CELEX: 62009CJ0399
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Sosiaaliturva
Kahden jäsenvaltion ennen niiden liittymistä Euroopan unioniin tekemä sosiaaliturvaa koskeva sopimus
Jäsenvaltio, joka on toimivaltainen arvioimaan täyttyneitä vakuutuskausia
Vanhuuseläke
Täydentävä etuus, joka myönnetään ainoastaan jäsenvaltiossa asuville jäsenvaltion kansalaisille

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 12 artiklan sekä sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin
työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o
1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97
(EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 5.4.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella
(EY) N:o 629/2006 (EUVL L 114, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 3 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan,
10 ja 46 artiklan ja asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevan A osan 6 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Marie Landtová, joka on Tšekin tasavallan kansalainen, joka asuu
kyseisessä jäsenvaltiossa, ja Česká správa sociálního zabezpečení (Tšekin sosiaaliturvahallinto, jäljempänä správa) ja joka
koskee viimeksi mainitun hänelle myöntämän osittaisen vanhuuseläkkeen määrää.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1408/71 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”yhteisön alueella liikkuvat työntekijät ja itsenäiset ammatinharjoittajat olisi saatettava yhden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän
alaisuuteen siten, että vältetään tapaukseen soveltuvien kansallisten lainsäädäntöjen päällekkäisyys ja tästä aiheutuvat ongelmat”.
Asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”jollei tämän asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu,
henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat
samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset”.
Saman asetuksen 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jollei 7 ja 8 artiklan sekä 46 artiklan 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, tällä asetuksella korvataan sen soveltamisalaan
kuuluvien henkilöiden ja asioiden osalta kaikkien sosiaaliturvasopimusten määräykset, jotka sitovat;
a)      yksinomaan kahta tai useampaa jäsenvaltiota;
– –”
Asetuksen N:o 1408/71 7 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 6 artiklassa säädetään, sovelletaan edelleen:
– –
c)      jäsenvaltioiden jo ennen tämän asetuksen soveltamisen alkamispäivää tekemien tiettyjen sosiaaliturvasopimusten määräyks[iä],
mikäli ne ovat etuudensaajien kannalta edullisempia tai jos ne johtuvat tietyistä historiallisista olosuhteista ja niiden
vaikutus on ajallisesti rajoitettu, jos ne ilmoitetaan liitteessä III.”
Asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, [vanhuusetuuksia], joihin on saavutettu oikeus yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön
mukaan, ei saa vähentää, muuttaa, keskeyttää [tai] peruuttaa – – sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muun jäsenvaltion alueella
kuin sen, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee.”
Kyseisen asetuksen liitteessä III, jonka otsikkona on ”Sellaisten sosiaaliturvasopimusten määräykset, jotka jäävät sovellettaviksi
sen estämättä, mitä asetuksen 6 artiklassa säädetään – sellaisten sosiaaliturvasopimusten määräykset, joita ei sovelleta kaikkiin
henkilöihin, joihin asetusta sovelletaan”, olevan A osan 6 kohdassa, jonka otsikkona on ”Tšekin tasavalta – Slovakia”, pidetään
voimassa muun muassa 29.10.1992 Tšekin tasavallan ja Slovakian tasavallan välillä tehdyn kahdenvälisen sopimuksen (jäljempänä
sopimus), joka kuuluu 31.12.1992 tapahtuneen Tšekin ja Slovakian liittotasavallan jakautumisen jälkeisen tilanteen sääntelemiseksi
toteutettuihin toimenpiteisiin, 20 artikla.

Sopimus
Sopimuksen 20 artiklan 1 kappaleessa määrätään, että ”ennen Tšekin ja Slovakian liittotasavallan jakautumispäivää täytettyjä
vakuutuskausia pidetään siinä sopimusvaltiossa täytettyinä vakuutuskausina, jonka alueella asianomaisen työnantajalla oli
kotipaikka Tšekin ja Slovakian liittotasavallan jakautumispäivänä tai viimeksi ennen kyseistä päivää”.

