2 litera (l) [din Regulamentul nr. 261/2004] trebuie să fie interpretată în sensul
că vizează în exclusivitate absența plecării zborului potrivit programării sau aceasta trebuie să fie interpretată în sensul
că vizează și orice situație în care un zbor cu rezervare a decolat, însă nu a ajuns la destinație, inclusiv situația de întoarcere
forțată la aeroportul de plecare din motive tehnice?
2)      Noțiunea «compensații suplimentare», prevăzută la articolul 12 din regulamentul menționat, trebuie să fie interpretată în
sensul că permite instanței naționale să acorde, în caz de anulare, despăgubiri care să acopere și prejudiciul moral care
rezultă din neexecutarea contractului de transport aerian în conformitate cu criteriile stabilite de dreptul național și de
jurisprudența națională în materie de neexecutare a contractelor sau, dimpotrivă, în sensul că această compensație se raportează
numai la cheltuielile efectuate de pasageri care sunt justificate în mod corespunzător și care nu sunt acoperite în mod suficient
de operatorul de transportat aerian în conformitate cu dispozițiile articolelor 8 și 9 din [Regulamentul nr. 261/2004], fără
ca aceste dispoziții să fi fost invocate, sau, în sfârșit, în sensul că aceste două noțiuni de compensații suplimentare sunt
compatibile între ele?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
În scopul compensării pasagerilor în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 5 și 7 din Regulamentul nr. 261/2004,
instanța de trimitere, chemată să statueze dacă zborul în discuție poate fi calificat drept „anulat” în sensul articolului
2 litera (l) din acest regulament, solicită, în esență, să se stabilească dacă noțiunea „anulare” vizează numai ipoteza lipsei
oricărei decolări a aeronavei în cauză sau dacă aceasta include și situația în care aeronava respectivă, cu toate că a decolat,
a fost nevoită să revină la aeroportul de plecare în urma unei defecțiuni tehnice a aeronavei.
Mai întâi, trebuie arătat că articolul 2 litera (l) din regulamentul menționat definește „anularea” ca „neefectuarea unui
zbor programat anterior și pentru care s‑a făcut cel puțin o rezervare”. Înainte de a putea stabili sensul noțiunii „anulare”,
trebuie precizat, prin urmare, sensul noțiunii „zbor”, în înțelesul acestui articol.
În această privință, Curtea a considerat deja că un zbor reprezintă, în esență, o operațiune de transport aerian, fiind astfel,
într‑un anumit mod, o „unitate” a acestui transport, realizată de un operator de transport aerian care își stabilește itinerarul
(Hotărârea din 10 iulie 2008, Emirates Airlines, C‑173/07, Rep., p. I‑5237, punctul 40). În plus, Curtea a precizat că itinerarul
constituie un element esențial al zborului, acesta din urmă fiind efectuat în conformitate cu o programare stabilită dinainte
de operatorul de transport (Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții, C‑402/07 și C‑432/07, Rep., p. I‑10923, punctul
30).
Întrucât termenul „itinerar” desemnează traseul care trebuie efectuat de aeronavă de la aeroportul de plecare până la aeroportul
de sosire, potrivit unui orar stabilit, rezultă că, pentru ca un zbor să poată fi considerat efectuat, nu este suficient ca
aeronava să fi plecat conform itinerarului prevăzut, ci, în plus, trebuie ca aceasta să ajungă la destinația prevăzută în
itinerarul menționat. Or, împrejurarea că decolarea a fost asigurată, însă avionul a revenit ulterior la aeroportul de decolare
fără să fi ajuns la destinația prevăzută în itinerar, are ca efect faptul că zborul, astfel cum a fost prevăzut inițial, nu
poate fi considerat efectuat.
În plus, nu rezultă în niciun mod din definiția articolului 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004 că, dincolo de faptul
că zborul prevăzut inițial nu a fost efectuat, „anularea” zborului respectiv, în sensul articolului menționat, ar impune adoptarea
unei decizii explicite de anulare a acestuia.
În această privință, Curtea a precizat că, în principiu, se poate concluziona că un zbor este anulat atunci când zborul prevăzut
anterior și întârziat este transferat pe un zbor alternativ, cu alte cuvinte, atunci când programarea zborului inițial este
abandonată, iar pasagerii acestui din urmă zbor se alătură celor ai unui zbor de asemenea programat, indiferent de zborul
pentru care pasagerii astfel transferați își efectuaseră rezervările (Hotărârea Sturgeon și alții, citată anterior, punctul
36).
Într‑o astfel de situație, nu este deloc necesar ca toți pasagerii care rezervaseră locuri la zborul prevăzut inițial să fie
transportați cu un alt zbor. În această privință, are importanță numai situația individuală a fiecărui pasager transportat
în acest mod, cu alte cuvinte, faptul că, în privința pasagerului respectiv, programarea inițială a zborului a fost abandonată.
