CELEX: 62010CJ0138
Celní unie
Celní prohlášení
Přijetí celního prohlášení celním orgánem
Zrušení platnosti již přijatého celního prohlášení
Důsledky pro opatření podle trestního a přestupkového práva

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 bodu 5, čl. 8 odst. 1 první odrážky a článků 62, 63 a 68 nařízení
Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04,
s. 307), ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006 ze dne 20. listopadu 2006 (Úř. věst. L 363, s. 1, dále jen „celní kodex“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností DP grup EOOD (dále jen „DP grup“) a Direktor na Agencija „Mitnici“
(ředitelem generálního ředitelství cel) ve věci žaloby, kterou se uvedená společnost domáhá zrušení celního prohlášení vystaveného
jejím jménem.

Právní rámec

Celní kodex
Šestý bod odůvodnění celního kodexu zní:
„[V]zhledem k tomu, že s ohledem na prvořadou důležitost zahraničního obchodu pro Společenství by celní formality a kontroly
měly být zrušeny nebo alespoň udržovány na co nejnižší úrovni“.
Článek 4 celního kodexu stanoví:
„Pro účely tohoto kodexu se:
[…]
5)      ‚rozhodnutím‘ rozumí správní akt vydaný celním orgánem vztahující se k celním předpisům, kterým se rozhoduje v jednotlivém
případě a který má právní účinky vůči jedné nebo více určitým nebo určitelným osobám; tento pojem zahrnuje mimo jiné i závaznou
informaci o sazebním zařazení zboží ve smyslu článku 12;
[…]
17)      ‚celním prohlášením‘ rozumí úkon, jímž osoba projevuje předepsanou formou a způsobem vůli, aby bylo zboží propuštěno do určitého
režimu;
[…]“
Článek 59 odst. 1 tohoto kodexu uvádí:
„Veškeré zboží určené k propuštění do celního režimu musí být uvedeno v celním prohlášení pro tento celní režim.“
Článek 62 uvedeného kodexu zní:
„1.      Písemné celní prohlášení musí být podáno na tiskopise odpovídajícím úřednímu vzoru předepsanému pro tento účel. Musí být podepsáno
a obsahovat veškeré náležitosti nezbytné pro použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním
prohlášení.
2.      K celnímu prohlášení musí být připojeny všechny doklady, jejichž předložení je nezbytné pro použití předpisů upravujících
celní režim, do kterého je zboží navrženo v celním prohlášení.“
Podle článku 63 celního kodexu platí:
„Celní prohlášení splňující podmínky stanovené v článku 62 přijmou celní orgány okamžitě za předpokladu, že zboží, na které
se vztahuje, bylo předloženo k celnímu řízení.“
Znění článku 66 tohoto kodexu je následující:
„1.      Na žádost deklaranta zruší celní orgány platnost již přijatého celní[ho] prohlášení, prokáže-li deklarant, že zboží bylo v celním
prohlášení navrženo do daného režimu omylem nebo že vzhledem ke zvláštním okolnostem již zboží nemůže být propuštěno do celního
režimu, do kterého bylo navrženo v celním prohlášení.
Pokud však celní orgány sdělily deklarantovi svůj úmysl provést kontrolu zboží, nebude žádost o zrušení platnosti celního
prohlášení přijata, dokud kontrola nebude provedena.
2.      Po propuštění zboží již nelze platnost celního prohlášení zrušit, kromě případů vymezených postupem projednávání ve výboru.
3.      Zrušením platnosti celního prohlášení nejsou dotčeny platné předpisy trestního a přestupkového práva.“
Článek 68 celního kodexu stanoví:
„Za účelem ověření přijatých celních prohlášení mohou celní orgány:
a)      kontrolovat celní prohlášení a doklady k němu přiložené. Celní orgány mohou požadovat, aby jim deklarant předložil další doklady
potvrzující správnost údajů uvedených v celním prohlášení;
b)      kontrolovat zboží a případně za účelem hloubkové kontroly nebo analýzy odebírat vzorky.“
V článku 71 citovaného kodexu se uvádí:
„1.      Výsledek ověření celního prohlášení je podkladem pro použití celních předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží
propuštěno.