Kansallinen lainsäädäntö
Tšekin tasavallan perustuslain (ústavní zákon č. 1/1993 Sb.) 89 §:n 2 momentin mukaan ”[Ústavní soudin] täytäntöönpanokelpoiset
ratkaisut sitovat kaikkia viranomaisia ja henkilöitä”.
Eläkevakuutuslain nro 155/1995 28 §:n mukaan ”vakuutetulla on oikeus vanhuuseläkkeeseen, jos hän on täyttänyt vaaditun vakuutuskauden
ja saavuttanut eläkeiän ja jos hän täyttää tarvittaessa muut tässä laissa säädetyt edellytykset”.
Ústavní soud (perustuslakituomioistuin) katsoi 25.1.2005 antamassaan tuomiossa (III ÚS 252/04, jäljempänä Ústavní soudin tuomio),
että sopimuksen 20 artiklan 1 kappaletta oli sovellettava siten, että ”jos Tšekin tasavallan kansalainen täyttää laissa sellaisen
eläkkeen saamiselle asetetut edellytykset, jonka kansallisessa (Tšekin) lainsäädännössä vahvistettu määrä on suurempi kuin
[sopimuksessa] määrätty määrä, [správan] on varmistettava se, että eläkkeen määrä vastaa kansallisessa lainsäädännössä vahvistettua
suurempaa määrää ja tehtävä päätös toisen sopimuspuolen maksaman eläkkeen määrän täydentämisestä ottamalla huomioon toisen
sopimuspuolen [sopimuksen] mukaisesti maksaman eläkkeen määrä, jotta vältetään kahden eri [sosiaaliturvalaitoksen] samoin
perustein myöntämän kahden samantyyppisen eläkkeen saaminen kahteen kertaan”.
Ústavní soud asetti Tšekin kansalaisuuden lisäksi edellä mainittujen laskentatapojen soveltamisen edellytykseksi toisen kumulatiivisen
edellytyksen eli edellytyksen siitä, että etuuden hakijan on asuttava Tšekin tasavallan alueella.

Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
Marie Landtová, joka on Tšekin tasavallan alueella asuva Tšekin kansalainen, työskenteli vuodesta 1964 alkaen 31.12.1992 saakka
Tšekin ja Slovakian liittotasavallan alueella. Hän työskenteli viimeksi mainitun valtion jakautumisen jälkeen 31.8.1993 saakka
Slovakian tasavallan alueella ja 1.9.1993 lähtien Tšekin tasavallan alueella.
Správa myönsi 20.6.2006 Landtoválle osittaisen vanhuuseläkkeen (jäljempänä vanhuusetuus) 31.3.2006 lähtien.
Správa vahvisti vanhuusetuuden määrän sopimuksen 20 artiklan perusteella ja katsoi, että Landtován 31.12.1992 mennessä täyttämä
vakuutuskausi oli otettava huomioon Slovakian sosiaaliturvajärjestelmässä, koska Landtován työnantajan kotipaikka oli Slovakian
tasavallan alueella.
Landtová riitautti 14.8.2006 hänelle myönnetyn vanhuusetuuden määrän Městský soud v Prazessa (Prahan kaupungin tuomioistuin)
ja katsoi, ettei správa ollut ottanut huomioon kaikkia hänen täyttämiään vakuutuskausia.
Městský soud v Praze kumosi 23.5.2007 správan päätöksen Ústavní soudin antaman sen tuomion nojalla, jonka mukaan silloin,
kun Tšekin kansalainen täyttää laissa vanhuusetuutta koskevan oikeuden saamiselle asetetut edellytykset ja kun kansallisessa
lainsäädännössä annetaan hänelle oikeus etuuteen, joka on suurempi kuin sopimuksen nojalla laskettu etuus, správa on velvollinen
takaamaan suurempaa etuutta vastaavan määrän saamisen. Näin ollen Městský soud v Praze päätyi siihen, että správan Landtoválle
maksamaa vanhuusetuutta oli korotettava siihen määrään, johon pääasian kantajalla olisi ollut oikeus, jos hän olisi täyttänyt
koko 31.12.1992 edeltävän vakuutuskauden Tšekin tasavallan sosiaaliturvajärjestelmässä.