În această privință, trebuie remarcat că atât articolul 1 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 261/2004, cât și considerentele
(10) și (17) ale regulamentului menționat, în diverse versiuni lingvistice ale acestuia, fac referire la anularea zborului
„lor”.
Astfel, este cert că toți reclamanții din acțiunea principală au fost transferați pe alte zboruri, programate în ziua următoare
zilei prevăzute pentru plecare, fapt care le‑a permis să ajungă la destinația lor finală, și anume Vigo, în cazul unora dintre
aceștia prin intermediul unei legături. Prin urmare, zborul „lor” prevăzut inițial trebuie considerat „anulat”.
În sfârșit, trebuie subliniat că motivul pentru care aeronava a fost nevoită să revină la aeroportul de plecare și, prin urmare,
nu a ajuns la destinație nu are incidență asupra calificării drept „anulare”, în sensul definiției sus‑menționate de la articolul
2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004. Astfel, acest motiv este relevant doar pentru a stabili, în cadrul compensării
prejudiciului suferit de pasageri în urma anulării zborului acestora, dacă, eventual, anularea respectivă „este cauzată de
împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile”, în sensul articolului
5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 261/2004, caz în care nu se datorează nicio compensație.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea „anulare”, astfel cum este
definită la articolul 2 litera (l) din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul că, într‑o situație precum
cea în discuție în acțiunea principală, nu vizează numai ipoteza absenței oricărei decolări a aeronavei în cauză, ci include
și situația în care această aeronavă a decolat, însă ulterior a fost nevoită, indiferent din ce motiv, să revină la aeroportul
de plecare, iar pasagerii aeronavei respective au fost transferați pe alte zboruri.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă instanța națională
poate obliga operatorul de transport aerian, în conformitate cu normele naționale, la compensarea oricărui tip de prejudiciu,
inclusiv moral, care rezultă din neexecutarea contractului de transport aerian, cu titlu de compensație suplimentară, prevăzută
la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004. Instanța de trimitere ridică în special problema dacă această compensație suplimentară
poate acoperi cheltuielile pe care pasagerii au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către operatorul de transport
aerian a obligațiilor de asistență și de deservire care îi revin în temeiul articolelor 8 și 9 din Regulamentul nr. 261/2004.
Mai întâi, trebuie amintit că articolul 1 din Regulamentul nr. 261/2004 subliniază caracterul minimal al drepturilor pe care
le instituie în beneficiul pasagerilor aerieni în cazul în care li se refuză îmbarcarea împotriva voinței lor, în cazul în
care zborul acestora este anulat sau în cazul în care zborul este întârziat. În plus, articolul 12 din regulamentul menționat,
intitulat „Compensații suplimentare”, prevede că acest regulament se aplică fără a se aduce atingere drepturilor pasagerilor
la o compensație suplimentară. De asemenea, se precizează că compensația acordată în conformitate cu regulamentul menționat
poate fi scăzută dintr‑o astfel de compensație.
Rezultă din aceste dispoziții că compensația acordată pasagerilor aerieni în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004
are scopul de a completa aplicarea măsurilor prevăzute de regulamentul menționat, astfel încât pasagerii să fie compensați
pentru întregul prejudiciu pe care l‑au suferit din cauza nerespectării de către operatorul de transport aerian a obligațiilor
sale contractuale. Astfel, această dispoziție permite instanței naționale să oblige operatorul de transport aerian la compensarea
prejudiciului care rezultă, în ceea ce îi privește pe pasageri, din neexecutarea contractului de transport aerian, pe baza
unui temei juridic distinct de Regulamentul nr. 261/2004, cu alte cuvinte, printre altele, în condițiile prevăzute de Convenția
de la Montréal sau de dreptul național.
În această privință, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că măsurile standardizate și imediate adoptate în temeiul Regulamentului
nr. 261/2004 nu se opun ca pasagerii în cauză, în cazul în care aceeași nerespectare de către operatorul de transport aerian
a obligațiilor sale contractuale le‑ar cauza și prejudicii care dau dreptul la compensare, să poată introduce, în plus, acțiuni
în despăgubire pentru aceste prejudicii în condițiile prevăzute de Convenția de la Montréal (a se vedea în acest sens Hotărârea
din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403, punctul 47).
În special, dispozițiile articolelor 19, 22 și 29 din Convenția de la Montréal, aplicabile, în temeiul articolului 3 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 2027/97, răspunderii unui operator de transport aerian stabilit pe teritoriul unui stat membru, precizează
condițiile în care, în situația întârzierii sau a anulării unui zbor, pasagerii vizați pot introduce acțiuni în despăgubire,
cu titlu de reparare individualizată a prejudiciului, împotriva operatorilor de transport răspunzători de un prejudiciu rezultând
din neexecutarea contractului de transport aerian.
