CELEX: 62009CJ0155
Nesplnění povinnosti státem
Články 12 ES, 18 ES, 39 ES a 43 ES
Články 4, 28 a 31 Dohody o Evropském hospodářském prostoru
Daňové právní předpisy
Podmínky osvobození od daně z převodu nemovitostí při koupi první nemovitosti
Osvobození od daně vyhrazené pouze osobám s bydlištěm v tuzemsku, jakož i řeckým státním příslušníkům, kteří nemají v tuzemsku bydliště ke dni koupě

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika
-      tím, že osvobozuje od daně z převodu nemovitostí (dále jen „daň“) pouze osoby s trvalým bydlištěm v Řecku, ačkoli se uvedené
osvobození nevztahuje na nerezidenty, kteří se v tomto státě chtějí v budoucnosti usadit, a
-      tím, že za určitých podmínek osvobozuje od téže daně pouze řecké státní příslušníky při koupi první nemovitosti určené k bydlení
v Řecku, přičemž tak zavádí výslovnou diskriminaci zahraničních rezidentů, kteří nejsou řeckými státními příslušníky,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 18 ES, 39 ES a 43 ES, posuzovaných s ohledem na článek 12 ES, jakož
i z článků 4, 28 a 31 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (Úř. věst. 1994, L 1, s. 3, dále jen
„Dohoda o EHP“), v rozsahu, v němž tento členský stát brání výkonu základních svobod, které vyplývají z těchto ustanovení.

Právní rámec

Právo Unie
Článek 12 první pododstavec ES stanoví:
„V rámci použití této smlouvy, aniž jsou dotčena její zvláštní ustanovení, je zakázána jakákoli diskriminace na základě státní
příslušnosti.“
Článek 18 odst. 1 ES stanoví:
„Každý občan Unie má právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených
v této smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení.“
Článek 39 odst. 1 až 3 ES zní následovně:
„1.      Je zajištěn volný pohyb pracovníků ve Společenství.
2.      Volný pohyb pracovníků zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti,
pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky.
3.      S výhradou omezení odůvodněných veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností a ochranou zdraví zahrnuje právo:
a)      ucházet se o skutečně nabízená pracovní místa;
b)      pohybovat se za tím účelem volně na území členských států;
c)      pobývat v některém z členských států za účelem výkonu zaměstnání v souladu s právními a správními předpisy, jež upravují zaměstnávání
vlastních státních příslušníků;
d)      zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání za podmínek, které budou předmětem prováděcích nařízení vydaných Komisí.“
Článek 43 ES zní:
„V rámci níže uvedených ustanovení jsou zakázána omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu
na území státu druhého. Stejně tak jsou zakázána omezení při zřizování zastoupení, poboček nebo dceřiných společností státními
příslušníky jednoho členského státu usazenými na území druhého státu.
Svoboda usazování zahrnuje přístup k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkon, jakož i zřizování a řízení podniků, zejména
společností ve smyslu čl. 48 druhého pododstavce, za podmínek stanovených pro vlastní státní příslušníky právem země usazení,
nestanoví-li kapitola o pohybu kapitálu jinak.“
Ustanovení zmíněná v bodech 2 až 5 tohoto rozsudku jsou s výjimkou článku 18 ES obdobná těm, jež jsou uvedena v článcích 4,
28 a 31 Dohody o EHP.

Vnitrostátní právní úprava
Článek 1 odst. 1 zákona 1078/1980 stanoví:
„Smlouvy o koupi nemovitosti do výlučného a neomezeného vlastnictví sezdané osoby jsou osvobozeny od daně z převodu nemovitostí
v případě, že kupující, jeho manžel nebo nezletilé děti nemají právo neomezeného vlastnictví, užívání nebo bydlení v jiném
domě nebo bytě postačující pro potřeby bydlení jeho rodiny nebo právo neomezeného vlastnictví ke stavebnímu pozemku nebo jeho
části odpovídající ploše budovy postačující pro jejich potřeby bydlení, které se nacházejí ve městě nebo obci s více než třemi
tisíci (3000) obyvateli.“
Článek 1 odst. 3 téhož zákona zní následovně:
„Ustanovení tohoto článku se nevztahují na smlouvy o úplatném převodu nemovitostí v případě, že kupující nemá v Řecku trvalé
bydliště.
Jako výjimka se osvobození od daně přizná v případě koupě domu, bytu nebo pozemku Řeky nebo osobami řeckého původu, kteří
pracovali v zahraničí nejméně po dobu šesti (6) let a jsou zapsáni ve státním obecním rejstříku, a to i tehdy, pokud nemají
ke dni koupě v Řecku trvalé bydliště.“
Článek 1 odst. 7 uvedeného zákona stanoví, že osvobození od daně se přiznává pod podmínkou, že nemovitost zůstane ve vlastnictví
kupujícího nejméně po dobu pěti let.
Na základě zmocnění obsaženého v čl. 1 odst. 12 zákona 1078/1980 byla rozhodnutím ministerstva ze dne 7. dubna 2005 stanovena
minimální nepřetržitá doba, po kterou musely mít osoby mající zájem o uplatnění osvobození od daně bydliště v Řecku, na jeden
rok.

