CELEX: 62006TJ0189
Konkurencija
Karteliai
Vandenilio peroksidas ir natrio perboratas
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Pareiga motyvuoti
Vienodas požiūris
Gero administravimo principas
Baudos
Pranešimas dėl bendradarbiavimo

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
Arkema France SA
(buvusi –
Atofina SA
) yra pagal Prancūzijos teisę įsteigta bendrovė, kuri faktinių aplinkybių metu prekiavo, be kita ko, vandenilio peroksidu
(toliau – VP) ir natrio perboratu (toliau – NPB).
Nuo pažeidimo pradžios iki 2000 m. balandžio mėn. pagrindinė jos akcininkė buvo
Elf Aquitaine S.A.
, kuriai priklausė 97,5 % akcijų. Nuo 2000 m. balandžio mėn. 96,48 % ieškovės akcijų priklausė
Elf Aquitaine
, o 99,43 % jos pačios akcijų priklausė
Total S.A
.
2002 m. lapkričio mėn.
Degussa AG
pranešė Europos Bendrijų Komisijai, kad VP ir NPB rinkose egzistuoja kartelis, ir paprašė taikyti Komisijos pranešimą apie
atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

Degussa
pateikė Komisijai faktinių įrodymų, kuriais remdamasi ši galėjo 2003 m. kovo 25 ir 26 d. atlikti patikrinimą trijų įmonių,
įskaitant ieškovę, patalpose.
Po šio patikrinimo kelios įmonės, įskaitant
EKA Chemicals AB
,
Arkema
ir
Solvay SA
, paprašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo ir pateikė Komisijai įrodymų, susijusių su nagrinėjamu karteliu.
2005 m. sausio 26 d. Komisija išsiuntė ieškovėms ir kitoms atitinkamoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus.
2005 m. birželio 28 ir 29 d. išklausiusi atitinkamas įmones, Komisija priėmė 2006 m. gegužės 3 d. Sprendimą C (2006) 1766
galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals
,
Degussa
,
Edison SpA
,
FMC Corp
.,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyj
,
Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
,
Total
,
Elf Aquitaine
ir ieškovę (byla COMP/F/38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka paskelbta
2006 m. gruodžio 13 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL L 353, p. 54). Apie jį ieškovei pranešta 2006 m. gegužės
8 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad jo adresatės dalyvavo darant vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, susijusį su VP ir jo tolesnės gamybos etapo produktu NPB (ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotas pažeidimas buvo daugiausia susijęs su komerciškai svarbios ir konfidencialios su rinkomis ir įmonėmis susijusios
informacijos pasikeitimu tarp konkurentų, gamybos bei galimų ir realių gamybinių pajėgumų ribojimu bei reguliavimu, rinkos
dalių ir pirkėjų pasiskirstymu bei tikslinių kainų nustatymu ir kontrole.
Ieškovė,
Total
ir
Elf Aquitaine
pripažintos „solidariai“ atsakingomis už pažeidimą (ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamoji dalis).
Kad apskaičiuotų baudų dydį, Komisija taikė Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir AP sutarties
65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171,
toliau – gairės) nustatytą metodą.
Komisija nustatė pagrindines baudas atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis),
o tas pažeidimas pripažintas labai sunkiu (ginčijamo sprendimo 457 konstatuojamoji dalis).
Pritaikius diferencijuotą požiūrį ieškovė,
Total
ir
Elf Aquitaine
buvo priskirtos trečiajai kategorijai, kuriai priskirtoms įmonėms skiriama pradinė 20 mln. EUR bauda (ginčijamo sprendimo
460–462 konstatuojamosios dalys).
Siekiant užtikrinti pakankamą atgrasantį poveikį ir atsižvelgus į didelę grupės vadovaujančių bendrovių, t. y.
Elf Aquitaine
ir
Total
apyvartą, šiai pradinei baudai buvo pritaikytas dauginimo koeficientas 3 (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis).
Kadangi ieškovė dalyvavo darant pažeidimą, pasak Komisijos, nuo 1995 m. gegužės 12 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., t. y. penkerius
metus ir septynis mėnesius, jai skirta bauda buvo padidinta 55 % dėl trukmės (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis).
Total
, pripažintai atsakinga už minėtą pažeidimą už laikotarpį nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d., tenkanti baudos
dalis nebuvo padidinta (ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamoji dalis).
Komisija, atsižvelgusi į tai, kad kartojasi 1984 m. lapkričio 23 d. Sprendime 85/74/EEB dėl procedūros pagal EEB sutarties
85 straipsnį (byla IV/30.907 – Peroksidacijos produktai) (OL L 35, p. 1) ir 1994 m. liepos 27 d. Sprendime 94/599/EEB dėl
procedūros pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla IV/31.865 – PVC) (OL L 239, p. 14) konstatuoti pažeidimai, ieškovės atveju
nustatė sunkinančią aplinkybę. Dėl šios priežasties ji padidino ieškovei tenkančią pagrindinės baudos dalį 50 % pagrindinės
baudos dydžio, kuris jai būtų skirtas, jei grupės vadovaujančios bendrovės nebūtų buvusios ginčijamo sprendimo adresatės (ginčijamo
sprendimo 469–471 konstatuojamosios dalys ir 409 išnaša).
Komisija nusprendė, kad ieškovė yra antroji įmonė, įvykdžiusi pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkte nustatytus reikalavimus
ir dėl šios priežasties sumažino jai baudą 30 %, pritaikiusi šį sumažinimą visai ieškovei,
Total
ir
Elf Aquitaine
skirtos baudos sumai (ginčijamo sprendimo 509–514 ir 529 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio o–q punktuose nurodyta, kad visos trys bendrovės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo
53 straipsnį, nes dalyvavo darant aptariamą pažeidimą, būtent, Total – nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d., o ieškovė
ir
Elf Aquitaine
– nuo 1995 m. gegužės 12 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d.
Pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio i punktą ieškovei skirta 78,663 mln. EUR bauda, iš kurių „solidariai“ su
Total
ir
Elf Aquitaine
– atitinkamai 42 mln. EUR ir 65,1 mln. EUR.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu prašymu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Kadangi Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista, teisėjas pranešėjas priskirtas šeštajai kolegijai ir,
išklausius šalis, ši byla buvo priskirta šeštajai išplėstinei kolegijai.
Kadangi du kolegijos nariai negalėjo vykdyti savo pareigų, Bendrojo Teismo (buvęs Pirmosios instancijos teismas) pirmininkas
pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnio 3 dalį paskyrė į kolegiją kitus trūkstamus teisėjus.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per 2010 m. rugsėjo 3 d. posėdį
buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su ja,
–        nepatenkinus šio prašymo, panaikinti ar sumažinti jai skirtą bausmę,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti ieškovė iš esmės nurodo šešis pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su dukterinės įmonės padaryto pažeidimo
inkriminavimo patronuojančiajai bendrovei taisyklių ir vienodo požiūrio principo pažeidimu, antrasis – su faktinių aplinkybių
klaidomis, susijusiomis su pažeidimo inkriminavimu
Total
ir
Elf Aquitaine
, trečiasis – su pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimu, ketvirtasis – su teisės ir faktinių aplinkybių
klaidomis, susijusiomis su baudos dydžio padidinimu dėl atgrasomojo poveikio, penktasis – su teisės ir faktinių aplinkybių
klaidomis, susijusiomis su baudos dydžio padidinimu dėl recidyvo, ir šeštasis – su teisės ir faktinių aplinkybių klaidomis,
susijusiomis su baudos dydžio sumažinimu taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su dukterinės įmonės padaryto pažeidimo inkriminavimo patronuojančiajai bendrovei
taisyklių ir vienodo požiūrio principo pažeidimu
Pirminės pastabos
Primintina, kad Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį
subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ūkio subjektą,
net jei teisiniu požiūriu šį ūkio subjektą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiškai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos
baudos, o pranešimas apie kaltinimus turi būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų
nurodyta, kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl tariamų faktinių aplinkybių (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai
bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia
dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius,
organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų taip yra dėl to, kad tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė įmonė yra to paties ekonominio
vieneto nariai ir todėl sudaro vieną įmonę minėta prasme. Todėl aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė
įmonė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos,
adresuoti patronuojančiajai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (27 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos
konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės įmonės akcijų, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti
lemiamą įtaką šios dukterinės įmonės elgesiui, ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji
bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės įmonės elgesiui (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiajai bendrovei priklauso
visas jos dukterinės įmonės kapitalas tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką jos komercinei
politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei įmonei skirtos
baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių
parodyti, kad jos dukterinė įmonė rinkoje veikia savarankiškai (žr. 27 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo ir
Europos Sąjungos Bendrojo Teismo praktika, trumpai nurodė principus, kuriuos ketino taikyti nustatydama ginčijamo sprendimo
adresates.
Ji priminė, kad patronuojančiąją bendrovę galima laikyti atsakinga už dukterinės įmonės neteisėtus veiksmus, jei ši apibrėžia
savo elgesį rinkoje ne savarankiškai, o vykdo patronuojančiosios bendrovės nurodymus. Ji patikslino, jog iš esmės gali preziumuoti,
kad dukterinė įmonė, kurios 100 % kapitalo kontroliuoja patronuojančioji bendrovė, iš esmės vykdo šios bendrovės nurodymus
ir kad patronuojančioji bendrovė gali nuginčyti šią prezumpciją pateikdama paneigiančių įrodymų (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji
dalis).