2.      Není-li celní prohlášení ověřováno, opírá se použití předpisů uvedených v odstavci 1 o údaje uvedené v celním prohlášení.“

Prováděcí nařízení
Nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává
celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3), ve znění nařízení Komise (ES) č. 214/2007 ze dne
28. února 2007 (Úř. věst. L 62, s. 6; dále jen „prováděcí nařízení“) ve svém čl. 199 odst. 1 stanoví:
„Aniž je dotčeno případné použití trestněprávních předpisů, má se za to, že podáním celního prohlášení podepsaného deklarantem
nebo jeho zástupcem celnímu úřadu vzniká v souladu s platnými předpisy odpovědnost za:
–        správnost údajů uvedených v celním prohlášení,
–        pravost přiložených dokladů
a
–        dodržení všech povinností v souvislosti s propuštěním dotyčného zboží do daného celního režimu.“
Článek 251 tohoto nařízení stanoví:
„Odchylně od čl. 66 odst. 2 [celního] kodexu může být platnost celního prohlášení zrušena po propuštění zboží za těchto podmínek:
[…]“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 13. března 2007 podala DP grup prostřednictvím svého zástupce k Mitničesko bjuro Kremikovci (celnímu úřadu „Kremikovci“)
v Sofii (Bulharsko) celní prohlášení pro dovoz „mražen[ých] a vykostěn[ých] krůtí[ch] steh[en], ošetřen[ých] bílým pepřem“
z Brazílie za účelem jejich propuštění do volného oběhu.
Celní správa přijala toto celní prohlášení týž den. Celní úředník jej podepsal a na zadní stranu dokumentu připsal poznámku
tohoto znění:
„Kontrola dokumentů pro kolonku 44 byla provedena v souladu s článkem 218 [prováděcího nařízení]. Kód zboží v kolonce 33 odpovídá
popisu zboží v kolonce 31 a v [integrovaném sazebníku Evropských společenství podle článku 2 nařízení Rady (EHS) č. 2658/87
ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku (Úř. věst. L 256, s. 1; Zvl. vyd.
02/02, s. 382)]. Celní hodnota byla stanovena podle článku 29 celního kodexu. Na zboží se nevztahuje preferenční zacházení.
Podmínky pro propuštění zboží do volného oběhu jsou splněny. Protokol č. 120/13.03.2007 o hloubkové celní kontrole na letišti
v Sofii. Z důvodu podezření na nesprávné sazební zařazení byly odebrány vzorky pro rozbor v ústřední chemické laboratoři […]“
V bodě 13 protokolu č. 120/13.03.2007 o kontrole zboží je uvedeno, že předkládané zboží odpovídá co do druhu a množství zboží
deklarovanému v celním prohlášení a že byly odebrány vzorky pro laboratorní rozbory.
Do příslušné kolonky celního prohlášení byla zapsána výše dovozního cla vypočtená podle sazebního zařazení deklarovaného DP
grup, a sice 22 646,88 BGN.
Dne 25. března 2007 propustila celní správa dovážené zboží.
Na základě výsledku znaleckého posudku informovala celní správa dopisem ze dne 17. dubna 2007 DP grup o tom, že dospěla k závěru,
že celní zařazení tohoto zboží je nesprávné a že tím došlo k porušení celních předpisů.
Celní správa proto vystavila dodatečný platební výměr na částku 49 754,31 BGN z titulu dovozního cla a dodatečný platební
výměr na částku 11 293,75 BGN z titulu daně z přidané hodnoty s tím, že uvedené částky se zvyšují o úroky z prodlení, a vyzvala
DP grup k jejich úhradě.
DP grup následně podala k Administrativen sad Sofija-grad (městskému správnímu soudu v Sofii) správní žalobu, kterou se domáhala
zrušení celního prohlášení ze dne 13. března 2007 z důvodu, že v něm uvedené dovozní clo v celkové výši 22 646,88 BGN bylo
vypočteno nesprávně.
Z předkládajícího rozhodnutí plyne, že DP grup před uvedeným soudem tvrdila, že celní prohlášení dotčené ve věci v původním
řízení je soudně přezkoumatelným správním aktem. Tato společnost sice uznává, že zboží nezařadila správně, nicméně se domnívá,
že celní správa dané zařazení akceptovala, jelikož je opatřené podpisem celního úředníka přijímajícího celní prohlášení, takže
celní správa dané celní zařazení „potvrdila“. Celní prohlášení je tudíž výslovným projevem vůle celních orgánů, ze kterého
plynou deklarantovi práva a povinnosti, což z něj činí napadnutelný akt.
DP grup na podporu své žaloby uvedla, že celní prohlášení dotčené ve věci v původním řízení je v důsledku v něm uvedeného
nesprávného celního zařazení neplatné. Tvrdila také, že clo vypočtené na základě protiprávního prohlášení je v rozporu s cíli
bulharských celních předpisů, a tudíž jí v důsledku toho vznikla újma.
