CELEX: 62006TJ0011
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Italský trh nákupu a prvotního zpracování surového tabáku
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES
Stanovení cen a rozdělení trhu
Účast na protiprávním jednání
Délka trvání protiprávního jednání
Pokuty
Polehčující okolnosti
Maximální výše 10 % obratu
Rovné zacházení
Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně, Romana Tabacchi Srl, je italskou společností, v současné době v likvidaci, jejímž hlavním předmětem podnikání je
prvotní zpracování surového tabáku. V době, kdy nastaly skutečnosti, jež jsou předmětem této věci, byly jedinými akcionáři
žalobkyně manželé B., kteří společně drželi – a doposud drží – veškeré její akcie.
1.
Správní řízení
Dne 15. ledna 2002 zaslala Komise Evropských společností na základě článku 11 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního
nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), profesním sdružením
italských zpracovatelů a producentů tabáku, a sice Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, profesní
sdružení italských zpracovatelů surového tabáku) a Unione italiana tabacco (Unitab, italská tabáková unie), žádosti o informace
o italském trhu se surovým tabákem.
Dne 19. února 2002 obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami od italské zpracovatelské společnosti Deltafina SpA, která
je členem APTI, na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C
45, s. 3, dále jen „oznámení o spolupráci“). Dne 6. března 2002 Komise poskytla podle odstavce 15 uvedeného oznámení společnosti
Deltafina podmínečnou ochranu.
Dne 4. dubna 2002 obdržela Komise žádost o ochranu před pokutami na základě odstavce 8 oznámení o spolupráci a podpůrně žádost
o snížení jakékoli případné pokuty na základě odstavců 20 až 27 uvedeného oznámení od společnosti Dimon Italia (dceřiná společnost
Dimon Inc., nyní Mindo Srl), jakož i žádost o snížení jakékoli případné pokuty podanou na stejném základě společností Transcatab
SpA (dceřiná společnost Standard Commercial Corp., dále jen „SCC“).
Ve dnech 18. a 19. dubna 2002 provedla Komise na základě článku 14 nařízení č. 17 šetření v prostorách společností Dimon Italia
a Transcatab, jakož i v prostorách společností Trestina Azienda Tabacchi SpA a žalobkyně.
Dne 8. října 2002 oznámila Komise společnostem Dimon Italia a Transcatab, že jelikož Dimon Italia byla prvním a Transcatab
druhým podnikem, které předložily důkazy o protiprávním jednání ve smyslu oznámení o spolupráci, hodlá jim na konci správního
řízení snížit pokutu, která jim bude uložena za případně konstatovaná protiprávní jednání.
Dne 25. února 2004 přijala Komise oznámení námitek, které zaslala deseti podnikům a sdružením podniků, včetně společností
Deltafina, Dimon Italia, Transcatab a žalobkyně (dále jen „zpracovatelé“), jakož i mateřských společností některých z nich,
mimo jiné Universal Corp., Dimon a SCC. Adresáti oznámení námitek měli přístup do správního spisu, jehož kopii na CD‑ROM jim
Komise poskytla, a v odpověď na námitky Komise předložili písemná vyjádření. Dne 22. června 2004 se konalo slyšení.
Poté, co byl dne 21. prosince 2004 přijat dodatek k oznámení námitek ze dne 25. února 2004, se dne 1. března 2005 konalo druhé
slyšení.
Po konzultaci s Poradním výborem pro restriktivní praktiky a dominantní postavení a s přihlédnutím k závěrečné zprávě úředníka
pro slyšení přijala Komise dne 20. října 2005 rozhodnutí C(2005) 4012 final ze dne 20. října 2005 v řízení podle čl. 81 odst. 1
[ES] (Věc COMP/C.38.281/B.2 − Surový tabák – Itálie) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 13. února 2006 (Úř. věst. L 353, s. 45).
2.
Napadené rozhodnutí
Napadené rozhodnutí se týká zaprvé horizontální kartelové dohody prováděné zpracovateli na italském trhu se surovým tabákem
(bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že v době od roku 1995 do počátku roku 2002 zpracovatelé v rámci této kartelové
dohody stanovovali obchodní podmínky pro nákup surového tabáku v Itálii jak u přímých nákupů od producentů, tak u nákupů od
„třetích osob – sekundárních balíren“, a to zejména stanovením cen a rozdělením trhu (bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Napadené rozhodnutí se zadruhé týká dalších dvou protiprávních jednání, která jsou odlišná od kartelové dohody prováděné zpracovateli
a která trvala od začátku roku 1999 do konce roku 2001 a spočívala v tom, že sdružení APTI stanovovalo smluvní ceny, které
sjednalo jménem svých členů při uzavírání meziodvětvových dohod se sdružením Unitab, a sdružení Unitab stanovovalo ceny, které
sjednalo se sdružením APTI jménem svých členů při uzavírání týchž dohod.
V napadeném rozhodnutí dospěla Komise k závěru, že jednání zpracovatelů představují jediné a trvající protiprávní jednání
porušující čl. 81 odst. 1 ES (viz zejména body 264 až 269 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V článku 1 odst. 1 napadeného rozhodnutí Komise přičetla odpovědnost za kartelovou dohodu zpracovatelům, společnosti Universal,
která je mateřskou společností společnosti Deltafina, a společnosti Alliance One International, Inc. (dále jen „Alliance One“),
coby společnosti vzniklé fúzí společností Dimon a SCC. Komise rovněž v čl. 1 odst. 2 napadeného rozhodnutí konstatovala, že
sdružení APTI a Unitab porušila čl. 81 odst. 1 ES tím, že přijala rozhodnutí o stanovení cen, které sjednala jménem svých
členů při uzavírání meziodvětvových dohod.
V článku 2 napadeného rozhodnutí uložila Komise podnikům uvedeným v bodě 14 výše a sdružením APTI a Unitab pokuty (viz bod
42 níže).
Komise v bodech 356 až 404 odůvodnění napadeného rozhodnutí stanovila jeho adresátům pokuty.
Komise stanovila výši pokut podle závažnosti a délky trvání protiprávních jednání, což jsou dvě kritéria výslovně zmíněná
v čl. 23 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených
v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) a v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 (body
356 a 357 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Stanovení výchozí částky pokut
Závažnost
Pokud se jedná o závažnost předmětného protiprávního jednání, Komise připomněla, že při hodnocení tohoto faktoru musí vzít
v úvahu samotnou povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného
trhu (bod 365 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise následně uvedla, že produkce surového tabáku v Itálii odpovídala 38 % produkce v rámci kvót v Evropské unii, což představovalo
67,338 milionů eur v roce 2001, tj. v posledním celém roce trvání protiprávního jednání (bod 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o povahu protiprávního jednání, Komise je považovala za velmi závažné, neboť se týkalo stanovení nákupních cen odrůd
surového tabáku v Itálii a rozdělení nakoupeného množství. Komise s odkazem na část napadeného rozhodnutí týkající se posouzení
omezení hospodářské soutěže (body 272 a následující odůvodnění napadeného rozhodnutí) dodala, že nákupní dohoda byla způsobilá
podkopávat vůli producentů dosahovat určitého výnosu a stejně tak omezovat hospodářskou soutěž mezi zpracovateli na navazujících
trzích. Dále také potvrdila, že tomu tak bylo zvláště tehdy, když produkt, kterého se kartelová dohoda týkala, v daném případě
surový tabák, byl stejně jako v projednávané věci významným „vstupem“ pro činnost účastníků na navazujícím trhu, v projednávané
věci trhu prvotního zpracování tabáku a prodeje zpracovaného tabáku (body 367 a 368 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V bodě 369 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise dospěla na základě předcházejících úvah k závěru, že protiprávní jednání,
jehož se zpracovatelé dopustili, bylo třeba považovat za velmi závažné.
Rozdílné zacházení
V bodech 370 až 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí zkoumala otázku „specifické váhy“ a „odrazení“. V tomto ohledu uvedla,
že při stanovování výše pokuty je třeba zohlednit „specifickou váhu každého podniku a možné dopady jeho protiprávního jednání“
(bod 370 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tedy vycházela z toho, že pokuty musejí být stanoveny v závislosti na postavení každého dotyčného účastníka na trhu
(bod 371 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise v tomto ohledu konstatovala, že v případě společnosti Deltafina musí být výchozí částka pokuty nejvyšší, protože podle
všeho byla největším nákupcem s přibližně 25% podílem na trhu v roce 2001 (bod 372 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že společnosti Transcatab, Dimon Italia a Romana Tabacchi měly v roce 2001 menší podíly na relevantním trhu,
a sice přibližně 9 až 11 %, Komise usoudila, že „musejí být uvažovány v jedné skupině“ a že výchozí částka pokuty musí být
v jejich případě nižší (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise však dospěla k tomu, že výchozí částka, která odráží pouze postavení na trhu, nebude mít na společnosti Deltafina,
Dimon Italia (Mindo) a Transcatab dostatečný odrazující účinek, protože i přes jejich poměrně nízký obrat každá z nich je
– nebo v případě společnosti Mindo byla – součástí nadnárodních skupin značné hospodářské a finanční síly, které byly hlavními
světovými obchodníky s tabákem a působily na různých úrovních činnosti v tabákovém průmyslu a na různých zeměpisných trzích
(bod 374 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Aby pokuta odrazovala, měla tedy Komise za to, že je třeba na výchozí částku stanovenou společnosti Deltafina použít násobitel
1,5 – tj. zvýšení o 50 % – a na výchozí částku stanovenou společnostem Dimon Italia (Mindo) a Transcatab násobitel 1,25 –
tj. zvýšení o 25 % (bod 375 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tak v bodě 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí stanovila výchozí částky pokut následovně:
–        Deltafina:             37,5 milionu eur;
–        Transcatab:             12,5 milionu eur;
–        Dimon Italia (Mindo): 12,5 milionu eur;
–        Romana Tabacchi:      10 milionů eur.

Stanovení základní částky pokut
V bodech 377 a 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala otázku délky trvání protiprávního jednání.
Shledala, že účast zpracovatelů na dohodě započala dne 29. září 1995 a podle prohlášení těchto byla ukončena dne 19. února
2002. Pokud se pak jedná konkrétně o žalobkyni, Komise uvedla, že se připojila k dohodě v říjnu 1997 a že svou účast přerušila
v období od 5. listopadu 1999 do 29. května 2001, aby ji znovu obnovila od 29. května 2001 do 19. února 2002. Vzhledem k tomu,
že její účast na protiprávním jednání trvala pouze dva roky a osm měsíců, usoudila Komise, že v jejím případě je namístě navýšit
výchozí částku pokuty o 25 %, zatímco ostatním zpracovatelům byla výchozí částka pokut navýšena o 60 %.
Základní částky pokut uložených adresátům napadeného rozhodnutí byly tedy stanoveny následovně:
–        Deltafina:            60 milionů eur;
–        Transcatab:            20 milionů eur;
–        Dimon Italia (Mindo):      20 milionů eur;
–        Romana Tabacchi:      12,5 milionu eur.

Polehčující okolnosti
Komise v bodech 380 až 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí zkoumala, zda je třeba přihlédnout k polehčujícím okolnostem.
Pokud se jedná o žalobkyni, Komise v bodě 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že se „na některých aspektech dohody
nepodílela (zejména pak na těch, které se týkaly přímých nákupů od producentů, od nichž začala nakupovat v omezené míře až
v roce 2000)“. Navíc dospěla k závěru, že v roce 1997, kdy se žalobkyně k dohodě připojila, byl její podíl na trhu malý. Na
závěr pak uvedla, že „chování žalobkyně často [narušovalo] účel dohody do té míry, že ostatní její účastníci [byli] nuceni
společně projednat způsob, jakým mu budou čelit“.
Vzhledem k těmto skutečnostem se Komise rozhodla snížit základní výši pokuty uložené žalobkyni o 30 %.
Pokud jde o situaci společností Dimon Italia a Transcatab, Komise odmítla veškeré jejich argumenty, na jejichž základě se
na ně měly uplatnit polehčující okolnosti (body 381 až 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise na závěr zohlednila výjimečnost situace společnosti Deltafina, když dospěla k závěru, že je namístě snížit její pokutu
o 50 %, a to vzhledem k součinnosti, již tato společnost poskytla (body 385 až 398 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise na základě uplatnění polehčujících okolností stanovila výši pokut následujícím způsobem (bod 399 odůvodnění napadeného
rozhodnutí):
–        Deltafina:          30 milionů eur;
–        Dimon Italia (Mindo):      20 milionů eur;
–        Transcatab:          20 milionů eur;
–        Romana Tabacchi: 8,75 milionů eur.

Nejvyšší přípustná výše pokuty podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
V bodech 400 až 404 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zkoumala, zda je třeba základní částky takto vypočtené jednotlivým
adresátům upravit tak, aby nepřesáhly maximální výši 10 % obratu stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Z tohoto důvodu Komise uvedla, že pokuta uložená žalobkyni nesmí přesáhnout 2,05 milionu eur a že ostatní pokuty není třeba
na základě tohoto ustanovení snižovat (body 402 a 403 odůvodnění napadeného rozhodnutí).

Uplatnění oznámení o spolupráci
V bodech 405 až 500 odůvodnění napadeného rozhodnutí se Komise vyslovila k použití oznámení o spolupráci.
Komise nejprve konstatovala, že společnosti Dimon Italia a Transcatab splnily podmínky, které jim byly stanoveny na základě
jejich žádosti o snížení pokuty, a po posouzení předložených důkazů a spolupráce ze strany těchto společností v průběhu řízení
dospěla k tomu, že jim bude poskytnuto maximální snížení v rámci rozmezí, které jim bylo sděleno v návaznosti na jejich žádost
o snížení, tj. 50 % pro Dimon Italia a 30 % pro Transcatab (body 492 až 499 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společnosti
Deltafina naproti tomu nebyla přiznána ochrana před pokutou ani jí nebyla pokuta snížena.

Konečná výše pokut
V souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 Komise stanovila v článku 2 napadeného rozhodnutí výši pokut uložených podnikům
a sdružením podniků, jimž bylo určeno napadené rozhodnutí, následovně:
–        Deltafina a Universal, společně a nerozdílně: 30 milionů eur;
–        Dimon Italia (Mindo) a Alliance One: 10 milionů eur s tím, že Alliance One odpovídá do celé výše a Mindo odpovídá společně
a nerozdílně pouze do výše 3,99 milionu eur;
–        Transcatab a Alliance One, společně a nerozdílně: 14 milionů eur;
–        Romana Tabacchi: 2,05 milionu eur;
–        APTI: 1 000 eur;
–        Unitab: 1 000 eur.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. ledna 2006 podala žalobkyně tuto žalobu.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne (věc T‑11/06 R) podala žalobkyně na základě článku 242 ES a článku
104 jednacího řádu Tribunálu návrh na vydání předběžného opatření, v němž žádala, aby byla odložena vykonatelnost napadeného
rozhodnutí, a aby byla navrhovatelka osvobozena od povinnosti zřídit bankovní záruku na zaplacení pokuty jakožto podmínky
okamžitého nevymáhání uvedené pokuty.
Usnesením ze dne 13. července 2006, Romana Tabacchi v. Komise (T‑11/06 R, Sb. rozh.. s. II‑2491) předseda Tribunálu rozhodl,
že výkon povinnosti žalobkyně zřídit bankovní záruku ve prospěch Komise, za účelem vyhnutí se okamžitému vymáhání pokuty,
jež jí byla uložena v čl. 2 napadeného rozhodnutí, se za určitých podmínek odkládá, a rozhodnutí o nákladech řízení bylo odloženo
na později.
Tribunál (třetí senát) se na základě zprávy soudkyně zpravodajky rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních
procesních opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu vyzval účastnice řízení, aby předložily některé dokumenty.
Účastnice řízení této žádosti vyhověly ve stanovené lhůtě.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 1. prosince 2010.
Žalobkyně dopisem ze dne 7. prosince 2010 a Komise dopisem ze dne 10. prosince téhož roku vyhověly organizačnímu procesnímu
opatření Tribunálu přijatému v průběhu soudního jednání a předložily určité dokumenty.
Dne 19. ledna 2011 Komise Tribunálu na základě jeho žádosti poskytla další dokumenty.
Žalobkyně předložila svá vyjádření k těmto dokumentům dne 8. února 2011.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil část napadeného rozhodnutí vztahující se k výpočtu žalobkyni uložené pokuty;
–        podstatně snížil pokutu, kterou jí Komise uložila;
–        nařídil všechna nezbytná opatření, včetně provedení důkazů, která bude považovat za vhodná;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        žalobu zamítl;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
Na podporu své žaloby žalobkyně uvádí pět žalobních důvodů. První žalobní důvod je založen na nedostatcích vyšetřování, nedostatcích
odůvodnění nebo na jeho vnitřní rozporuplnosti, jakož i na porušení zásad rovného zacházení a proporcionality, souvisejících
se skutečností, že Komise pro účely výpočtu výchozí částky pokuty nevzala v úvahu skutečnost, že kartelová dohoda neměla žádný
konkrétní dopad na trh. Druhý žalobní důvod je založen na vnitřní rozpornosti odůvodnění a na porušení principu rovného zacházení
při odstupňování výchozí částky pokuty tak, aby odpovídala specifické váze žalobkyně. Třetí žalobní důvod spočívá v nedostatcích
odůvodnění a provedeného vyšetřování, jakož i v porušení pravidel důkazního břemene v souvislosti s určením délky účasti žalobkyně
na protiprávním jednání. Ve čtvrtém žalobním důvodu je namítáno nedostatečné snížení výše pokuty vzhledem k „rušivému“ vlivu
žalobkyně, jakož i nezohlednění dalších polehčujících okolností. Pátý žalobní důvod spočívá v nespravedlivosti a nepřiměřenosti
pokuty vzhledem k majetkové struktuře a skutečné platební schopnosti žalobkyně ve specifickém společenském kontextu.
Tribunál se nejprve bude zabývat prvním žalobním důvodem, potom třetím a nakonec druhým, čtvrtým a pátým žalobním důvodem.
1.
K návrhu na provedení důkazu výslechem svědka
K posouzení prohlášení připojených k žalobě jako důkazních prostředků je třeba nejprve poznamenat, že jednací řád nebrání
tomu, aby účastníci řízení předkládali taková prohlášení. Nicméně jejich posouzení je vyhrazeno Tribunálu, který může, jsou-li
skutečnosti popisované v uvedených prohlášeních klíčové pro účely vyřešení sporu, nařídit jako důkazní opatření výslech autora
takového dokumentu jako svědka (v tomto smyslu viz usnesení Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05
a T‑111/05, Sb. rozh. s. II‑4949, bod 97). V projednávané věci má však Tribunál vzhledem k písemným podáním stran sporu, dokumentům
založeným do spisu a výsledkům soudního jednání za to, že je s projednávanou věcí dostatečně obeznámen, aby o ní mohl rozhodnout
(v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441,
bod 80).
Návrh na provedení důkazu podaný žalobkyní se proto zamítá.
2.
K prvnímu žalobnímu důvodu založenému na nedostatcích vyšetřování, nedostatcích odůvodnění nebo na jeho vnitřní rozporuplnosti,
jakož i na porušení zásad rovného zacházení a proporcionality, souvisejících se skutečností, že Komise pro účely výpočtu výchozí
částky pokuty nevzala v úvahu skutečnost, že kartelová dohoda neměla žádný konkrétní dopad na trh