Dėl
Elf Aquitaine
atsakomybės Komisija pažymėjo, jog šiai priklausė 98 % ieškovės kapitalo ir kad ji nuolat skirdavo šios įmonės valdybos narius.
Todėl Komisija padarė prielaidą, kad
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką ieškovės elgesiui (ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamoji dalis).
Dėl
Total
Komisija pažymėjo, kad 2000 m. balandžio mėn. ši perėmė 99,43 %
Elf Aquitaine
kapitalo kontrolės, kad ji tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliavo grupės bendrovės, tiesiogiai dalyvavusios vykdant neteisėtus
veiksmus, kapitalą ir kad atsižvelgdama į šias aplinkybes ji padarė prielaidą, jog
Total
darė lemiamą įtaką savo dukterinių įmonių
Elf Aquitaine
ir ieškovės elgesiui (ginčijamo sprendimo 428 ir 429 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė ieškovės ir
Total
bei
Elf Aquitaine
pateiktus argumentus dėl pažeidimo inkriminavimo joms ir išnagrinėjo juos to sprendimo 433–440 konstatuojamosiose dalyse.
Ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamojoje dalyje ji patvirtino savo išvadą, kad ieškovė ir
Total
bei
Elf Aquitaine
yra viena įmonė, ir pripažino jas atsakingomis už nagrinėjamą pažeidimą bei patikslino, kad
Total
atsakinga už pažeidimą tik nuo tos dienos, kai perėmė
Elf Aquitaine
kapitalo kontrolę, būtent, už laikotarpį nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d.
Ginčydama šį vertinimą ieškovė iš esmės nurodo du kaltinimus, susijusius, pirma, su taisyklių dėl inkriminavimo pažeidimu,
ir, antra, su vienodo požiūrio principo pažeidimu.
Dėl taisyklių, reglamentuojančių dukterinės įmonės padaryto pažeidimo inkriminavimą patronuojančiajai bendrovei, tariamo pažeidimo
Per teismo posėdį ieškovė pažymėjo, kad ji neginčija aptariamo pažeidimo konstatavimo, tačiau nesutinka, kad jis būtų inkriminuojamas
Total
ir
Elf Aquitaine
, nes toks inkriminavimas turi įtakos jai skirtos baudos dydžiui.
Iš esmės ji teigia, kad remiantis vien tik viso ir,
a fortiori
, beveik viso dukterinės įmonės kapitalo valdymu negalima automatiškai daryti išvados, kad patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų
daro lemiamą įtaką dukterinei įmonei ir tai bendrovei priskirti atsakomybę už pastarosios padarytą pažeidimą. Komisija padarė
teisės klaidą, nes atsakomybę už pažeidimą priskyrė ieškovės patronuojančiosioms bendrovėms remdamasi vien tik prielaida,
susijusia su tuo, kad jos valdo beveik visą ieškovės kapitalą.
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad metodas, kurį Komisija taikė ginčijamą pažeidimą inkriminuodama
Total
ir
Elf Aquitaine
, tiek, kiek jis grindžiamas aptariama prezumpcija, atitinka 27–34 punktuose minėtą teismo praktiką.
Pirma, priešingai nei teigia ieškovė, pažeidimas inkriminuotas remiantis ne tik kapitalo valdymo struktūra, bet ir konstatavimu,
kad lemiamos įtakos darymo prezumpcija nebuvo paneigta (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 437 ir 441 konstatuojamąsias
dalis).
Antra, iš šios teismų praktikos (žr., be kita ko, šio sprendimo 33 ir 34 punktus) matyti, jog dukterinės įmonės kapitalo valdymo
struktūra yra pakankamas kriterijus, kad kiltų minėta prezumpcija, ir Komisija neprivalo pateikti papildomų patronuojančiosios
bendrovės lemiamos įtakos darymo įrodymų, kaip to reikalauja ieškovė.
Šios išvados negalima paneigti remiantis aplinkybe, kad tokių papildomų įrodymų buvo galima pateikti byloje, kurioje buvo
priimtas 2007 m. gruodžio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimas
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 13 ir 54 punktai). Be jokių abejonių, tiek iš minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(61 ir 62 punktai), tiek iš 27 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(61 ir 62 punktai) matyti, kad aptariamos prezumpcijos taikymas nepriklauso nuo to, ar tokie įrodymai egzistuoja. Be to,
nereikalaujama, kad Komisija šiam tikslui nustatytų, jog faktinių aplinkybių metu patronuojančioji bendrovė žinojo apie dukterinės
bendrovės elgesį.
Taip pat pažymėtina, kad minėta teismo praktika susijusi konkrečiai su atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso visas
jos dukterinės įmonės kapitalas (27 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktas). Tačiau šiuo atveju
Total
ir
Elf Aquitaine
nepriklausė visas atitinkamos dukterinės bendrovės kapitalas (žr. šio sprendimo 2 punktą).
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ieškovė nepateikia jokio argumento, susijusio su tuo, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
dalyvavimas nesiekė 100 %. Atvirkščiai, per teismo posėdį ji pažymėjo, kad neneigia, jog minėta aplinkybė „iš esmės keičia
reikalą, kiek tai susiję su dukterinės įmonės teisine kontrole“, ir taip patvirtino, jog neprieštarauja, kad viso arba beveik
viso kapitalo valdymo atvejais būtų taikomos tos pačios įrodinėjimo taisyklės.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo
Ieškovė teigia, kad remdamasi tik aptariama prezumpcija prieš patronuojančiąsias bendroves, Komisija „nepagrįstai diskriminavo“
administruodama įrodymus. Iš tiesų ieškovė buvo vienintelė dukterinė įmonė, dėl kurios Komisija tik nurodė prezumpciją, nors,
kiek tai susiję su kitomis nagrinėjamomis įmonėmis, ji pateikė papildomos informacijos, susijusios su patronuojančiųjų bendrovių
daroma lemiama įtaka.
Šiuo atžvilgiu pastebėtina, kad iš ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamųjų dalių matyti, jog visoms adresatėms Komisija
pritaikė tą pačią taisyklę, pagal kurią viso arba beveik viso dukterinės įmonės kapitalo kontrolės pakanka tam, kad atsirastų
nuginčijama prezumpcija, kuria remiantis patronuojančiajai bendrovei galima priskirti atsakomybę. Aptariama prezumpcija iš
tikrųjų buvo pritaikyta tiek
Total
grupei, tiek kitoms ginčijamame sprendime nurodytoms bendrovių grupėms.
Aplinkybė, kad kai kurių adresačių, būtent
Akzo Nobel
, FMC,
Air liquide
, SNIA ir
Edison
, atžvilgiu Komisija, be prezumpcijos, papildomai pateikė tam tikrų patronuojančiųjų bendrovių daromos lemiamos įtakos įrodymų,
negali reikšti, jog ne visoms adresatėms buvo taikomi tie patys principai.
Iš tikrųjų dėl
Akzo Nobel
iš ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamosios dalies matyti, kad „kadangi [ji] visiškai kontroliuoja EKA [
Chemicals
], Komisija mano, jog [ji] daro lemiamą įtaką EKA [
Chemicals
], nes nepateiktas joks šią prezumpciją paneigiantis įrodymas“. Šiam konstatavimui neprieštarauja aplinkybė, kad to paties
sprendimo 385 konstatuojamojoje dalyje Komisija rėmėsi tam tikrais papildomais jį patvirtinančiais įrodymais.
Dėl FMC Komisija pažymėjo, kad padarė išvadą dėl šios įmonės atsakomybės remdamasi „aplinkybe, jog FMC
Foret
[buvo] [FMC] [netiesiogiai] 100 % kontroliuojama dukterinė įmonė“ (ginčijamo sprendimo 390 konstatuojamoji dalis). Šiam argumentui
neturi reikšmės tai, kad ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikė papildomą FMC lemiamos įtakos savo
dukterinei įmonei įrodymą.
Dėl
Air liquide
Komisija ginčijamo sprendimo 403 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad „[ji] preziumavo, jog [ši bendrovė] darė lemiamą įtaką
dukterinės įmonės elgesiui, nes tuo metu, kai buvo daromas pažeidimas, [šiai] priklausė visas
Chemoxal
kapitalas ir ji turėjo teisę skirti
Chemoxal
valdybos narius“. Komisija patikslino šį argumentą ir ginčijamo sprendimo 405 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, jog „viso
kapitalo turėjimas leido padaryti prezumpciją, kurią [galima] buvo nuginčyti įrodžius, kad <...> dukterinė įmonė <...> savarankiška“.
Dėl SNIA iš ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamosios dalies matyti, kad ji yra atsakinga dėl to, jog susijungė su bendrove,
kuri buvo patronuojančioji bendrovė, kontroliavusi visą tiesiogiai pažeidimą padariusio subjekto kapitalą, taigi jos atvejis
nėra panašus į ieškovės atvejį.