Administrativen sad Sofija-grad usnesením ze dne 21. července 2008 žalobu odmítl jako nepřípustnou s tím, že nesměřuje proti
napadnutelnému správnímu aktu, neboť celní prohlášení, které deklarant vyplnil a celní orgány přijaly, není podle něj soudně
přezkoumatelným aktem.
DP grup napadla uvedené usnesení u Varhoven administrativen sad (nejvyššího správního soudu), který dospěl k závěru, že celní
prohlášení dotčené ve věci v původním řízení, přestože jej vyplnil sám deklarant, představuje z důvodů uvedených v bodě 21
tohoto rozsudku individuální správní akt, který se bezesporu dotýká zájmů deklaranta. Varhoven administrativen sad, jehož
právní názor na výklad a použití zákona je podle bulharského práva závazný pro následné posouzení věci, vrátil věc témuž senátu
Administrativen sad Sofija-grad k dalšímu řízení.
Předkládající soud má za to, že rozhodnutí věci v původním řízení závisí na výkladu příslušných ustanovení unijního celního
práva a že ve věci vyvstala zejména otázka rozsahu a obsahu kontroly shody celních prohlášení s podmínkami stanovenými v článku 62
celního kodexu, konkrétně otázka, zda celní orgány mají v rámci této kontroly povinnost ověřovat správnost celního zařazení
provedeného deklarantem.
Podotýká, že není-li toto zařazení správné a nebylo-li opraveno postupem podle článku 65 celního kodexu, mohou celní orgány
uložit deklarantovi sankce za porušení celních předpisů a zejména zajistit zboží a nakládat s ním v rámci řízení stanoveného
pro tyto účely vnitrostátním právem. Podle překládajícího soudu je zjevné, že účelem jím projednávané žaloby DP grup je vyhnout
se výše uvedeným nepříznivým právním následkům.
Za těchto okolností se Administrativen sad Sofija-grad rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné
otázky:
„1)      Je třeba článek 63 [celního kodexu] vykládat s ohledem na okolnosti původního řízení v tom smyslu, že celnímu orgánu ukládá,
aby provedl pouze kontrolu shody celního prohlášení s podmínkami stanovenými v článku 62 tohoto [kodexu] tím způsobem, že
provede toliko kontrolu dokladů v rozsahu uvedeném v článku 68 tohoto [kodexu] a pouze na základě předložených dokladů vydá
rozhodnutí o přijetí celního prohlášení, když vyvstala pochybnost o správnosti kódu celního sazebníku pro zboží a pro určení
tohoto kódu je nutný znalecký posudek?
2)      Je nutno s ohledem na okolnosti původního řízení chápat rozhodnutí celního orgánu o okamžitém přijetí celního prohlášení podle
článku 63 [celního kodexu] jako rozhodnutí celního orgánu ve smyslu ustanovení čl. 4 bodu 5 ve spojení s čl. 8 odst. 1 první
odrážkou celního kodexu, a sice ohledně celého obsahu podaného celního prohlášení, když jsou dány současně následující okolnosti:
a)      rozhodnutí celního orgánu o přijetí celního prohlášení bylo provedeno pouze na základě dokladů, které byly předloženy společně
s celním prohlášením;
b)      při provádění potřebných kontrol před přijetím celního prohlášení existovalo podezření, že uvedený kód celního sazebníku pro
zboží není správný;
c)      při provádění potřebných kontrol před přijetím celního prohlášení byly informace ohledně obsahu zboží uvedeného v celním prohlášení,
které měly význam z hlediska správného určení kódu celního sazebníku, neúplné;
d)      při provádění kontrol před přijetím celního prohlášení byl odebrán vzorek k vypracování posudku za účelem správného určení
kódu celního sazebníku pro zboží?
3)      Je třeba článek 63 [celního kodexu] vykládat s ohledem na okolnosti původního řízení v tom smyslu,
a)      že umožňuje, aby legalita přijetí celního prohlášení byla po propuštění zboží zpochybněna před soudem, nebo v tom smyslu
b)      že přijetí celního prohlášení nemůže být předmětem žaloby, protože tímto přijetím se pouze konstatovalo deklarování zboží
u celních orgánů a určil se časový okamžik vzniku celního dluhu při dovozu a přijetí celního prohlášení nepředstavuje žádné
rozhodnutí celního orgánu ohledně otázek správného sazebního zařazení a výše cel dlužných na základě tohoto prohlášení?“

K předběžným otázkám
Je třeba připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor
předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti
věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru
(viz zejména rozsudky ze dne 2. dubna 2009, Elshani, C‑459/07, Sb. rozh. s. I‑2759, bod 40, a ze dne 16. prosince 2010, Skoma-Lux,
C‑339/09, Sb. rozh. s. I-13251, bod 21).