Postup před zahájením soudního řízení
Komise zaslala dne 6. prosince 2007 Řecké republice výzvu dopisem, ve které tvrdila, že uvedený členský stát tím, že zaprvé
osvobozuje od daně pouze osoby s trvalým bydlištěm v Řecku, ačkoli se uvedené osvobození nevztahuje na nerezidenty, kteří
se v tomto členském státě chtějí v budoucnosti usadit, a zadruhé osvobozuje od daně za určitých podmínek pouze řecké státní
příslušníky při koupi první nemovitosti určené k bydlení v Řecku, čímž zavádí výslovnou diskriminaci zahraničních rezidentů,
kteří nejsou řeckými státními příslušníky, nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 12 ES, 18 ES, 39 ES a 43 ES,
jakož i z článků 4, 28 a 31 Dohody o EHP.
V odpovědi na uvedený dopis ze dne 13. února 2008 Řecká republika zcela popřela výtky Komise.
Vzhledem k tomu, že Komise nepovažovala tuto odpověď za přesvědčivou, zaslala dne 23. září 2008 Řecké republice odůvodněné
stanovisko, kterým ji vyzvala, aby splnila své povinnosti ve lhůtě dvou měsíců od obdržení tohoto stanoviska. Tento členský
stát odpověděl na uvedené stanovisko dne 21. listopadu 2008, přičemž zopakoval tvrzení obsažená v jeho odpovědi na výzvu dopisem.
Jelikož měla Komise za to, že vysvětlení podaná Řeckou republikou nejsou uspokojivá, rozhodla se podat projednávanou žalobu.

K žalobě

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z omezení některých základních svobod
Argumentace účastnic řízení
Komise s odkazem na rozsudek ze dne 13. července 1993, Commerzbank (C‑330/91, Recueil, s. I‑4017) zaprvé tvrdí, že i když
kritérium trvalého bydliště stanovené v čl. 1 odst. 3 prvním pododstavci zákona 1078/1980 nutně neznamená diskriminační zacházení
vůči státním příslušníkům Unie, jelikož se uplatní bez ohledu na státní příslušnost dotčených osob, nic to nemění na tom,
že osoby s trvalým bydlištěm v Řecku jsou většinou řečtí státní příslušníci, z čehož je možné dovodit diskriminační povahu
dotčeného ustanovení.
Komise v tomto ohledu tvrdí, že uvedené ustanovení vylučuje, aby o osvobození od daně mohli požádat nerezidenti, kteří si
kupují v Řecku první nemovitost určenou k bydlení s cílem se v tomto státě v budoucnosti usadit. Toto rozdílné zacházení tak
s sebou nese diskriminační zacházení mezi současnými a budoucími rezidenty.
Zadruhé Komise s odkazem zejména na rozsudky ze dne 15. září 2005, Komise v. Dánsko (C‑464/02, Sb. rozh. s. I‑7929), jakož
i ze dne 13. listopadu 2003, Schilling a Fleck-Schilling (C‑209/01, Recueil, s. I‑13389), připomíná, že obecná formulace článku
18 ES, který stanoví právo každého občana Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, je konkretizována
v článcích 39 ES a 43 ES. Podle Komise z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že ustanovení Smlouvy o ES týkající se
volného pohybu osob mají za cíl usnadnění výkonu výdělečné činnosti jakékoli povahy pro státní příslušníky Unie a brání opatřením,
která by mohla znevýhodňovat osoby, které chtějí vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského státu. Ustanovení,
která zabraňují státnímu příslušníkovi členského státu opustit svou zemi původu za účelem výkonu jeho práva na volný pohyb
nebo jej od toho odrazují, představují překážky této svobody, i když se uplatňují nezávisle na státní příslušnosti dotyčných
pracovníků. Komise na základě této judikatury tvrdí, že je zjevné, že dotčená řecká právní úprava je v rozporu s články 18 ES,
39 ES a 43 ES, jelikož způsobuje, že je situace osob, které ještě nemají trvalé bydliště v tomto členském státě a které se
zde chtějí trvale usadit, méně přitažlivá než situace osob s trvalým bydlištěm, kterým se daňové zvýhodnění přiznává.
Komise v tomto ohledu upřesňuje, že o porušení článků 39 ES a 43 ES se jedná v případě hospodářsky činných osob. Článek 18 ES
se naproti tomu uplatní přímo na osoby, které nejsou hospodářsky činné nebo které nemají s Řeckem žádné vazby, což se v projednávané
věci týká zejména starobních důchodců.
Na základě stejné úvahy má Komise za to, že čl. 1 odst. 3 první pododstavec zákona 1078/1980 je v rozporu s články 28 a 31
Dohody o EHP.
Co se týče odůvodnění omezení zavedeného uvedenými ustanoveními, Komise má za to, že toto omezení nemůže být odůvodněno žádným
z důvodů obecného zájmu dovolávaných Řeckou republikou a že v každém případě toto omezení porušuje zásadu proporcionality.
Pokud jde o cíl, kterým je usnadnění získání bydlení rezidenty a zabránění jakékoli spekulaci s nemovitostmi v tomto kontextu,
Komise tvrdí, že zaprvé tento cíl by bylo možné sledovat i ve vztahu k osobám, které kupují první nemovitost určenou k bydlení
s cílem usadit se v budoucnosti v Řecku. Zadruhé Komise tvrdí, že zákon 1078/1980 nestanoví kupujícímu povinnost užívat koupenou
nemovitost jakožto místo trvalého bydliště ani mu nezakazuje ji pronajímat nebo dále prodat. Vzhledem k neexistenci takové
povinnosti nelze přitom takového cíle dosáhnout, a Řecká republika se ho tedy nemůže užitečně dovolávat.