Galiausiai dėl
Edison
Komisija ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo, kad, „nesant prezumpciją nuginčijančių argumentų, viso
kapitalo turėjimas [pagal teismų praktiką] yra pakankamas įrodymas“. Be to, ginčijamo sprendimo 419–421 konstatuojamosiose
dalyse Komisija atkreipė dėmesį į tam tikrą papildomą informaciją ir pažymėjo, jog ji prieštarauja
Edison
argumentui dėl jos dukterinės įmonės savarankiškumo.
Taigi iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių matyti, kad visų ginčijamo sprendimo adresačių atžvilgiu Komisija nusprendė,
jog viso arba beveik viso dukterinės bendrovės kapitalo kontrolės buvimo, nesant iš jos kylančią prezumpciją nuginčijančių
argumentų, pakanka tam, kad atsakomybė būtų priskirta patronuojančiajai bendrovei, nes papildomi tam tikrų atitinkamų patronuojančiųjų
bendrovių įtakos dukterinėms įmonėms įrodymai buvo pateikti, kai tai buvo įmanoma padaryti, siekiant patvirtinti išvadą, jau
pagrįstai padarytą remiantis visiška dukterinės įmonės kapitalo kontrole, arba siekiant atsakyti į atitinkamų bendrovių argumentus.
Beje, kiek tai susiję su grupe, kuriai priklausė ieškovė, Komisija paminėjo ne tik kapitalo ryšį, bet taip pat aplinkybę,
kad ieškovės valdybos narius skirdavo
Elf Aquitaine
(ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamoji dalis), ir nesiejo visiškai arba beveik visiškai kontroliuojamos dukterinės įmonės
neteisėto elgesio inkriminavimo patronuojančiajai bendrovei su papildomų įrodymų buvimu.
Todėl reikia atmesti šį kaltinimą kaip nepagrįsta ir, dėl to, visą ieškinio pirmąjį pagrindą.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su faktinių aplinkybių klaidomis dėl pažeidimo inkriminavimo Total ir Elf Aquitaine
Ieškovė teigia, kad net jei metodas, pagal kurį remiamasi aptariama prezumpcija, yra tinkamas, Komisija iš tikrųjų neturėjo
pagrindo pažeidimą inkriminuoti
Total
ir
Elf Aquitaine
.
Pirma, ji teigia, kad užginčijo šį inkriminavimą ir įrodė, kad
Elf Aquitaine
ir
Total
vadovai visiškai nesusiję su aptariamais neteisėtais veiksmais.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad Komisija ginčijamą sprendimą inkriminavo
Total
ir
Elf Aquitaine
dėl to, kad faktinių aplinkybių metu jos sudarė vieną įmonę su ieškove. Darydama tokią išvadą Komisija rėmėsi prezumpcija,
kad jos valdė beveik visą ieškovės kapitalą, ir nustatė, kad ta prezumpcija nebuvo paneigta per administracinę procedūrą.
Kadangi šis vertinimas nepagrįstas ieškovės patronuojančiųjų bendrovių dalyvavimu vykdant neteisėtus veiksmus, ieškovės argumentai,
susiję su šių bendrovių vadovų tiesioginiu nedalyvavimu ir jų nežinojimu apie inkriminuojamas faktines aplinkybes, negali
jo paneigti.
Antra, ieškovė teigia, kad paneigė aptariamą prezumpciją ir per administracinę procedūrą įrodė, kad nustatydama prekybos politiką
veikė nepriklausomai.
Remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismo praktika, siekdama nuginčyti aptariamą prezumpciją, patronuojančioji bendrovė
turi pateikti pakankamų įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė įmonė rinkoje veikia savarankiškai.
Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į visą svarbią informaciją apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja
šią dukterinę įmonę su patronuojančiąja bendrove ir kurie kiekvienu konkrečiu atveju gali skirtis (27 punkte minėto 2009 m.
rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 ir 74 punktai).
Visų pirma reikia vertinti ne tik argumentus, susijusius su dukterinės įmonės prekybos politika
stricto sensu
, pavyzdžiui, su platinimo arba kainų strategija. Nagrinėjamos prezumpcijos negalima paneigti vien parodant, kad šiuos specifinius
prekybos politikos aspektus kontroliuoja dukterinė įmonė, šiuo atžvilgiu negaudama nurodymų (šiuo klausimu žr. 27 punkte minėto
2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
65 ir 75 punktus).
Šiuo atveju remiantis bylos medžiaga galima daryti išvadą, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė iš esmės teigė,
jog, atsižvelgiant, be kita ko, į grupės sandarą ir į nedidelę su pažeidimu susijusios veiklos dalį, palyginti su jos bendra
apyvarta, jos patronuojančiosios bendrovės niekada nenustatinėjo jos prekybos politikos.
Iš karto reikia pažymėti, kad šie argumentai grindžiami tik paprasčiausiais teiginiais, nes ieškovė nepateikė jokių konkrečių
įrodymų pagrįsti teiginiui dėl jos savarankiškumo rinkoje. Konkrečiai, atitinkamoje atsakymo į pranešimą apie kaltinimus dalyje
nepateikiama nuoroda į jokį dokumentą, kuriuo būtų galima pagrįsti tame atsakyme išdėstytus teiginius.
Taigi atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovės nurodyti argumentai akivaizdžiai negali būti laikomi įrodymų visetu, kurio
pakaktų paneigti aptariamą prezumpciją.
Be to, reikia pažymėti, kad nagrinėjami argumentai ne tik nebuvo pagrįsti tinkamais įrodymais, bet ir jais negalima remtis
įrodinėjant ieškovės savarankiškumą.
Pirma, dėl ieškovės teiginio, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
buvo paprasčiausi gamybinės ūkinės veiklos nevykdantys holdingai, pastebėtina, kad vien šios aplinkybės nepakanka atmesti
prielaidą, jog pastarosios darė lemiamą įtaką ieškovei ir, be kita ko, koordinavo finansines investicijas grupėje. Bendrovių
grupės atveju holdingas yra bendrovė, kurios paskirtis – sujungti įvairių bendrovių akcijas ir užtikrinti jų valdymo vieningumą
(šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff‑Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 63 punktą).
Tačiau pati ieškovė tvirtina, kad
Elf Aquitaine
dalyvavo priimant svarbiausius sprendimus, galėjusius daryti poveikį visai grupei, ir nustatydavo labai bendrą įvairių padalinių
tarpusavio suderintos veiklos, veiklos keitimo ir veiklos geografinio paskirstymo pasaulyje politiką. Šiais teiginiais tvirtinama,
kad
Elf Aquitaine
paskirtis buvo užtikrinti valdymo vieningumą ir koordinavimą, kurie galėjo daryti poveikį ieškovės elgesiui rinkoje.
Antra, kadangi ieškovė teigia, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
niekada nedalyvavo nustatant su VP ir NPB susijusią prekybos politiką, reikia konstatuoti, kad funkcijų pasiskirstymas bendrovių
grupėje yra įprastas reiškinys, kurio nepakanka tam, kad būtų nuginčyta prezumpcija, jog ieškovė,
Total
ir
Elf Aquitaine
buvo viena įmonė, kaip taip suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Taip pat jokios išvados negalima daryti iš aplinkybės, kad patronuojančiosios bendrovės kartu su ieškove niekada neturėjo
bendrų klientų, kad jos nevykdė veiklos rinkose, kuriose pastaroji investuodavo, bei susijusiose rinkose, ir kad su atitinkamais
produktais susijusi veikla sudarė tik nedidelę grupės bendros apyvartos dalį.
Trečia, dėl ieškovės argumento, jog ji su patronuojančiosiomis bendrovėmis tarpusavyje nesikeičia jokia informacija ir neteikia
ataskaitų, išskyrus pagal teisės aktus ir finansines normas teikiamą buhalterinę informaciją, pažymėtina, kad aplinkybės,
jog dukterinė įmonė atitinkamoje rinkoje niekada nevykdė specialios patronuojančiosios bendrovės informavimo politikos, nepakanka
siekiant įrodyti jos savarankiškumą, nes dukterinės įmonės savarankiškumas vertinamas atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos
valdymo aspektus.
Ketvirta, dėl Bendrajame Teisme ieškovės pirmą kartą nurodyto argumento, jog 2006 m. gegužės 18 d. jos kapitalas buvo atskirtas
nuo
Total grupės
kapitalo, pažymėtina, kad šis atskyrimas, įvykęs padarius pažeidimą ir priėmus ginčijamą sprendimą, negali būti svarbus įrodymas
vertinant atitinkamų bendrovių ryšius pažeidimo laikotarpiu.