Argumenty účastníků řízení
Prvním žalobním důvodem žalobkyně v prvé řadě namítá, že Komise pro účely výpočtu výchozí částky pokuty, jež jí byla uložena,
měla zohlednit skutečnost, že „kartelová dohoda neměla žádný konkrétní dopad na trh“. Komise především nevyvodila žádné důsledky
jednak ze skutkových tvrzení obsažených v napadeném rozhodnutí (body 97 a 98 odůvodnění napadeného rozhodnutí), podle nichž
ceny placené pěstitelům za surový tabák v Itálii vzrostly oproti průměru Společenství v podstatně větší míře, a dále ze skutečnosti,
že členové kartelu, jejichž tržní podíl nepřesahoval 55 %, nevyhnutelně zůstávali vystaveni silnému konkurenčnímu tlaku zpracovatelů,
kteří se ke kartelu nepřipojili.
Podle žalobkyně byla Komise při výpočtu pokuty v souladu se svou rozhodovací praxí potvrzenou judikaturou povinna rozlišovat
kartely, které měly konkrétní významný dopad na trh, od těch, které takovéto účinky neměly nebo tyto byly pouze omezené. Komise
tedy měla při určování závažnosti protiprávního jednání za účelem stanovení výchozí částky pokut „pozitivní povinnost“ zjistit
skutečný dopad kartelu na trh. Povinnost zohlednit „konkrétní dopad [protiprávního jednání] na trh, pokud je měřitelný,“ výslovně
vyplývala z textu pokynů o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy
o ESUO (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“), od nichž se Komise nemůže odchýlit.
Komise musí při hodnocení konkrétního dopadu protiprávního jednání na trh vycházet z úrovně hospodářské soutěže, jíž by bylo
obvykle dosaženo, kdyby k protiprávnímu jednání nedošlo. Na jednu stranu by tak v případě cenových kartelů mělo být zjištěno,
že dohody skutečně dotčeným podnikům umožnily dosáhnout vyšší cenové úrovně, než jaká by existovala bez působení kartelu.
Na druhou stranu by Komise měla v rámci svého posouzení vzít v úvahu všechny objektivní podmínky dotčeného trhu s ohledem
na ekonomický kontext. Zhodnotit dopad kartelu na ceny není nijak nemožné a Komise je schopna takovouto analýzu provést, což
ostatně dokládá její rozhodovací praxe v oblasti kontrol spojování podniků.
Schématické a mechanické pojetí výpočtu pokut, jež nebere v potaz konkrétní účinky protiprávního jednání na trh, je podle
žalobkyně také v rozporu se zásadami rovného zacházení a proporcionality. Prvně uvedená zásada Komisi ukládá, aby rozlišovala
výši pokut podle konkrétního dopadu kartelů na trh a ukládala je na základě individuálního posouzení. Dodržení druhé zásady
pak vyžaduje, aby byl při výpočtu pokuty zajištěn rozumný a přiměřený poměr její výše k skutečnému dopadu protiprávního jednání,
zvláště pak k újmě, kterou utrpěli zákazníci a koneční spotřebitelé, k níž v daném případě nedošlo. Výše takovéto újmy totiž
představuje první kritérium pro rozlišení kartelů. Pokuta uložená za kartelovou dohodu, jejíž skutečný dopad na trh je zanedbatelný
a nepůsobí újmu zákazníkům zúčastněných podniků ani spotřebitelům, by měla být uložena při dolní hranici dané sazby, a to
i v případě, že se jedná o „velmi závažné“ protiprávní jednání.
Žalobkyně dále zpochybňuje tvrzení Komise, že částka 20 milionů eur uváděná v bodě 1 A pokynů představuje minimální výši základní
sankce obvykle ukládané podniku s největším podílem na trhu dotčeném protiprávním jednáním, a nikoli všem podnikům na kartelu
zúčastněným jako celku. Ve věci, v níž bylo vydáno rozhodnutí C (2004) 4030 final, ze dne 20. října 2004, v řízení podle čl. 81 ES
(Věc COMP/C.38.238/B.2 – Surový tabák – Španělsko), jež zjevně vykazuje společné rysy s věcí, v níž byla podána tato žaloba,
se Komise ostatně od minimální částky 20 milionů eur odchýlila.
Formální klasifikace založená na rozlišování „závažné / velmi závažné“ navíc postrádá význam, jaký jí přisuzuje Komise, protože
předmětem výhrad žalobkyně je výsledný výpočet Komise provedený podle jejích pokynů. Z judikatury navíc vyplývá, že pokud
jsou účinky na trh omezené, může být cenový kartel také kvalifikován jako „závažné“ protiprávní jednání spíše než jako „velmi
závažné“. Aby byl adekvátním způsobem zohledněn omezený dopad protiprávního jednání na trh, může také Komise vzhledem k závažnosti
protiprávního jednání snížit výslednou částku pod její nejnižší úroveň obvykle ukládanou v případě „velmi závažného“ protiprávního
jednání.
Závěrem žalobkyně uvádí, že vzhledem k neexistenci konkrétních důkazů o dopadu kartelu na trh, by měla být výchozí částka
pokuty uložené žalobkyni stanovena při dolní hranici sazby pokut ukládaných za kartelové dohody.
Komise navrhuje odmítnutí žalobního důvodu.

Závěry Tribunálu
V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně uplatňuje několik námitek, které všechny napadají postup Komise, která při určování
výchozí částky pokuty nezohlednila skutečnost, že kartel neměl žádný konkrétní dopad na trh.
V tomto ohledu Tribunál považuje za nezbytné předtím, než se bude zabývat námitkami vznesenými žalobkyní, připomenout obecné
zásady, podle nichž je určována výše pokut za dohody odporující čl. 81 ES a zvláště pak posuzována závažnost protiprávního
jednání.
Všeobecné úvahy
V článku 81 odst. 1 písm. a) a b) ES se výslovně prohlašuje, že dohody a jednání ve vzájemné shodě, které přímo nebo nepřímo
určují nákupní nebo prodejní ceny, anebo jiné obchodní podmínky nebo omezují nebo kontrolují výrobu nebo odbyt, jsou neslučitelné
se společným trhem. Protiprávní jednání tohoto typu, zejména jedná-li se o horizontální kartelové dohody, kvalifikuje judikatura
jako zvláště závažná, neboť mají přímý dopad na podstatné parametry hospodářské soutěže na dotčeném trhu (rozsudek Tribunálu
ze dne 11. března 1999, Thyssen Stahl v. Komise, T‑141/94, Recueil, s. II‑347, bod 675), nebo jako zjevná protiprávní jednání
porušující pravidla hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil,
s. II‑1063, bod 109, a ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil, s. II‑1129, bod 303).
Podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 se při stanovování výše pokuty ukládané za porušení čl. 81 odst. 1 ES přihlíží k závažnosti
a k délce trvání protiprávního jednání.
Podle ustálené judikatury musí být závažnost protiprávního jednání porušujícího právo hospodářské soutěže stanovena v závislosti
na vícero skutečnostech, jakými jsou zejména zvláštní okolnosti věci, její kontext a odrazující účinek pokut, a to ač není
sestaven závazný nebo taxativní výčet kritérií, ke kterým musí být povinně přihlédnuto (rozsudky Soudního dvora ze dne 28.
června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh.
s. I‑5425, bod 241; ze dne 3. září 2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, bod 54, a ze dne
24. září 2009, Erste Group Bank a další v. Komise, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P a C‑137/07 P, Sb. rozh. s. I‑8681, bod
91).
V zájmu zajištění průhlednosti a nestrannosti svých rozhodnutí, jimiž se stanovují pokuty za porušení pravidel hospodářské
soutěže, přijala Komise pokyny (první pododstavec pokynů).
Pokyny představují nástroj, který je při dodržování právních norem vyšší síly určený k upřesnění kritérií, jež Komise hodlá
používat v rámci výkonu své posuzovací pravomoci, kterou jí při stanovování pokut svěřuje čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Pokyny nepředstavují právní základ rozhodnutí, kterým se ukládají pokuty, vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí je založeno
na nařízení č. 1/2003, určují však obecným a abstraktním způsobem metodu, kterou si Komise stanovila pro účely stanovování
výše pokut uložených tímto rozhodnutím, a proto zajišťují právní jistotu podniků (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise,
bod 69 výše, body 209 až 213, a rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise,
T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, body 219 a 223).
Pokyny tedy sice nemohou být kvalifikovány jako právní norma, kterou musí správní orgán v každém případě dodržovat, představují
však orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se správa může v konkrétním případě odchýlit
pouze tehdy, uvede-li k tomu důvody (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69
výše, body 209 a 210, a ze dne 18. května 2006, Archer Daniels Midland a Archer Daniels Midland Ingredients v. Komise, C‑397/03
P, Sb. rozh. s. I‑4429, bod 91).
Omezení posuzovací pravomoci Komise, které si sama stanovila přijetím pokynů, však není neslučitelné se zachováním podstatného
prostoru pro její uvážení (rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh.
s. II‑2223, body 246, 274 a 275). Skutečnost, že Komise upřesnila v pokynech svůj přístup, pokud jde o posouzení závažnosti
protiprávního jednání, totiž nebrání tomu, aby posoudila toto kritérium globálně v závislosti na všech relevantních okolnostech,
včetně faktorů, které nejsou v pokynech výslovně uvedeny (rozsudek Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, bod
71 výše, bod 237).
Podle metody stanovené v pokynech přijme Komise při stanovení výše pokut, které se ukládají dotyčným podnikům, jako výchozí
bod částku stanovenou podle závažnosti „vlastní“ protiprávnímu jednání. Při hodnocení této závažnosti je třeba brát v úvahu
povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu (bod
1 A první pododstavec pokynů).
V tomto rámci se protiprávní jednání zařadí do jedné ze tří kategorií, a sice kategorie „méně závažná protiprávní jednání“,
pro která jsou předpokládané pokuty 1 000 eur až 1 milion eur, kategorie „závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané
pokuty 1 milion eur až 20 milionů eur, a kategorie „velmi závažná protiprávní jednání“, pro která jsou předpokládané pokuty
nad 20 milionů eur (bod 1 A druhý pododstavec první až třetí odrážka pokynů). Pokud jde o velmi závažná protiprávní jednání,
Komise upřesňuje, že těmi jsou obecně horizontální omezení jako „cenové kartely“ a kvóty podílů na trhu nebo jiné praktiky,
které ohrožují řádné fungování vnitřního trhu, jako praktiky směřující k rozdělování vnitrostátních trhů nebo jasné zneužívání
dominantního postavení podniky majícími praktický monopol (bod 1 A druhý pododstavec třetí odrážka pokynů).
Dále je třeba poukázat na skutečnost, že ona tři kritéria pro hodnocení závažnosti protiprávního jednání, která jsou zmíněna
v bodě 74 výše, nemají v rámci globálního posuzování stejnou váhu. Povaha protiprávního jednání hraje prvořadou roli zejména
při charakterizování „velmi závažných“ protiprávních jednání (rozsudek Erste Group Bank a další v. Komise, bod 69 výše, bod
101, a rozsudek Tribunálu ze dne 28. dubna 2010, Gütermann a Zwicky v. Komise, T‑456/05 a T‑457/05, Sb. rozh. s. II-01443,
bod 137).
Ani skutečný dopad na trh ani velikost zeměpisného trhu naproti tomu nejsou nezbytnými faktory pro kvalifikování protiprávního
jednání jako velmi závažného v případě horizontálních kartelových dohod, jejichž cílem je tak jako v projednávané věci stanovování
cen. Tato dvě kritéria jsou sice faktory, které je třeba brát v úvahu pro posouzení závažnosti protiprávního jednání, pro
účely celkového posouzení závažnosti se ale jedná jen o dvě z mnoha kritérií (v tomto smyslu viz rozsudek Prym a Prym Consumer
v. Komise, bod 69 výše, body 74 a 81, a rozsudky Tribunálu Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, bod 71 výše,
body 240 a 311, a ze dne 8. října 2008, Carbone-Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, bod 91).
Podle dnes již také ustálené judikatury tedy z pokynů vyplývá, že horizontální kartelové dohody, jejichž cílem je tak jako
v projednávané věci zejména stanovování cen, mohou být kvalifikovány jako „velmi závažné“ již na základě jejich vlastní povahy,
s tím, že Komise není povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh (rozsudek Prym a Prym Consumer v. Komise,
bod 69 výše, bod 75; v tomto smyslu také viz rozsudky Tribunálu ze dne 27. července 2005, Brasserie nationale a další v. Komise,
T‑49/02 až T‑51/02, Sb. rozh. s. II‑3033, bod 178, a ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407,
bod 150) .
Tento závěr je podpořen skutečností, že pokud popis závažných protiprávních jednání uvádí výslovně dopad na trh, popis velmi
závažných protiprávních jednání naproti tomu žádný požadavek skutečného dopadu na trh neuvádí (rozsudek Gütermann a Zwicky
v. Komise, bod 76 výše, bod 137; v tomto smyslu také rozsudky viz Brasserie nationale a další v. Komise, bod 78 výše, bod
178).
Námitky vznášené žalobkyní je tedy zapotřebí přezkoumávat ve světle těchto zásad stanovených judikaturou.
K nezohlednění konkrétního dopadu kartelové dohody na trh při stanovení pokuty
Žalobkyně v prvé řadě Komisi vytýká, že při výpočtu výchozí částky pokuty nezohlednila skutečnost, že kartelová dohoda neměla
konkrétní dopad na trh.
Je však třeba v prvé řadě zdůraznit, že ačkoli to není v napadeném rozhodnutí výslovně uvedeno, vyplývá z něj, že Komise určila
výši pokuty uložené různým adresátům rozhodnutí na základě obecné metody, kterou stanovila v pokynech.
Pokud jde konkrétně o povahu protiprávního jednání, je třeba konstatovat, že kartelová dohoda mezi zpracovateli měla za cíl
zejména společné stanovení cen, které platí zpracovatelé za surový tabák, a rozdělení dodavatelů a množství surového tabáku.
Takovéto praktiky jsou ve smyslu pokynů horizontálním omezením typu „cenového kartelu“, a jsou tedy již svou povahou „velmi
závažným“ porušením. Jak již bylo připomenuto v bodě 67 výše, kartelové dohody tohoto typu jsou judikaturou kvalifikovány
jako zjevná protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže nebo jako zvláště závažná protiprávní jednání, neboť
mají přímý dopad na podstatné parametry hospodářské soutěže na dotčeném trhu.
Z toho vyplývá, že ač se tím nedopustila pochybení, mohla Komise v projednávané věci posoudit kartelovou dohodu jako velmi
závažné protiprávní jednání, a to čistě na základě její povahy nezávisle na skutečném dopadu na trh (viz judikatura uvedená
v bodech 76 a 77 výše a zvláště pak rozsudek Erste Group Bank a další v. Komise, bod 69 výše, bod 103.
Při ústím jednání žalobkyně nicméně v rozporu s tím, co tvrdila ve svých písemných podáních, potvrdila, že nezpochybňovala
samotnou kvalifikaci protiprávního jednání za velmi závažné. Význam své námitky tak upřesnila následujícím způsobem: V podstatě
tvrdila, že dolní sazba 20 milionů eur stanovená v pokynech pro velmi závažná protiprávní jednání se vztahuje k souhrnné výši
pokuty uložené všem podnikům zúčastněným na kartelové dohodě. Pokud tedy Komise v projednávané věci určila pro všechny podniky
zúčastněné na kartelové dohodě souhrnnou výchozí částku pokuty 55 milionů eur, překročila tím uvedenou sazbu. Vzhledem k tomu
pak byla povinna zohlednit skutečnost, že protiprávní jednání nemělo dopad na trh, a odůvodnit, proč dolní sazbu překročila.
V tomto ohledu je v prvé řadě zapotřebí připomenout, že argument žalobkyně se zakládá na nesprávném předpokladu. Z judikatury
totiž vyplývá, že minimální výchozí částka 20 milionů eur stanovená v pokynech pro velmi závažná protiprávní jednání se vztahuje
k jednotlivému podniku, a nikoli k podnikům, jež se dopustily protiprávního jednání, jako celku (v tomto smyslu viz rozsudek
Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69 výše, body 306 a 311 ; Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 69 výše, bod 81, a rozsudek
Tribunálu ze dne 8. října 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04, Sb. rozh. s. II‑2567, bod 187, a ze
dne 30. dubna 2009, Nintendo a Nintendo of Europe v. Komise, T‑13/03, Sb. rozh. s. II‑947, bod 44).
Závěr, podle něhož se „předpokládané pokuty“ uvedené v pokynech vztahují k pokutě pro jediný podnik, a nikoli k součtu pokut
pro všechny podniky zúčastněné na kartelové dohodě, ostatně potvrzuje systematický výklad znění pokynů. Pojem „základní výše“
je zde skutečně důsledně užíván v souvislosti s pokutou, jež má být uložena jedinému podniku, a nikoli souhrnu členů kartelové
dohody. To vyplývá zejména z druhého pododstavce pokynů, podle něhož nová metodologie spočívá v určení základní výše, jež
je zvyšována nebo snižována v závislosti na přitěžujících a polehčujících okolnostech. Tyto okolnosti se tak zohledňují u každého
podniku zvlášť, a nikoli ve vztahu k souhrnu členů kartelové dohody a pojem „základní výše“ se tedy může vztahovat pouze na
pokutu, kterou lze uložit jedinému podniku. Stejně tak šestý pododstavec bodu 1 A pokynů, když uvádí, že, „[p]okud se protiprávní
jednání týká několika podniků […], mohlo by v některých případech být nezbytné zvážit částky určené uvnitř každé ze tří [v
pokynech] uvedených kategorií“, potvrzuje, že toto ustanovení odkazuje na výšku pokut, jež se ukládají jednotlivým podnikům
zúčastněným na protiprávním jednání, a nikoli na souhrnnou výši všech pokut. Komise konečně správně uvádí, že pokud by v bodě
1 A pokynů skutečně chtěla odkázat na celkovou minimální výši všech pokut, kterou lze uložit všem podnikům, tak, jak to tvrdí
žalobkyně, vyjádřila by takový přístup tak, že by výslovně uvedla „minimální výše pokut, které lze uložit všem dotčeným podnikům“.
Je tedy třeba konstatovat, že v daném případě Komise stanovila výchozí částku pokuty, jež měla být žalobkyni uložena, na 10
milionů eur, což je výrazně pod hranicí 20 milionů eur stanovenou pokyny.
V tomto ohledu je irelevantní argument žalobkyně, že odůvodnění Komise nevysvětluje důvody, pro něž ve věci vedoucí k rozhodnutí
C (2004) 4030 final byly výchozí částky výrazně nižší, než je výše uvedená částka 20 milionů eur. Jak již totiž bylo upřesněno
judikaturou, částka 20 milionů eur stanovená v bodě 1 A třetí odrážka druhý pododstavec pokynů pro velmi závažná protiprávní
jednání nepředstavuje minimální sazbu, pod níž by nebylo možné klesnout (v tomto smyslu viz rozsudek Prym a Prym Consumer
v. Komise, bod 69 výše, bod 97 ; viz také rozsudek Tribunálu ze dne 29. listopadu 2005, SNCZ v. Komise, T‑52/02, Sb. rozh.
s. II‑5005, bod 42).
Zadruhé, pokud jde konkrétně o zohlednění skutečného dopadu na trh při určování výše pokuty, je třeba zohlednit délku trvání
protiprávních jednání a všechny skutečnosti, které mohou ovlivnit posouzení jejich závažnosti, jako je jednání každého z podniků,
jejich role při zavádění jednání ve vzájemné shodě, zisk, který mohou z těchto jednání mít, jejich velikost a hodnota dotyčného
zboží, jakož i nebezpečí, které představují protiprávní jednání tohoto druhu pro cíle Evropské unie (v tomto smyslu viz rozsudky
Soudního dvora ze dne 7. června 1983 Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80 až 103/80, Recueil, s. 1825, bod
129, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69 výše, bod 242). Z toho vyplývá, že účinek protisoutěžního jednání není
sám o sobě určujícím kritériem při stanovení přiměřené výše pokuty. Zvláště okolnosti týkající se úmyslného aspektu jednání
mohou být důležitější než ty, které se týkají účinků jednání, zejména pokud se jedná o protiprávní jednání, která jsou ve
své podstatě závažná, jako je rozdělování trhů, ke kterému docházelo v projednávané věci (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního
dvora ze dne 2. října 2003, Thyssen Stahl v. Komise, C‑194/99 P, Recueil, s. I‑10821, bod 118; Prym a Prym Consumer v. Komise,
bod 69 výše, bod 96, a ze dne 12. listopadu 2009, Carbone-Lorraine v. Komise, C‑554/08 P, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 44).
V dané věci je zapotřebí konstatovat, že rozbor části napadeného rozhodnutí týkající se vytýkaných skutečností ukazuje, že
se zpracovatelé vědomě dopustili jednání poškozujícího hospodářskou soutěž, za něž byli sankcionováni (viz zejména body 124,
132, 133 a 141 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Jak vyplývá z bodů 363 a 473 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je tento
závěr ostatně potvrzen okolností, že kartelová dohoda byla tajná.
Z napadeného rozhodnutí navíc vyplývá, že zpracovatelé se několikrát dohodli na opatřeních určených k zajištění účinného provádění
kartelové dohody, např. na vzájemném zasílání faktur svých dodavatelů (body 122 a 129 odůvodnění napadeného rozhodnutí), povinnosti
konzultace v případě nákupů nad dohodnutá množství (bod 139 odůvodnění napadeného rozhodnutí), povinnosti kontroly zaměstnanců,
aby nepostupovali z vlastní iniciativy bez potřebné koordinace (bod 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V tomto ohledu
z bodu 383 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise také prokázala, že kartelová dohoda byla prováděna.
Projednávaný případ je tak charakterizován nejenom přítomností velmi vážného porušení pravidel hospodářské soutěže, ale také
údaji o úmyslném charakteru jednání, jako jsou ty uvedené v bodech 91 a 92 výše.
Z bodu 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí navíc vyplývá, že výchozí částka pokuty uložené žalobkyni odpovídá částce výrazně
nižší, než jakou mohla Komise na základě pokynů uložit za velmi závažná protiprávní jednání.
Za těchto okolností se žalobkyně nemůže dovolávat chyby Komise při určení výše pokuty, která jí byla uložena, spočívající
v tom, že Komise nezohlednila tvrzenou neexistenci dopadu protiprávního jednání na trh, i kdyby byl měřitelný.
Zatřetí je třeba konstatovat, že při určování výchozí částky pokuty Komise zohlednila pravděpodobné účinky protiprávního jednání
každého dotčeného podniku. Z bodu 370 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise považovala za vhodné stanovit
pokuty podle postavení každé z dotčených stran na trhu tak, aby byly kromě jejich individuální váhy též zohledněny pravděpodobné
důsledky protiprávního jednání každé z nich.
Z judikatury totiž vyplývá, že podíl každého z dotčených podniků na trhu, který byl předmětem restriktivního postupu, představuje
i při absenci důkazu o konkrétním dopadu protiprávního jednání na trh objektivní hledisko pro určení spravedlivé míry odpovědnosti
každého z nich za potenciální škodlivý účinek uvedeného postupu na řádnou hospodářskou soutěž (v tomto smyslu viz rozsudek
Tribunálu ze dne 29. dubna 2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01,
Recueil, s. I‑1181, body 196 až 198). Podle judikatury jsou tak pro účely stanovení výše pokuty relevantní tržní podíly podniku,
jež určují vliv, který mohl tento podnik na trh mít (rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise,
C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 139, a Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 69 výše, bod 62).
Podle těchto zásad, pokud Komise určila výchozí částku pokuty podle tržních podílů každého z účastníků kartelové dohody, použila
v daném případě v souladu s judikaturou vhodné kritérium pro určení vlivu, jenž chování žalobkyně mohlo na trh mít.
Začtvrté, pokud se jedná o údaje zmíněné v napadeném rozhodnutí, které podle žalobkyně prokazují neexistenci dopadů kartelové
dohody na trh, z judikatury vyplývá, že pro zhodnocení závažnosti protiprávního jednání je rozhodující zjistit, zda členové
kartelu učinili vše, co mohli, aby jejich záměry měly konkrétní účinky. To co následovalo, pokud jde o skutečné ceny na trhu,
mohlo být ovlivněno jinými faktory, na něž neměli členové kartelu vliv, a tito se nemohou dovolávat vnějších vlivů, které
mařily jejich snahy, jako okolností odůvodňujících snížení pokuty (viz rozsudky Raiffeisen Zentralbank Österreich a další
v. Komise, bod 71 výše, bod 287, a Gütermann a Zwicky v. Komise, bod 76 výše, bod 130 a citovaná judikatura).
V daném případě, pokud členové kartelu přikročili k opatřením k dosažení konkrétního účinku jejich protisoutěžního cíle (viz
body 91 a 92 výše), nemůže samotný vývoj cen na trhu, jako je zvýšení cen tabáku zmiňované žalobkyní, odůvodnit snížení pokuty.
Nelze totiž vyloučit, že při neexistenci kartelové dohody by byl nárůst cen vyšší, než jak je uváděno žalobkyní.
Na závěr, pokud se jedná o argument, že činnost a stabilita kartelu byla častokrát žalobkyní narušována, což podle ní posiluje
předpoklad neexistence vlivu protiprávního jednání na trh, stačí poznamenat, že „rušivé“ chování žalobkyně ve vztahu ke kartelové
dohodě bylo Komisí zohledněno jako polehčující okolnost (bod 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
K porušení zásady rovného zacházení a zásady proporcionality
Pokud se v prvé řadě jedná o údajné porušení zásady rovného zacházení, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury
je uvedená zásada porušena, pokud je se srovnatelnými situacemi zacházeno odlišně nebo s odlišnými situacemi stejně, není-li
takové zacházení objektivně odůvodněno (rozsudek Soudního dvora ze dne 13. prosince 1984, Sermide, 106/83, Recueil, s. 4209,
bod 28, a rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009, Hoechst v. Komise, T‑161/05, Sb. rozh. s. II‑3555, bod 79).
Je přitom nutno konstatovat, že v daném případě se žalobkyně omezila na tvrzení, že zásada rovného zacházení Komisi ukládá,
aby rozlišila výši pokut podle konkrétního dopadu na trh kartelových dohod sankcionovaných případ od případu. V každém případě
pak nevysvětluje, v čem v daném případě spočívá porušení této zásady vůči ní ze strany Komise. Je navíc zapotřebí připomenout,
že podle ustálené judikatury rozhodnutí týkající se jiných věcí, jež žalobkyně ani nezmiňuje, mají ohledně případné existence
diskriminace pouze orientační povahu, protože je málo pravděpodobné, že okolnosti jim vlastní, jako jsou dotčené trhy, výrobky,
podniky a doby trvání, jsou totožné (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora ze dne 21. září 2006, JCB Service v. Komise,
C‑167/04 P, Sb. rozh. s. I‑8935, body 201 a 205; ze dne 7. června 2007, Britannia Alloys & Chemicals v. Komise, C‑76/06 P,
Sb. rozh. s. I‑4405, bod 60, a rozsudek Tribunálu ze dne 30. dubna 2009, Itochu v. Komise, T‑12/03, Sb. rozh. s. II‑883, bod
124).
Pokud se dále jedná o údajné porušení zásady proporcionality, je třeba připomenout, že tato zásada vyžaduje, aby akty orgánů
nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž
se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi několika přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené
nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. listopadu 1990, Fedesa a další,
C‑331/88, Recueil, s. I‑4023, bod 13, a ze dne 5. května 1998, Spojené království v. Komise, C‑180/96, Recueil, s. I‑2265,
bod 96, rozsudek Tribunálu ze dne 12. září 2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, T‑30/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 223).
V rámci řízení, která Komise zahajuje s cílem uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže, uplatnění této zásady
znamená, že pokuty nesmějí být nepřiměřené v poměru ke sledovaným cílům, tzn. v poměru k dodržování těchto pravidel, a že
částka pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské soutěže musí být přiměřená protiprávnímu jednání
posuzovanému jako celek, zejména s přihlédnutím k jeho závažnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Tribunálu ze dne 8. července
2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501, bod 532, a ze dne 12. září
2007, Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 104 výše, body 223 a 224 a citovaná judikatura). Zásada proporcionality konkrétně
znamená, že Komise musí stanovit pokutu přiměřeně k faktorům vzatým v úvahu za účelem posouzení závažnosti protiprávního jednání
a že musí v tomto ohledu tyto faktory používat uceleně a objektivně odůvodněně (rozsudky Tribunálu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer
v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, body 226 až 228, a ze dne 28. dubna 2010, Amann & Söhne a Cousin Filterie v. Komise,
T‑446/05, Sb. rozh. s. II-01255, bod 171).
V tomto ohledu je nutno konstatovat, že žalobkyně neprokázala neexistenci újmy, kterou utrpěli zákazníci a koneční spotřebitelé,
na níž zakládá svou námitku porušení zásady proporcionality. Na základě údajů, jichž se v rámci tohoto žalobního důvodu dovolává,
totiž nelze neexistenci takovýchto účinků prokázat, protože tyto mohly být ovlivněny jinými faktory (viz body 99 a 100 výše).
Žalobkyně navíc nemůže vytýkat Komisi, že porušila zásadu proporcionality, když stanovila výchozí částku pokuty na 10 milionů
eur, protože toto protiprávní jednání představuje velmi závažné a úmyslné porušení pravidel hospodářské soutěže. Přiměřenost
výchozí částky pokuty je v daném případě potvrzena okolností, že tato byla stanovena výrazně pod dolní sazbou, kterou pro
tento druh kartelové dohody stanoví pokyny.
K nedostatečnému odůvodnění a jeho vnitřní rozpornosti
Pokud jde o tuto výtku, je třeba poznamenat, že žalobkyně uvedla nedostatek odůvodnění nebo jeho vnitřní rozpornost v názvu
žalobního důvodu, avšak v dalším textu žalobního důvodu nerozvedla žádné argumenty na podporu této výtky. V odpovědi na dotaz
Tribunálu v průběhu soudního jednání pak uvedla, že namítaná vnitřní rozpornost spočívá v tom, že Komise uložila vyšší sankci,
než je pokyny stanovená dolní sazba, aniž se zabývala dopadem kartelové dohody na trh.
V tomto ohledu je zapotřebí připomenout, že z judikatury vyplývá, že při stanovování výše pokut za porušení práva hospodářské
soutěže je povinnost odůvodnit rozhodnutí splněna, pokud Komise ve svém rozhodnutí uvede hodnotící hlediska, která jí umožnila
určit závažnost a délku trvání protiprávního jednání. Pokud jde o rozhodnutí, jímž se ukládají pokuty několika podnikům, musí
být rozsah povinnosti odůvodnit rozhodnutí posuzován především s ohledem na skutečnost, že závažnost protiprávního jednání
musí být stanovena na základě vysokého počtu faktorů, a to zejména konkrétních okolností případu, jejího širšího kontextu
a odrazujícího účinku pokut, aniž by byl podán kogentní nebo taxativní výčet kritérií, jež musí být povinně vzata v úvahu
(rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, nazývaný „PVC II“, C‑238/99
P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, body 463 a 465).
V projednávané věci Komise v bodech 365 až 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla hlediska, k nimž přihlédla při stanovení
výchozích částek pokut uložených jednotlivým dotyčným podnikům. Komise v těchto bodech odůvodnění uvedla zejména kritéria,
na jejichž základě posoudila závažnost protiprávního jednání a stanovila výchozí částku tak, že podniky seřadila podle jejich
velikosti na trhu určené jejich tržním podílem s přihlédnutím ke specifické váze každého podniku a k možným dopadům jejich
protiprávního chování. Podmínky, které judikatura stanoví pro povinnost uvést odůvodnění, tak byly splněny.
Jak již bylo uvedeno (viz bod 88 výše), Komise stanovila výchozí částku pokuty, jež měla být žalobkyni uložena, výrazně pod
dolní sazbou stanovenou pokyny pro velmi závažná protiprávní jednání, nelze proto přijmout argument vnitřní rozpornosti odůvodnění.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám musí být první žalobní důvod zamítnut.
3.
K třetímu žalobnímu důvodu spočívajícímu v nedostatečném odůvodnění a neprovedení řádného šetření, jakož i v porušení důkazního
břemene, pokud jde o délku trvání účasti žalobkyně na tvrzeném protiprávním jednání

Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně se domnívá, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, když určila, že její účast na
kartelové dohodě trvala dva roky a osm měsíců, tj. od října 1997 do 19. února 2002 s přestávkou od 5. listopadu 1999 do 29.
května 2001.V tomto ohledu připomíná, že v průběhu správního řízení namítala, že její účast na kartelové dohodě byla od února
1999 přerušena a pak již nebyla obnovena. Její účast na kartelové dohodě tedy trvala jen něco málo přes jeden rok. Komisi
dále vytýká, že své závěry založila na nevyhovujících důkazech a že v tomto ohledu neposkytla dostatečné odůvodnění.
Pokud se jedná v prvé řadě o závěrečnou fázi prvního období její účasti na kartelové dohodě, žalobkyně se domnívá, že je třeba
uvést následující:
–        body 157 až 201 odůvodnění napadeného rozhodnutí v rozporu s ustálenou judikaturou nezmiňují žádný důkaz o její účasti na
setkáních nebo na jiných aktivitách v průběhu roku 1999,
–        z důkazů poskytnutých Komisí vyplývá, že poslední setkání, jehož se žalobkyně účastnila, se odehrálo dne 14. prosince 1998
(bod 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí), interní memorandum společnosti Dimon Italia datované k 20. říjnu 1998 (bod 145
odůvodnění napadeného rozhodnutí) a opomenuté Komisí navíc uvádí, že „nadnárodní společnosti“ si od 16. října 1998 stěžují,
že žalobkyně ignoruje pravidla chování uložená kartelovou dohodou,
–        navzdory skutečnosti, že v roce 1999 byl kartel velmi aktivní, nevyplývá z napadeného rozhodnutí, že se na něm žalobkyně podílela,
podle napadeného rozhodnutí totiž (i) ostatní zpracovatelé, tj. společnosti Deltafina, Transcatab, Dimon Italia a Trestina
Azienda Tabacchi, vyvíjeli nátlak na sdružení APTI, aby takto ovlivnili uzavírání meziodvětvových dohod (bod 165 odůvodnění
napadeného rozhodnutí), (ii) řada setkání kartelu se v roce 1999 uskutečnila mezi společnostmi Deltafina, Transcatab a Dimon
Italia, z nichž především některá zvláště důležitá v průběhu měsíce října, aniž se jich žalobkyně účastnila nebo na ně byla
pozvána (bod 184 odůvodnění napadeného rozhodnutí), (iii) memorandum o odrůdách surového tabáku Bright a Burley bylo schváleno
výhradně některými zpracovateli (bod 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ohledně období od 29. května 2001 do 19. února 2002 poznamenává žalobkyně následující:
–        rozhodujícím důkazem o obnovení její účasti na kartelové dohodě bylo přijetí faxové zprávy, jež jí byla zaslána dne 29. května
2001 společností Deltafina a v níž byly uvedeny ceny, jež posledně jmenovaná hodlala sjednávat při uzavírání smluv týkajících
se odrůdy Bright se sdruženími pěstitelů, toto sdělení však nemělo protisoutěžní povahu, jednalo se totiž o ojedinělý kontakt,
jehož smyslem bylo pomoci žalobkyni udělat si obraz o tržních cenách, jež byly obvykle sjednávány ve smlouvách mezi pěstiteli
a zpracovateli uzavíraných podle pravidel společné zemědělské politiky, která byla předmětem významných změn,
–        obchodní iniciativy žalobkyně byly bedlivě sledovány při setkáních kartelu, jichž se neúčastnila (bod 209 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), vztahy kartelu s žalobkyní dokonce figurovaly na pořadu jednání, zaslaném společností Dimon Italia společnostem
Deltafina a Transcatab, navrženém pro setkání, k němuž mělo dojít dne 18. září 2001, tedy po doručení uvedené faxové zprávy
(bod 212 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
–        údajná účast žalobkyně na kartelové dohodě by se tak, jak vyplývá z prohlášení společnosti Transcatab učiněných během šetření
ze dne 18. dubna 2002, omezovala na setkání ze dne 16. listopadu 2001 a 8. ledna 2002; žalobkyně se jich účastnila, protože
byla společnostmi Deltafina, Dimon Italia a Transcatab pozvána, aby zde působila jako „prostředník“ s cílem vyřešit nesouhlasné
stanovisko „sdružení na ochranu a zhodnocování tabáku Burley Campano“ (dále jen „sdružení Burley“) se zavedením aukčního režimu
prodeje tabáku prosazovaného sdruženími Unitab a APTI, jenž by byl spravován národním řídícím výborem pro tabák Burley (dále
jen „Cogentab“); žalobkyně pozvala zúčastněné strany na setkání ze dne 8. ledna 2002 (bod 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
jemuž den předtím předcházelo setkání, během něhož zřejmě společnosti Deltafina, Dimon Italia a Transcatab bez účasti žalobkyně
a dodavatelů sdružených ve sdružení Burley projednávaly společný postoj při vyjednáváních pro nadcházející den.
Komise v prvé řadě uvádí, že za datum, k němuž žalobkyně přerušila svou účast na kartelové dohodě, považovala 5. listopad
1999, neboť z ručně psaných poznámek vedoucího nákupu společnosti Deltafina ze setkání kartelu z téhož dne vyplývalo, že žalobkyně
byla na pořadu jednání zapsána jako subjekt na kartelu již nezúčastněný.
Odmítá v tomto ohledu argumentaci žalobkyně, podle níž má být za datum přerušení její účasti na kartelové dohodě považován
14. prosinec 1998 (datum posledního setkání kartelu, jehož se žalobkyně účastnila), nebo má být toto datum určeno na základě
interního memoranda společnosti Dimon Italia ze dne 20. října 1998 uvedeného v bodě 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Žalobkyně totiž jednak sama ve své odpovědi na prohlášení o námitkách uznala, že se kartelové dohody účastnila nejméně do února
1999, a uvedené memorandum společnosti Dimon Italia také nelze považovat za důkaz o přerušení účasti žalobkyně na kartelové
dohodě v roce 1998, a to vzhledem k ustálené judikatuře, podle níž podnik až do chvíle, kdy se veřejně distancuje od obsahu
projednávaného na setkáních, zůstává plně odpovědný ze své účasti na kartelové dohodě. Při důkazní nouzi v tomto ohledu napadené
rozhodnutí správně konstatuje, že účast žalobkyně na kartelové dohodě trvala nejméně do 5. listopadu 1999.
Komise pak dále uvádí, že za datum obnovení účasti žalobkyně na kartelové dohodě považovala 29. květen 2001, neboť to je den,
kdy žalobkyně obdržela faxovou zprávu, jíž jí byly sděleny ceny, jež společnost Deltafina hodlala sjednávat při uzavírání
smluv se sdruženími producentů.
Takováto komunikace mezi konkurenty svědčí vzhledem k tomu, že se až do roku 1999 kartelu účastnila a že krátce na to, tj.
16. listopadu 2001, obnovila i svou účast na setkáních kartelu, o obnovení její účasti na kartelové dohodě.
Komise navíc v duplice odmítá tvrzení žalobkyně, že z žaloby jasně vyplývá její záměr zpochybnit nejenom délku trvání účasti,
ale i obnovení jejího členství v kartelu jako takové v průběhu období od května 2001 do začátku roku 2002. Komise má v prvé
řadě za to, že žalobkyně poprvé zpochybnila protiprávnost uvedených setkání až v replice, když popřela, že se v roce 2001
připojila ke kartelové dohodě. Tato námitka je na základě čl. 44 odst. 1 písm. c) společně s čl. 48 odst. 2 jednacího řádu
nepřípustná. Zadruhé se Komise domnívá, že žalobní důvod je stejně nepodložený. Prohlášení společnosti Transcatab ze dne 18. dubna
2002 (dokument č. 38281/03488) totiž obsahuje seznam různých setkání členů kartelu, na němž je setkání ze dne 16. listopadu
2001 označeno jako „užší“ setkání (druh setkání, jehož se účastní ředitelé společností) a setkání ze dne 8. ledna 2002 jako
„pracovní“ setkání (druh setkání, jehož se účastní vedoucí nákupu).Tato dvě setkání měla podle Komise protisoutěžní povahu
a cíl, a spadají proto do aktivit kartelu. Skutečnost, že během nich byla také probírána možnost zavedení aukčního režimu
prodeje tabáku, nutně bez dalšího neznamená, že zde nebyly řešeny otázky kartelové dohody ani že se těchto diskuzí žalobkyně
neúčastnila. Žalobkyně navíc nepodala žádný důkaz o tom, že se v průběhu těchto setkání veřejně distancovala od diskuzí s protisoutěžním
cílem.
Zatřetí se Komise domnívá, že tento žalobní důvod je v každém případě bezpředmětný. I kdyby totiž měl být akceptován, znamenalo
by to toliko, že by výchozí částka pokuty stanovená pro žalobkyni byla navýšena o 15 %, a nikoli o 25 %, což by ale nemělo
žádný vliv na konečnou výši pokuty, a to vzhledem k jejímu snížení na 2,05 milionu eur na základě uplatnění hranice 10 % podle
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.