Správa teki kassaatiovalituksen Nejvyšší správní soudiin (ylin hallintotuomioistuin).
Nejvyšší správní soud kumosi 16.1.2008 Městský soud v Prazen tuomion ja palautti asian tälle uudelleen käsiteltäväksi. Nejvyšší
správní soud piti epävarmana sitä, olivatko Ústavní soudin tuomio ja näin Tšekin kansalaisten suotuisampi kohtelu asetuksen
N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisia.
Městský soud v Praze pysyi kannassaan ja katsoi Ústavní soudin antaman kyseisen tuomion perusteella, että správan oli korotettava
pääasian kantajalle myönnetyn vanhuusetuuden määrää siihen määrään, jonka pääasian kantaja olisi voinut saada, jos hän olisi
kuulunut täysin Tšekin sosiaaliturvajärjestelmän piiriin.
Správa teki uudestaan kassaatiovalituksen Nejvyšší správní soudiin ja väitti, että velvollisuus korottaa vanhuusetuuksia ainoastaan
Tšekin tasavallan alueella asuvien Tšekin kansalaisten, joiden Tšekin ja Slovakian liittotasavallan aikana täyttämä vakuutuskausi
otetaan huomioon sopimuksen 20 artiklan nojalla, osalta on asetuksen N:o 1408/71 3 artiklassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen vastainen. Lisäksi tällainen velvollisuus merkitsisi myös sitä, että slovakialaiset vakuutuskaudet otettaisiin
huomioon tšekkiläisen vanhuusetuuden määrää korottavina, vaikka saman kauden ottaminen huomioon kahteen kertaan on asetuksen
N:o 1408/71 12 artiklan nojalla kiellettyä.
Nejvyšší správní soud katsoo, että správan on otettava Ústavní soudin tuomion nojalla huomioon ne vakuutuskaudet, jotka etuuden
hakija on täyttänyt Tšekin ja Slovakian liittotasavallan sosiaaliturvajärjestelmässä, Slovakian sosiaaliturvalaitoksella tältä
osin sopimuksen 20 artiklan nojalla olevasta toimivallasta huolimatta. Näin toimiminen voi johtaa perusteen, jonka mukaan
määritetään valtio, joka on toimivaltainen ottamaan huomioon kyseiset vakuutuskaudet, muuttamisen lisäksi myös siihen, että
yksi ja sama vakuutuskausi otetaan huomioon kahteen kertaan.
Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kiistä sitä, että Landtová täyttää kaikki vanhuusetuuden määrän korottamista
koskevat edellytykset, se kuitenkin katsoo, että Tšekin kansalaisuutta koskeva edellytys, jolla luonteensa vuoksi asetetaan
muiden jäsenvaltioiden kansalaiset huonompaan asemaan, jos he täyttävät muut kyseistä etuutta koskevan oikeuden saamiselle
asetetut edellytykset, on EY 12 artiklan ja asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan vastainen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
pohtii myös sitä, onko asumista koskeva edellytys yhteensopiva asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdan kanssa.