Penkta, dėl ieškovės argumento, kad ginčijamame sprendime Komisijos priimta pozicija skiriasi nuo pozicijos, kurią ji priėmė
2003 m. gruodžio 10 d. Sprendime dėl proceso pagal EB Sutarties 81 straipsnį ir EEE Sutarties 53 straipsnį (Byla COMP/E-2/37.857
– Organiniai peroksidai), reikia pažymėti, kad remiantis to sprendimo 373–391 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada,
kad Komisija visai neišnagrinėjo ieškovės patronuojančiosios bendrovės atsakomybės problematikos ir, svarbiausia, nepateikė
nuomonės dėl jos savarankiškumo patronuojančiosios bendrovės atžvilgiu.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad Komisija neprivalo nuolat tikrinti, ar dukterinės bendrovės neteisėti veiksmai gali būti
inkriminuoti patronuojančiajai (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 330 ir 331 punktai). Todėl vien faktas, kad Komisija nenumatė galimybės
adresuoti Sprendimą C (2003) 4570 ieškovės patronuojančiajai bendrovei, neprieštarauja tam, kad ji tai padarytų šioje byloje,
laikydamasi teismo praktikoje dėl inkriminavimo nustatytų principų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija teisingai nusprendė, jog ieškovių pateiktos informacijos,
net vertinant ją kaip visumą, nepakanka siekiant nuginčyti aptariamą prezumpciją.
Dėl ieškinio priede ieškovės pateikto dokumento „Vidaus resursai ir finansiniai įsipareigojimai“, kuriuo siekiama pagrįsti
argumentą, kad
Total
tik patvirtindavo svarbiausias dukterinių bendrovių vykdomas investicijas, reikia pažymėti, kad šio dokumento atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus ieškovė nepaminėjo, todėl juo negalima remtis siekiant paneigti ginčijamame sprendime Komisijos pateiktą vertinimą.
Bet kokiu atveju reikia pažymėti, kad tas dokumentas nėra įrodymas, kuriuo galima patvirtinti ieškovės savarankiškumą, nes,
pirma, kaip matyti iš jos atsakymo į per administracinę procedūrą Komisijos pateiktą prašymą suteikti informacijos, jame išdėstytos
„nuo 2001 m.“ taikomos taisyklės, nustatančios teisę kreiptis į grupę, kurios dėl tos priežasties nesusijusios su aptariamu
pažeidimo darymo laikotarpiu, ir, antra, argumento, kad grupės vadovaujanti bendrovė dalyvauja dukterinės įmonės prekybos
politikoje tik tiek, kiek tai susiję su tam tikro lygio investicijomis, nepakanka įrodyti pastarosios savarankiškumo.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia pripažinti, kad Komisija teisingai nusprendė, kad ieškovės atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus pateikta informacija nebuvo pakankama aptariamai prezumpcijai paneigti.
Todėl ieškinio antrąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimu
Ieškovė teigia, kad neatsakiusi į pateiktus argumentus jos savarankiškumui įrodyti, Komisija pažeidė pareigą motyvuoti ir
gero administravimo principą.
Pirma, dėl pareigos motyvuoti ji teigia, kad Komisija neišreiškė nuomonės dėl ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamojoje dalyje
glaustai išdėstytų argumentų, kad tai, jog jos valdybos narius skiria
Elf Aquitaine
, savaime neįrodo, jog ji realiai buvo kontroliuojama, ir kad ieškovė buvo visiškai savarankiška, kiek tai susiję su jos prekybos
politikos nustatymu. Be to, Komisija nenurodė tam tikrų ieškovės pateiktų argumentų, susijusių su tuo, kad bendrovių
Total
ir
Elf Aquitaine
vadovai niekada nebuvo susiję su ginčijamame sprendime nagrinėjamais veiksmais ir kad patronuojančiųjų bendrovių vykdyta
kontrolė buvo susijusi tik su leidimu įgyvendinti pačias svarbiausias investicijas.
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismų praktikos, EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto
pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė šį aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų sužinoti priimtos priemonės pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Motyvuojant nebūtina
nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus,
turi būti atsižvelgiama ne tik į jo formuluotę, bet ir kontekstą bei visas nagrinėjamą klausimą reglamentuojančias normas
(žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais ir kelia pažeidimo
inkriminavimo problemų, jis turi būti pakankamai pagrįstas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų pirma tų, kurie, remiantis šiuo
sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi, solidariai atsakinga už pažeidimą pripažintos patronuojančiosios bendrovės
atžvilgiu tokio sprendimo motyvai turi būti išsamūs, kad pagrįstų pažeidimo inkriminavimą šiai bendrovei (šiuo klausimu žr.
1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 78–80 punktus).
Iš to darytina išvada, kad kai Komisija remiasi prezumpcija, kaip antai šioje byloje, kad patronuojančioji bendrovė daro lemiamą
įtaką dukterinės įmonės elgesiui ir kad suinteresuotosios bendrovės per administracinę procedūrą pateikė informacijos, kuria
siekiama nuginčyti šią prezumpciją, sprendime turi būti pakankamai motyvų, kuriais būtų galima pagrįsti Komisijos požiūrį,
jog šios informacijos nepakanka, kad minėta prezumpcija būtų paneigta.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo 430–441 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija priėmė motyvuotą poziciją
dėl ieškovės ir jos patronuojančiųjų bendrovių per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų.
Ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosiose dalyse aprašiusi nagrinėjamų įmonių atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
išdėstytus argumentus, Komisija atsakė į išdėstytus argumentus, susijusius iš esmės su elgesio inkriminavimo remiantis prezumpcija
neteisėtumu, atsižvelgiant, be kita ko, į teisės subjekto, bausmių individualizavimo, asmeninės atsakomybės, nekaltumo prezumpcijos
ir procesinių teisių lygybės principus.
Be to, ginčijamo sprendimo 433–441 konstatuojamosiose dalyse ji konstatavo, kad prezumpcija, susijusi su tuo, jog
Elf Aquitaine
ir
Total
priklauso beveik visas ieškovės kapitalas, nenuginčyta ir kad šia prezumpcija grindžiama išvada dėl jų atsakomybės už nagrinėjamą
pažeidimą turi likti galioti.
Darytina išvada, kad šiais motyvais Komisija taip pat atsakė į pagrindinius ieškovių argumentų aspektus.
Be to, kadangi Komisija neprivalo išreikšti nuomonės dėl visų suinteresuotųjų asmenų jai pateiktų argumentų (2005 m. birželio
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 89 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą), negalima jos kaltinti neatsakius konkrečiai į kiekvieną ieškovių pateiktą argumentą. Galiausiai, atsižvelgiant
į bylos aplinkybes, gali užtekti bendro pobūdžio atsakymo, koks buvo pateiktas šioje byloje, kad įmonė galėtų veiksmingai
ginti savo teises, o Bendrasis Teismas vykdyti kontrolę.
Beje, ginčijamo sprendimo motyvų lakoniškumas šiuo klausimu pateisinamas tuo, jog ieškovės nurodyti argumentai iš esmės yra
paprasčiausi teiginiai ir nėra patvirtinti jokiais konkrečiais įrodymais, susijusiais su tariamu jos savarankiškumu rinkoje.
Konkrečiai kalbant apie ieškovės argumentą, kad ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosiose dalyse Komisija neišdėstė jos
teiginio, jog patronuojančiosios bendrovės ją kontroliavo tik tiek, kiek tai buvo susiję su svarbiausiomis investicijomis,
reikia pažymėti, kad šis teiginys yra įtrauktas į kitą teiginį, kuriame sakoma, kad „[ieškovė] buvo visiškai savarankiška,
kiek tai susiję su jos prekybos politika ir veiksmais rinkoje“, ir kuris išdėstytas ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamosios
dalies ketvirtoje įtraukoje bei atmestas kaip nepakankamas atsižvelgiant į bendro pobūdžio atsakymą, pateiktą į to sprendimo
437 konstatuojamojoje dalyje pateiktus priešingus įrodymus, patvirtinančius, kad „[aptariama] prezumpcija nebuvo nuginčyta“.
Be to, reikia priminti, kad šio atsakymo lakoniškumas pagrįstas aplinkybe, kad aptariami teiginiai nebuvo pagrįsti jokiu konkrečiu
įrodymu.
Dėl argumento, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
vadovai niekada nebuvo susiję su inkriminuojama veikla, remiantis šio sprendimo 64 ir 65 punktais darytina išvada, kad Komisija
šiuo argumentu nesirėmė ginčijamą sprendimą inkriminuodama ieškovės patronuojančiosioms bendrovėms, todėl aiškios nuomonės
dėl aptariamo argumento nepateikimas negali būti laikomas pareigos motyvuoti pažeidimu.
Kalbant apie faktinę aplinkybę, kad Komisija tiesiogiai neatsakė į ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
argumentą, jog tai, kad
Elf Aquitaine
skyrė ieškovės valdybos narius, neįrodo realios kontrolės vykdymo, reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamo sprendimo 427–429 konstatuojamosiomis
dalimis darytina išvada, jog šis įrodymas buvo pateiktas kaip aptariamos prezumpcijos papildymas ir juo nebuvo remiamasi ginčijamą
sprendimą inkriminuojant ieškovės patronuojančiosioms bendrovėms. Todėl tiesioginio atsakymo į šį argumentą nebuvimas nesutrukdė
ieškovei suprasti šio inkriminavimo pagrindų ir juos užginčyti Bendrajame Teisme.