Závěry Tribunálu
Pokud jde o délku trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání (body 302 a 378 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je zapotřebí
v prvé řadě připomenout, že mezi účastníky řízení není sporu o tom, že se žalobkyně ke kartelové dohodě připojila v říjnu
1997. Naopak se nemohou shodnout zaprvé na tom, zda Komise správně určila, že účast žalobkyně skončila ke dni 5. listopadu
1999, a zadruhé na tom, zda Komise správně určila, že se žalobkyně znovu ke kartelové dohodě připojila v období od 29. května
2001 až do konce protiprávního jednání, tj. do 19. února 2002.
Dále je třeba uvést, že podle Komise je tvrzení žalobkyně, jímž je zpochybňována protiprávnost setkání ze dne 16. listopadu
2001 a 8. ledna 2002, novým žalobním důvodem, který je vzhledem k tomu, že byl vznesen až v replice, nepřípustný.
V tomto ohledu Tribunál připomíná, že podle čl. 48 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu je předložení nových důvodů
v průběhu řízení zakázáno, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, jež vyšly najevo v průběhu řízení.
V tomto ohledu musí být žalobní důvod, který je rozšířením důvodu dříve přímo nebo implicitně uvedeného v žalobě a který je
s ním těsně spjat, prohlášen za přípustný (rozsudky Tribunálu ze dne 10. dubna 2003, Travelex Global and Financial Services
a Interpayment Services v. Komise, T‑195/00, Recueil, s. II‑1677, body 33 a 34, a ze dne 24. května 2007, Duales System Deutschland
v. Komise, T-151/01, Sb. rozh. s. II‑1607, bod 71).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že důvod považovaný Komisí za nový představuje rozšíření argumentů uvedených žalobkyní
v odpovědi na argumenty Komise v její žalobní odpovědi v rámci třetího žalobního důvodu týkajícího se délky účasti žalobkyně
na kartelové dohodě. Komisí tvrzená nepřípustnost tak musí být odmítnuta.
Navíc je třeba konstatovat, že se žalobkyně výslovně nedomáhá zrušení čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí, jenž vymezuje
délku trvání její účasti na kartelové dohodě.
V daném případě nicméně z jejích písemných podání vyplývá, že žalobkyně v podstatě zpochybňuje legalitu napadeného rozhodnutí
v rozsahu, v němž Komise konstatuje, jak je uvedeno v článku 1 písm. b) výroku uvedeného rozhodnutí, že k protiprávnímu jednání
v případě žalobkyně došlo v obdobích od října 1997 do 5. listopadu 1999 a od 29. května 2001 do 19. února 2002. Žalobkyně
tak ve svých podáních uvedla, že délka trvání její účasti na kartelové dohodě měla být stanovena na něco málo přes jeden rok,
konkrétně od října 1997 do února 1999, a pokud Komise uvedla, že protiprávní jednání, jehož se dopustila, trvalo podstatně
déle, „pochybila při zjišťování skutkového stavu a nesprávně zhodnotila důkazy předložené [žalobkyní]“. Kromě toho je nesporné,
že žalobkyně ve správním řízení zpochybnila délku trvání své účasti na kartelové dohodě, a to zejména v odpovědi na oznámení
námitek (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 78 výše, bod 212).
Vzhledem k výše uvedenému je tedy namístě domnívat se, že se žalobkyně tímto žalobním důvodem domáhá nejen snížení pokuty,
ale též částečného zrušení napadeného rozhodnutí, zvláště pak jeho čl. 1 písm. b) v rozsahu, v němž v něm Komise nesprávně
uvádí, že protiprávní jednání trvalo od října 1997 do 19. února 2002 s přerušením od 5. listopadu 1999 do 29. května 2001
(v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 78 výše, bod 213).
Z judikatury však vyplývá, že přísluší Komisi, aby prokázala nejenom existenci kartelové dohody, ale i délku jejího trvání
(viz rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95
až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil,
s. II‑491, bod 2802 a citovaná judikatura). Konkrétně, pokud jde o prokázání porušení čl. 81 odst. 1 ES, musí Komise poskytnout
důkazy o jí uváděných protiprávních jednáních a uvést vhodné důkazní prostředky, aby právně dostačujícím způsobem prokázala
existenci skutečností protiprávní jednání zakládajících (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora Baustahlgewebe v. Komise,
bod 97 výše, bod 58; ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 86, a rozsudek
Groupe Danone v. Komise, bod 78 výše, bod 215). Pochybnosti soudce v tomto ohledu musí být ku prospěchu podniku, kterému je
rozhodnutí konstatující protiprávní jednání určeno. Soudce tedy nemůže učinit závěr, že Komise právně dostačujícím způsobem
prokázala předmětné protiprávní jednání, jestliže má o této otázce stále ještě pochybnosti, zejména v rámci žaloby směřující
ke zrušení nebo změně rozhodnutí, kterým je uložena pokuta. Za této situace je totiž nezbytné uplatnit zásadu presumpce neviny,
která je jedním ze základních práv chráněných právním řádem Unie a je zakotvena v čl. 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské
unie (Úř. věst. 2007, C 303, s. 1). Vzhledem k povaze předmětných protiprávních jednání, jakož i k povaze a stupni přísnosti
sankcí za ně ukládaných se zásada presumpce neviny uplatní zejména na řízení o porušení pravidel hospodářské soutěže vztahujících
se na podniky, jež mohou vést k uložení pokut nebo penále (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999,
Hals v. Komise, C‑199/92 P, Recueil, s. I‑4287, body 149 a 150;  viz také rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 78 výše, body
215 a 216). Je tak nezbytné, aby Komise za účelem založení pevného přesvědčení, že došlo k tvrzenému protiprávnímu jednání,
uvedla přesné a shodující se důkazy (viz rozsudek Groupe Danone v. Komise, bod 78 výše, bod 217 a citovaná judikatura).
Z ustálené judikatury vyplývá, že každý z Komisí předložených důkazů nemusí nutně splňovat tato kritéria ve vztahu ke každému
znaku protiprávního jednání. Stačí, aby tomuto požadavku vyhovoval soubor nepřímých důkazů, posuzovaný jako celek, na něž
se orgán odvolává (viz rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 105 výše, bod 180 a citovaná judikatura).
Je rovněž běžné, že činnosti, se kterými jsou spojeny protisoutěžní dohody, se odehrávají tajně, setkání se konají tajně a související
dokumentace je omezena na minimum. Z toho vyplývá, že i když Komise objeví písemnosti výslovně prokazující protiprávní kontakty
mezi subjekty, jako jsou zápisy ze setkání, jsou tyto obvykle útržkovité a rozptýlené, takže se často ukazuje jako nezbytné
rekonstruovat některé podrobnosti dedukcí. Proto ve většině případů musí být existence protisoutěžní praktiky nebo dohody
dovozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které mohou jako celek představovat, pokud neexistuje
jiné logické vysvětlení, důkaz porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg
Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body
55 až 57, a ze dne 25. ledna 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel v. Komise, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Sb. rozh.
s. I‑729, bod 51).
Judikatura navíc vyžaduje, aby se Komise, pokud neexistují důkazy, které mohou přímo prokázat dobu trvání protiprávního jednání,
opřela alespoň o důkazy vztahující se k časově dostatečně blízkým skutkovým okolnostem tak, aby bylo možné důvodně připustit,
že toto protiprávní jednání trvalo nepřetržitě mezi dvěma konkrétními daty (rozsudek Tribunálu ze dne 7. července 1994, Dunlop
Slazenger v. Komise, T‑43/92, Recueil, s. II‑441, bod 79; viz rozsudek Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 55 výše, bod 51
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě vyvstává vzhledem ke vzneseným námitkám otázka, zda Komise měla k dispozici dostatek důkazů pro vyvození
závěru, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody v období od října 1997 do 5. listopadu 1999 a že svou účast obnovila v období
od 29. května 2001 do 19. února 2002.
K datu ukončení účasti žalobkyně na kartelové dohodě v roce 1999
Úvodem je zapotřebí připomenout, že není zpochybňováno, že v roce 1999 žalobkyně svou účast na kartelové dohodě přerušila.
Strany se však neshodují, pokud jde o přesné datum tohoto přerušení. Žalobkyně popírá, že by se kartelové dohody účastnila
po 19. únoru 1999, tj. po datu konání posledního setkání, na němž potvrdila svou účast, zatímco Komise určila jako datum přerušení
účasti 5. listopad 1999. Toto datum bylo určeno na základě údajů obsažených v ručně psaných poznámkách sepsaných dne 5. listopadu
1999 zaměstnancem společnosti Deltafina a týkajících se setkání kartelu z téhož dne (viz poznámka pod čarou č. 263 napadeného
rozhodnutí). Z těchto poznámek totiž vyplývá, že vztahy členů kartelu s žalobkyní byly jedním z bodů, jimiž se uvedené setkání
mělo zabývat, což dokazuje, že žalobkyně byla považována za subjekt stojící mimo kartel.
Je zapotřebí konstatovat, že tyto ručně psané poznámky, na jejichž základě Komise stanovila datum, k němuž žalobkyně v roce
1999 přerušila svou účast na kartelové dohodě, ve skutečnosti neobsahují žádnou zmínku o datu tohoto ukončení účasti. Jediné
datum, které může být s jistotou na základě těchto poznámek určeno, je datum jejich pořízení autorem.
Je tak třeba konstatovat, že skutečnosti, k nimž se autor těchto poznámek implicitně vyjadřuje, tj. okolnost, že z žalobkyně
se stal subjekt stojící mimo kartel, nutně musely předcházet datu pořízení uvedených poznámek, což ostatně v poznámce pod
čarou č. 263 napadeného rozhodnutí uznává i samotná Komise.
V rozporu s tím, co tvrdí Komise v napadeném rozhodnutí, tedy nelze na základě uvedených poznámek určit 5. listopad 1999 jako
datum přerušení účasti žalobkyně na kartelové dohodě.
V tomto ohledu je v prvé řadě zapotřebí poznamenat, že v bodě 157 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jenž se nachází na začátku
části tohoto rozhodnutí věnované přezkumu vytýkaných skutečností z roku 1999, Komise potvrzuje, že „společnosti Deltafina,
Dimon [Italia] a Transcatab pravidelně udržovaly neformální kontakty, aby projednaly předpovědi vývoje nákupních cen v Itálii“,
aniž zmiňuje žalobkyni [což ostatně jasně vyplývá z bodu 2.3 žádosti o shovívavost společnosti Dimon Italia ze dne 4. dubna
2002 (dokument č. 38281/04998), zmíněné v bodě 7 odůvodnění napadeného rozhodnutí]. V bodech 165, 184 a 185 odůvodnění napadeného
rozhodnutí Komise dále zmiňuje několik kontaktů mezi těmito třemi zpracovateli v průběhu roku 1999, ale žádný z těchto kontaktů
se netýká žalobkyně. Jak je ostatně uvedeno v bodě 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v říjnu 1999 společnosti Deltafina,
Dimon Italia a Transcatab „uzavřely [dohodu] týkající se odrůd Bright a Burely, jejíž obsah a forma jsou velmi podobné dohodě
z Villa Grazioli“. Podle Komise tato dohoda „měla v prvé řadě za cíl určit nákupní ceny surového tabáku […] u třetích balíren,
přiřadit třetí balírny s dohodnutými množstvími jednotlivým zpracovatelům a bojkotovat třetí balírny, jež se nepřipojily ke
Cogentab“. Jak tedy sama Komise uvádí v poznámce pod čarou č. 263 napadeného rozhodnutí, z písemných prohlášení společnosti
Transcatab ze dne 18. dubna 2002 poskytnutých během šetření v jejích prostorách (viz též bod 159 níže) vyplývá, že žalobkyně
opustila kartel, „protože nesouhlasila s vytvořením Cogentab“, jež bylo vytvořeno sdruženími APTI a Unitab v říjnu 1999 na
základě meziodvětvové dohody o sklizni odrůdy Burley za rok 1999 (bod 182 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Z bodu 159 odůvodnění
napadeného rozhodnutí navíc vyplývá, že obě setkání zpracovatelů, jež se uskutečnila v Římě (Itálie) v únoru 1999 a jichž
se žalobkyně neúčastnila, „byla mimo jiné příležitostí k řešení […] vytvoření smíšeného výboru pro nákup […], jenž byl následné
pojmenován Cogentab“.
Celkově vzato Komise v napadeném rozhodnutí neoznačila jediný důkaz toho, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody až do
5. listopadu 1999.
Až při soudním jednání Komise poprvé zmínila údajnou účast žalobkyně na „operativním“ setkání ze dne 22. července 1999, o němž
se nezmínila ani v oznámení námitek ani v napadeném rozhodnutí.
Oproti tomu pouze z napadeného rozhodnutí vyplývá, že žalobkyně „opustila kartel“ v roce 1999, „protože nesouhlasila s vytvořením
Cogentab“ (bod 302 odůvodnění a poznámka pod čarou č. 263 napadeného rozhodnutí) a že diskuze o vytvoření tohoto sdružení
byly zahájeny v průběhu těchto dvou setkání z února 1999 (viz bod 159 odůvodnění napadeného rozhodnutí), aniž Komise v uvedeném
rozhodnutí prokázala, že se žalobkyně těchto setkání účastnila.
Komise se tedy dopustila pochybení při posouzení skutkového stavu, když v napadeném rozhodnutí dospěla k závěru, že žalobkyně
ukončila svou účast na kartelové dohodě k 5. listopadu 1999.
S ohledem na výše uvedené úvahy tedy Komise nebyla oprávněna, když se jí nepodařilo určit přesné datum skončení účasti žalobkyně
na kartelové dohodě, stanovit jej k 5. listopadu 1999 a v souladu se zásadou
in dubio pro reo
(viz bod 129 výše) je zapotřebí jej vztahovat k únoru 1999 jako poslednímu měsíci účasti žalobkyně na kartelové dohodě.
Toto posouzení nemůže být zpochybněno argumentem Komise, že v souladu s judikaturou při neexistenci důkazů, z nichž by vyplývalo,
že se žalobkyně od roku 1998, nebo v každém případě od února 1999, veřejně od ostatních členů kartelu distancovala, správně
dovodila, že její účast na kartelové dohodě trvala až do 5. listopadu 1999, a to vzhledem k důkazům, že s tímto datem spojovali
ukončení jejího členství ostatní členové kartelu.
V tomto ohledu stačí připomenout, že Komise v napadeném rozhodnutí neprokázala, že v průběhu roku 1999, přesněji řečeno do
5. listopadu tohoto roku, se žalobkyně účastnila setkání, během nichž byly uzavírány nebo prováděny úmluvy protisoutěžní povahy
(v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Aalborg Portland a další v Komise, bod 131 výše, bod 81). Naopak, pokud jde o setkání
z února 1999, je v bodě 159 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedeno, že kromě společností Deltafina, Dimon Italia a Transcatab
přítomnost dalších zpracovatelů, žalobkyni nevyjímaje, nemohla „být jednoznačně prokázána“.
Argument Komise je navíc v rozporu se zjištěním obsaženým v napadeném rozhodnutí založeným na písemných prohlášeních společnosti
Transcatab ze dne 18. dubna 2002 (viz poznámka pod čarou č. 263 napadeného rozhodnutí), podle něho žalobkyně vzhledem k tomu,
že nesouhlasila s vytvořením Cogentab, „z kartelu vystoupila již“ před 5. listopadem 1999. Z konstatování obsažených v napadeném
rozhodnutí dále vyplývá (viz bod 159 odůvodnění napadeného rozhodnutí), že první vyjednávaní ohledně vytvoření Cogentab již
byla zahájena v průběhu setkání z února 1999 (viz také body 138 a 141 výše).
Dále je také irelevantní argument Komise, poprvé předložený v průběhu soudního jednání, že byla vůči žalobkyni „velkorysá“,
když zvolila datum 5. listopadu 1999, protože podle bodu 199 odůvodnění napadeného rozhodnutí se žalobkyně 22. listopadu 1999
účastnila setkání zpracovatelů s „pravděpodobně“ protisoutěžním předmětem jednání. Jak v oznámení námitek, tak i v napadeném
rozhodnutí totiž Komise upustila od toho, aby přiznala případné účasti žalobkyně na tomto setkání důkazní hodnotu, což by
jí umožnilo kvalifikovat ji jako usvědčující důkaz, a z tohoto důvodu ji nezohlednila při posouzení délky trvání účasti žalobkyně
na kartelové dohodě, aby tak nakonec dospěla k závěru, že žalobkyně „opustila kartel již“ před 5. listopadem 1999 (poznámka
pod čarou č. 263 napadeného rozhodnutí). Tento závěr ostatně potvrzuje zaprvé žádost o shovívavost společnosti Dimon Italia
ze dne 4. dubna 2002 a zadruhé prohlášení společnosti Transcatab ze dne 18. dubna 2002 (viz bod 138 výše).
Komise konečně také neprokázala, že se žalobkyně v průběhu roku 1999 účastnila provádění meziodvětvových dohod o různých odrůdách
tabáku nebo setkání zpracovatelů, na nichž sjednávali společný postoj, jenž pak zastávali na půdě sdružení APTI, aby tak ovlivnili
jeho pozici při vyjednávání se sdružením Unitab ohledně uvedených dohod (viz bod 165 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ve světle předchozích úvah je namístě vyhovět námitkám, že Komise nesprávně konstatovala, že žalobkyně ukončila svou účast
na kartelové dohodě dne 5. listopadu 1999, když důkazy v tomto smyslu v napadeném rozhodnutí hodnocené, jakož i další skutečnosti
vyplývající ze spisu jí umožňovaly dospět toliko k závěru, že její účast byla potvrzena pouze do února 1999 (bod 159 odůvodnění
napadeného rozhodnutí a poznámka pod čarou č. 263).
K účasti žalobkyně na kartelové dohodě mezi 29. květnem 2001 a 19. únorem 2002
Pokud se jedná o období údajného obnovení účasti žalobkyně na kartelové dohodě, tj. od 29. května 2001 do 19. února 2002,
je namístě poznamenat, že Komise založila své hodnocení na třech skutečnostech. Pokud jde o datum, k němuž žalobkyně obnovila
svou účast, Komise ho stanovila na 29. května 2001, neboť tento den zaměstnanec společnosti Deltafina zaslal zaměstnanci žalobkyně
faxovou zprávu obsahující informace o ceně za kilogram, jíž společnost Deltafina sjednávala při uzavírání smluv o pěstování
odrůdy Bright (body 211 a 302 napadeného rozhodnutí). Z této okolnosti spolu s účastí žalobkyně na dvou setkáních, k nimž
došlo 16. listopadu 2001 (bod 213 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a 8. ledna 2002 (bod 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
pak Komise dovodila, že účast žalobkyně na kartelové dohodě trvala stejně jako u společností Deltafina, Transcatab a Dimon
Italia do 19. února 2002.
–       K faxové zprávě zaslané společností Deltafina dne 29. května 2001
Pokud se v prvé řadě jedná o faxovou zprávu ze dne 29. května 2001, je třeba připomenout, že tato uváděla pouze ceny, jež
společnost Deltafina hodlala sjednávat v pěstitelských smlouvách uzavíraných se sdruženími pěstitelů o odrůdě tabáku Bright
podle stupně jeho kvality.
V tomto ohledu je namístě v prvé řadě poznamenat, že z napadeného rozhodnutí nevyplývá, že se jednalo právě o ceny, jež byly
sjednány v rámci kartelu, ani že společnost Deltafina byla kartelem pověřena je sdělovat. Tato faxová zpráva tedy představuje
ojedinělý kontakt mezi společností Deltafina a žalobkyní týkající se citlivého obchodního údaje, který se však omezoval na
ceny sjednávané ve smlouvách o pěstování jediné odrůdy ze všech odrůd uvedených v bodě 87 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Tato faxová zpráva navíc blíže nespecifikovala, ve kterých regionech tyto ceny měly být uplatňovány, ačkoli sama Komise v bodě
99 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že „se ceny surového tabáku v závislosti na dané odrůdě v jednotlivých regionech
výrazně liší“.
Za druhé je třeba poznamenat, že cena uvedená ve faxové zprávě společnosti Deltafina, jež výslovně odkazovala na pěstitelské
smlouvy, může být pouze „smluvní cenou“. Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že tato cena je zmíněna smlouvami tohoto druhu,
jež jsou obecně uzavírány mezi pěstiteli nebo sdruženími pěstitelů a zpracovateli v období od března do května roku sklizně,
a představuje „cenu, již se zpracovatelé zavazují platit v závislosti na kvalitě tabáku“ (bod 90 a 91 napadeného rozhodnutí).
Jak je vysvětleno v bodě 92 odůvodnění napadeného rozhodnutí, tato cena se liší od ceny, jež je „skutečně placena při přijetí
tabáku a jež je přímo úměrná stupňům kvality a dalším faktorům“. Tato cena, zvaná „dodací cena“, je totiž „obvykle určena
mezi měsíci prosincem a únorem“. Z bodu 279 písm. a) odůvodnění napadeného rozhodnutí ostatně vyplývá, že jediné a trvající
protiprávní jednání, jehož se zpracovatelé dopustili, mimo jiné zahrnovalo praktiky spočívající ve „stanovování společných
nákupních cen, jež zpracovatelé platili při dodání tabáku“.
Za třetí je namístě poznamenat jednak, že doručení uvedené faxové zprávy žalobkyni předcházelo pořízení pořadu jednání společností
Dimon Italia dne 10. května 2001 projednaného interně v rámci podniku a týkajícího se setkání, k němuž mělo dojít v jejích
prostorách o dva týdny později, jež spolu s dalšími body jednání počítal s diskuzí na téma „Romana Tabacchi/ATI“ (bod 209
odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dále pak byl po doručení uvedené faxové zprávy žalobkyni společností Dimon Italia dne 14. září
2001 zaslán společnostem Deltafina a Transcatab pořad jednání ohledně setkání, jež se skutečně konalo dne 18. září 2001 a jehož
se žalobkyně neúčastnila. Na tomto pořadu jednání figuruje i bod nadepsaný následovně: „Ns. rapporti Versus ATI, ETI, ROM
TAB“ („Naše vztahy s ATI/ETI a společností Romana Tabacchi“) (viz bod 212 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tentýž pořad
jednání obsahuje první bod nadepsaný „Ribadire ns. rapporti“ („Posílení našich vztahů“), formulace zde použitá nemůže být
vykládána jinak než jako potvrzení toho, co tvrdí žalobkyně, tedy že se kartelu neúčastnila. Použití slova „versus“ na jedné
straně a podnět k posílení vztahů mezi členy kartelu na straně druhé nevzbuzují žádné pochybnosti o pozici žalobkyně ve vztahu
ke společnostem Dimon Italia, Transcatab a Deltafina. Z bodu 204 odůvodnění napadeného rozhodnutí ostatně také vyplývá, že
jiné operativní setkání kartelu se uskutečnilo dne 5. června 2001 v Caserte (Itálie), tedy v období mezi doručením faxové
zprávy od společnosti Deltafina a setkáním ze dne 18. září 2001, a žalobkyně se jej neúčastnila.
Pokud tedy faxová zpráva společnosti Deltafina může být považována za důkaz o skutečnosti, že žalobkyně znovu navázala kontakt
se členem kartelové dohody, aby získala přesné informace o „smluvní ceně“ jedné odrůdy tabáku, jež měla být sjednávána při
uzavírání pěstitelských smluv, které hodlala uzavřít se sdruženími pěstitelů, tato skutečnost sama o sobě nestačí k vyvození
závěru, že žalobkyně obnovila svou účast na kartelové dohodě, a to zvláště vzhledem ke kontextu, jenž byl popsán v bodech
152 až 155 výše.
–       K setkáním ze dne 16. listopadu 2001 a 8. ledna 2002
Je zapotřebí konstatovat, že žalobkyně připouští, že se účastnila setkání ze dne 16. listopadu 2001 a 8. ledna 2002. Tvrdí
nicméně, že byla společností Dimon Italia „předvolána“ na setkání, k němuž došlo v prostorách sdružení APTI dne 16. listopadu
2001 a během něhož po ní bylo požadováno, aby vystupovala jako „prostředník“ s cílem překonat odpor sdružení Burley vůči aukčnímu
režimu prodeje tabáku prosazovanému sdruženími APTI a Unitab, který měl být spravován Cogentab. Z tohoto důvodu pak také žalobkyně
následně sezvala zúčastněné strany do svých prostor k setkání ze dne 8. ledna 2002.
V tomto ohledu je důležité připomenout, že podle ustálené judikatury k prokázání účasti podniku na kartelové dohodě stačí,
aby Komise prokázala, že se dotčený podnik účastnil setkání, během nichž byly uzavírány protisoutěžní dohody, aniž se proti
tomuto jednoznačně ohradil. Pokud účast na takovýchto setkáních byla prokázána, je na podniku, aby předložil důkazy, že jeho
účast na uvedených setkáních postrádala jakýkoli protisoutěžní podtext. tím, že prokáže, že svým konkurentům dal najevo, že
se setkání účastní s jinými úmysly, než jsou ty jejich. Důvodem této právní zásady je skutečnost, že tím, že se podnik účastnil
uvedeného setkání, aniž se veřejně distancoval od jeho předmětu jednání, vyvolal v ostatních účastnících dojem, že souhlasí
s jeho výsledkem a že se mu podřídí (viz rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 131 výše, body 81 a 82 a citovaná
judikatura).
V prvé řadě je tak třeba upozornit, že společnost Transcatab ve svých prohlášeních ze dne 18. dubna 2002 potvrdila, že žalobkyně
z kartelu vystoupila v roce 1999 během zavádění „nákupního režimu Cogentab“, aby tak podle ní získala tržní podíly od jiných
zpracovatelů, kteří mezi tím vytvořili sdružení Burley s cílem v podstatě mařit fungování režimu Cogentab, jakož i zavedení
„aukčního režimu“. Společnost Transcatab mimo jiné uvedla následující:
„Po přibližně dvou letech společnost Romana Tabacchi, mimo jiné vzhledem k dohodám o uvádění na trh uzavřených s ATI [která
byla oddělením „pro nákup tabákových listů“ bývalého italského monopolu (viz bod 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a v roce
2001 se stala členem Cogentab (viz bod 183 odůvodnění napadeného rozhodnutí)], dospěla k závěru, že je potřeba požádat o členství
ve sdružení APTI. Musela se tak vyjádřit k nákupní politice uplatňované Cogentab, jakož i k zavedení aukčního režimu obchodování.
Koncem roku 2001 a začátkem roku 2002 tak v prostorách sdružení APTI a společnosti Romana Tabacchi proběhla série setkání,
v jejichž průběhu posledně zmíněná změnila své stanovisko k aukčnímu režimu a souhlasila s mediací mezi [sdružením Burley]
a Cogentab“.
V tomto ohledu je mezi stranami nesporné, že úprava aukčního režimu nákupu surového tabáku, o níž se diskutovalo koncem roku
2001, byla o několik měsíců později upravena nařízením Rady (ES) č. 546/2002 ze dne 25. března 2002, kterým se stanoví prémie
a zaručená prahová množství pro tabákové listy podle skupiny odrůd a členského státu pro sklizně 2002, 2003 a 2004 a kterým
se mění nařízení (EHS) č. 2075/92 (Úř. věst. L 84, s. 4).
Z prohlášení společnosti Transcatab proto vyplývá, že žalobkyně definitivně ukončila svou účast na kartelové dohodě v roce
1999 a že se v roce 2001 poté, co požádala o přijetí do sdružení APTI, účastnila předmětných setkání, aby diskutovala o aukčním
režimu a podporovala mediaci mezi sdružením Burley a Cogentab, pokud jde o tento režim. Podle společnosti Transcatab se tak
žalobkyně účastnila těchto setkání se zvláštním záměrem, a tedy s jinou perspektivou než členové kartelu, jež nesvědčí o protisoutěžních
motivech na její straně.
Za druhé, jak již bylo připomenuto v bodě 138 výše, z bodu 2.3 žádosti o shovívavost společnosti Dimon Italia ze dne 4. dubna
2002 vyplývá, že v období mezi lety 1999 a 2002 pouze tři „hlavní zpracovatelé“, tj. Deltafina, Dimon Italia a Transcatab,
mezi sebou udržovali pravidelné kontakty, pokud jde o předmět kartelové dohody. Žalobkyně oproti tomu nebyla společností Dimon
Italia označena za aktivního člena kartelové dohody v uvedeném období. Je proto třeba konstatovat, že z rekonstrukce aktivit
kartelu v uvedeném období, kterou tato společnost provedla, vyplývá, že účast žalobkyně na předmětných setkáních nepovažovala
za protisoutěžně motivovanou.
Za třetí Komise během soudního jednání uznala, že v období od 29. května 2001 do února 2002 proběhlo šest setkání, z nichž
se žalobkyně účastnila pouze dvou, včetně toho z 16. listopadu 2001, jež nebylo setkáním kartelu v pravém slova smyslu, ale
setkáním sdružení APTI. Pokud se jedná o setkání ze dne 8. ledna 2002, které bylo druhým setkáním, jehož se žalobkyně během
období od 29. května 2001 až do ukončení protiprávního jednání účastnila, je třeba poznamenat, že podle prohlášení společnosti
Transcatab ze dne 18. dubna 2002 byl na tomto setkání kromě ní samotné, společností Dimon Italia a Deltafina a žalobkyně přítomen
ještě jiný subjekt. Dále je třeba připomenout, že tomuto setkání den předtím předcházelo jiné setkání, jehož se účastnily
pouze společnosti Dimon Italia, Transcatab a Deltafina (viz bod 222 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tvrzením
obsaženým v prohlášeních společnosti Transcatab a v žádosti o shovívavost společnosti Dimon Italia (viz zejména body 161 a 162
výše) Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že uvedené setkání ze dne 8. ledna 2002 bylo setkáním kartelu.
Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba dospět k závěru, že za podmínek, které jsou popsány výše, Komise neměla, pokud jde
o účast žalobkyně na kartelové dohodě v období od 29. května 2001 do 19. února 2002, k dispozici důkazy nebo soubor důkazů
nepřímých s dostatečnou důkazní hodnotou. Jak také vyplývá z napadeného rozhodnutí, řada skutečností obsažených ve správním
spise naopak mohla Komisi přivést k jinému závěru, než jaký nakonec o délce trvání účasti žalobkyně učinila.
Vzhledem k tomu, že soubor nepřímých důkazů, jichž se Komise dovolává, nedostačuje k tomu, aby mohl být učiněn závěr o účasti
žalobkyně na kartelové dohodě během výše uvedeného období, je namístě konstatovat, že se Komise dopustila nesprávného posouzení
skutkového stavu, když dospěla k závěru, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody v období od 29. května 2001 do 19. února
2002, tj. do konce protiprávního jednání.
Vzhledem ke všemu, co bylo doposud uvedeno je třeba projednávanému žalobnímu důvodu vyhovět. Z toho vyplývá, že čl. 1 písm. b)
v rozsahu, v němž konstatuje protiprávní jednání, jehož se měla žalobkyně dopustit po únoru 1999, musí být zrušen. Důsledky,
jež je z toho zapotřebí vyvodit, pokud jde o určení výše pokuty, budou zkoumány v bodě 265 a násl. níže.
4.
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nelogického odůvodnění a z porušení zásady rovného zacházení při odstupňování
výchozí částky pokuty

Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise neměla za referenční rok pro účely stanovení jejího podílu na trhu použít rok 2001. Vzhledem k tomu,
že její účast na protiprávním jednání byla přerušovaná, měla Komise založit výpočet na průměru tržních podílů za celé uvažované
období – který v jejím případě činil 4,69 % trhu – což je tím spíše vhodné v případě protiprávních jednání trvajících středně
dlouhou dobu, nebo měla nanejvýš zohlednit její tržní podíl v roce 1998, a nikoli její tržní podíl v roce 2001, kdy její účast
– za předpokladu, že by byla prokázána – byla každopádně jen částečná. Žalobkyně také uvedla, že vzhledem k menšímu rozsahu
jejího tržního podílu než u společnosti Transcatab a společnosti Dimon Italia neměla být zařazena do stejné kategorie podniků
jako posledně uvedené společnosti, kterým Komise stanovila totožnou výchozí částku ve výši 10 milionů eur. Ještě před použitím
násobitele tedy měla Komise stanovit diferencované výchozí částky.
Žalobkyně zvláště zpochybňuje použití tržního podílu za poslední celý rok trvání protiprávního jednání jakožto referenčního
kritéria pro stanovní specifické váhy podniku. Použití takového tržního podílu podle ní musí být přizpůsobené ve všech případech,
kdy stejně jako v projednávané věci byla účast podniku na kartelové dohodě přerušovaná. V takovém případě totiž tržní podíl
během posledního celého roku trvání protiprávního jednání neodráží jen prospěch, jehož podnik dosáhl prostřednictvím protisoutěžního
jednání, ale také prospěch, jehož dosáhl díky svému působení na trhu za období, kdy se na kartelové dohodě neúčastnil. A to
je právě případ, o jaký jde v projednávané věci, neboť nejvyšší nárůst dosažený žalobkyní byl zaznamenán v letech 1999 a 2000,
což je období, ve kterém se nesporně na kartelové dohodě neúčastnila.
Vzhledem k tomu, že Komise použila stejnou metodu výpočtu jak pro žalobkyni, tak pro ostatní podniky, jejichž účast na kartelové
dohodě přerušovaná nebyla, napadené rozhodnutí podle žalobkyně porušuje zásadu rovného zacházení a jeho odůvodnění je v dané
části nelogické.
Komise navrhuje, aby byly argumenty žalobkyně odmítnuty.
Komise zaprvé připomíná, že použití stejné výchozí částky v případě podniků, jejichž tržní podíly jsou zahrnuty v nevelkém
rozpětí – tak jako v projednávané věci – není podle judikatury porušením zásady rovného zacházení. Komise dále uvádí, že má
při stanovování pokut rozsáhlý prostor pro uvážení a není povinna používat přesný matematický vzorec. Tento argument je podle
Komise v každém případě irelevantní, neboť konečná částka pokuty uložené žalobkyni byla nakonec v souladu s čl. 23 odst. 2
nařízení č. 1/2003 snížena na 2,05 milionu eur.
K argumentu, kterým žalobkyně zpochybňuje použití tržního podílu za poslední celý rok trvání protiprávního jednání jakožto
referenčního kritéria, Komise zadruhé uvádí, že podle judikatury jedná v mezích svého prostoru pro uvážení, jestliže při rozdělování
dotyčných podniků do kategorií pro účely stanovení výše pokut postupuje konzistentně a způsobem, který je objektivně odůvodněný.
Tržní podíly za poslední celý rok trvání protiprávního jednání jsou podle ní adekvátním údajem o specifické váze a o dopadu
protiprávního jednání na hospodářskou soutěž, protože mohou být mimo jiné alespoň zčásti výsledkem samotného protiprávního
jednání.
Zatřetí, pokud jde o argument, podle kterého je vhodnější používat v případě protiprávních jednání trvajících středně dlouhou
dobu jako referenční kritérium průměr tržních podílů dotyčných podniků za roky, po které trvalo protiprávní jednání, Komise
nejprve oponuje, že protiprávní jednání v projednávané věci netrvalo „středně“ dlouhou dobu, nýbrž „dlouhou“ dobu. Dále uvádí,
že právě proto, že žalobkyně na jistou dobu přerušila svou účast na kartelové dohodě, nemůže být uvedený průměr tržních podílů
parametrem, s jehož pomocí by bylo možné rozdělit dotyčné podniky do kategorií pro účely stanovení výše pokut. Mimoto pro
výpočet tohoto průměru by Komise musela od každého z podniků zapojených do kartelové dohody získat nejen údaje týkající se
vlastního nákupu surového tabáku za roky 1995 až 2000 včetně, ale také celkovou hodnotu nákupů surového tabáku za každý z uvedených
roků, což by zahrnovalo též nákupy veškerých dalších italských zpracovatelů tabáku za šestileté období trvání kartelové dohody,
přičemž je třeba vzít v úvahu veškeré obtíže, jaké to s sebou může nést.
Každopádně, i kdyby Komise chtěla vzít v úvahu průměr tržních podílů dotyčných podniků za roky, po které kartelová dohoda
trvala, a i kdyby tržní podíl žalobkyně činil přibližně 5 %, rozpětí 5 % až 11 % není podstatě větší než rozpětí 11 % až 18 %,
které judikatura považovala za rozumné. Tato teze žalobkyně by navíc ani nebyla myslitelná, kdyby se protiprávního jednání
účastnila například jen během posledního roku trvání kartelové dohody. Podle Komise tedy není odůvodnitelné, aby žalobkyně
získala jakoukoli výhodu ve smyslu snížení pokuty kvůli tomu, že její účast na aktivitách kartelové dohody trvala déle než
jeden rok.
K argumentu, podle kterého by bylo vhodné přizpůsobit použití tržního podílu za poslední celý rok trvání kartelové dohody
ve všech případech, kdy byla účast na kartelové dohodě přerušovaná, Komise začtvrté poznamenává, že v napadeném rozhodnutí
již byla kratší délka účasti žalobkyně zohledněna při výpočtu základní výše pokuty, která jí byla uložena. Podle Komise tedy
není jasné, proč by měla být tato časově omezenější účast zohledňována také z titulu polehčujících okolností.

Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba poukázat na skutečnost, že pokud jde o výběr referenčního roku pro účely stanovení relativní váhy podniků,
pokyny ve čtvrtém a pátém pododstavci bodu 1 A sice stanoví rozdílné zacházení s podniky na základě jejich hospodářského významu,
avšak neuvádí, ve vztahu k jakému roku musí být relativní váha podniků stanovena. V tomto ohledu je jediným bodem pokynů,
podle kterého má být zohledňováno účetní období, které předcházelo roku přijetí rozhodnutí, bod 5 písm. a) druhý pododstavec
pokynů, který se však použije pouze na stanovení obratu za účelem dodržení meze 10 % v souladu s čl. 23 odst. 2 druhým pododstavcem
nařízení č. 1/2003. Z toho vyplývá, že není použitelný pro účely stanovení relativní váhy podniků činných v kartelové dohodě.
Z judikatury vyplývá, že Komise je povinna zvolit takovou metodu výpočtu, která umožní zohlednit velikost a hospodářskou sílu
každého dotyčného podniku, jakož i rozsah protiprávního jednání spáchaného každým z nich, a to v závislosti na hospodářské
realitě v době, kdy bylo uvedené protiprávní jednání spácháno. Podle judikatury je též zapotřebí vymezit uvažované období
tak, aby získané obraty či tržní podíly byly co nejlépe srovnatelné. Z toho vyplývá, že referenčním rokem nemusí být nutně
poslední celý rok, po který trvalo protiprávní jednání (v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 13. září 2010, Trioplast
Wittenheim v. Komise, T‑26/06, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 81 a 82 a citovaná judikatura).
Jak vyplývá z bodu 372 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který se týká stanovení tržního podílu společnosti Deltafina, rok
2001, který byl v projednávané věci použit jako referenční rok pro účely stanovení relativní váhy podniků, byl posledním celým
rokem trvání protiprávního jednání, kterého se dopustili zpracovatelé.
Komise tak zařadila společnost Deltafina, jejíž tržní podíl v roce 2001 činil 25 %, do samostatné kategorie (bod 372 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) a společnosti Dimon Italia a Transcatab a žalobkyni, jejichž tržní podíly v roce 2001 činily 11,28 %
v případě společnosti Dimon Italia (bod 35 odůvodnění napadeného rozhodnutí), 10,8 % v případě společnosti Transcatab (bod
37 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a 8,86 % v případě žalobkyně (bod 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí), zařadila společně
do jedné kategorie (bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Po zařazení společností do kategorií a po použití násobitele
1,5 v případě společnosti Deltafina a násobitele 1,25 v případě společností Transcatab a Dimon Italia, byly výchozí částky
stanoveny na 37,5 milionu eur v případě společnosti Deltafina, 12,5 milionu eur v případě společností Transcatab a Dimon Italia
a 10 milionů eur v případ žalobkyně (bod 376 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury metoda spočívající v rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií,
aby se provedlo rozdílné zacházení ve fázi stanovení výchozí částky pokut, i když nezohledňuje rozdíly ve velikosti mezi podniky
téže kategorie, s sebou nese stanovení paušální výchozí částky pro podniky spadající do stejné kategorie (viz rozsudek Tribunálu
ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical v. Komise, T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 83 a citovaná judikatura, a rozsudek
Itochu v. Komise, bod 103 výše, bod 73).
Takovéto rozdělení do kategorií však musí dodržovat zásadu rovného zacházení, podle níž je zakázáno zacházet se srovnatelnými
situacemi rozdílně a s rozdílnými situacemi stejně, pokud takové zacházení není objektivně odůvodněné (viz v tomto ohledu
judikatura citovaná v bodě 102 výše). Kromě toho podle judikatury musí být pokuty přiměřené přinejmenším ve vztahu ke skutečnostem
vzatým v úvahu pro posouzení závažnosti protiprávního jednání. K ověření, zda rozdělení účastníků kartelové dohody do kategorií
je v souladu se zásadami rovného zacházení a proporcionality, je třeba posoudit, zda je toto rozdělení soudržné a objektivně
odůvodněné (v tomto smyslu viz rozsudky Daiichi Pharmaceutical v. Komise, bod 180 výše, body 84 a 85, a Itochu v. Komise,
bod 103 výše, bod 74).
Podle napadeného rozhodnutí se žalobkyně účastnila kartelové dohody zaprvé v období od října 1997 do 5. listopadu 1999 a zadruhé
v období od 29. května 2001 do 19. února 2002, zatímco ostatní účastníci se účastnili bez přerušení od 29. září 1995 do 19. února
2002. Ačkoli Komise poukázala na skutečnost, že se žalobkyně oproti ostatním účastníkům kartelové dohody účastnila kartelové
dohody po kratší a přerušované období – jehož přesnou délku trvání žalobkyně zpochybňuje, jak již bylo konstatováno výše v rámci
třetího žalobního důvodu –vycházela však z tržních podílů dotčených podniků, včetně žalobkyně, v roce 2001, což byl poslední
celý rok trvání protiprávního jednání, a to bez ohledu na skutečnost, že se žalobkyně podle napadeného rozhodnutí začala znovu
účastnit na tomto protiprávním jednání až od 29. května 2001.
Tím, že Komise použila pro účely stanovení výchozí částky pokut jako kritérium tržní podíl za poslední celý rok trvání protiprávního
jednání, zacházela tedy s rozdílnými situacemi stejně. Situace žalobkyně totiž byla odlišná od situace ostatních tří zpracovatelů,
protože se podle napadeného rozhodnutí celkově účastnila kartelové dohody po kratší a přerušované období a údajně se jí účastnila
jen po menší část roku 2001, zatímco tito ostatní zpracovatelé se jí nadále účastnili bez přerušení od září 1995 do února
2002. Použití roku 2001 jako referenčního roku tedy zakládá nerovné zacházení na úkor žalobkyně.
Takovéto nerovné zacházení nemá objektivní odůvodnění. Komise sice může přihlédnout k tržním podílům podniku za poslední celý
rok konstatovaného protiprávního jednání za účelem posouzení jeho velikosti a hospodářské síly na určitém trhu a rozsahu protiprávního
jednání, kterého se dopustil (viz bod 177 výše), musí však dbát na to, aby tržní podíl každého ze zúčastněných podniků správně
odrážel hospodářskou realitu v době, kdy bylo uvedené protiprávní jednání spácháno. V případě dlouhotrvajících protiprávních
jednání, jako je tomu i v projednávané věci, však zpravidla mohou tržní podíly za poslední celý rok trvání protiprávního jednání
sloužit v tomto ohledu jako relevantní ukazatele a mohou vést k co možná nejlépe srovnatelným výsledkům hlavně za účelem rozdělení
zúčastněných podniků do kategorií, pouze odpovídá-li poslední celý rok trvání protiprávního jednání, tak jak byl zohledněn
Komisí, také době účasti každého z těchto podniků.
V projednávané věci však Komise neuvádí v napadeném rozhodnutí žádné platné odůvodnění pro zvolený postup, v jehož rámci dotyčné
čtyři zpracovatele rozdělila do dvou kategorií, a konkrétně žalobkyni a společnosti Transcatab a Dimon Italia, z nichž první
je dceřinou společností nadnárodní skupiny SCC a druhá dceřinou společností nadnárodní skupiny Dimon, zařadila do stejné kategorie
z důvodu jejich tržních podílů v roce 2001. Komise v tomto ohledu pouze konstatuje, že jelikož mají společnosti Transcatab
a Dimon Italia a žalobkyně menší podíly na trhu, musí jim být „stanovena menší výchozí částka pokuty“ než společnosti Deltafina
(bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Naproti tomu vzhledem k rozdílné délce trvání jejich účasti na kartelové dohodě,
a to i v průběhu roku 2001, vzhledem k různým úlohám, jež zastávaly při koncipování a provádění kartelové dohody a vzhledem
k jejich nestejné velikosti a hospodářské síle neexistovalo žádné objektivní odůvodnění, na jehož základě by Komise mohla
žalobkyni stavět na roveň společnostem Dimon Italia a Transcatab a zahrnout tyto tři podniky do téže kategorie, s tím, že
jim stanoví stejnou výchozí částku pokuty.
S ohledem na úvahy obsažené v bodech 301 a 302 odůvodnění napadeného rozhodnutí o délce trvání protiprávního jednání Komise
za těchto podmínek nemohla brát rok 2001 za poslední celý rok trvání konstatovaného protiprávního jednání, aniž tím ve vztahu
k žalobkyni porušila zásadu rovného zacházení, neboť podle Komise se žalobkyně na protiprávním jednání účastnila až od 29. května
2001 (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, Fiskeby Board v. Komise, T‑319/94, Recueil, s. II‑1331,
bod 43).
To platí tím spíše vzhledem k úvahám, které byly uvedeny v bodech 150 až 165 výše v rámci posouzení třetího žalobního důvodu
a podle nichž Komise nesprávně vycházela z toho, že se žalobkyně začala na kartelové dohodě znovu účastnit dne 29. května
2001 a účastnila se jí až do konce trvání protiprávního jednání.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba učinit závěr, že když Komise použila jako kritérium tržní podíl za poslední celý
rok trvání protiprávního jednání, tj. rok 2001, na všechny zúčastněné podniky, na základě čehož pak Komise zařadila žalobkyni
a společnosti Mindo a Transcatab do stejné kategorie a stanovila jim stejnou výchozí částku, porušila tím zásadu rovného zacházení.
Argumenty, které Komise v této souvislosti přednesla, nemohou tento závěr zpochybnit.
Pokud jde zaprvé o argument, že tržní podíly za poslední celý rok trvání protiprávního jednání jsou adekvátním údajem o specifické
váze a o dopadu protiprávního jednání na hospodářskou soutěž, a to i s přihlédnutím ke skutečnosti, že by obvykle mohly být
alespoň zčásti výsledkem samotného protiprávního jednání, stačí konstatovat, že takto tomu není právě tehdy, když se dotyčný
podnik na tomto protiprávním jednání neúčastnil po celý tento poslední rok (viz bod 184 výše). Dále je třeba poznamenat, že
takové konstatování nemůže podniku bránit v tom, aby prokázal, jako je tomu i v projednávané věci, že tržní podíl za uvažované
období není z důvodů, jež jsou pro něj charakteristické, údajem o jeho skutečné velikosti a o jeho hospodářské síle ani o rozsahu
protiprávního jednání, kterého se dopustil (v tomto smyslu viz rozsudek Fiskeby Board v. Komise, bod 186 výše, bod 42). Tržní
podíl žalobkyně za rok 2001 s ohledem na pozoruhodný nárůst jejího podílu na trhu za období, kdy se na kartelové dohodě neúčastnila,
totiž nelze považovat za výsledek její účasti na protiprávním jednání, či přinejmenším jej lze za takový výsledek považovat
jen v omezené míře, jak to Komise uznala na jednání. V tomto ohledu nemůže obstát argument, který Komise přednesla na jednání
a podle kterého se žalobkyně každopádně účastnila na kartelové dohodě po rozhodující období, tj. v druhé části roku 2001.
Tento argument totiž Komise nijak nepodložila a svou podstatou je v rozporu s postupem, který Komise zvolila v napadeném rozhodnutí,
tj. vycházet z posledního celého roku trvání protiprávního jednání. Jak již bylo konstatováno v rámci posouzení třetího žalobního
důvodu (viz body 150 až 165 výše), Komise každopádně právně dostačujícím způsobem neprokázala, že se žalobkyně na kartelové
dohodě účastnila v průběhu druhého pololetí roku 2001.
Zadruhé k argumentu, kterým je v podstatě zpochybňováno použití průměrných tržních podílů, a to z důvodu, že by si Komise
musela obtížně opatřovat jisté informace, stačí poukázat na to, že v případě tržních podílů, které Komise zohlednila za rok
2001, Komise použila pouze informace, které jí poskytly samotné podniky. Z bodů 31, 35, 37 a 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí
totiž vyplývá, že tržní podíly společností Deltafina, Dimon Italia a Transcatab a žalobkyně, které Komise použila v bodech
372 a 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí za účelem stanovení výchozí částky pokut a za účelem rozdílného zacházení, odpovídají
vlastním odhadům každého z těchto podniků. Jak dále vyplývá z dokumentů, které Komise na žádost Tribunálu založila do spisu,
Komise měla k dispozici údaje o tržních podílech těchto podniků za roky 1999 až 2002, které jí byly poskytnuty v průběhu správního
řízení na její výslovnou žádost. Argument, že by pro Komisi bylo zvlášť obtížné získat další údaje, tedy nemůže obstát, neboť
z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise toto rozhodnutí založila na údajích k rokům 1999 až 2002, jež považovala za vhodné
si vyžádat od zpracovatelů a které jí byly těmito zpracovateli poskytnuty.
Pokud jde zatřetí o argument vycházející z toho, že v napadeném rozhodnutí již byla zohledněna kratší doba trvání účasti žalobkyně
pro účely výpočtu základní výše pokuty, která jí byla uložena, stačí konstatovat, že posuzovaným žalobním důvodem je ve skutečnosti
zpochybňováno stanovení výchozí částky, které se provádí na základě závažnosti protiprávního jednání, a nikoli na základě
jeho doby trvání. V rozporu s tvrzením Komise navíc žalobkyně nepožadovala, aby byla její časově omezenější účast zohledněna
z titulu polehčujících okolností.
Začtvrté k argumentu Komise, že posuzovaný žalobní důvod nutně předpokládá, že účast žalobkyně na kartelové dohodě trvala
mnohem déle než rok, a že je proto těžko odůvodnitelné, aby žalobkyně kvůli této skutečnosti získala jakoukoli výhodu ve smyslu
snížení pokuty, je nutno konstatovat, že se jedná o čistě hypotetický argument, který nemá žádnou důkazní hodnotu. V případě
– zmíněném Komisí – kdy by se účast podniku na kartelové dohodě zužovala jen na poslední rok, by totiž mohl být vzat v úvahu
pouze tržní podíl za tento rok. Avšak vzhledem k tomu, že v projednávané věci tomu tak není, Komise neobjasnila, jak a do
jaké míry mohly žalobkyně získat výhodu kvůli tomu, že její účast na kartelové dohodě trvala mnohem déle než jen poslední
rok trvání protiprávního jednání.
Pokud jde konečně o výklad hodnoty nákupů žalobkyně za rok 2001, jenž Komise navrhla na jednání a jímž chce dokázat, že tržní
podíl žalobkyně v roce 2001 byl v podstatě podhodnocen, stačí podotknout, že tento argument musí být odmítnut, neboť zpochybňuje
to, co Komise konstatovala v napadeném rozhodnutí.
Druhému žalobnímu důvodu proto musí být vyhověno v rozsahu, v němž Komise porušila zásadu rovného zacházení tím, že výchozí
částku stanovenou žalobkyni založila na jejím tržním podílu za referenční rok 2001. Důsledky, které z toho musejí být vyvozeny
pro stanovení výše pokuty, budou zkoumány v bodě 265 a následujících níže.
5.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatečného snížení pokuty z titulu „rušivého“ vlivu žalobkyně a z nezohlednění
dalších polehčujících okolností
Žalobkyně Komisi vytýká, že jí základní výši pokuty snížila jen o 30 %.
Argumentaci žalobkyně lze rozdělit do dvou částí. V rámci první části žalobkyně tvrdí, že Komise nepřihlédla k polehčující
okolnosti spočívající v tlacích, jimž byla vystavena, a k její čistě pasivní roli v rámci protiprávního jednání. V rámci druhé
části žalobkyně tvrdí, že když Komise uznala polehčující okolnost spočívající v „častém maření cílů kartelové dohody“, nepřiznala
z hlediska pokynů odpovídající váhu tomu, že fakticky soustavně neprováděla rozhodnutí kartelu.

K první části čtvrtého žalobního důvodu vycházející z toho, že Komise v rámci polehčujících okolností nezohlednila tlaky,
jimž byla žalobkyně vystavena, a její čistě pasivní roli
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně připomíná, že již v průběhu správního řízení vysvětlila, že její formální účast na kartelové dohodě byla výsledkem
tlaků, jimž byla vystavena ze strany ostatních zpracovatelů, a že obava z jejich odvety ji přivedla ke zdánlivé účasti, aby
tak splnila přání „tvrdého jádra“ kartelové dohody představovaného společnostmi Deltafina, Dimon Italia a Transcatab.
Na podporu svého tvrzení připomíná, že poskytla následující důkazy:
–        interní memorandum společnosti Dimon Italia ze dne 9. října 1997 (dokument č. 39281-4670/4671), které se zmiňovalo o iniciativě
společnosti Deltafina, jejímž cílem bylo realizovat dohodu mezi „pěti velkými“ italskými zpracovateli, což svědčí o tlacích
vyvíjených touto společností na všechny podniky z odvětví s podstatným zastoupením na trhu ve snaze o vytvoření kartelové
dohody zpracovatelů;
–        dokument týkající se sklizně za rok 1997 (dokument č. 38281-434/435 ), který společnost Deltafina zaslala ostatním zpracovatelům
a který se zmiňuje o „záměru jednat ve shodě vůči případnému narušení trhu zvnějšku“;
–        memorandum předložené společností Transcatab dne 9. dubna 2002 (dokument č. 38281-04103), v němž tato společnost přiznává,
že se v roce 1996 se společnostmi Deltafina a Dimon Italia dohodla na „vyvinutí maximálního možného tlaku, aby [protisoutěžní]
strategie byly přijaty také ostatními zpracovateli působícími v Itálii“;
–        e-mail zaslaný dne 10. května 2001 zaměstnancem společnosti Dimon Italia jeho kolegovi z téhož podniku (dokument č. 38281-04856),
ve kterém je zmínka o záměru této společnosti uskutečnit se společností Transcatab návštěvu u některých zákazníků (odběratelů)
za účelem společného projednání „situace z tržního hlediska“ a rizik spojených s nákupem tabáku od jiných zpracovatelů (kteří
se neúčastní na kartelové dohodě), mezi nimiž byla pravděpodobně uvedena i žalobkyně, která tou dobou jednala zcela samostatně
a byla vnímána jako subjekt narušující trh.
Žalobkyně dále uvádí, že v rámci správního řízení rovněž tvrdila, že její účast byla od počátku pasivní či následovnická,
a to po celou dobu trvání protiprávního jednání, které jí bylo vytýkáno.
Navzdory takovýmto důkazům a přesným tvrzením žalobkyně v průběhu správního řízení však podle ní napadené rozhodnutí neobsahuje
žádnou zmínku o tlaku, který na ni vyvíjela společnost Deltafina a ostatní členové „tvrdého jádra“.
Žalobkyně v replice upřesňuje, že v rámci výpočtu pokuty je Komise povinna zohlednit všechny polehčující okolnosti, jestliže
podnik prokázal, že se jich může dovolávat, a nemůže některou nebo některé z nich opomenout, ledaže toto své rozhodnutí odůvodní.
Nezohlednění tlaků, jimž byla žalobkyně vystavena, je podle ní také porušením povinnosti vést šetření pečlivě a nestranně.
Žalobkyně nakonec napadá skutečnost, že na ni byla použita zásada stanovená judikaturou, podle níž účast podniku na protiprávním
jednání nebyla výlučně pasivní již z toho pouhého důvodu, že kartelovou dohodu neohlásila. Použití této zásady se stejnou
přísností na „velké podniky“ a na rodinné podniky je podle žalobkyně nespravedlivé a nepřiměřené.
Komise navrhuje, aby byla první část čtvrtého žalobního důvodu zamítnuta.
Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba poznamenat, že žalobkyně ve své argumentaci jasně nerozlišuje mezi několikrát zmíněnou skutečností, že ji
údajně „tvrdé jádro“ kartelu nutilo pod hrozbou odvety k účasti na kartelové dohodě, neboť se nacházela ve strukturálně slabší
situaci než její konkurenti, a skutečností, že se rozhodla na kartelové dohodě účastnit, přičemž si však zachovala „zdrženlivý
postoj“, takže se účastnila jen navenek a její chování bylo pasivní či následovnické.
Tyto dvě skutečnosti, o kterých se žalobkyně zmiňuje, je třeba zkoumat odděleně. Ačkoli spolu mohou obě tyto skutečnosti úzce
souviset a ačkoli lze jednu chápat jako důsledek té druhé, neboť „zdrženlivý postoj“ může být výrazem a projevem nátlaku,
jsou přesto spjaty se dvěma různými situacemi a dvěma různými okamžiky, neboť tlak, jemuž byla žalobkyně vystavena, se konkretizoval
hlavně v okamžiku před jejím „vynuceným“ vstupem do kartelu a „pasivní“ či „následovnické“ chování je třeba datovat do doby
po jejím vstupu do kartelu.
Proto je třeba postupně zkoumat výtky vycházející nejprve z nezohlednění skutečnosti, že se žalobkyně na kartelové dohodě
podílela z donucení, a následně z nezohlednění polehčující okolnosti spočívající v její výlučně pasivní nebo následovnické
roli při uskutečňování protiprávního jednání.
Zvláště je třeba prokázat, zda Komise právem a bez porušení své povinnosti neuznala zaprvé to, že se žalobkyně na kartelové
dohodě účastnila z donucení, a zadruhé to, že v rámci provádění kartelové dohody zaujímala pasivní roli.
–       K výtce vycházející z nezohlednění skutečnosti, že se žalobkyně na kartelové dohodě účastnila z donucení
Žalobkyně tvrdí, že ačkoli byla pomocí důkazů pořízených v rámci správního řízení prokázána existence výhružek či tlaků vůči
ní, a to hlavně ze strany společnosti Deltafina, ale také ze strany ostatních členů „tvrdého jádra“ kartelu, Komise k těmto
důkazům nepřihlédla.
Nejprve je nutno konstatovat, že existence výhružek a tlaků ve snaze přimět podnik k účasti na protiprávním jednání porušujícím
právo hospodářské soutěže nepatří mezi polehčující okolnosti vyjmenované v pokynech.
Z judikatury vyplývá, že tlak vyvíjený ze strany podniků ve snaze přimět další podniky k účasti na protiprávním jednání porušujícím
právo hospodářské soutěže, nezbavuje, bez ohledu na jeho velikost, dotyčný podnik odpovědnosti za spáchané protiprávní jednání,
nemění nic na závažnosti kartelové dohody a nemůže představovat polehčující okolnost pro účely stanovení výše pokut, protože
dotyčný podnik mohl případný tlak oznámit příslušným orgánům a podat k nim stížnost (v tomto smyslu viz rozsudek Dansk Rørindustri
a další v. Komise, bod 69 výše, body 369 a 370, a rozsudek Tribunálu ze dne 29. listopadu 2005, Union Pigments v. Komise,
T‑62/02, Sb. rozh. s. II‑5057, bod 63).
Komise proto nebyla povinna přihlížet k výhružkám, které byly v projednávané věci zmiňovány, jako k polehčující okolnosti
(v tomto smyslu viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 640).
Argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
Ze spisu sice vyplývá, že žalobkyně mohla být vystavena tlaku ze strany ostatních podniků, které již v roce 1997, kdy vstoupila
na trh jako nezávislý subjekt, předmětnou kartelovou dohodu realizovaly, nevyplývá z něj však, že by se alespoň pokusila tento
tlak oznámit příslušným orgánům, a ostatně ani to, že by hlavně na počátku tento tlak trpěla zcela pasivně (viz body 221 až
224 níže).
S ohledem na výše uvedené je třeba tuto výtku zamítnout.
–       K výtce vycházející z nezohlednění výlučně pasivní nebo následovnické role žalobkyně
V bodě 3 první odrážce pokynů se upřesňuje, že pokuta může být snížena z důvodu polehčujících okolností, například když dotyčný
podnik hrál „výlučně pasivní nebo „následovnick[ou]“ rol[i] při protiprávním jednání“.
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že ze skutečností, které mohou odhalit pasivní roli podniku v kartelové dohodě, lze zohlednit
jeho výrazně sporadičtější účast na setkáních ve srovnání s ostatními účastníky kartelové dohody (rozsudek Tribunálu ze dne
9. července 2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00, Recueil, s. II‑2473, bod 168; viz rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise,
bod 97 výše, bod 331 a citovaná judikatura), jakož i jeho opožděný vstup na trh, kterého se protiprávní jednání týká, bez
ohledu na délku trvání účasti na protiprávním jednání (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1985,
Stichting Sigarettenindustrie a další v. Komise, 240/82 až 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 a 269/82, Recueil, s. 3831, bod
100, a rozsudek ze dne 8. října 2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 77 výše, bod 164 a citovaná judikatura), nebo také existenci
výslovných prohlášení učiněných v tomto smyslu zástupci ostatních podniků, které se účastnily protiprávního jednání (viz rozsudek
Tokai Carbon a další v. Komise, bod 95 výše, bod 331 a citovaná judikatura). Tribunál mimoto shledal, že „výlučně pasivní
role“ účastníka kartelu znamená, že zaujal „zdrženlivý postoj“, tedy aktivně se neúčastnil vypracování protisoutěžní dohody
nebo dohod (viz rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, bod 105 výše, bod 252 a citovaná judikatura).
Nejprve je třeba upřesnit, že s ohledem na závěry učiněné v rámci třetího žalobního důvodu o datu ukončení účasti žalobkyně
na kartelové dohodě v roce 1999 a její účasti v období od 29. května 2001 do 19. února 2002, je třeba se výlučně pasivní nebo
následovnickou rolí žalobkyně zabývat pouze za období od října 1997 do února 1999.
Pokud jde zaprvé o uvedené období trvání protiprávního jednání, žalobkyně se nemůže platně domáhat uplatnění polehčujících
okolností na základě tvrzení, že byla k účasti na kartelové dohodě donucena. I kdyby totiž bylo prokázáno, že ostatní účastníci
kartelové dohody, které definuje jako „tvrdé jádro“, na ni vyvíjeli ekonomický nátlak s cílem, aby souhlasila s ujednáními
v rámci kartelové dohody, žalobkyně se po svém vstupu do kartelu podřídila rozhodnutím účastníků kartelové dohody a při uskutečňování
protiprávního jednání nezaujímala výlučně pasivní nebo následovnickou roli. Jak je upřesněno v pokynech, ke snížení pokuty
může vést pouze „výlučně“ pasivní nebo následovnická role. Nestačilo by tedy, že dotyčný podnik zaujal v některých obdobích
trvání kartelové dohody nebo ve vztahu k některým ujednáním v rámci kartelové dohody „zdrženlivý postoj“, a to i kdyby se
ho v projednávané věci podařilo prokázat (v tomto smyslu viz rozsudky Jungbunzlauer v. Komise, bod 105 výše, bod 254, a ze
dne 8. října 2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 77 výše, bod 179).
Tento závěr je zadruhé potvrzen skutečností, že se žalobkyně během předmětného období zcela pravidelně účastnila setkání v rámci
kartelové dohody. Jak uvádí Komise, v době od října 1997 do prosince 1998 se žalobkyně účastnila deseti setkání z dvanácti
(v tomto ohledu viz body 124, 128, 129, 131, 132, 142, 144, 146 a 155 odůvodnění napadeného rozhodnutí), přičemž jedinými
setkáními, kterých se žalobkyně v tomto období neúčastnila, byla setkání konaná ve dnech 16. a 22. října 1998 (body 145 a 152
odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dvě z těchto setkání se navíc konala v jejích prostorách. Jedná se o setkání konaná ve
dnech 20. října 1997 (bod 128 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a 2. prosince 1998 (bod 146 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z bodu 150 odůvodnění napadeného rozhodnutí konečně vyplývá, že žalobkyně dne 2. července 1998 dojednala se společnostmi Dimon
Italia, Deltafina a Transcatab maximální cenu, která měla být nabídnuta v nabídkovém řízení divize ATI.
Z napadeného rozhodnutí (viz bod 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí) též zatřetí vyplývá, že žalobkyně dne 29. května 1998
pozvala předsedy správních rad společností Deltafina, Dimon Italia a Transcatab k účasti na setkání konaném dne 4. června
1998. Po tomto setkání pak svolala ještě další setkání na 2. července 1998, které se pak konalo dne 4. července 1998. V průběhu
tohoto setkání byla uzavřena písemná dohoda, kterou připravil či přepsal zástupce žalobkyně, tzv. dohoda z „Villa Grazioli“,
jejímž cílem bylo stanovení nákupních cen surového tabáku odrůd Burley, Bright a DAC (bod 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně v tomto ohledu podhodnocuje svou roli předsedajícího na setkáních v rámci kartelové dohody, jejichž cílem byla příprava
této dohody, neboť tvrdí, že tato její role v podstatě zahrnovala jen administrativní úkoly a neumožňovala jí ovlivnit koncepci
či formulaci dohody. To, že svolávala setkání, navrhovala pořad jednání a rozesílala přípravné dokumenty k setkáním, je totiž
neslučitelné s pasivní rolí následovníka se zdrženlivým postojem. Takové jednání prozrazuje vstřícný a aktivní přístup žalobkyně
k přípravě, pokračování a kontrole kartelové dohody. Ostatně skutečnost, že se předseda správní rady žalobkyně, p. B. (který
společnost ovládal), sám účastnil setkání v rámci kartelové dohody, není v tomto ohledu zcela bezvýznamná i přesto, že v tomto
podniku neexistovala hierarchická struktura tak jako u ostatních účastníků kartelové dohody. Tyto skutečnosti však tak jako
tak nemohou dokazovat, že by role žalobkyně byla „výlučně pasivní nebo následovnická“ (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek
Jungbunzlauer v. Komise, bod 105 výše, bod 257).
Žalobkyně ostatně nezmiňuje žádné specifické okolnosti ani důkazy, jako například prohlášení jiných účastníků kartelové dohody,
které by mohly dokazovat, že se její postoj na daných setkáních podstatně lišil od postoje ostatních účastníků kartelové dohody
tím, že by se jednalo o ryze pasivní či následovnický postoj.
Navíc pokud se podnik účastnil, aniž při tom hrál aktivní roli, setkání s protisoutěžním cílem, musí být považován za podnik,
který se na kartelové dohodě podílel, ledaže prokáže, že se od protiprávního jednání ve vzájemné shodě otevřeně distancoval.
Svou účastní na setkáních totiž žalobkyně v zásadě souhlasila – či přinejmenším předstírala, že souhlasí – s obsahem protisoutěžních
dohod, které na ní byly uzavřeny (v tomto smyslu viz rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 131 výše, body 81, 82
a 85).
V tomto ohledu nemůže obstát tvrzení, že by v podstatě bylo nespravedlivé a nepřiměřené použít tuto judikaturu se stejnou
přísností na velké podniky, které mají právní a ekonomické znalosti a infrastruktury, které jim umožní lépe rozpoznat, že
jejich chování představuje protiprávní jednání, a jaké důsledky z něj vyplývají podle právních předpisů o hospodářské soutěži,
a na malé rodinné podniky, které nemusí nutně vnímat jisté chování jako protiprávní. Stačí totiž připomenout, že bod 1 A pátý
pododstavec pokynů Komisi podle ustálené judikatury umožňuje zvýšit pokuty velkých podniků, ale neukládá jí snížit pokuty
malých podniků. Navíc vzhledem k tomu, že neslučitelnost dotyčné kartelové dohody s pravidly hospodářské soutěže je výslovně
potvrzena v čl. 81 odst. 1 písm. a) až c) ES a že je potvrzena ustálenou judikaturou, žalobkyně nemůže tvrdit, že neměla dostatečnou
znalost relevantního práva. Z napadeného rozhodnutí dále vyplývá, že dané podniky si byly dobře vědomy protiprávnosti kartelové
dohody, jejímž cílem bylo stanovení cen, rozdělení trhu a rozdělení zákazníků (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek SNCZ v. Komise,
bod 89 výše, bod 82).
Podle judikatury v každém případě platí, že k tomu, aby protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže mohlo
být považováno za spáchané úmyslně, není nutné, aby si byl podnik vědom porušení těchto pravidel, ale postačí, že nemohl nevědět,
že cílem jeho chování je omezení hospodářské soutěže (rozsudky Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Ferriere Nord v. Komise, T‑143/89,
Recueil, s. II‑917, a SNCZ v. Komise, bod 89 výše, bod 83).
Komise mimoto není nijak povinna snížit výši pokut, pokud jsou dotyčnými podniky malé a střední podniky (MSP). Velikost podniku
je již totiž zohledněna maximální výší stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a ustanoveními pokynů. Kromě těchto
úvah o velikosti není žádný důvod zacházet s MSP odlišně od jiných podniků. Skutečnost, že určité podniky jsou MSP, je nezbavuje
povinnosti dodržovat pravidla hospodářské soutěže (v tomto smyslu viz rozsudek SNCZ v. Komise, bod 89 výše, bod 84; v tomto
smyslu viz také rozsudek Tribunálu ze dne 30. dubna 2009, CD-Contact Data v. Komise, T‑18/03, Sb. rozh. s. II‑1021, bod 115).
Komise proto neporušila pokyny, když na žalobkyni neuplatnila polehčující okolnosti z titulu její výlučně pasivní nebo následovnické
role při uskutečňování protiprávního jednání.
–       K nedostatku odůvodnění
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že, pokud se jedná o její pasivní roli v rámci kartelové dohody a v souvislosti s existencí tlaků,
které ji donutily k účasti na kartelové dohodě, napadené rozhodnutí není odůvodněno.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že mezi skutečnostmi, které žalobkyně ve své odpovědi na oznámení námitek výslovně zmínila
jako polehčující okolnosti, je pouze ta, jež souvisí s pasivní rolí v rámci protiprávního jednání, a dále, že Komise tuto
polehčující okolnost v napadeném rozhodnutí skutečně nezohlednila.
Nelze však argumentovat tím, že v části napadeného rozhodnutí věnované polehčujícím okolnostem Komise neobjasnila, proč měla
za to, že nemusí zohlednit některé skutečnosti, na které žalobkyně v této souvislosti poukázala ve své odpovědi na oznámení
námitek.
V tomto ohledu je zapotřebí připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že Komise je sice na základě článku 253 ES povinna
odůvodnit svá rozhodnutí uvedením skutkových okolností, na nichž závisí odůvodnění rozhodnutí a úvahy, které ji vedly k jeho
přijetí, toto ustanovení však nepožaduje, aby Komise projednávala všechny skutkové a právní okolnosti, které byly probírány
v průběhu správního řízení (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise,
322/81, Recueil, s. 3461, body 14 a 15, a rozsudek Fiskeby Board v. Komise, bod 186 výše, bod 127).
A z bodu 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise snížila základní výši pokuty ukládané žalobkyni o 30 %, když
přiměřenou povahu případného snížení pokuty z titulu polehčujících okolností posoudila z celkového hlediska při zohlednění
všech relevantních okolností.
Tato výtka proto musí být zamítnuta. Z toho vyplývá, že první část čtvrtého žalobního důvodu musí být v plném rozsahu zamítnuta.