Tässä tilanteessa Nejvyšší správní soud on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – asetuksen (EY) N:o 1408/71 liitteessä III olevan A osan 6 kohtaa, luettuna yhdessä 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan
kanssa, joiden mukaan perustetta, jonka mukaan määritetään seuraajavaltio, joka on toimivaltainen ottamaan huomioon palkattujen
työntekijöiden – – Tšekin ja Slovakian liittotasavallan sosiaaliturvajärjestelmässä 31.12.1992 mennessä täyttämät vakuutuskaudet,
sovelletaan edelleen, tulkittava siten, että ne estävät sellaisen kansallisen oikeuden säännön soveltamisen, jonka mukaan
Tšekin sosiaaliturvalaitoksen on otettava täysimääräisesti huomioon etuutta koskevan oikeuden saamisen ja etuuden määrän vahvistamisen
osalta vakuutuskausi, joka on täytetty – – Tšekin ja Slovakian liittotasavallan alueella 31.12.1992 mennessä, vaikka edellä
mainitun perusteen mukaan Slovakian tasavallan sosiaaliturvalaitos on toimivaltainen ottamaan kyseisen vakuutuskauden huomioon?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [EY] 12 artiklaa, luettuna yhdessä – – asetuksen (EY) N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohdan, 10 ja 46 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se estää sen, että – – Tšekin ja Slovakian liittotasavallan
sosiaaliturvajärjestelmässä 31.12.1992 mennessä täytetty vakuutuskausi, joka on jo otettu kerran huomioon samassa laajuudessa
etuuden suorittamista varten Slovakian tasavallan sosiaaliturvajärjestelmässä, voidaan edellä mainitun kansallisen oikeuden
säännön mukaan ottaa täysimääräisesti huomioon vanhuusetuutta koskevan oikeuden saamisen ja etuuden määrän vahvistamisen osalta
ainoastaan Tšekin tasavallan alueella asuvien Tšekin tasavallan kansalaisten osalta?”

Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Slovakian tasavallalla on epäilyksiä sen suhteen, täyttyvätkö esitettyjen kysymysten tutkittavaksi ottamisen edellytykset,
ja se katsoo, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyytämällä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tulkinnalla ei
ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta eikä mitään yhteyttä kyseisen asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, koska Landtová
täyttää kaikki tšekkiläisen täydentävän vanhuusetuuden maksamisen edellytykset, sellaisina kuin ne on asetettu Ústavní soudin
tuomiossa, ja häntä ei näin ollen syrjitä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia
on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko
ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian
kannalta (ks. mm. asia C-466/04, Acereda Herrera, tuomio 15.6.2006, Kok., s. I-5341, 47 kohta).
Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti ratkaistava
ne (ks. vastaavasti asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok., s. I-2099, 38 kohta ja asia C-169/07, Hartlauer,
tuomio 10.3.2009, Kok., s. I-1721, 24 kohta). Näin ei ole etenkään silloin, kun unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettu
ongelma on luonteeltaan täysin hypoteettinen tai kun kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeussäännön tulkitsemisella
tai sen pätevyyden tutkimisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai
kohteeseen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-92/09 ja C-93/09, Volker und Markus Schecke ja Eifert, tuomio 9.11.2010, 40
kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 30 kohdassa, käsiteltävässä asiassa ei ole kyse tällaisesta tilanteesta.
Vaikka Landtová hyötyykin Ústavní soudin tuomion soveltamisesta, sekä správa että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ovat
kyseenalaistaneet kyseisen tuomion.
Ennakkoratkaisupyyntö voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, ovatko asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III
olevan A osan 6 kohdan säännökset, luettuna yhdessä 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, esteenä pääasiassa kyseessä olevan
kaltaiselle kansallisen oikeuden säännölle, jossa määrätään täydentävän vanhuusetuuden maksamisesta tilanteessa, jossa sopimuksen
20 artiklan nojalla myönnetyn vanhuusetuuden määrä on pienempi kuin se määrä, joka olisi saatu, jos eläke olisi laskettu Tšekin
tasavallan lainsäädännön sääntöjen perusteella.
On muistutettava, että edellä mainittujen asetuksen N:o 1408/71 säännösten seurauksena sopimuksen 20 artikla, jossa määrätään,
että sovellettavan järjestelmän ja sosiaaliturvaetuuksien myöntämiseen toimivaltaisen viranomaisen määrittämisen perusteena
on työnantajan kotipaikka Tšekin ja Slovakian liittotasavallan jakautumisen hetkellä, pysyy voimassa.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ensimmäinen kysymys on saanut alkunsa huolesta, joka liittyy riskiin siitä, että Ústavní
soudin tuomion soveltaminen johtaa siihen, että yksi ja sama vakuutuskausi otetaan huomioon kahteen kertaan, ja muuttaa sopimuksen
20 artiklasta johtuvaa perustetta.
Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, Ústavní soud katsoo, että sopimuksen 20 artiklaa
on tulkittava siten, että jos Tšekin tasavallan kansalainen täyttää laissa sellaisen eläkkeen saamiselle asetetut edellytykset,
jonka Tšekin lainsäädännössä vahvistettu määrä on suurempi kuin sopimuksessa määrätty määrä, správa on velvollinen varmistamaan
sen, että hänen saamansa eläkkeen määrä vastaa kansallisessa lainsäädännössä vahvistettua suurempaa määrää, ja näin ollen
tarvittaessa täydentämään toisen sopimuspuolen maksaman eläkkeen määrää. Správa on myös velvollinen ottamaan huomioon toisen
sopimuspuolen sopimuksen mukaisesti maksaman eläkkeen määrän, jotta vältetään kahden eri sosiaaliturvalaitoksen samoin perustein
myöntämän kahden samantyyppisen eläkkeen saaminen kahteen kertaan.
Ústavní soudin oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi, että sopimuksen 20 artiklaan sisältyvää Tšekin ja Slovakian sosiaaliturvalaitosten
välistä toimivallan jakamista koskevaa sääntöä ennen Tšekin ja Slovakian liittotasavallan jakautumispäivää täytettyjen vakuutuskausien
huomioon ottamisesta ei ole kyseenalaistettu eikä muutettu, koska Ústavní soudin oikeuskäytännön päämääränä on ollut ainoastaan
se, että sopimuksen nojalla myönnetyn tšekkiläisen vanhuusetuuden määrää korotetaan siihen määrään, joka olisi myönnetty pelkän
kansallisen lainsäädännön nojalla.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa, pääasiassa kyseessä olevan täydentävän etuuden vaikutuksena
ei ole sovellettavan järjestelmän eikä sopimuksessa nimettyjen viranomaisten toimivallan kyseenalaistaminen, vaan pelkästään
sen mahdollistaminen, että joltain toiselta sosiaaliturvaviranomaiselta vaaditaan täydentävää etuutta, joka lisätään yleiseen
etuuteen, kyseisen sopimuksen nojalla.
Kuten Euroopan komissio väittää, Ústavní soud tyytyy toteamaan, että sopimuksen 20 artiklan nojalla myönnetyn tšekkiläisen
vanhuusetuuden määrää on tarpeen korottaa siihen määrään, jonka vakuutettu olisi voinut saada, jos kyseisen etuuden määrä
olisi laskettu vain kansallisen oikeuden säännösten perusteella, silloin, kun viimeksi mainittu määrä on suurempi kuin sopimusmääräysten
perusteella saatu määrä.
Näin ollen kyse ei ole rinnakkaisen tšekkiläisen vanhuusetuuden myöntämisestä eikä siitä, että yksi ja sama vakuutuskausi
otetaan huomioon kahteen kertaan, vaan kyse on ainoastaan objektiivisesti todetun etuuksien, joilla on eri alkuperä, välisen
eron poistamisesta.
On todettava, että tällainen lähestymistapa mahdollistaa sen, että vältetään ”tapaukseen soveltuvien kansallisten lainsäädäntöjen
päällekkäisyys” asetuksen N:o 1408/71 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa ilmaistun tavoitteen mukaisesti, ja
että tällainen lähestymistapa ei ole sopimuksen 20 artiklassa vahvistetun toimivallan jakamista koskevan perusteen, joka on
pidetty voimassa asetuksen N:o 1408/71 7 artiklan 2 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen liitteessä III
olevan A osan 6 kohdan kanssa, vastainen.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, että asetuksen N:o 1408/71 liitteessä III olevan
A osan 6 kohdan säännökset, luettuna yhdessä 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä
olevan kaltaiselle kansallisen oikeuden säännölle, jossa määrätään täydentävän vanhuusetuuden maksamisesta tilanteessa, jossa
sopimuksen 20 artiklan nojalla myönnetyn vanhuusetuuden määrä on pienempi kuin se määrä, joka olisi saatu, jos eläke olisi
laskettu Tšekin tasavallan kansallisen lainsäädännön perusteella.