Galiausiai dėl ieškovės argumento, kad aptariama pareiga motyvuoti šioje byloje yra dar svarbesnė, nes ginčijamas sprendimas
buvo grindžiamas novatorišku požiūriu, pažymėtina, kad 2005 m. sausio 19 d. Sprendime C (2004) 4876 dėl procedūros pagal [EB]
81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Nederland BV
,
Akzo Nobel Chemicals BV
,
Akzo Nobel Functional Chemicals BV
,
Akzo Nobel Base Chemicals AB
,
Eka Chemicals
,
Akzo Nobel AB
,
Atofina
,
ELF Aquitaine
,
Hoechst AG
,
Clariant GmbH
,
Clariant AG
(byla E‑1/37.773 – AMCA), kuriame ieškovės padarytas pažeidimas buvo inkriminuotas
Elf Aquitaine
, Komisija jau taikė tik kapitalo ryšiais pagrįstą prezumpciją, jog patronuojančioji bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinei
įmonei. Taigi ieškovė negali teigti, kad Komisija šioje byloje jos patronuojančiosioms bendrovėms pritaikė visiškai naują
požiūrį.
Bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime Komisija ne tik pateikė glaustus motyvus, bet ir, padariusi nuorodas į Teisingumo
Teismo ir Bendrojo Teismo praktiką, aiškiai nurodė principus, kuriuos ketino taikyti, kad nustatytų jo adresates (ginčijamo
sprendimo 370–379 konstatuojamosios dalys), ir paaiškino šių principų taikymą
Total
grupei (427–441 konstatuojamosios dalys).
Todėl kaltinimas, susijęs su pareigos motyvuoti pažeidimu, yra nepagrįstas.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą, nes rėmėsi paprasčiausia prezumpcija, kad buvo daroma
lemiama įtaka, tačiau atidžiai neišnagrinėjo šiai prezumpcijai paneigti pateiktų įrodymų, ypač įrodymų, kad yra nereikšminga,
jog ieškovės valdybos narius paskyrė
Elf Aquitaine
, ir įrodymų, susijusių su ieškovės savarankiškumu nustatant jos prekybos politiką.
Tačiau kaip minėta šio sprendimo 98–101 punktuose, ginčijamame sprendime pateiktas lakoniškas atsakymas į šiuos argumentus
yra pagrįstas, kiek tai susiję su teiginiu dėl ieškovės savarankiškumo, aplinkybe, kad tas teiginys nebuvo pagrįstas jokiu
konkrečiu įrodymu, o kalbant apie argumentą, kuriuo ginčijamas valdybos narių paskyrimo reikšmingumas, jis pagrįstas tuo,
kad ši aplinkybė yra perteklinė ir ji nelėmė aptariamo inkriminavimo. Todėl remiantis šio atsakymo lakoniškumu taip pat negalima
konstatuoti, kad buvo pažeista pareiga rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti su administracine procedūra susijusias aplinkybes.
Be to, perskaičius ginčijamo sprendimo 434–441 konstatuojamąsias dalis galima konstatuoti, kad Komisija išnagrinėjo ieškovės
ir jos patronuojančiųjų bendrovių argumentus, kurių santrauka pateikta 431 konstatuojamojoje dalyje ir kuriais jos siekė užginčyti
aptariamo pažeidimo inkriminavimą. Išanalizavus atsakymą į pranešimą apie kaltinimus neaišku, kokie yra kiti svarbūs argumentai,
į kuriuos Komisija neatsižvelgė.
Darytina išvada, kad kaltinimas, susijęs su gero administravimo principo pažeidimu, yra nepagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio trečiasis pagrindas turi būti atmestas.

Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo dėl teisės ir faktinių aplinkybių klaidų, susijusių su baudos dydžio padidinimu dėl atgrasomojo
poveikio
Pirma, ieškovė teigia, kad Komisija padarė teisės klaidą, nes pritaikė aptariamą padidinimą remdamasi argumentu, susijusiu
su
Elf Aquitaine
ir
Total
pasiekta apyvarta, nors pažeidimas negalėjo būti joms inkriminuotas.
Reikia pažymėti, kad šis kaltinimas grindžiamas vien tik prielaida, kad ginčijamas pažeidimas negalėjo būti inkriminuotas
ieškovės patronuojančiosioms bendrovėms, tačiau ta prielaida buvo atmesta nagrinėjant ieškinio pirmąjį ir antrąjį pagrindus.
Todėl reikia iš karto jį atmesti.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus, nes taikydama aptariamą padidinimą
ji atsižvelgė į grupės dydį ir apyvartą neįrodžiusi, kad patronuojančiųjų bendrovių vadovai dalyvavo darant pažeidimą arba
kad dukterinė įmonė naudojosi grupės ištekliais.
Primintina, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nustatydama baudos dydį Komisija turi atsižvelgti į jos atgrasantį
poveikį, o tam ji gali, be kita ko, atsižvelgti į aptariamos įmonės dydį ir ekonominį pajėgumą (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 106 ir 120 punktai ir 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 243 punktas).
Reikia priminti, jog būtinybė užtikrinti pakankamą atgrasantį baudos poveikį, reikalauja, kad baudos dydis būtų koreguojamas,
kad bauda nebūtų nereikšminga arba, priešingai, pernelyg didelė, atsižvelgiant į aptariamos įmonės finansines galimybes, laikantis
reikalavimų, susijusių, pirma, su būtinybe užtikrinti baudos veiksmingumą ir, antra, proporcingumo principo laikymąsi (2006 m.
balandžio 5 d. Pirmosios instancijos sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 283 punktas ir 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 379 punktas).
Dauginimo koeficiento taikymą galima pagrįsti, siekiant užtikrinti pakankamą baudos atgrasantį poveikį, būtent galimybe aptariamai
įmonei lengviau rasti reikiamų lėšų tai baudai sumokėti (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 18 punktą; 114 punkte minėtų sprendimų
Degussa prieš Komisiją
284 punktą ir
Hoechst prieš Komisiją
379 punktą).
Šioje byloje Komisija galėjo teisėtai padidinti aptariamos baudos pradinį dydį atsižvelgdama į įmonės, kurią sudarė ieškovė,
Total
ir
Elf Aquitaine
, bendrą dydį.
Be to, kalbant apie argumentą, kuris, be kita ko, grindžiamas galimybe aptariamai įmonei lengviau rasti reikiamų lėšų baudai
sumokėti, Komisija neprivalėjo, priešingai nei teigia ieškovė, nustatyti ryšį tarp aptariamos įmonės išteklių naudojimo ir
nagrinėjamo pažeidimo, tačiau galėjo teisėtai atsižvelgti į įmonės bendrą dydį.
Kadangi aptariamas padidinimas teisėtai grindžiamas nagrinėjamos įmonės dydžiu, nes darant pažeidimą naudojami ištekliai nėra
reikšmingas kriterijus, to padidinimo taikymu negali būti pažeistas vienodo požiūrio principas vien todėl, kad jį taikant
nedaromas skirtumas tarp pažeidimą dariusių įmonių.
Dėl ieškovės teiginio, susijusio su aptariamu tariamai neproporcingu padidinimu, visų pirma reikia pažymėti, kad dėl to, jog
pažeidimą, už kurį skirta bauda, sudaro veiksmai, kurių neteisėtumą Komisija ne kartą patvirtino nuo pat tyrimo pradžios ir
kuriais galima visiškai pagrįsti pakankamai atgrasančią baudą (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 46 ir 47 punktus).
Taip pat reikia pažymėti, jog Komisija turi diskreciją nustatyti baudų dydį, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos taisyklių.
Šiuo atveju, atsižvelgiant į aptariamos įmonės dydį, kuris patvirtintas ypač didele paskutinių finansinių metų iki ginčijamo
sprendimo priėmimo
Total
ir
Elf Aquitaine
apyvarta pasaulio mastu (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis), minėtas padidinimas dėl dauginimo koeficiento 3 taikymo
negali būti laikomas neproporcingu atsižvelgiant į tikslą atgrasyti.
Todėl ieškinio ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusio su teisės ir faktinių aplinkybių klaidomis, susijusiomis su baudos dydžio padidinimu
dėl recidyvo
Šis pagrindas sudarytas iš dviejų dalių.
Dėl pirmos dalies, susijusios su pažeidimų ir bausmių teisėtumo bei teisinio saugumo principų pažeidimu
Ieškinyje ieškovė nurodo, kad remdamasi ankstesniais nuosprendžiais, susijusiais su daugiau kaip prieš 20 metų iki ginčijamo
sprendimo priėmimo įvykusiomis faktinėmis aplinkybėmis, Komisija pažeidė pažeidimų ir bausmių teisėtumo bei teisinio saugumo
principus.
Per teismo posėdį ji patvirtino, kad susipažinusi su 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Groupe Danone prieš Komisiją
(C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331) ir 2010 m. birželio 17 d. Sprendimu
Lafarge prieš Komisiją
(C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000), ji atsisako šios šeštojo pagrindo dalies, tačiau palieka šio pagrindo antroje dalyje išdėstytus
argumentus, susijusius su
non bis in idem
ir proporcingumo principų pažeidimu, ir tai buvo užfiksuota teismo posėdžio protokole.
Todėl šio pagrindo pirmosios dalies nagrinėti nereikia.
Dėl antros dalies, susijusios su
non bis in idem
ir proporcingumo principų pažeidimu
Visų pirma ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė
non bis in idem
principą, nes į tuos pačius ankstesnius nuosprendžius, kurie nurodyti ginčijamame sprendime, dėl recidyvo jos atveju jau
buvo atsižvelgta dviejuose ankstesniuose sprendimuose C (2003) 4570 ir C (2004) 4876.