Mimoto Komise tvrdí, že existují méně omezující kontrolní mechanismy pro dosažení uvedených cílů, jako je například registrace
osob, které se usazují v Řecku, u příslušného řeckého orgánu, zápis těchto osob do daňového rejstříku, ověření jejich daňových
přiznání a přiznání zvýhodněného daňového zacházení, pokud jsou splněny určité podmínky. Takový kontrolní systém by krom toho
mohl být doplněn „čestnými prohlášeními“. V důsledku toho odmítnutí přiznat takové osvobození od daně osobám, které ještě
nemají v Řecku trvalé bydliště, ale kupují v tomto členském státě nemovitost s cílem se zde usadit, jde značně nad rámec toho,
co je nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v zabránění jakékoliv spekulaci s nemovitostmi v Řecku.
Komise zpochybňuje, že by v případě neexistence jakýchkoli daňových informací o kupujícím bylo nemožné zjistit případnou existenci
jiných nemovitostí v Řecku, které tato osoba vlastní, takže napadené vnitrostátní ustanovení nelze považovat za ustanovení,
jež má za cíl zabránit obcházení zákona. V tomto ohledu Komise tvrdí, pokud jde o osoby, které se přicházejí do Řecka usadit,
že zjišťování, zda tyto osoby již vlastní v Řecku nemovitost, či nikoli, není ve vztahu k nim o nic složitější než ve vztahu
k osobám, které již mají bydliště na území tohoto státu. Vzhledem k tomu, že daňové přiznání nelze považovat za příliš spolehlivý
prostředek, nic nebrání tomu, aby se řecké orgány dotazovaly kupujících, zda jsou již vlastníky nemovitosti v Řecku. Komise
v tomto ohledu odkazuje na možnost zápisu do příslušných rejstříků, jako je nedávno vytvořený katastr, nebo na možnost zavést
stálé kontroly umožňující zabránit zneužitím.
Konečně Komise rovněž zpochybňuje argument, jehož se dovolává Řecká republika, podle kterého právo Unie neodnímá vnitrostátnímu
zákonodárci právo podřídit přiznání daňových úlev a zvýhodnění určitým kritériím. V tomto ohledu Komise tvrdí, že Smlouva
nezakazuje jen přímé diskriminační zacházení, ale i obecně omezení základních svobod v oblasti přímých daní. Článek 1 odst. 3
první pododstavec zákona 1078/1980 představuje nesporně omezení volného pohybu osob, jelikož toto ustanovení odrazuje osoby
žijící v jiných členských státech, které jsou většinou státními příslušníky těchto států, a nikoli řeckými státními příslušníky,
od usazení se v Řecku.
Řecká republika popírá tvrzené nesplnění povinnosti jako celek, přičemž především tvrdí, že i když je pravda, že jak článek
12 ES, tak i článek 39 ES výslovně zakazují jakoukoli diskriminaci na základě státní příslušnosti, ze všech ustanovení přijatých
na základě různých podnětů vnitrostátního zákonodárce, jakož i z vynětí požadavku řecké státní příslušnosti z podmínek přiznání
dotčeného osvobození od daně vyplývá, že neměnným úmyslem zákonodárce bylo vždy přiznat toto osvobození nejen řeckým státním
příslušníkům, ale obecně všem fyzickým osobám, jež mají trvalé bydliště v Řecku, bez ohledu na jejich státní příslušnost.
V tomto ohledu Řecká republika zdůrazňuje, že oběžník vydaný v roce 1992 v návaznosti na stanovisko Conseil d’État s cílem
pomoct správním orgánům správně uplatňovat zákon 1078/1980 upřesňuje, že se napadená ustanovení tohoto zákona vztahují i na
státní příslušníky jiných členských států za úplně stejných podmínek, jako je tomu v případě vlastních státních příslušníků.
Mimoto se rozhodnutím ministerstva ze dne 21. června 2004 stanoví, že za účelem získání uvedeného osvobození od daně lze trvalé
bydliště a profesní činnost státních příslušníků Unie prokázat předložením daňových přiznání, potvrzení orgánů sociálního
zabezpečení, pracovních smluv, dokumentů týkajících se zahájení výkonu hospodářské činnosti, smluv o nájmu bytů atd.
Co se týče obecné zásady rovného zacházení se státními příslušníky Unie, kteří vykonávají své právo volného pohybu, a vlastními
státními příslušníky, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci, jaká vyplývá z článků 12 ES a 18 ES, má Řecká republika dále
pochybnosti ohledně toho, zda omezení zavedená v oblasti osvobození od daně státních příslušníků Unie musí být srovnatelná
s omezeními týkajícími se vlastních státních příslušníků. Podle tohoto členského státu totiž právo Unie nevyžaduje, aby za
účelem splnění povinnosti úplné integrace státních příslušníků Unie v hostitelském členském státě byli tito příslušníci Unie
osvobozeni od daně za stejných podmínek jako vlastní státní příslušníci. Řecká republika upřesňuje, že za účelem získání osvobození
od daně při koupi první nemovitosti určené k bydlení musí její státní příslušníci prokázat, že je splněno několik podmínek,
a podat daňová přiznání. Pokud by se přitom uplatnila úvaha Komise, vedlo by to k tomu, že by státní příslušníci jiných členských
států než Řecké republiky byli stejně zvýhodněni jako její vlastní státní příslušníci na základě pouhého prohlášení, což by
nebylo správné.