Ke druhé části čtvrtého žalobního důvodu vycházející z toho, že Komise řádně nezohlednila polehčující okolnost spočívající
v „častém maření cílů kartelové dohody“, jež mělo vyplývat ze soustavného neprovádění rozhodnutí kartelu
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně uvádí, že v rámci správního řízení také tvrdila, že rozhodnutí kartelu neprováděla. Neprovádění dohod bylo podle
ní úplné a soustavné, a to nejen po takřka celý rok 1999, ale také v období od května 2001 do února 2002. Stran období od
října 1997 do února 1999 by taktéž bylo možné hovořit o částečném a nepravidelném provádění rozhodnutí kartelu ze strany žalobkyně,
která si tak podle svých slov zasluhuje snížení pokuty z titulu polehčující okolnosti spočívající v praktickém neprovádění
dohod nebo ujednání o protiprávním jednání.
Podle žalobkyně se totiž v pokynech neuvádí, že by se taková okolnost použila pouze v případě úplného a soustavného neprovádění.
Podle ní je tedy v rozporu se zásadou zákazu diskriminace a se zásadou proporcionality, pokud se neuzná, že účastník kartelové
dohody prováděl restriktivní dohody jen částečně, neboť by to bylo v rozporu s povinností rozlišovat různé úrovně závažnosti
individuálního jednání podniků zapojených do protiprávního jednání.
Na závěr posuzovaného žalobního důvodu tedy žalobkyně žádá Tribunál, aby přehodnotil rozsah snížení základní výše pokuty,
která jí byla uložena, a aby rozsah snížení této částky podstatně rozšířil, čímž se zohlední polehčující okolnosti spočívající
v nátlaku, který na ni byl vyvíjen, a v její výlučné pasivní roli, jakož i skutečný dopad polehčující okolnosti spočívající
v častém maření cílů kartelové dohody.
Komise navrhuje, aby byla druhá část čtvrtého žalobního důvodu zamítnuta.
Závěry Tribunálu
V rámci této části čtvrtého žalobního důvodu žádá žalobkyně o snížení pokuty z titulu „praktické[ho] neprovádění dohod nebo
ujednání o protiprávním jednání“, které patří mezi polehčující okolnosti uvedené v bodě 3 pokynů. Snížení základní výše pokuty
o 30 % podle ní plně neodráží polehčující okolnost spočívající v častém maření cílů kartelové dohody, u něhož se ukázalo,
že ve skutečnosti odpovídá systematickému neprovádění rozhodnutí kartelu v praxi.
Podle ustálené judikatury je ale Komise povinna uznat existenci polehčující okolnosti z důvodu neprovádění kartelové dohody
pouze tehdy, když podnik, který se této okolnosti dovolává, může prokázat, že se provedení této kartelové dohody bránil jednoznačně
a v tak velké míře, že tím bylo narušeno její samotné fungování, a že s dohodou ani zdánlivě nesouhlasil, a nepodněcoval tak
jiné podniky k provedení dané kartelové dohody (rozsudky Daiichi Pharmaceutical v. Komise, bod 180 výše, bod 113, a ze dne
8. října 2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 77 výše, bod 196). Pro podniky by bylo příliš jednoduché minimalizovat riziko,
že budou muset zaplatit značnou pokutu, kdyby mohly nejprve čerpat výhody plynoucí z protiprávní kartelové dohody a poté mít
prospěch ze snížení pokuty z důvodu, že při provádění protiprávního jednání hrály pouze omezenou roli, ačkoliv jejich chování
podnítilo ostatní podniky k tomu, aby ve větší míře jednaly způsobem narušujícím hospodářskou soutěž (rozsudky Mannesmannröhren-Werke
v. Komise, bod 73 výše, body 277 a 278, a Itochu v. Komise, bod 103 výše, bod 145).
V pokynech mimoto není uvedeno, že Komise musí vždy samostatně brát v úvahu každou z polehčujících okolností vyjmenovaných
v bodě 3 pokynů. Podle judikatury z toho plyne, že není povinna automaticky přiznat dodatečné snížení z tohoto titulu, neboť
přiměřená povaha případného snížení pokuty z titulu polehčujících okolností musí být posouzena z celkového hlediska při zohlednění
všech relevantních okolností.
V projednávané věci Komise v bodě 380 odůvodnění napadeného rozhodnutí upřesnila následující:
„Společnost Romana Tabacchi se na některých částech kartelové dohody nepodílela (tj. hlavně na těch částech, které souvisejí
s přímými nákupy od pěstitelů, od kterých začala nakupovat menší množství až v roce 2000) […] Chování společnosti Romana Tabacchi
navíc často narušovalo cíl kartelové dohody, a to natolik, že ostatní účastníci společně jednali o tom, jak na toto chování
reagovat […] Tyto skutečnosti jsou důvodem pro snížení základní výše pokuty ukládané společnosti Romana Tabacchi o 30 %.“
Jak správně uvádí Komise, již z textu tohoto bodu odůvodnění vyplývá, že okolnost, kterou žalobkyně zmiňuje v této výtce,
již byla náležitě zohledněna.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že výtky a argumenty uplatněné žalobkyní v rámci tohoto žalobního důvodu musejí být zamítnuty
jako neopodstatněné.
6.
K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že pokuta je nespravedlivá a nepřiměřená vzhledem k vlastnické struktuře a platební
schopnosti žalobkyně

Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně se domnívá, že pokuta, která jí byla uložena a která se rovná téměř dvojnásobku výše jejího základního kapitálu,
je nespravedlivá a nepřiměřená. Konkrétně projednávaný případ je podle ní exemplární ukázkou „špatné administrativní činnosti“
Komise. Zneužití její diskreční pravomoci při výpočtu pokut je totiž v projednávané věci neobyčejně závažné, neboť je zároveň
spojeno s uplatněním politiky shovívavosti na nejvýznamnější a nejmocnější účastníky kartelové dohody, celkový výsledek je
tedy mimořádně nespravedlivý. Nedbalost a povrchní přístup Komise ve vztahu k žalobkyni podle ní vyvolaly paradoxní situaci,
kdy jí byla uložena procentuálně nejpřísnější sankce, a sice 10 % obratu, a kdy byla v podstatě odsouzena k opuštění trhu,
ačkoli byla jediným podnikem, který narušoval stabilitu kartelové dohody a který se jí účastnil jen po krátkou dobu s tím,
že jeho účast se ostatně omezovala jen na některé části kartelové dohody.
Nerovnost, kterou napadené rozhodnutí vytváří mezi účastníky „tvrdého jádra“ kartelu, vůči kterým Komise zaujala shovívavý
postoj, a žalobkyní, vyplývá z mechanického a formalistického užití pokynů, které odporuje požadavkům individualizace a odstupňování
sankcí.
V tomto ohledu také žalobkyně poukazuje na to, že výše její pokuty před uplatněním maximální výše 10 % obratu podle čl. 23
odst. 2 nařízení č. 1/2003 (8,75 milionu eur) odpovídala 42 % jejího obratu v letech 2004/2005, zatímco pokuta uložená společnosti
Deltafina (30 milionů eur) odpovídala pouze 31 % jejího obratu za stejné období. Komise měla předejít takovýmto „vedlejším
účinkům“ tím, že měla při přijímání konečného rozhodnutí uplatňovat pokyny s maximální obezřetností.
Kromě toho, že pokuta uložená žalobkyni odporuje zásadě proporcionality, postrádá i užitečný účinek, neboť nevratným způsobem
ohrožuje její samotnou existenci. Jelikož se tato pokuta rovná přibližně dvojnásobku základního kapitálu žalobkyně, může v případě
jejího vymáhání vést k její likvidaci.
Žalobkyně se navíc dovolává bodu 5 písm. b) pokynů, jenž by měl být vykládán v tom smyslu, že podnik se považuje za platebně
neschopný, pokud je uložení vysokého peněžního trestu s to mu způsobit vážnou finanční a hospodářskou újmu nebo dokonce vést
k jeho okamžité likvidaci nebo jeho platební neschopnosti a následnému konkurzu. Připomíná také, že podle ustálené judikatury
hraje skutečná platební schopnost podniku roli pouze v jeho specifickém společenském kontextu tvořeném důsledky, jež by uhrazení
pokuty mělo na zvýšení nezaměstnanosti nebo poškození dodavatelských a odběratelských odvětví dotčeného podniku. Podle žalobkyně
je jí uložená pokuta schopná způsobit takové poškození dodavatelského trhu.
Jak totiž potvrzuje prohlášení učiněné dne 16. ledna 2006 panem F., ředitelem Družstevního agropotravinářského centra (Centro
cooperativo agroalimentare, CECAS) a zástupcem předsedy Národní federace zemědělských a potravinářských družstev (Federazione
nazionale delle cooperative agricole e agroalimentari, Fedagri) a zároveň předsedou výboru „Tabák“ (Consulta Tabacco) této
organizace, odchod žalobkyně z trhu by měl za následek úplný zánik nebo drastické snížení vývozu tabáku pocházejícího od producentů
usazených v Itálii, pro něž žalobkyně představuje referenční bod pro vývoz na některé „menšinové trhy“. Žalobkyně tvrdí, že
její odchod z trhu by měl katastrofální následky pro odvětví italského černého tabáku a odrůdy Burley pěstované v oblasti
Benevento (Itálie). V případě odchodu žalobkyně by již podniky pěstující odrůdy, s nimiž tato obchoduje, neměly vzhledem k nadprodukci
odbyt, což by mělo dopad na zaměstnanost a obecně na ekonomiky převážně zemědělských regionů.
Její odchod z trhu by byl navíc zcela v rozporu s cílem podpory hospodářské soutěže a trhu, kde by se zvýšila úroveň koncentrace.
Vzhledem k tomu, že se totiž společnosti Dimon a SCC dne 13. května 2005 ve Spojených státech sloučily ve společnost Alliance
One, což mělo za následek odchod jejich dceřiných společností Dimon Italia a Transcatab z trhu, držel by trh italského tabáku
nadále jediný zpracovatel, společnost Deltafina. Zaplacení pokuty 2 miliony eur uložené Komisí by tak mělo za následek odchod
žalobkyně z trhu ve prospěch společnosti Deltafina, která by se stala jediným významným zpracovatelem tabáku působícím v Itálii.
Uložením takto nepřiměřené sankce Komise v daném případě zanedbala hledisko „zvláštní prevence“ a uložila protiprávní „exemplární“
sankci.
Komise navrhuje tento žalobní důvod zamítnout.