Reikia priminti, kad norint taikyti
non bis in idem
principą turi būti įvykdytos trys sąlygos: faktinių aplinkybių, pažeidėjo ir saugomo teisinio intereso tapatumas. Remiantis
šiuo principu draudžiama tą patį asmenį bausti daugiau kaip vieną kartą už tą patį neteisėtą elgesį, kad būtų apsaugota ta
pati teisinė vertybė (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas).
Pirma, reikia pažymėti, kad dėl to, jog ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė į ankstesnius pažeidimus ne tam, kad dar
kartą nubaustų už minėtus pažeidimus, o tam, kad, atsižvelgdama į ieškovės recidyvą, ją nubaustų už jos dalyvavimą ginčijamame
sprendime nagrinėjamame kartelyje, aplinkybė, kad Komisija į tuos pačius pažeidimus jau atsižvelgė dviejuose ankstesniuose
minėtuose sprendimuose, nereiškia, kad buvo pažeistas
non bis in idem
principas.
Antra, bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad kumuliacinės
non bis in idem
principo taikymo sąlygos, nurodytos šio sprendimo 127 punkte, neįvykdytos, nes nėra aplinkybių tapatumo sąlygos. Iš tikrųjų
ginčijamame sprendime Komisija nubaudė ieškovę už jos dalyvavimą kartelyje, dėl kurio ji nebuvo nei anksčiau pradėjusi tyrimo,
nei skyrusi baudų, o to neginčija ir ieškovė.
Taigi Komisija nepažeidė
non bis in idem
principo atsižvelgdama į savo sprendimus 85/74 ir 94/599, kad ginčijamame sprendime konstatuotų, jog ieškovės elgesys yra
recidyvinis, nors į tą pačią sunkinančią aplinkybę ji atsižvelgė sprendimuose C (2003) 4570 ir C (2004) 4876.
Todėl šį ieškovės kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antra, kalbant apie ieškovės tvirtinimą, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą ginčijamame sprendime taikydama pagrindinės
baudos padidinimą dėl recidyvo, pirmiausia šiuo klausimu reikia atmesti kaip nepagrįstą jos argumentą, kad sprendimuose C (2003) 4570
ir C (2004) 4876 atsižvelgus į tą pačią sunkinančią aplinkybę atgrasymo tikslas jau buvo pasiektas.
Iš tiesų, aplinkybė, kad Komisija jau atsižvelgė į sprendimus 85/74 ir 94/599, kad konstatuotų recidyvą dėl kitų pažeidimų,
jai neužkerta kelio ginčijamame sprendime vertinant nagrinėjamo pažeidimo sunkumą atsižvelgti į šiuos du sprendimus, kad atgrasytų
ieškovę nuo pažeidimo pakartojimo ateityje.
Kiekvienas iš šių pažeidimu nepriklausomai vienas nuo kito sudaro konkurencijos taisyklių pažeidimo pakartojimą, kuris buvo
konstatuotas sprendimuose 85/74 ir 94/599, o tai įrodo ieškovės polinkį nedaryti tinkamų išvadų dėl skirtų baudų (šiuo klausimu
žr. 124 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
40 punktą).
Antra, reikia atmesti kaip nereikšmingą ieškovės argumentą, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą iš naujo padidindama
jai baudą dėl recidyvo, nors sprendimuose C (2003) 4570 ir C (2004) 4876 į šią aplinkybę buvo atsižvelgta, ir kad dėl to ji
neturėjo jokios galimybės pakeisti savo elgesio. Šiuo atveju neturi reikšmės, kad tie sprendimai buvo priimti pabaigus daryti
pažeidimą, už kurį skirta bauda ginčijamame sprendime, nes Komisija tais sprendimais nesirėmė, kad įrodytų ieškovės recidyvą.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia atmesti ieškovės kaltinimą, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą, todėl antra
dalis ir visas šis ieškinio pagrindas yra atmestini.

Dėl ieškinio šeštojo pagrindo, susijusio su teisės ir faktinių aplinkybių klaidomis, susijusiomis su baudos dydžio sumažinimu
taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo
Pranešimo dėl bendradarbiavimo 21–23 punktuose nurodyta:
„21. Kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų ženklią papildomąją vertę Komisijos
turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu.
22. Sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos
gebėjimą įrodyti minėtus faktus. Šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams, atsiradusiems
laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams. Lygiai taip pat tiesiogiai su minėtais faktais
susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai.
23. Administracinių procedūrų pabaigoje, priimdama galutinį sprendimą, Komisija nustato:
a)      ar įmonės pateikti įrodymai turi ženklią papildomąją vertę Komisijos tuo metu jau turimų įrodymų atžvilgiu;
b)      toliau pateiktą baudos, kuri kitaip būtų paskirta įmonei, sumažinimo dydį:
–        pirmai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 30–50 % sumažinimas;
–        antrai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 20–30 % sumažinimas;
–        paskesnėms įmonėms, kurios atitinka 21 dalies sąlygas: iki 20 % sumažinimas.
Siekdama nustatyti sumažinimo dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys
21 dalies sąlygas, ir į jų papildomąją vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo
nuosekliai ir be išlygų.
Be to, jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio
veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos
įrodymus.“
Šioje byloje Komisija konstatavo, jog
Degussa
atitinka sąlygas, kad galėtų pasinaudoti visišku atleidimu nuo baudos. Kadangi
EKA Chemicals
, ieškovė ir
Solvay
laikytos atitinkamai pirmąja ir antrąja įmonėmis, įvykdžiusiomis minėto pranešimo 21 punkte nurodytą sąlygą, joms bauda sumažinta
atitinkamai 40 % ir 30 %, ir 10 %. (ginčijamo sprendimo 501–524 konstatuojamosios dalys).
Šiame ieškinio pagrinde ieškovė iš esmės teigia, kad ginčijamame sprendime yra faktinių aplinkybių ir teisės klaidų ir kad
Bendrasis Teismas turėjo jai taikyti papildomą baudos dydžio sumažinimą atsižvelgiant į jos bendradarbiavimo per administracinę
procedūrą apimtį ir svarbą.
Šis ieškinio pagrandas sudarytas iš keturių dalių.
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo aiškinimo
Ieškovė teigia, kad Komisija padarė teisė klaidą ginčijamo sprendimo 512 konstatuojamojoje dalyje, nes pranešimą dėl bendradarbiavimo
aiškino „grynai chronologiškai“ ir informacijos pateikimo datą nustatydama kaip pagrindinį kriterijų jo taikymui. Konkrečiai
ji teigia, kad jos pateikta informacija buvo pati svarbiausia nustatant pažeidimą, o dėl jos pateiktos informacijos didelės
pridėtinės vertės yra pateisinama, kad ji būtų laikoma „pirmąja įmone“ pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punktą.
Reikia pažymėti, kad remiantis neužginčytomis ginčijamame sprendime nustatytomis aplinkybėmis darytina išvada, kad
EKA Chemicals
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti 2003 m. kovo 29 d., pateikė parodymus žodžiu 2003 m. kovo 31 d. ir tą
pačią savaitę pateikė įrodymus apie pažeidimą (ginčijamo sprendimo 67, 503 ir 505 konstatuojamosios dalys).
Taip pat nustatyta, kad būtent po šių įvykių, t. y. 2003 m. balandžio 3 d. 15 val. 50 min. faksimile ieškovė pateikė Komisijai
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir pridėjo trylika priedų su nuoroda, kad juose yra informacijos apie aptariamą
kartelį. 2003 m. gegužės 26 d. ji pateikė Komisijai naujos medžiagos, susijusios su prašymu atleisti nuo baudos ar ją sumažinti,
kurioje buvo pateikti 2003 m. balandžio 3 d. pateiktų dokumentų paaiškinimai (ginčijamo sprendimo 69, 510 ir 516 konstatuojamosios
dalys).
Ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad
EKA Chemicals
pirmoji įvykdė pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkte nustatytus reikalavimus, nes 2003 m. kovo 29 ir 31 d. pateikė įrodymus,
turinčius didelę pridėtinę vertę, palyginti su jų pateikimo metu Komisijos jau turėtais įrodymais (ginčijamo sprendimo 503 konstatuojamoji
dalis), ir kad ieškovė buvo antroji įmonė, įvykdžiusi šiuos reikalavimus, kai 2003 m. balandžio 3 d. pateikė informaciją (ginčijamo
sprendimo 509 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 512 konstatuojamojoje dalyje, kurią ieškovė kritikuoja, Komisija pažymėjo:
„<…> remiantis pranešimo [dėl bendradarbiavimo] 23 punktu darytina išvada, kad kiekvieno pranešimo, kuriuo viršijama riba,
nuo kurios įrodymai laikomi turinčiais didelę pridėtinę vertę, data yra labai svarbi apskaičiuojant sumažinimo diapazoną.
Įrodymai lyginami su tą dieną, kai jie buvo pateikti, Komisijos jau turėtais įrodymais. Todėl siekiant nustatyti, ar aptariamas
informacijos pateikimas atneša didelės pridedamosios vertės, atsižvelgiama tik į Komisijos bylą jau įtrauktus duomenis ir
aptariamos įmonės pateiktus įrodymus. Todėl [Komisija <…>] mano, kad 2003 m. kovo 29 d.