Konečně, pokud jde o odůvodnění čl. 1 odst. 3 prvního pododstavce zákona 1078/1980, Řecká republika upřesňuje, že se toto
ustanovení uplatní pouze při koupi první nemovitosti určené k bydlení, tedy na velmi úzkou kategorii převodů nemovitostí,
které splňují potřebu obecného zájmu.
Krom toho je podle tohoto členského státu uvedené ustanovení odůvodněno skutečností, že má za cíl usnadnit získání bydlení
jednotlivci, a tudíž podporovat rodiny. Toto ustanovení je součástí obecnějšího rámce sociální politiky státu, jenž tak vyjadřuje
péči ve vztahu ke středním a nižším vrstvám společnosti, kterým se poskytuje pomoc při bydlení v podobě daňového zvýhodnění
sociální povahy.
Mimoto byla rozhodnutím ministerstva ze dne 7. dubna 2005 stanovena minimální nepřetržitá doba, po kterou musely mít osoby
mající zájem o uplatnění osvobození od daně bydliště v Řecku, na jeden rok. Tato podmínka je podle názoru Řecké republiky
přiměřená, přiléhavá a nezbytná, jelikož se jedná o rozumnou délku trvání umožňující státnímu příslušníkovi Unie poznat zemi,
zvyknout si na ni i na způsob života v této zemi a provést průzkum trhu za účelem koupě nemovitosti. Tato podmínka je zárukou
toho, že kupující získá první nemovitost určenou k bydlení s cílem užívat ji a nebude se snažit koupit nemovitost s cílem
dosáhnout zisku nebo s jiným cílem. Vzhledem k tomu, že neexistují spolehlivější kritéria, měla by se uvedená minimální doba
pobytu považovat za vhodnou pro účely omezení daňových úniků a předcházení zneužitím. Krom toho není natolik dlouhá, aby způsobila
těžkosti osobám, které mají v úmyslu pobývat v Řecku nebo aby je odradila od pokračování v jejich plánech týkajících se budoucího
usazení na řeckém území.
V tomto ohledu Řecká republika odmítá závěry, které Komise vyvozuje ze skutečnosti, že kupujícímu nebyla stanovena povinnost
užívat koupenou nemovitost jakožto místo trvalého bydliště, takže se mu ani nezakazuje ji pronajímat nebo dále prodat. Pokud
jde o další prodej, tento členský stát tvrdí, že toto tvrzení Komise je nesprávné, jelikož čl. 1 odst. 7 zákona 1078/1980
stanoví, že osvobození od daně se přiznává pod podmínkou, že nemovitost zůstane ve vlastnictví kupujícího nejméně po dobu
pěti let. Vnitrostátní zákonodárce, který zvolil realistický přístup, nestanovil přísná kritéria týkající se používání první
nemovitosti určené k bydlení vzhledem k tomu, že jak centrum hospodářské činnosti, tak i rodinná situace kupujícího se mohou
měnit.
Řecká republika má rovněž za to, že návrhy Komise týkající se méně omezujících mechanismů umožňujících dosáhnout cílů zákona
1078/1980, tedy povinnost zápisu do obecního nebo daňového rejstříku nebo povinnost podat daňové přiznání, jsou neúčinné.
V tomto ohledu připomíná, že státní příslušníci Unie, kteří se v Řecku usazují, nemají povinnost se zapsat na obecním úřadě
ani získat daňové identifikační číslo nebo podat daňová přiznání, dokud nemovitost nenabudou. Krom toho prodeje nemovitostí
ještě nejsou začleněny do katastrálního informačního systému, jehož zavádění je zatím v počátečním stádiu.
Řecká republika dochází k závěru, že zrušení kritéria trvalého bydliště by tak podstatně ztížilo kontrolu dodržování podmínek
požadovaných pro získání osvobození od daně a mělo by případně za následek obcházení relevantních ustanovení, jelikož v případě
neexistence daňových údajů o kupujícím by bylo nemožné ověřit, zda tato osoba vlastní jiné nemovitosti v Řecku, či nikoli.
Stejně tak Řecká republika odmítá jako nevhodný návrh Komise spočívající v tom, aby se požadovalo pouhé prohlášení kupujícího
pro účely zjištění, zda již není vlastníkem nemovitosti v Řecku, jelikož takové prohlášení neposkytuje daňovému orgánu žádnou
záruku.
Konečně Řecká republika tvrdí, že i když ustanovení práva Unie ukládají v rámci odstranění diskriminace na základě státní
příslušnosti omezení výkonu pravomoci členských států v daňové oblasti, neruší tato ustanovení pravomoc vnitrostátního zákonodárce
stanovit konkrétní kritéria pro poskytnutí daňových zvýhodnění, zejména tehdy, pokud jsou osvobození od daně vytvářena na
základě sociálních kritérií. Tento členský stát s odkazem na výše uvedený rozsudek Komise v. Dánsko, a rozsudek ze dne 27. ledna
2000, Graf (C‑190/98, Recueil, s. I‑493), tvrdí, že ustanovení, která se sice uplatní bez rozdílu, ale která brání státnímu
příslušníkovi členského státu v tom, aby opustil stát svého původu za účelem výkonu svého práva na volný pohyb nebo ho od
toho odrazují, představují překážku této svobodě pouze tehdy, pokud podmiňují přístup pracovníků na trh práce.
Ve své replice se Komise drží v plném rozsahu argumentů, které uvedla ve své žalobě.