Závěry Tribunálu
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že v napadeném rozhodnutí jí Komise uložila pokutu, která odporuje zásadě proporcionality a nezohledňuje
její skutečnou platební schopnost ve specifickém společenském kontextu.
V tomto ohledu v prvé řadě žalobkyně obecně uvádí, že v napadeném rozhodnutí jí Komise uložila vzhledem k jejímu obratu, jakož
i základnímu kapitálu nespravedlivou a nepřiměřenou pokutu, což vážně ohrozilo její další existenci.
Je však třeba v prvé řadě připomenout, že tvrzení žalobkyně, že se sankce odpovídající maximální výši 10 % jejího celkového
obratu podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 rovná nejvyšší sankci, je nesprávné. Jak totiž vyplývá z judikatury, má tato
hranice odlišný a samostatný účel ve srovnání s účelem kritérií závažnosti a délky trvání porušení, a to zabránit ukládání
pokut, u nichž lze předvídat, že je podniky s ohledem na svou velikost, tak jak je, byť jen přibližně a nedokonale, určena
celkovým obratem, nebudou moci zaplatit (rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69 výše, body 280 a 282, a rozsudek
Tribunálu ze dne 8. července 2008, Knauf Gips v. Komise, T‑52/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 452). V rozporu s tím,
co tvrdí žalobkyně, je tak tato zákonodárcem stanovená hranice jednotně použitelná na všechny podniky, závisí na velikosti
každého z nich a má zabránit příliš vysokým nebo nepřiměřeným pokutám (v tomto smyslu viz rozsudek Dansk Rørindustri a další
v. Komise, bod 69 výše, bod 281, a výše uvedený rozsudek Knauf Gips v. Komise, bod 453 a citovaná judikatura). Takováto hranice
má jako jediný možný důsledek, že výše pokuty spočítaná na základě kritérií závažnosti a délky trvání porušení bude snížena
na nejvyšší povolenou úroveň, pokud ji překročí. Na základě jejího uplatnění dotčený podnik nezaplatí celou pokutu, k jejímuž
zaplacení by byl zásadně povinen na základě uvedených kritérií (viz výše uvedený rozsudek Knauf Gips v. Komise, bod 454 a citovaná
judikatura).
Dále pak pokud jde o argument, že žalobkyni uložená pokuta vážně ohrožovala její samotnou existenci a mohla vést k její likvidaci,
je vhodné podotknout, že podle judikatury Komise není povinna při stanovení výše pokuty zohlednit ztrátovou finanční situaci
dotyčného podniku, jelikož uznání takové povinnosti by vedlo k udělení neodůvodněné soutěžní výhody podnikům, které jsou nejméně
přizpůsobeny podmínkám trhu (rozsudky Soudního dvora Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69 výše, bod 327, a ze dne 29.
června 2006, SGL Carbon v. Komise, C‑308/04 P, Sb. rozh.. s. I‑5997, bod 105 ; viz také rozsudky Tribunálu Union Pigments
v. Komise, bod 212 výše, bod 175 a citovaná judikatura, a ze dne 28. dubna 2010, BST v. Komise, T‑452/05, Sb. rozh. s. II-0000,
bod 95). Žalobkyně navíc v daném případě vůbec takovýto argument v průběhu správního řízení neuplatnila.
Zadruhé, pokud se jedná o argument žalobkyně spočívající konkrétně ve srovnání výchozí částky její pokuty představující více
než 42 % jejího obratu s pokutou uloženou společnosti Deltafina, která odpovídala pouze 31 % obratu posledně zmíněné, je namístě
připomenout, že na maximální výši podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je třeba snížit pouze pokutu v konečném výsledku
uloženou. Toto ustanovení nezakazuje Komisi používat v průběhu svého stanovení pokuty mezitímní částku převyšující tuto hranici,
pokud ji však v konečném výsledku uložená pokuta nepřekračuje (v tomto smyslu viz rozsudky PVC II, bod 109 výše, body 592
a 593, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 69 výše, bod 278; viz také rozsudek Tokai Carbon a další v. Komise, bod
97 výše, bod 367). Z toho vyplývá, že Komise nemůže být v žádné fázi aplikace pokynů povinna zajistit, aby stanovené dílčí
částky pokut vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi celkovými obraty dotyčných podniků (rozsudek Tribunálu ze dne 6. května 2009,
Wieland Werke v. Komise, T‑116/04, Sb. rozh. s. II‑1087, bod 87). Navíc vzhledem k tomu, že Komise ani není povinna zajistit,
aby konečné výše pokut, které pro dotyčné podniky vyplývají z jejího výpočtu, vyjadřovaly veškeré rozdíly mezi těmito podniky,
pokud jde o jejich obrat, nemůže jí žalobkyně v daném případě vytýkat, že jí co do procentuálního vyjádření podílu na celkovém
obratu uložila vyšší pokutu než společnosti Deltafina (v tomto smyslu viz rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod
69 výše, bod 315; v tomto smyslu viz také rozsudek SNCZ v. Komise, bod 89 výše, bod 114).
V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 nevyžaduje, aby pokud jsou pokuty uloženy více podnikům
podílejícím se na tomtéž protiprávním jednání, nebyla výše pokuty uložené malému nebo střednímu podniku co do procentuálního
vyjádření podílu na obratu vyšší, než výše pokut uložených větším podnikům. Z tohoto ustanovení totiž vyplývá, že jak v případě
malých a středních podniků, tak i v případě těch větších je namístě při určování výše pokuty zohlednit závažnost a délku trvání
protiprávního jednání. V tomto ohledu je ještě třeba poukázat na skutečnost, že jak již bylo konstatováno v bodě 228 výše,
Komise nemá povinnost zmírnit pokuty, pokud jsou jimi postiženy střední a malé podniky. Není totiž žádný důvod jednat s malými
a středními podniky jinak než s ostatními podniky. Skutečnost, že se jedná o malé a střední podniky, je nezbavuje povinnosti
dodržovat pravidla hospodářské soutěže.
Zatřetí, pokud jde o tvrzení žalobkyně, že Komise měla zohlednit její skutečnou platební schopnost ve „specifickém společenském
kontextu“ ve smyslu bodu 5 písm. b) pokynů, je třeba konstatovat, že ač jsou tato tvrzení relevantní, z žádné skutečnosti
ve spise nevyplývá, že by žalobkyně v průběhu správního řízení existenci takovéhoto „kontextu“ uplatnila nebo že by vznesla
otázky týkající se její platební schopnosti.
Až v průběhu tohoto řízení žalobkyně přišla s tvrzením, že by její odchod z trhu kvůli vysoké pokutě zaprvé poškodil dodavatelský
trh, neboť by tento odchod znamenal úplný zánik nebo drastické snížení vývozu tabáku některých producentů usazených v Itálii,
a zadruhé by též měl katastrofální dopad na zaměstnanost a ekonomiku některých dotčených převážně zemědělských regionů, neboť
žalobkyně je jediným odběratelem černého tabáku prodávaného nejvýznamnějším sdružením družstev tuto odrůdu pěstujících, jakož
i odrůdy tabáku (Burley) pěstované v oblasti Benevento.
Z tohoto důvodu nemůže nyní žalobkyně Komisi vytýkat, že pochybila při dokazování, pokud jde o užití bodu 5 písm. b) pokynů,
jehož význam byl například hodnocen v bodě 384 odůvodnění napadeného rozhodnutí v souvislosti s tvrzením uplatněným společností
Transcatab v odpovědi na oznámení námitek.
Ze souhrnu předchozích úvah vyplývá, že námitky a tvrzení žalobkyně obsažené v pátém žalobním důvodu musí být odmítnuty jako
neopodstatněné.
7.
K výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci Tribunálem a k určení konečné výše pokuty
Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci přiznaná na základě článku 229 ES Tribunálu článkem 31 nařízení č. 1/2003 dává
tomuto soudu, nad rámec pouhého přezkumu legality sankce, jež mu umožňuje pouze žalobu na neplatnost zamítnout nebo zrušit
napadený akt, možnost nahradit posouzení Komise svým posouzením, a tedy napadený akt s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem
změnit, především pak upravit výši pokuty, pokud je mu toto navrženo, a to i bez toho, aby akt rušil (v tomto smyslu viz rozsudky
Soudního dvora ze dne 8. února 2007, Groupe Danone v. Komise, C‑3/06 P, Sb. rozh. s. I‑1331, body 61 a 62, a ze dne 3. září
2009, Prym a Prym Consumer v. Komise, bod 69 výše, bod 86 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba podotknout, že určení výše pokuty Tribunálem ze své podstaty není přesným aritmetickým výpočtem. Pokud
navíc Tribunál rozhoduje v plné jurisdikci, není vázán ani výpočty Komise ani jejími pokyny (v tomto smyslu viz rozsudek BASF
a UCB v. Komise, bod 55 výše, bod 213 a citovaná judikatura), ale musí provést své vlastní posouzení s ohledem na všechny
okolnosti případu.
Z hodnocení provedeného Tribunálem při přezkumu výše uvedeného druhého a třetího žalobního důvodu vyplývá, že Komise při výpočtu
pokuty jednak nesprávně posoudila skutkový stav, pokud se jedná o délku trvání účasti žalobkyně na kartelové dohodě, jednak
porušila zásadu rovného zacházení při hodnocení specifické váhy této účasti.
Pokud se jedná o postup Komise v rozporu s právem při stanovení délky trvání protiprávního jednání žalobkyně, je třeba připomenout,
že jak již bylo uvedeno v bodě 30 výše, Komise dospěla k závěru, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody zpracovatelů od
října 1997 do 19. února 2002, přičemž posledně uvedené datum odpovídá datu ukončení protiprávního jednání s tím, že její účast
byla v období mezi 5. listopadem 1999 a 29. květnem 2001 přerušena (bod 302 a 378 napadeného rozhodnutí). Vzhledem k tomu,
že tedy účast žalobkyně trvala více než dva roky a osm měsíců, zvýšila Komise pokutu, jež jí měla být uložena o 25 %. Základní
výše pokuty tedy byla stanovena na 12,5 milionu eur (viz bod 379 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jak bylo uvedeno při přezkoumávání třetího žalobního důvodu (viz body 134 až 143 a 150 až 165 výše), Komise nesprávně dospěla
k závěru, že se žalobkyně účastnila kartelové dohody během uvedeného období a svou účast přerušila mezi listopadem 1999 a květnem
2001. Pokud se jedná o období do 5. listopadu 1999, z provedených úvah, zvláště v bodech 134 až 149 výše, vyplývá, že závěr
Komise o ukončení účasti žalobkyně na kartelové dohodě k tomuto datu je nepodložený, neboť důkazní prostředky, jejichž hodnocení
v tomto ohledu v napadeném rozhodnutí provedla, jakož i další skutečnosti ve spisu jí umožňovaly dospět pouze k závěru, že
tato účast byla prokazatelná jen do února 1999.
Pokud jde o údajné obnovení účasti žalobkyně na kartelové dohodě v období od 29. května 2001 do 19. února 2002, z úvah rozvinutých
zvláště v bodech 150 až 164 výše vyplývá, že souhrn důkazů, jež měla Komise k dispozici, nebyl dostatečný pro učinění závěru
o účasti žalobkyně na kartelové dohodě v uvedeném období, a že tedy Komise nesprávně posoudila skutkový stav, když dospěla
k závěru, že se žalobkyně v tomto období znovu ke kartelové dohodě připojila.
Vzhledem k předcházejícím úvahám musí být délka trvání protiprávního jednání pro účely výpočtu výše pokuty zkrácena na šestnáct
měsíců.
Pokud jde o další protiprávní postup Komise, vyplývá z bodů 176 až 195 výše, že napadeným rozhodnutím byla porušen zásada
rovného zacházení, protože Komise vůči žalobkyni použila rok 2001 jako referenční rok pro určení výchozí částky pokuty.
Z bodů 370 až 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že Komise určila konkrétní význam jednotlivých podniků zúčastněných
na kartelové dohodě vzhledem k tržním podílům, které měly v posledním celém roce protiprávního jednání.
Rozhodnutí Komise zohlednit rok 2001, který vzhledem k důvodům uvedeným v bodech 182 až 186 výše nelze v žádném případě považovat
za poslední celý rok účasti žalobkyně na protiprávním jednání, vedlo k tomu, že Komise počítala s jejím tržním podílem ve
výši 8,86 % (viz bod 40 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tento tržní podíl byl však citelně vyšší než podíl, jenž žalobkyně
měla v posledním celém roce své účasti na protiprávním jednání, tedy 2,71 % v roce 1998, jak vyplývá ze sdělení žalobkyně
uvedeného v poznámce pod čarou č. 21 napadeného rozhodnutí (v tomto ohledu viz také bod 191 výše), jež Komise předložila k založení
do spisu na základě organizačního procesního opatření Tribunálu.
Rozdíl mezi tržním podílem žalobkyně, s nímž pracovala Komise, a tržními podíly společností Mindo a Transcatab v roce 2001
tak údajně nebyl významný, neboť všechny byly v rozpětí přibližně 9 až 11 % (viz bod 373 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
a Komise proto dospěla k závěru, že tyto tři podniky bylo možné zařadit do stejné kategorie, pro niž byla výchozí částka pokuty
stanovena na 10 milionů eur, která tedy vzhledem k předchozím úvahám neodrážela „specifickou váhu“ žalobkyně a pravděpodobné
dopady jejího protiprávního jednání.
Z toho vyplývá, že pochybení, jehož se Komise dopustila, když vycházela z tržního podílu žalobkyně v roce 2001, zapříčinilo
její nesprávné zařazení do kategorie podniků, do níž nepatřila, což nakonec Komisi vedlo k určení nepřiměřené výchozí částky
pokuty vzhledem ke skutečné relativní váze žalobkyně v protiprávním jednání.
Pochybení, jichž se Komise dopustila, jednak pokud jde o délku trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání a dále pokud
jde o určení tržního podílu žalobkyně a z toho vyplývající zařazení žalobkyně do stejné kategorie spolu s podniky jiné velikosti,
jakož i jiné váhy v kartelové dohodě, tak v podstatě způsobila, že Komise žalobkyni v kartelu přisoudila obdobnou roli jako
třem ostatním zpracovatelům, tedy společnostem Deltafina, Dimon Italia a Transcatab.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že účast žalobkyně na kartelové dohodě se značně lišila od účasti zbývajících tří zpracovatelů,
kteří byli všichni součástí nadnárodních skupin. Pouze posledně zmínění totiž kartel vytvořili a účastnili se ho ve všech
jeho aspektech od počátku protiprávního jednání až do jeho konce. Navíc na rozdíl od žalobkyně byli všichni tři výše uvedení
zpracovatelé členy sdružení APTI (bod 45 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jehož chování se snažili ovlivnit (bod 244 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). A konečně, jak vyplývá z napadeného rozhodnutí (viz zvláště bod 380 odůvodnění), účast žalobkyně nejen
že nebyla souvislá, ale žalobkyně i v jejím průběhu často fungování kartelu narušovala.
Kromě toho je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že účelem pokut uložených z důvodu porušení článku 81 ES,
stanovených v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, je potrestání protiprávních úkonů dotyčných podniků, jakož i odrazení jak
dotyčných podniků, tak i dalších hospodářských subjektů od budoucího porušování pravidel unijního práva hospodářské soutěže
(v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 17. června 2010, Lafarge v. Komise, C‑413/08 P, Sb. rozh. s. s. I-05361,
bod 102 a citovaná judikatura). Zohlednění velikosti a celkových zdrojů dotyčného podniku, aby se zajistil dostatečný odrazující
účinek pokuty, tak spočívá v dopadu na uvedený podnik, jehož má být dosaženo, jelikož sankce nesmí být zanedbatelná zejména
s ohledem na jeho finanční schopnost (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Lafarge v. Komise, bod 104).
Navíc je třeba připomenout, že zásada proporcionality vyžaduje, aby akty orgánů nepřekročily meze toho, co je přiměřené a nezbytné
k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi více přiměřenými
opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nepříznivé následky nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke
sledovaným cílům (viz judikatura uvedená v bodě 104 výše). Z toho vyplývá, že pokuty nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným
cílům, tj. k dodržování pravidel hospodářské soutěže, a že výše pokuty uložené podniku za protiprávní jednání v oblasti hospodářské
soutěže musí být přiměřená protiprávnímu jednání posuzovanému jako celek, zejména s ohledem na jeho závažnost (viz judikatura
uvedená v bodě 105 výše).
V projednávaném případě je žalobkyně malým rodinným podnikem, jehož základní kapitál v roce 2005 činil jen 1,1 milionu eur
a byl vlastněný toliko dvěma fyzickými osobami, manželi B. (usnesení Romana Tabacchi v. Komise, bod 45 výše, body 70 a 123).
Ze zjištění učiněných v rámci řízení o předběžném opatření týkajícího se projednávané věci dále vyplývá, že v rámci jednoho
z opatření na vytvoření rezervy za účelem pokrytí rizika platby pokuty ve výši 1 milionu eur musela žalobkyně v roce 2005
přistoupit k prodeji továrny v části Cerratina obce Pianella (Itálie), čímž došlo ke snížení hodnoty nemovitých aktiv na částku
nižší, než je výše pokuty uložená Komisí (usnesení Romana Tabacchi v. Komise, bod 45 výše, body 87 a 107).
Pokud se jedná o účinky zanesení pokuty ve výši 2,05 milionu eur do jejího účetnictví, žalobkyně také v průběhu řízení o předběžném
opatření tvrdila, aniž to bylo Komisí zpochybňováno, že na základě článku 2447 a čl. 2484 čtvrtého pododstavce codice civile
(italský občanský zákoník) by zaúčtování pasiv ve výši dvojnásobku základního kapitálu, jak je tomu v projednávaném případě,
znamenalo jeho snížení na nulu. V případě snížení základního kapitálu akciové společnosti (SpA) pod zákonem stanovené minimum
se tato ocitá v situaci, kdy musí volit mezi těmito možnostmi: přistoupit ke svému zrušení nebo k rekapitalizaci (v tomto
smyslu viz usnesení Romana Tabacchi v. Komise, bod 45 výše, body 88 a 123). V tomto ohledu ze závěrů učiněných v řízení o předběžném
opatření vyplývá, že žalobkyně 13. července 2006 právně dostačujícím způsobem prokázala, že ona sama ani její dva akcionáři
nebyli s to složit ani pouhou bankovní záruku na zaplacení Komisí uložené pokuty 2,05 milionu eur (usnesení Romana Tabacchi
v. Komise, bod 45 výše, body 100 až 122). Zvláště pak je třeba připomenout, že bylo prokázáno, že akcionáři žalobkyně nemohou
složit bankovní záruku do celé výše pokuty, a v žádném případě tedy nemohou přispět na kapitál společnosti způsobem dostačujícím
k předejití její likvidace (v tomto smyslu viz usnesení Romana Tabacchi v. Komise, bod 45 výše, bod 123). Banky, jejichž byla
žalobkyně klientem, jí vzhledem k zhoršení její situace přestaly poskytovat úvěry (usnesení Romana Tabacchi v. Komise, bod
45 výše, bod 85). V daném případě navíc žádná skutečnost nenasvědčuje tomu, že by tyto obtíže byly vyvolány podvodem s cílem
vyhnout se placení pokuty.
Vzhledem k těmto okolnostem je Tribunál toho názoru, že pokuta ve výši 2,05 milionu eur uložená Komisí dne 20. října 2005
může vést k likvidaci žalobkyně a jejímu následnému opuštění trhu, jež by mohlo mít, jak se zdá, vážné důsledky uváděné žalobkyní
v rámci jejího pátého žalobního důvodu.
Vzhledem k předcházejícím úvahám, s přihlédnutím zejména ke kumulativnímu účinku dříve uvedených protiprávností, jakož i nízké
finanční schopnosti žalobkyně, považuje Tribunál vzhledem ke všem okolnostem případu za spravedlivé stanovit konečnou výši
pokuty uložené žalobkyni na 1 milion eur. Takováto pokuta totiž umožňuje účinně postihnout protiprávní chování žalobkyně způsobem,
který není zanedbatelný a který má stále dostatečný odrazující účinek. Jakákoli pokuta nad tuto výši by byla vzhledem k žalobkyni
vytýkanému protiprávnímu jednání hodnocenému jako celek nepřiměřená.
V projednávané věci představuje pokuta ve výši 1 milionu eur spravedlivou sankci za chování, jež je žalobkyni vytýkáno.
Vzhledem ke všemu, co bylo doposud uvedeno, je třeba zaprvé zrušit čl. 1 písm. b) napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž
se týká žalobkyni vytýkaného protiprávního jednání v období po únoru 1999, zadruhé stanovit výši pokuty uložené žalobkyni
na 1 milion eur a zatřetí žalobu ve zbývající části zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Na základě prvního pododstavce odstavce 3 téhož ustanovení může Tribunál
rozdělit náklady, pokud mají účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch.
V daném případě je třeba konstatovat, že návrhovým žádáním žalobkyně bylo z větší části vyhověno. Okolnosti projednávaného
případu budou proto správně zohledněny rozhodnutím, že Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené
žalobkyní.
Pokud se jedná o řízení o předběžném opatření ve věci T‑11/06 R, má Tribunál za to, že ve světle usnesení předsedy Tribunálu
ze dne 13. července 2006 je důvodné nařídit, aby Komise nesla vlastní náklady řízení a nahradila náklady vynaložené žalobkyní
v tomto řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 1 písm. b) rozhodnutí Komise C(2005) 4012 final ze dne 20. října 2005 v řízení podle čl. 81 odst. 1 [ES] (Věc COMP/C.38.281/B.2
— Surový tabák — Itálie) se zrušuje v rozsahu, v němž Evropská komise konstatovala, že se společnost Romana Tabacchi Srl účastnila
na protiprávním jednání i po únoru 1999.
2)
Pokuta uložená společnosti Romana Tabacchi se stanoví na 1 milion eur.
3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
4)
Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Romana Tabacchi.
5)
Ve věci T‑11/06 R Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené společností Romana Tabacchi.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. října 2011.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
1.  Správní řízení
2.  Napadené rozhodnutí
Stanovení výchozí částky pokut
Závažnost
Rozdílné zacházení
Stanovení základní částky pokut
Polehčující okolnosti
Nejvyšší přípustná výše pokuty podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
Uplatnění oznámení o spolupráci
Konečná výše pokut
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
1.  K návrhu na provedení důkazu výslechem svědka
2.  K prvnímu žalobnímu důvodu založenému na nedostatcích vyšetřování, nedostatcích odůvodnění nebo na jeho vnitřní rozporuplnosti,
jakož i na porušení zásad rovného zacházení a proporcionality, souvisejících se skutečností, že Komise pro účely výpočtu výchozí
částky pokuty nevzala v úvahu skutečnost, že kartelová dohoda neměla žádný konkrétní dopad na trh
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
Všeobecné úvahy
K nezohlednění konkrétního dopadu kartelové dohody na trh při stanovení pokuty
K porušení zásady rovného zacházení a zásady proporcionality
K nedostatečnému odůvodnění a jeho vnitřní rozpornosti
3.  K třetímu žalobnímu důvodu spočívajícímu v nedostatečném odůvodnění a neprovedení řádného šetření, jakož i v porušení
důkazního břemene, pokud jde o délku trvání účasti žalobkyně na tvrzeném protiprávním jednání
Argumenty účastníků řízení
Závěry Tribunálu
K datu ukončení účasti žalobkyně na kartelové dohodě v roce 1999
K účasti žalobkyně na kartelové dohodě mezi 29. květnem 2001 a 19. únorem 2002
–  K faxové zprávě zaslané společností Deltafina dne 29. května 2001
–  K setkáním ze dne 16. listopadu 2001 a 8. ledna 2002
4.  Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nelogického odůvodnění a z porušení zásady rovného zacházení při odstupňování
výchozí částky pokuty
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
5.  Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatečného snížení pokuty z titulu „rušivého“ vlivu žalobkyně a z nezohlednění
dalších polehčujících okolností
K první části čtvrtého žalobního důvodu vycházející z toho, že Komise v rámci polehčujících okolností nezohlednila tlaky,
jimž byla žalobkyně vystavena, a její čistě pasivní roli
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
–  K výtce vycházející z nezohlednění skutečnosti, že se žalobkyně na kartelové dohodě účastnila z donucení
–  K výtce vycházející z nezohlednění výlučně pasivní nebo následovnické role žalobkyně
–  K nedostatku odůvodnění
Ke druhé části čtvrtého žalobního důvodu vycházející z toho, že Komise řádně nezohlednila polehčující okolnost spočívající
v „častém maření cílů kartelové dohody“, jež mělo vyplývat ze soustavného neprovádění rozhodnutí kartelu
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
6.  K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že pokuta je nespravedlivá a nepřiměřená vzhledem k vlastnické struktuře
a platební schopnosti žalobkyně
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
7.  K výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci Tribunálem a k určení konečné výše pokuty
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: italština.