EKA
[
Chemicals
] pranešimas kartu su 2003 m. kovo 31 d. jos duotais parodymais viršija minėtą ribą, kaip nustatyta pranešimo [dėl bendradarbiavimo]
21 punkte. Darytina išvada, kad
EKA
[
Chemicals
] galima taikyti sumažinimą pagal pranešimo [dėl bendradarbiavimo] 23 punkte nustatytą diapazoną. Tai reiškia, kad [ieškovės]
pranešimų vertė gali būti reikšminga tik nustatant galimą sumažinimą pagal antrąjį diapazoną.“
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 ir 23 punktais darytina išvada, jog tam, kad
įmonei būtų sumažinta bauda, ji turi pateikti Komisijai įrodymus, turinčius didelę pridėtinę vertę, palyginti su jos jau turėtais
įrodymais.
Be to, taikydama minėto pranešimo 23 punkto b papunktyje nurodytą baudos sumažinimo diapazoną, Komisija turi nustatyti, kuriuo
momentu įmonė įvykdė tą sąlygą.
Šis aiškinimas grindžiamas aptariamame pranešime nustatyta sistema, pagal kurią numatyti trys skirtingi diapazonai „pirmajai“,
„antrajai“ ir „kitoms“ aptariamus reikalavimus įvykdžiusioms įmonėms, todėl Komisija turi nustatyti tikslų momentą, kuriuo
aptariama įmonė įvykdė baudos dydžio sumažinimo sąlygas, ir palyginti jos pateiktus įrodymus su jau turėtais prašymo pateikimo
momentu.
Remiantis šiais argumentais, ginčijamo sprendimo 503 ir 509 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai nustatė pranešimo
dėl bendradarbiavimo 23 punkte nustatytus diapazonus ir atsižvelgė momentą, kuriuo atitinkamai
EKA Chemicals
ir ieškovė įvykdė pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkte nustatytus reikalavimus.
Šių teiginių nepaneigia ieškovės argumentai, kuriais dėl įvairių priežasčių ginčijamas šis požiūris.
Pirma, ieškovės pateikiamas aiškinimas, kad pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkte esanti nuoroda į „pirmąją“ įmonę turi
būti suprantama kaip reiškianti įmonę, kurios pateikta informacija turi didžiausią pridėtinę vertę, niekaip negali būti pagrįstas
tuo punktu, kuriame konkrečiai nurodyta „pirmoji įmonė, kuri atitinka 21 punkto sąlygas“, t. y. reikalavimą pateikti didelę
pridėtinę vertę turinčių įrodymų, palyginti su prašymo pateikimo dieną Komisijos jau turėtais įrodymais.
Antra, ieškovė klaidingai kaltina Komisija, kad ji rėmėsi „grynai chronologiniu“ metodu, kuris reiškia, kad turi būti atsilyginta
pirmajai pradėjusiai bendradarbiauti įmonei, ir kad dėl to rėmėsi „vieninteliu laiko kriterijumi, neatsižvelgdama į jos pateiktos
informacijos pridėtinę vertę“.
Remiantis ginčijamo sprendimo 503, 509 ir 515 konstatuojamosiomis dalimis, Komisija, skirstydama prašymą atleisti baudos ar
ją sumažinti pateikusias įmones pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkte nustatytus diapazonus, rėmėsi ne vien tik tvarka,
kuria įmonės pateikė prašymus, bet taip pat atsižvelgė į jų pateiktos informacijos vertę pagal minėto pranešimo 21 punktą
išnagrinėdama, ar pateikti įrodymai turi didelę pridėtinę vertę, palyginti su jos turėtais įrodymais kiekvieno atitinkamo
prašymo pateikimo momentu.
Priešingai nei teigia ieškovė, šis metodas, pagal kurį atsižvelgiama tiek į laiko, tiek į kokybinį pateiktos informacijos
aspektą ir pagal kurį atsilyginama pirmajai reikalavimus dėl sumažinimo įvykdžiusiai įmonei, atitinka pranešime dėl bendradarbiavimo
nustatytus tikslus, nes juo bendradarbiauti pageidaujančios įmonės skatinamos kaip įmanoma anksčiau pradėti dalyvauti tyrime
ir pirmame pateiktame prašyme išdėstyti visus jų turimus įrodymus. Konkrečiai sukurdama paskatą jau pirmame prašyme pasiekti
didelės pridėtinės vertės įrodymų ribą, ji neleidžia prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažini pateikusiai įmonei dėti pastangas
visos procedūros metu skaidyti bendradarbiavimą į kelias dalis.
Trečia, kadangi pranešimas dėl bendradarbiavimo pagrįstas metodu, pagal kurį reikalaujama nustatyti tikslią prašymų pateikimo
chronologinę tvarką ir kuris atitinka skaidrumo ir teisinio saugumo tikslus, jo taikymas negali skirtis pagal tai, ar laiko
tarpas tarp prašymų buvo ilgas ar trumpas. Todėl ieškovė negali pagrįstai remtis aplinkybe, kad šiuo atveju
EKA Chemicals
ir jos prašymai pateikti kelių dienų skirtumu ir net gi kelių valandų skirtumu, jei kalbėtume apie jos ir
Solvay
prašymus.
Ketvirta, ieškovė negali argumentuotai remtis 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Wieland‑Werke prieš Komisiją
(T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 127 punktas), kuriame nustatyta, kad vertinant dviejų įmonių bendradarbiavimo laipsnį negali
būti atsižvelgta į chronologinį veiksnį tada, kai atitinkamos šalys informaciją pateikė panašiu metu ir visiškai tame pačiame
administracinės procedūros etape.
Pakanka priminti, kad ieškovės nurodytame sprendime kalbama apie Komisijos pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių
atvejais (OL C 207, 1996, p. 4) D punktą, kuriame visiškai nekalbama apie įmonės bendradarbiavimo pirmumo, palyginti su kita
įmone, kriterijų ir, be kita ko, pažymėti, kad nurodytame sprendime Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentą susijusį
su šioje byloje taikomo pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto taikymu pagal analogiją (156 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
126 ir 129 punktai).
Penkta, kadangi ieškovė remiasi tam tikrose valstybėse narėse taikomomis taisyklėmis, pakanka konstatuoti, kad dėl to, jog
Komisijos priimta atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo programa yra autonomiška, valstybių narių už konkurenciją atsakingų
valdžios institucijų taikomos programos negali paneigti remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 ir 23 punktų nuostatomis
pateikto aiškinimo.
Šešta, dėl 2006 m. rugsėjo mėn. Europos konkurencijos tinklo parengto atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo programos modelio
reikia pažymėti, kad šis modelis, skirtas, be kita ko, raginti savanoriškai suderinti tinklo narių taikomas atleidimo nuo
baudos ar jos sumažinimo programas, buvo priimtas vėliau už pranešimą dėl bendradarbiavimo, todėl juo negalima veiksmingai
remtis aiškinant tą pranešimą.
Bet kokiu atveju, šio modelio 11 punkte, kuriuo remiasi ieškovė ir kuriame pasakyta, kad „nustatydama tinkamą baudos sumažinimo
dydį, už konkurenciją atsakinga valdžios institucija atsižvelgia į datą, kurią buvo pateikti įrodymai (ir taip pat į įmonių
pateiktų prašymų gavimo eiliškumą), ir į tų įrodymų bendrą pridėtinę vertę“, niekaip nepaneigiamas šioje byloje Komisijos
taikomas požiūris, kuris grindžiamas būtent šiai veiksniais. Kalbant apie tikslų laiko ir kokybinių veiksnių derinį, to modelio
24 punkte numatyta galimybė „derinti šiuos parametrus įvairiais būdais, kad prašymą pateikusiam subjektui būtų atlyginta už
jo įnašą“, ir pabrėžiama, jog labai svarbu „aiškiai atskirti atleidimą nuo baudos ir jos dydžio sumažinimą, kad būtų didesnis
suinteresuotumas pateikti prašymą atleisti nuo baudos“, tačiau šioje byloje tai netaikoma.
Galiausiai, kadangi ieškovė ieškinyje nurodo, kad „ragina Bendrąjį Teismą savo iniciatyva išnagrinėti galimą aptariamų minėto
pranešimo nuostatų neteisėtumą atsižvelgiant į bendruosius teisės principus, ypač vienodo požiūrio, proporcingumo ir nešališkumo
principus“, pakanka pažymėti, kad šis prašymas negrindžiamas jokiu argumentu, kuris skirtųsi nuo pirmiau nagrinėtų ir atmestų
argumentų, todėl jis negali būti priimtas.
Todėl ieškinio pagrindo pirmąją dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, susijusios su ieškovės pateiktų įrodymų didesne pridėtine verte už
EKA Chemicals
pateiktų įrodymų pridėtinę vertę
Ieškovė teigia, kad jei Komisija būtų teisingai aiškinusi pranešimą dėl bendradarbiavimo, ji tikrai būtų padariusi išvadą,
jog ji buvo pirmoji įmonė, įvykdžiusi reikalavimus dėl baudos sumažinimo taikymo. Ieškovės pateikti įrodymai buvo labai naudingi
Komisijai nustatant pažeidimą ir, be kita ko, jų pridėtinė vertė yra daug didesnė už
EKA Chemicals
pateiktų įrodymų pridėtinę vertę.