Toinen kysymys
Syrjinnän olemassaolo
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, johtaako Ústavní soudin tuomio, jonka
mukaan täydentävä vanhuusetuus voidaan maksaa ainoastaan Tšekin tasavallan alueella asuville Tšekin kansalaisille, EY 12 artiklan,
luettuna yhdessä asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdan ja 10 artiklan kanssa, vastaiseen syrjintään.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on EY 39 artiklan mukaisesti
taata asetuksen soveltamisalaan kuuluville henkilöille yhdenvertaisuus sosiaaliturva-asioissa kansalaisuudesta riippumatta
niin, että kaikki jäsenvaltioiden kansallisesta lainsäädännöstä johtuva syrjintä poistetaan (asia C-332/05, Celozzi, tuomio
18.1.2007, Kok., s. I-563, 22 kohta).
Asiakirja-aineistosta ilmenee kiistatta, että Ústavní soudin tuomio merkitsee kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää valtion
omien kansalaisten ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisten välillä.
Edellytyksestä, joka koskee asumista Tšekin tasavallan alueella, on muistutettava, että 3 artiklan 1 kohdassa säädetyllä yhdenvertaisen
kohtelun periaatteella kielletään paitsi kansalaisuuteen perustuva sosiaaliturvajärjestelmien edunsaajien ilmeinen syrjintä
myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltamalla päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen
(em. asia Celozzi, tuomion 23 kohta).
Siten on pidettävä välillisesti syrjivinä sellaisia kansallisessa oikeudessa asetettuja edellytyksiä, jotka siitä huolimatta,
että niitä sovelletaan erotuksetta kansalaisuuden perusteella, kohdistuvat vaikutuksiltaan kuitenkin olennaisesti taikka suurimmaksi
osaksi siirtotyöläisiin, sekä sellaisia erotuksetta sovellettavia edellytyksiä, jotka kotimaiset työntekijät pystyvät siirtotyöläisiä
helpommin täyttämään tai jotka saattavat olla erityisesti viimeksi mainituille epäedullisia (ks. em. asia Celozzi, tuomion
24 kohta).
Tilanne on tällainen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen asumista koskevan edellytyksen osalta, joka kohdistuu vaikutuksiltaan
olennaisesti siirtotyöläisiin, jotka asuvat muiden jäsenvaltioiden kuin sen jäsenvaltion, josta he ovat alun perin kotoisin,
alueella.
Unionin tuomioistuimelle ei ole esitetty mitään sellaista seikkaa, jolla voitaisiin perustella tällaista syrjivää kohtelua.
Lisäksi on muistutettava, että asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdassa säädetään asumista koskevasta edellytyksestä luopumisen
periaatteesta siten, että siinä suojellaan henkilöitä, joiden oikeutta asia koskee, haitoilta, joita voisi aiheutua heidän
asuinpaikkansa siirtymisestä jäsenvaltiosta toiseen.
Edellä esitetystä seuraa, että Ústavní soudin tuomio merkitsee kansalaisuuteen perustuvaa välitöntä syrjintää ja asumista
koskevasta edellytyksestä johtuvaa niiden, jotka ovat käyttäneet liikkumisvapautta koskevaa oikeuttaan, kansalaisuuteen perustuvaa
välillistä syrjintää.
Syrjinnän toteamisen seuraukset
Koska on todettu, että Ústavní soudin tuomioon perustuva sääntö on syrjivä, on ratkaistava, mitkä ovat ne käytännön seuraukset,
jotka tästä aiheutuvat sekä niille henkilöille, jotka ovat epäedullisessa asemassa kyseisen säännön soveltamisen vuoksi, että
niille henkilöille, jotka ovat Landtován tapaan hyötyneet kyseisen säännön soveltamisesta.