V rámci tohoto postupu ovšem přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout
spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny.
Úkolem Soudního dvora je také vyložit všechna ustanovení unijního práva, která vnitrostátní soudy potřebují pro rozhodnutí
o sporech, které projednávají, i pokud nejsou tato ustanovení výslovně zmíněna v otázkách položených těmito soudy Soudnímu
dvoru (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 8. března 2007, Campina, C‑45/06, Sb. rozh. s. I‑2089, body 30 a 31; ze
dne 26. června 2008, Wiedemann a Funk, C‑329/06 a C‑343/06, Sb. rozh. s. I‑4635, bod 45, a ze dne 14. října 2010, Fuß, C‑243/09,
Sb. rozh. s. I-09849, bod 39).
V tomto ohledu z rozhodnutí předkládajícího soudu plyne, že jím projednávaná žaloba zní na neplatnost celního prohlášení dotčeného
ve věci v původním řízení, a nikoli na neplatnost přijetí tohoto celního prohlášení jako takového. Ze spisu také plyne, že
DP grup podala návrh na zrušení uvedeného celního prohlášení poté, co celní správa propustila zboží dotčené ve věci v původním
řízení.
Za těchto podmínek se předkládající soud prostřednictvím položených otázek táže, zda je třeba ustanovení unijního celního
práva vykládat v tom smyslu, že se deklarant může po propuštění zboží celními orgány domáhat před soudy zrušení celního prohlášení
vztahujícího se k tomuto zboží.
Za účelem odpovědi na takto přeformulované otázky je třeba se zaměřit na povahu a smysl celního prohlášení.
Jak plyne z čl. 59 odst. 1 celního kodexu, unijní celní právo stanoví zásadu, podle které musí být veškeré zboží určené k propuštění
do celního režimu uvedeno v celním prohlášení.
Údaje nezbytné k použití celních předpisů na zboží se tudíž určují nikoli na základě zjištění celních orgánů, nýbrž na základě
informací poskytnutých deklarantem.
Celní prohlášení, jak plyne z čl. 4 bodu 17 celního kodexu, představuje tudíž úkon, jímž deklarant projevuje předepsanou formou
a způsobem vůli, aby bylo zboží propuštěno do určitého režimu. Z toho důvodu celní prohlášení, které je ze své povahy jednostranným
úkonem, nepředstavuje „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4 bodu 5 uvedeného kodexu.
Co se týče písemných celních prohlášení, článek 68 tohoto kodexu přiznává celním orgánům pravomoc ověřovat informace poskytnuté
deklarantem.
Celní kodex, jehož cílem vyjádřeným v šestém bodě jeho odůvodnění je udržovat celní formality a kontroly na co nejnižší úrovni,
nestanoví celním orgánům povinnost systematického ověřování. V této souvislosti čl. 71 odst. 2 uvedeného kodexu stanoví, že
není-li celní prohlášení ověřováno, opírá se použití předpisů upravujících celní režim, do kterého je zboží propuštěno, o údaje
uvedené v celním prohlášení.
Výše popsaný systém, který nestanoví systematické ověřování celních prohlášení, předpokládá, že deklarant poskytne celním
orgánům správné a úplné informace. Článek 199 odst. 1 první odrážka prováděcího nařízení totiž stanoví, že podáním celního
prohlášení podepsaného deklarantem nebo jeho zástupcem celnímu úřadu vzniká odpovědnost za správnost údajů uvedených v celním
prohlášení.
V této souvislosti je třeba zdůraznit, jak uvedl generální advokát v bodě 29 svého stanoviska a na rozdíl od toho, co tvrdila
DP grup před předkládajícím soudem, že přijmou-li celní orgány celní prohlášení podepsané deklarantem nebo jeho zástupcem,
ukládá jim článek 63 celního kodexu povinnost provést jen kontrolu dodržení podmínek stanovených v tomto ustanovení a v článku 62
tohoto kodexu. Při přijímání celního prohlášení tudíž tyto orgány nerozhodují o správnosti informací poskytnutých deklarantem,
jelikož za jejich správnost odpovídá deklarant. Ze znění článku 68 uvedeného kodexu totiž vyplývá, že přijetí prohlášení nezbavuje
tyto orgány možnosti následně, případně i po propuštění zboží ověřit správnost těchto informací.