Naopak Řecká republika ve své duplice tvrdí, že Komise nezohlednila její argumenty týkající se sociálního dosahu napadených
ustanovení zákona 1078/1980. Má za to, že poskytnutí sociálních výhod bez rozmyslu nebo kontroly všem občanům Unie, kteří
vykonávají své právo volného pohybu, by vedlo jednak k obcházení existující vnitrostátní právní úpravy v sociální oblasti
a jednak ke zbavení sociální povahy cílů, které tato právní úprava sleduje, jelikož přiznání takových výhod by bylo založeno
výlučně na skutečnosti, že osoby využívající svého práva volného pohybu mají občanství Unie.
Řecká republika tak s odkazem na rozsudky ze dne 24. února 1994, Roks a další (C‑343/92, Recueil, s. I‑571), a ze dne 1. února
1996, Posthuma-van Damme a Oztürk (C‑280/94, Recueil, s. I‑179), tvrdí, že vnitrostátní praktiky týkající se provádění sociálních
cílů spadají do diskreční pravomoci, kterou si členské státy zachovávají za účelem vymezení své sociální politiky, pokud jde
o povahu a rozsah sociální ochrany, kterou v praxi uplatňují, pod podmínkou, že jejich činnosti budou přiměřené sledovanému
cíli. Řecká republika tudíž tvrdí, že čl. 1 odst. 1 a odst. 3 první pododstavec zákona 1078/1980 není v rozporu s právem Unie
a zdůrazňuje, že cílů sledovaných tímto ustanovením nelze dosáhnout méně omezujícími prostředky.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že i když přímé daně spadají do pravomoci
členských států, musí tyto členské státy při výkonu této pravomoci nicméně dodržovat právo Unie (viz zejména rozsudky ze dne
4. března 2004, Komise v. Francie, C‑334/02, Recueil, s. I‑2229, bod 21, ze dne 18. ledna 2007, Komise v. Švédsko, C‑104/06,
Sb. rozh. s. I‑671, bod 12, a ze dne 17. ledna 2008, Komise v. Německo, C‑152/05, Sb. rozh. s. I‑39, bod 16).
Je tedy třeba zkoumat, zda čl. 1 odst. 1 a odst. 3 první pododstavec zákona 1078/1980 představuje, jak tvrdí Komise, omezení
svobod volného pohybu osob zakotvených v článcích 18 ES, 39 ES, 43 ES, jakož i v článcích 4, 28 a 31 Dohody o EHP.
Článek 18 ES, který obecně stanoví právo volného pohybu a pobytu na území členských států pro každého občana Unie, nachází
zvláštní vyjádření v článku 39 ES, pokud jde o volný pohyb pracovníků, a v článku 43 ES, pokud jde o svobodu usazování (viz
rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Portugalsko, C‑345/05, Sb. rozh. s. I‑10633, bod 13; výše uvedené rozsudky Komise
v. Švédsko, bod 15, a Komise v. Německo, bod 18).
Je tudíž třeba v první řadě zkoumat, zda články 39 ES a 43 ES brání takové vnitrostátní právní úpravě, která je tvořena čl. 1
odst. 1 a odst. 3 prvním pododstavcem zákona 1078/1980.
Všechna ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob mají za cíl usnadnění výkonu výdělečné činnosti jakékoli povahy
na celém území Unie pro její státní příslušníky a brání opatřením, která by mohla znevýhodňovat tyto státní příslušníky, pokud
chtějí vykonávat hospodářskou činnost na území jiného členského státu (viz výše uvedené rozsudky Komise v. Dánsko, bod 34
a citovaná judikatura; Komise v. Portugalsko, bod 15; Komise v. Švédsko, bod 17, jakož i Komise v. Německo, bod 21).
V projednávané věci Řecká republika tvrdí, že sporná ustanovení vylučují, pokud jde o podmínky přiznání osvobození od daně,
jakýkoli požadavek týkající se řecké státní příslušnosti, jelikož jedinou požadovanou podmínkou je podmínka trvalého bydliště
v Řecku.
V tomto ohledu stačí připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pravidla týkající se rovného zacházení
zakazují nejen zjevnou diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale také všechny skryté formy diskriminace, které použitím
jiných rozlišovacích kritérií vedou ve skutečnosti ke stejnému výsledku (viz zejména rozsudek ze dne 12. února 1974, Sotgiu,
152/73, Recueil, s. 153, bod 11; výše uvedený rozsudek Commerzbank, bod 14, a rozsudek ze dne 1. října 2009, Gottwald, C‑103/08,
Sb. rozh. s. I‑9117, bod 27).
Tak je tomu zejména v případě opatření, které stanoví rozlišování založené na kritériu trvalého bydliště nebo pobytu, protože
toto kritérium může být na újmu především státním příslušníkům jiných členských států, jelikož osoby, které nemají trvalé
bydliště v tuzemsku, stejně tak jako nerezidenti, jsou nejčastěji cizími státními příslušníky (viz zejména rozsudky ze dne
29. dubna 1999, Ciola, C‑224/97, Recueil, s. I‑2517, bod 14, ze dne 16. ledna 2003, Komise v. Itálie, C‑388/01, Recueil, s. I‑721,
bod 14, a výše uvedený rozsudek Gottwald, bod 28).