În această privință, trebuie amintit că, în Hotărârea din 6 mai 2010, Walz (C‑63/09, Rep., p. I‑4239, punctul 29), Curtea
a statuat că termenii „prejudiciu” și „daună”, prevăzuți în capitolul III din Convenția de la Montréal, trebuie să fie interpretați
în sensul că includ atât daunele de natură materială, cât și pe cele de natură morală. Rezultă că prejudiciul care poate fi
compensat în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004 poate consta nu numai într‑un prejudiciu de natură materială,
ci și într‑un prejudiciu de natură morală.
În schimb, instanța națională nu poate obliga operatorul de transport aerian, cu titlu de compensații suplimentare, în temeiul
articolului 12 din Regulamentul nr. 261/2004, să ramburseze pasagerilor al căror zbor a fost întârziat sau a fost anulat cheltuielile
pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest operator de transport aerian a obligației
de asistență (rambursarea costului biletului sau redirecționarea spre destinația finală, suportarea costului transferului
de la aeroportul de sosire spre cel prevăzut inițial) și a obligației de deservire (cheltuieli cu mesele, cu cazarea și de
comunicație), care îi revin în temeiul articolelor 8 și 9 din regulamentul menționat.
Astfel, pretențiile pasagerilor aerieni fondate pe drepturile care le sunt conferite de regulamentul menționat, precum cele
prevăzute la articolele 8 și 9 din acesta, nu pot fi considerate compensație „suplimentară”, în sensul în care aceasta a fost
definită la punctul 38 din prezenta hotărâre.
Cu toate acestea, atunci când un operator de transport aerian nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolelor
8 și 9 din Regulamentul nr. 261/2004, pasagerii aerieni sunt îndreptățiți să își valorifice dreptul la compensare în temeiul
elementelor prevăzute la articolele menționate.
În sfârșit, întrucât instanța națională a ridicat problema dacă drepturile pasagerilor aerieni, prevăzute la articolele 8
și 9 din Regulamentul nr. 261/2004, depind de invocarea de către acești pasageri a dispozițiilor menționate, trebuie subliniat
că, astfel cum a evidențiat avocatul general la punctul 61 din concluzii, nicio dispoziție a Regulamentului nr. 261/2004 nu
se opune acordării unor compensații pentru nerespectarea obligațiilor prevăzute la articolele 8 și 9 din regulamentul menționat,
în cazul în care dispozițiile respective nu au fost invocate de pasagerii aerieni.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că noțiunea „compensație suplimentară”, menționată
la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul că permite instanței naționale să compenseze,
în condițiile prevăzute de Convenția de la Montréal sau de dreptul național, prejudiciul, inclusiv cel moral, rezultat din
neexecutarea contractului de transport aerian. În schimb, noțiunea „compensație suplimentară” nu poate să servească instanței
naționale drept temei juridic pentru obligarea operatorului de transport aerian la rambursarea, către pasagerii al căror zbor
a fost întârziat sau anulat, a cheltuielilor pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest
operator de transport a obligațiilor de asistență și de deservire prevăzute la articolele 8 și 9 din acest regulament.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
1)
Noțiunea „anulare”, astfel cum este definită la articolul 2 litera (l) din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului
European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență
a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare
a Regulamentului (CEE) nr. 295/91, trebuie interpretată în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție în acțiunea principală,
nu vizează numai ipoteza absenței oricărei decolări a aeronavei în cauză, ci include și situația în care această aeronavă
a decolat, însă ulterior a fost nevoită, indiferent din ce motiv, să revină la aeroportul de plecare, iar pasagerii aeronavei
respective au fost transferați pe alte zboruri.
2)
Noțiunea „compensație suplimentară”, menționată la articolul 12 din Regulamentul nr. 261/2004, trebuie interpretată în sensul
că permite instanței naționale să compenseze, în condițiile prevăzute de Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare
la transportul aerian internațional sau de dreptul național, prejudiciul, inclusiv cel moral, rezultat din neexecutarea contractului
de transport aerian. În schimb, noțiunea „compensație suplimentară” nu poate să servească instanței naționale drept temei
juridic pentru obligarea operatorului de transport aerian la rambursarea, către pasagerii al căror zbor a fost întârziat sau
anulat, a cheltuielilor pe care aceștia au trebuit să le efectueze din cauza nerespectării de către acest operator de transport
a obligațiilor de asistență și de deservire prevăzute la articolele 8 și 9 din acest regulament.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.