Povinnost deklaranta poskytnout správné informace se vztahuje i na určení správné podpoložky sazebního zařazení zboží (obdobně
viz rozsudek ze dne 23. května 1989, Top Hit Holzvertrieb v. Komise, 378/87, Recueil, s. 1359, bod 26), přičemž deklarant
může v případě pochybnosti předem požádat celní orgány o závazné informace o sazebním zařazení zboží podle článku 12 celního
kodexu.
Z výše uvedené povinnosti plyne zásada neodvolatelnosti celního prohlášení poté, co je přijato, přičemž výjimky z této zásady
přesně stanoví unijní předpisy v této oblasti.
Ačkoli celní kodex nestanoví možnost deklaranta dosáhnout zrušení jím vystaveného celního prohlášení, čl. 66 odst. 1 první
pododstavec tohoto kodexu mu tak umožňuje požádat celní orgány o zrušení platnosti již přijatého celního prohlášení, prokáže-li
deklarant, že zboží bylo v celním prohlášení navrženo do daného režimu omylem nebo že vzhledem ke zvláštním okolnostem již
zboží nemůže být propuštěno do celního režimu, do kterého bylo navrženo v celním prohlášení.
Článek 66 odst. 2 celního kodexu stanoví, že po propuštění zboží nelze již platnost celního prohlášení zrušit, s výjimkou
určitých případů. Tyto případy jsou vymezeny v článku 251 prováděcího nařízení.
Ze znění výše citovaného článku 66 plyne, že požádá-li deklarant z vlastního podnětu o zrušení platnosti celního prohlášení,
musí svou žádost adresovat celním orgánům, nikoli soudům.
Celní orgány tudíž po provedení svého posouzení musí, s výhradou soudního přezkumu, buď zamítnout žádost deklaranta odůvodněným
rozhodnutím, nebo provést požadované zrušení platnosti (obdobně viz rozsudek ze dne 20. října 2005, Overland Footwear, C‑468/03,
Sb. rozh. s. I‑8937, bod 50).
K okolnosti, že podle předkládajícího soudu je účelem jím projednávané žaloby DP grup vyhnout se tomu, aby této společnosti
byly případně uloženy sankce v důsledku porušení předpisů nesprávným sazebním zařazením dováženého zboží při vystavování celního
prohlášení dotčeného ve věci v původním řízení, postačí poukázat na to, že podle čl. 66 odst. 3 celního kodexu nejsou zrušením
platnosti celního prohlášení dotčeny platné předpisy trestního a přestupkového práva.
Stran instrukcí, které dal předkládajícímu soudu Varhoven administrativen sad, je třeba připomenout, že Soudní dvůr již dříve
rozhodl, že unijní právo brání tomu, aby vnitrostátní soud, kterému přísluší rozhodnout v návaznosti na vrácení věci soudem
vyššího stupně, který rozhodoval v rámci kasačního opravného prostředku, byl v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán
právními posouzeními soudu vyššího stupně, jestliže se s ohledem na výklad, který požadoval od Soudního dvora, domnívá, že
uvedená posouzení nejsou v souladu s unijním právem (rozsudek ze dne 5. října 2010, Elchinov, C‑173/09, Sb. rozh. s. I-08889,
bod 32).
Vzhledem k výše uvedenému je na položené otázky třeba odpovědět, že ustanovení unijního celního práva musí být vykládána v tom
smyslu, že deklarant nemůže žádat soud o zrušení jím vystaveného celního prohlášení, jestliže celní orgány toto celní prohlášení
již přijaly. Za podmínek stanovených v článku 66 celního kodexu však může tento deklarant požádat uvedené orgány o zrušení
platnosti tohoto celního prohlášení, a to i po propuštění zboží. Po provedení svého posouzení musí celní orgány, s výhradou
soudního přezkumu, buď zamítnout žádost deklaranta odůvodněným rozhodnutím, nebo provést požadované zrušení platnosti.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Ustanovení unijního celního práva musí být vykládána v tom smyslu, že deklarant nemůže žádat soud o zrušení jím vystaveného
celního prohlášení, jestliže celní orgány toto celní prohlášení již přijaly. Za podmínek stanovených v článku 66 nařízení
Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1791/2006
ze dne 20. listopadu 2006, však může tento deklarant požádat uvedené orgány o zrušení platnosti tohoto celního prohlášení,
a to i po propuštění zboží. Po provedení svého posouzení musí celní orgány, s výhradou soudního přezkumu, buď zamítnout žádost
deklaranta odůvodněným rozhodnutím, nebo provést požadované zrušení platnosti.
Podpisy
*
Jednací jazyk: bulharština.