Remiantis šio pagrindo pirmos dalies nagrinėjimu galima daryti išvadą, kad Komisija teisingai nustatė, kokia eilės tvarka
įmonės įvykdė reikalavimus dėl baudos sumažinimo, ir išnagrinėjo, ar aptariama įmonė pateikė didelės pridėtinės vertės įrodymų,
kaip tai suprantama pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktą, anksčiau, nei kita įmonė įvykdys tą reikalavimą.
Kadangi Komisija konstatavo, kad 2003 m. kovo 29–31 d.
EKA Chemicals
pateikti įrodymai atitiko šiuos reikalavimus, o ieškovė to neneigia šioje ieškinio pagrindo dalyje, ji teisingai ją pripažino
pirmąja įmone, kaip tai suprantama pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto b papunktį, neatsižvelgiant į vėliau pateiktų
įrodymų, tarp jų ir ieškovės, vertę.
Todėl ieškinio pagrindo antrai daliai pritarti negalima.
Dėl papildomai pateiktos trečios dalies, susijusios su
EKA Chemicals
pateiktų įrodymų didelės pridėtinės vertės nebuvimu
Ieškovė teigia, kad Komisija padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą nuspręsdama, kad 2003 m. kovo 29–31 d.
EKA Chemicals
pateikti įrodymai turėjo „didelę pridėtinę vertę“, kaip tai suprantama pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 21–23 punktus.
Pasak ieškovės, šiais įrodymais tik papildomi
Degussa
pateikti įrodymai ir jie iš esmės susiję su Skandinavijos rinka bei dvišaliais susitikimais pažeidimo darymo pradžioje, kol
dar nebuvo nustatytos nagrinėjamo daugiašalio kartelio „žaidimo taisyklės“.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad nors Komisija, vertindama kartelio narių bendradarbiavimą, negali neatsižvelgti į vienodo
požiūrio principą, ji turi didelę diskreciją vertinti konkrečios įmonės bendradarbiavimo kokybę ir naudingumą. Todėl vienintelė
akivaizdi Komisijos atlikto vertinimo klaida gali būti kritikuojama (žr. 156 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
124 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje Komisija nustatė, kad
EKA Chemicals
pateikė didelės pridėtinės vertės įrodymų, palyginti su jų pateikimo dieną jos jau turėtais įrodymais (ginčijamo sprendimo
503 konstatuojamoji dalis).
Šiuo atveju visų pirma reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, jog
EKA Chemicals
pateikė to laikmečio dokumentus apie tam tikrus susirinkimus ir kitus slaptus kontaktus, kuriuose nurodytos Komisijai anksčiau
nežinomos faktinės aplinkybės ir kurie turėjo tiesioginį poveikį nustatant kartelio trukmę, kiek tai susiję su laikotarpiu
nuo 1994 m. sausio 31 d. iki 1997 m. spalio 14 d., ir įrodymų, kurie papildo ir patvirtina su laikotarpiu nuo 1997 m. spalio
14 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d. susijusius
Degussa
pateiktus įrodymus.
Kalbant apie teiginį, kad vienintelis pažeidimas buvo vykdomas EEE mastu ir kurio ieškovė neneigia,
EKA Chemicals
pateiktos informacijos vertinimas negali būti paneigtas aplinkybe, kad ta informacija iš esmės susijusi su Skandinavijos
rinka. Be to, reikia priminti, kad
EKA Chemicals
pateikė informacijos apie kontaktus su gamintojais „iš žemyno“ ir kad, be to, tam tikri su pažeidimu susiję veiksmai buvo
vykdomi be išimties Skandinavijos ir „kontinentinėje“ rinkoje (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 106 ir 144 konstatuojamąsias
dalis).
Ieškovės nurodyta aplinkybė, kad
EKA Chemicals
pateikti duomenys daugiausia susiję su kartelio pradiniu laikotarpiu, nepaneigia tų duomenų didelės pridėtinės vertės. Reikia
atkreipti dėmesį, kad remdamasi
EKA Chemicals
pateiktais duomenimis Komisija galėjo nustatyti, jog kartelis prasidėjo 1994 m. sausio 31 d., ir įrodyti faktines aplinkybes,
susijusias su kartelio pradiniu laikotarpiu nuo 1994 m. sausio 31 d. iki 1997 m. spalio 14 d. Taigi, priešingai nei teigia
ieškovė, šiais įrodymais ne tik patvirtinama informacija, kurią Komisija jau turėjo aptariamo prašymo pateikimo metu. Be to,
kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamojoje dalyje,
EKA Chemicals
pateiktuose duomenyse buvo įrodymų, patvirtinančių ir papildančių
Degussa
parodymus, susijusius su vėlesniu laikotarpiu nuo 1994 m. spalio 14 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d.
Kadangi šiam vertinimui neturėjo įtakos ieškovės pateiktų duomenų vertė, ieškovė negali jo pagrįstai ginčyti remdamasi tuo,
kad jos pateikti duomenys apie tikslų aptariamo kartelio veikimo mechanizmą aptariamais laikotarpiais buvo dar išsamesni.
Galiausiai
EKA Chemicals
pateiktų įrodymų didelė pridėtinė vertė taip pat negali būti paneigta ieškovės argumentu, susijusiu su tariamai per mažu
ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, kuriuose kalbama apie šiuos įrodymus, skaičiumi.
Atsižvelgiant į šiuos teiginius reikia konstatuoti, kad ieškovės pateikti argumentai neįrodo, kad Komisija padarė akivaizdžią
klaidą nuspręsdama, kad
EKA Chemicals
pateikė didelės pridėtinės vertės įrodymus, kaip tai suprantama pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punktą, prieš tai,
kai ieškovė pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti.
Todėl ieškinio pagrindo trečią dalį reikia atmesti.
Dėl taip pat papildomai pateiktos ketvirtos dalies, susijusios su papildomu baudos dydžio sumažinimu, nepatenkančiu į pranešimo
dėl bendradarbiavimo taikymo sritį
Ieškovė teigia, kad Komisija turėjo jai pritaikyti papildomą į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį nepatenkantį baudos
sumažinimą už veiksmingą jos bendradarbiavimą remdamasi gairėmis, kad būtų atspindėta jos įnašo „teisinga vertė“ atsižvelgiant
į akivaizdžiai nepakankamą jai taikytą sumažinimą pagal minėtą pranešimą.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad, kalbant apie pažeidimus, kurie patenka į pranešimo apie bendradarbiavimą taikymo sritį,
suinteresuotasis asmuo iš esmės negali pagrįstai kaltinti Komisijos, kad neatsižvelgė į jo bendradarbiavimo, nepatenkančio
į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį, intensyvumą kaip į lengvinančią aplinkybę (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 586 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje toks argumentas yra dar tvirtesnis, nes Komisija atsižvelgė į ieškovės bendradarbiavimą ir sumažino baudą pagal
pranešimą dėl bendradarbiavimo. Tokiomis aplinkybėmis negalima pagrįstai kaltinti Komisijos, kad netaikė papildomo ieškovei
skirtos baudos sumažinimo ne pagal minėtą pranešimą.
Be to, kadangi ieškovė nurodo, jog yra tariamų aplinkybių, pagrindžiančių išimtį iš šių argumentų, ir teigia, kad į jos įnašo
vertę taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo buvo atsižvelgta tik iš dalies, reikia priminti, kad Komisija ieškovei pritaikė
maksimalų 30 % sumažinimą pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkte nustatytą jai taikomą diapazoną neatsižvelgdama į
tai, kad ieškovė papildomą informaciją pateikė tik 2003 m. gegužės 26 d., t. y. praėjus kelioms savaitėms nuo jos pirminio
prašymo, kuriame buvo tik pateikta trylika priedų ir nurodyta, kad juose yra dokumentų, susijusių su aptariamu karteliu (ginčijamo
sprendimo 510 ir 513 konstatuojamosios dalys).
Todėl, kadangi už ieškovės bendradarbiavimą buvo atlyginta maksimaliu baudos sumažinimu pagal taikomą pranešime dėl bendradarbiavimo
nustatytą diapazoną, ieškovė bet kokiu atveju negali pagrįstai reikalauti pagal gaires taikyti papildomą sumažinimą tuo pačiu
pagrindu.
Todėl ieškinio šeštąjį pagrindą taip pat reikia atmesti.
Galiausiai, kalbant apie papildomai pateiktą prašymą pakeisti ieškovei skirtos baudos dydį, Bendrasis Teismas mano, kad dėl
to, jog nė vienu šioje byloje pateiktu įrodymu negali būti pagrįstas baudos dydžio sumažinimas, nėra reikalo, įgyvendinant
neribotą jurisdikciją, tenkinti šio prašymo.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, visas ieškinys turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, ji turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Arkema France SA
bylinėjimosi išlaidas.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Paskelbta 2011 m. liepos 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
*
Proceso kalba: prancūzų.