V projednávané věci se přitom čl. 1 odst. 3 první pododstavec zákona 1078/1980 opírá přesně o tento typ kritéria, jelikož
toto ustanovení vyhrazuje přiznání osvobození od daně pouze osobám s trvalým bydlištěm v Řecku. V této souvislosti je třeba
uvést, že i když se kritérium bydliště v tuzemsku pro účely přiznání osvobození od daně uplatňuje nezávisle na státní příslušnosti
nabyvatele nemovitosti, existuje riziko, že se bude uplatňovat zvláště v neprospěch osob, které nejsou řeckými státními příslušníky.
Právě ony budou totiž nejčastěji osobami, které mají bydliště mimo řecké území.
Uvedené ustanovení tedy znevýhodňuje osoby, které nemají bydliště v Řecku a které si zde kupují první nemovitost určenou k bydlení
s cílem se v tomto členském státě v budoucnosti usadit, jelikož neumožňuje přiznat těmto osobám toto osvobození od daně, které
se uplatňuje při koupi první nemovitosti určené k bydlení, zatímco osobám, které již bydliště v Řecku mají a které si zde
kupují první nemovitost určenou k bydlení, lze toto osvobození přiznat.
Za těchto podmínek má výše uvedené ustanovení odrazující účinek ve vztahu k osobám, které nemají v Řecku bydliště a které
by na základě práva volného pohybu vyplývajícího z článků 39 ES a 43 ES chtěly nabýt první nemovitost určenou k bydlení v tomto
členském státě.
Z toho vyplývá, že čl. 1 odst. 1 a odst. 3 první pododstavec zákona 1078/1980 tím, že vyhrazuje přiznání osvobození od daně
při koupi první nemovitosti určené k bydlení osobám, které mají trvalé bydliště v Řecku, může narušit volný pohyb pracovníků
a svobodu usazování, jak jsou zaručeny články 39 ES a 43 ES.
Z ustálené judikatury však vyplývá, že vnitrostátní opatření, která mohou bránit výkonu základních svobod zaručených Smlouvou
nebo jej činit méně přitažlivým, mohou být nicméně přípustná za podmínky, že sledují cíl obecného zájmu, jsou způsobilá zaručit
jeho uskutečnění a nepřekračují meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné (viz zejména výše uvedené rozsudky Komise
v. Portugalsko, bod 24; Komise v. Švédsko, bod 25, a Komise v. Německo, bod 26).
Řecká republika v tomto ohledu tvrdí, že podmínka trvalého bydliště je odůvodněna zejména cíli spočívajícími v usnadnění získání
prvního bydlení jednotlivci, jakož i v zabránění jakékoli spekulaci s nemovitostmi, a v omezení daňových úniků a předcházení
zneužitím. Krom toho je taková podmínka součástí obecnějšího rámce sociální politiky dotyčného členského státu, s ohledem
na kterou vnitrostátní praktiky týkající se provádění sociálních cílů spadají do diskreční pravomoci, kterou si zachovávají
členské státy za účelem vymezení své sociální politiky, pokud jde o povahu a rozsah sociální ochrany, kterou v praxi uplatňují,
pod podmínkou, že jejich činnosti budou přiměřené sledovanému cíli.
I když připustíme, že je možné se takových argumentů dovolávat za účelem odůvodnění překážky volného pohybu osob, je třeba
konstatovat, že podmínka bydliště na řeckém území uložená čl. 1 odst. 3 prvním pododstavcem zákona 1078/1980 v žádném případě
neumožňuje dosáhnout cílů údajně sledovaných tímto ustanovením a krom toho překračuje meze toho, co je k dosažení těchto cílů
nezbytné.
Pokud jde zaprvé o vhodnost dotyčné vnitrostátní právní úpravy, je třeba uvést, že pokud má uvedené ustanovení za cíl zabránit
tomu, aby kupující na koupi nemovitosti vydělal, a tudíž má upřednostňovat předcházení spekulacím, nelze než konstatovat,
že podmínka uložená tímto ustanovením neumožňuje dosáhnout sledovaného cíle, jelikož zákon 1078/1980 nestanoví kupujícímu
povinnost užívat koupenou nemovitost jakožto místo trvalého bydliště ani mu nezakazuje ji pronajímat. V případě neexistence
takové povinnosti nelze přijmout argument Řecké republiky týkající se boje proti spekulacím.
Toto konstatování platí i ve vztahu k argumentu vycházejícímu ze sociální politiky, výslovně uvedenému Řeckou republikou a založenému
na nutnosti podpořit rodiny se středními nebo nízkými příjmy. Vzhledem k tomu, že neexistuje taková povinnost, jako povinnost
uvedená v předcházejícím bodě, nezdá se, že by zákon 1078/1980 mohl zaručit splnění uvedeného cíle, neboť daňové zvýhodnění,
které se přiznává při koupi první nemovitosti určené k bydlení, se poskytuje všem osobám splňujícím podmínku bydliště nezávisle
na tom, zda patří mezi střední nebo nižší vrstvy společnosti. Za těchto podmínek nelze předpokládat, že by neselektivní poskytování
tohoto daňového zvýhodnění mohlo splnit údajný sociálně-politický cíl zákona 1078/1980. Řecká republika krom toho neprokázala,
že by osvobození od daně při koupi první nemovitosti určené k bydlení představovalo daňové zvýhodnění sociální povahy, které
by se vztahovalo pouze na osoby patřící do nejslabších vrstev společnosti.