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamatta jättämisen seurauksista pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa
on muistutettava, että kun on todettu esiintyvän unionin oikeuden vastaista syrjintää, niin kauan kuin yhdenvertaisen kohtelun
palauttavia toimenpiteitä ei ole toteutettu, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen voidaan varmistaa ainoastaan
antamalla epäedullisessa asemassa olevaan ryhmään kuuluville henkilöille samat edut kuin etuoikeutettuun ryhmään kuuluville
henkilöille, koska viimeksi mainittua ryhmää koskeva järjestelmä on siinä tapauksessa, ettei unionin oikeutta ole sovellettu
asianmukaisesti, ainoa pätevä viitejärjestelmä (ks. asia C-18/95, Terhoeve, tuomio 26.1.1999, Kok., s. I-345, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Seurauksista, joita Landtován kaltaisille henkilöille, jotka kuuluvat niiden henkilöiden ryhmään, joita Ústavní soudin tuomioon
perustuva sääntö suosii, aiheutuu siitä, että kyseinen tuomio todetaan syrjiväksi, on todettava, että vaikka viranomainen,
joka on toimivaltainen myöntämään eläkkeen, ei voi kansallisen oikeuden nykytilassa laillisesti kieltäytyä myöntämästä täydennystä
epäedullisessa asemassa oleville henkilöille, mikään ei estä sitä pitämästä tätä oikeutta voimassa niiden henkilöiden ryhmän
hyväksi, jotka jo hyötyvät kyseisestä oikeudesta kansallisen oikeuden säännön nojalla.
Unionin oikeus ei ole sillä varauksella, että unionin oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita noudatetaan, esteenä sellaisille
toimenpiteille, joilla palautetaan yhdenvertainen kohtelu vähentämällä aikaisemmin etuoikeutetussa asemassa olleiden henkilöiden
etuja (ks. asia C-200/91, Coloroll Pension Trustees, tuomio 28.9.1994, Kok., s. I-4389, Kok. Ep. XVI, s. I-91, 33 kohta).
Ennen tällaisten toimenpiteiden toteuttamista unionin oikeudessa ei kuitenkaan edellytetä, että pääasiassa kyseessä olevan
kaltainen sosiaaliturvan täydennys on otettava pois niiden henkilöiden ryhmältä, jotka jo saavat kyseistä täydennystä.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta ja 10 artikla
ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansallisen oikeuden säännölle, jonka mukaan täydentävä vanhuusetuus voidaan
maksaa ainoastaan Tšekin tasavallan alueella asuville Tšekin kansalaisille, mutta tästä ei välttämättä seuraa unionin oikeuden
näkökulmasta se, että nämä kaksi edellytystä täyttävältä henkilöltä on otettava kyseinen täydennys pois.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan
tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 5.4.2006 annetulla
Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 629/2006, liitteessä III olevan A osan 6 kohdan säännökset, luettuna
yhdessä 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansallisen oikeuden
säännölle, jossa määrätään täydentävän vanhuusetuuden maksamisesta tilanteessa, jossa 29.10.1992 Tšekin tasavallan ja Slovakian
tasavallan välillä tehdyn kahdenvälisen sopimuksen, joka kuuluu 31.12.1992 tapahtuneen Tšekin ja Slovakian liittotasavallan
jakautumisen jälkeisen tilanteen sääntelemiseksi toteutettuihin toimenpiteisiin, 20 artiklan nojalla myönnetyn vanhuusetuuden
määrä on pienempi kuin se määrä, joka olisi saatu, jos eläke olisi laskettu Tšekin tasavallan kansallisen lainsäädännön perusteella.
2)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin
se on muutettuna asetuksella N:o 629/2006, 3 artiklan 1 kohta ja 10 artikla ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle
kansallisen oikeuden säännölle, jonka mukaan täydentävä vanhuusetuus voidaan maksaa ainoastaan Tšekin tasavallan alueella
asuville Tšekin kansalaisille, mutta tästä ei välttämättä seuraa unionin oikeuden näkökulmasta se, että nämä kaksi edellytystä
täyttävältä henkilöltä on otettava kyseinen täydennys pois.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: tšekki.