Zadruhé, co se týče posouzení nezbytnosti předmětné právní úpravy, je třeba konstatovat, že argumenty uvedené Řeckou republikou,
vycházející z cíle omezit daňové úniky a zabránit zneužitím spočívajícím v obcházení cíle osvobození od daně, například prostřednictvím
žádostí o přiznání osvobození od daně při koupi několika nemovitostí, neprokazují, že by sporná ustanovení byla pro dosažení
tohoto cíle nezbytná. Naopak, tohoto cíle by bylo možné dosáhnout i v případě, že by kupující neměli trvalé bydliště v tuzemsku.
Jak správně uvádí Komise, existují totiž méně omezující mechanismy, které by umožnily řeckým orgánům ujistit se, že osoba
kupující nemovitost splňuje všechny podmínky požadované pro přiznání osvobození od daně, a to zejména ověřením, že není vlastníkem
jiné nemovitosti v Řecku, například zápisem do daňového rejstříku nebo katastru, požadováním daňových přiznání nebo prohlášení
o bydlení nebo zavedením kontrol uskutečňovaných daňovými orgány, doplněných čestnými prohlášeními kupujících, kteří by byli
trestněprávně odpovědní za obsah a správnosti svých prohlášení.
Z toho vyplývá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako úprava stanovená v čl. 1 odst. 1 a odst. 3 prvním pododstavci zákona
1078/1980, překračuje meze toho, co je k dosažení sledovaného cíle nezbytné.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba konstatovat, že podmínka trvalého bydliště stanovená v čl. 1 odst. 1 a odst. 3 prvním pododstavci
zákona 1078/1980 nemůže být odůvodněna cíli spočívajícími v usnadnění získání prvního bydlení, zabránění spekulacím s nemovitostmi
a podpoře rodin se středními nebo nízkými příjmy ani není nezbytná k omezení daňových úniků a zabránění zneužitím spočívajícím
v obcházení cíle osvobození od daně, takže je třeba dospět k závěru, že taková podmínka je v rozporu s články 39 ES a 43 ES.
Co se týče zadruhé osob, které nemají v Řecku bydliště a které zde nevykonávají hospodářskou činnost, je třeba ze stejných
důvodů dospět k témuž závěru, pokud jde o žalobní důvod opírající se o článek 18 ES (viz zejména rozsudek ze dne 5. července
2007, Komise v. Belgie, C‑522/04, Sb. rozh. s I‑5701, bod 72, a výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 30).
Komise rovněž tvrdí, že z důvodu existence uvedených ustanovení nesplnila Řecká republika povinnosti, které pro ni vyplývají
z článků 28 a 31 Dohody o EHP týkajících se volného pohyb pracovníků a svobody usazování.
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že pravidla zakazující omezení volného pohybu a svobody usazování uvedená v článcích
28 a 31 Dohody o EHP jsou totožná s pravidly stanovenými v článcích 39 ES a 43 ES.
Je tudíž třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že na základě čl. 1 odst. 1 a odst. 3 prvního pododstavce zákona 1078/1980
osvobozuje od daně pouze osoby s trvalým bydlištěm v Řecku, ačkoli se uvedené osvobození nevztahuje na nerezidenty, kteří
se v tomto státě chtějí v budoucnosti usadit, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 18 ES, 39 ES a 43 ES,
jakož i z článků 28 a 31 Dohody o EHP.

Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z diskriminace na základě státní příslušnosti
Argumentace účastnic řízení
Komise tvrdí, že čl. 1 odst. 3 druhý pododstavec zákona 1078/1980 zavádí výslovnou diskriminaci na základě státní příslušnosti,
jelikož pouze řečtí státní příslušníci a osoby řeckého původu mohou být osvobozeny od daně, a to i tehdy, pokud nesplňují
obecnou podmínku týkající se trvalého bydliště v Řecku. Takové osvobození od daně nelze v žádném případě přiznat státním příslušníkům
jiných členských států než Řecké republiky.
Komise uvádí, že podle obecné zásady uvedené v čl. 12 prvním pododstavci ES je jakékoliv rozlišování na základě státní příslušnosti
představující diskriminační zacházení ve prospěch řeckých státních příslušníků a v neprospěch státních příslušníků jiných
členských států výslovně zakázáno. Státní příslušníci jiných členských států, kteří by chtěli nabýt první nemovitost určenou
k bydlení v Řecku, tak musí zaplatit daň, která se na koupě nemovitostí uskutečněné řeckými státními příslušníky nevztahuje,
což činí koupi první nemovitosti určené k bydlení v Řecku pro cizince méně přitažlivou, a v důsledku toho vytváří překážku
jejich svobodě usazování v tomto členském státě.
Řecká republika tvrdí, že řecké občanství nebo řecký původ jako důvod výjimky z podmínky trvalého bydliště v Řecku potvrzuje,
že základní podmínkou pro přiznání osvobození od daně je místo trvalého bydliště, které představuje nejobjektivnější a nejvhodnější
možné kritérium. Sporné ustanovení bylo vloženo do zákona 1078/1980 po zrušení osvobození od daně, které se vztahovalo na
dovoz deviz, a jeho cílem je usnadnit nabývání nemovitostí určených k bydlení osobami řeckého původu a Řeky, kteří emigrovali,
jakož i podnítit je k návratu do Řecka. Jelikož Řecká republika patří mezi země, ve kterých došlo ke značnému snížení počtu
obyvatel z důvodu masivní emigrace do zahraničí, bylo považováno za vhodné přiznat výhody v podobě osvobození od daně s cílem
podnítit řecké státní příslušníky usazené v zahraničí k návratu do Řecka. Tato zvláštní a konkrétní výjimka slouží zjevným
cílům sociální politiky spočívajícím v zachování vazeb existujících mezi Řeky usazenými mimo státní území a jejich státem
původu. Zvláště vzhledem k sociálnímu rozměru sporného ustanovení a jím sledovanému cíli nepřekračuje podle Řecké republiky
omezení kritizované Komisí meze toho, co je přiměřené a přijatelné.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o druhý žalobní důvod Komise, vycházející ze skutečnosti, že osvobození od daně se přiznává pouze řeckým státním
příslušníkům nebo osobám řeckého původu, je třeba konstatovat, že čl. 1 odst. 3 druhý pododstavec zákona 1078/1980 rozlišuje
na základě kritéria státní příslušnosti.
V tomto ohledu stačí připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora vyžaduje zásada zákazu diskriminace, která má
svůj základ v článku 12 ES nebo v článcích 39 ES či 43 ES, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými
situacemi stejně. Takové zacházení by mohlo být odůvodněno pouze objektivními důvody nezávislými na státní příslušnosti dotyčných
osob a přiměřenými legitimně sledovanému cíli (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 5. června 2008, Wood, C‑164/07, Sb. rozh.
s. I‑4143, bod 13, a ze dne 16. prosince 2008, Huber, C‑524/06, Sb. rozh. s. I‑9705, bod 75).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že řečtí státní příslušníci a státní příslušníci jiných členských států než Řecké
republiky, kteří mají v úmyslu se v Řecku usadit, se nacházejí, pokud jde o koupi první nemovitosti určené k bydlení v tomto
členském státě, ve srovnatelné situaci. Podle čl. 1 odst. 3 druhého pododstavce zákona 1078/1980 je přitom jedinou skutečností,
která může odlišit situaci řeckých státních příslušníků nebo osob řeckého původu od situace jiných státních příslušníků, pokud
jde o jejich nárok na osvobození od daně, jejich státní příslušnost. Uvedené osvobození se totiž přiznává pouze řeckým státním
příslušníkům nebo osobám řeckého původu. Toto odlišné zacházení založené výslovně a výlučně na státní příslušnosti tak představuje
přímou diskriminaci.
Řecká republika tvrdí, že uvedené rozlišování je v projednávané věci odůvodněno zejména cíli sledujícími na straně jedné usnadnění
získání bydlení řeckými emigranty a osobami řeckého původu, jakož i podnícení k jejich návratu, jelikož v tomto členském státě
došlo ke značnému snížení počtu obyvatel z důvodu masivní emigrace do zahraničí. Na druhé straně je podle ní osvobození od
daně obsažené v uvedeném ustanovení rovněž odůvodněno sociální politikou v tom smyslu, že slouží k zachování vazeb mezi řeckými
emigranty a jejich státem původu.
Takové úvahy však nemohou prokázat existenci objektivních okolností, nezávislých na státní příslušnosti dotyčných osob, které
by mohly odůvodnit takovou diskriminaci, jako je diskriminace vyplývající z osvobození od daně stanoveného v čl. 1 odst. 3
druhém pododstavci zákona 1078/1980, jelikož jejich základem je samotná státní příslušnost dotyčných osob.
Z toho vyplývá, že rozdílné zacházení mezi řeckými státními příslušníky nebo osobami řeckého původu a občany Unie, kteří nejsou
státními příslušníky Řecké republiky, v tom smyslu, že čl. 1 odst. 3 druhý pododstavec zákona 1078/1980 vylučuje, aby posledně
uvedeným bylo přiznáno osvobození od daně stanovené v tomto ustanovení, představuje diskriminaci zakázanou čl. 12 prvním pododstavcem
ES a články 39 ES a 43 ES.
Komise rovněž tvrdí, že z důvodu existence uvedeného ustanovení Řecká republika rovněž nesplnila povinnosti, které pro ni
vyplývají z článků 4, 28 a 31 Dohody o EHP týkajících se zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, volného pohybu
pracovníků a svobody usazování.
V tomto ohledu je třeba uvést, že zákaz diskriminace z důvodu státní příslušnosti, stanovený článkem 4 Dohody o EHP, jakož
i pravidla zakazující omezení volného pohybu a svobody usazování uvedená v článcích 28 a 31 uvedené dohody jsou totožná s pravidly
stanovenými v článcích 12 ES, 39 ES a 43 ES.
Je tudíž třeba konstatovat, že Řecká republika tím, že za určitých podmínek osvobozuje od daně pouze řecké státní příslušníky
nebo osoby řeckého původu při koupi první nemovitosti určené k bydlení v Řecku, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají
z článků 12 ES, 39 ES a 43 ES, jakož i z článků 4, 28 a 31 Dohody o EHP.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Řecká
republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Řecká republika:
–
tím, že na základě čl. 1 odst. 1 a odst. 3 prvního pododstavce zákona 1078/1980 osvobozuje od daně z převodu nemovitostí pouze
osoby s trvalým bydlištěm v Řecku, ačkoli se uvedené osvobození nevztahuje na nerezidenty, kteří se v tomto státě chtějí v budoucnosti
usadit, a
–
tím, že za určitých podmínek osvobozuje od téže daně pouze řecké státní příslušníky nebo osoby řeckého původu při koupi první
nemovitosti určené k bydlení v Řecku,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 12 ES, 18 ES, 39 ES a 43 ES, jakož i z článků 4, 28 a 31 Dohody o Evropském
hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992.
2)
Řecké republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: řečtina.