CELEX: 62011CJ0134
Smernica 90/314/EHS
Cestovné, dovolenkové a výletné služby
Článok 7
Ochrana proti riziku platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora balíka cestovných služieb
Pôsobnosť
Platobná neschopnosť organizátora z dôvodu podvodného použitia prostriedkov zaplatených spotrebiteľom

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Rady 90/314/EHS z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb (
Ú. v. ES L 158, s. 59
; Mim. vyd. 13/010, s. 132).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Blödelom-Pawlikom a spoločnosťou HanseMerkur Reiseversicherung AG (ďalej len „HanseMerkur Reiseversicherung“) vo veci zamietnutia refundácie ceny za balík cestovných služieb, ktoré boli zaplatené spotrebiteľom, ale neboli uskutočnené organizátorom.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa siedmeho, osemnásteho, dvadsiateho prvého a dvadsiateho druhého odôvodnenia smernice 90/314:
„keďže turistika má narastajúcu dôležitú úlohu v ekonomikách členských štátov; keďže systém balíkov je základnou časťou turistiky; keďže balík cestovných služieb v členských štátoch by mal byť stimulovaný k vyššiemu nárastu a produktivite, ak boli prijaté prinajmenšom minimálne spoločné pravidlá s cieľom poskytnúť mu rozmery spoločenstva;…
…
keďže organizátor a/alebo maloobchodník, ako zmluvná strana by mal byť zodpovedný spotrebiteľovi za riadne vysporiadanie záväzkov, ktoré vyplývajú zo zmluvy; keďže navyše organizátor a/alebo maloobchodník by mal byť spotrebiteľovi zodpovedný za škodu vzniknutú z nedostatku pri plnení alebo neprimeraného plnenia zmluvy, ak tieto nedostatky nie sú prisúditeľné akémukoľvek ich omylu alebo sú prisúditeľné chybe ďalšieho dodávateľa služieb;
…
keďže by spotrebiteľ ako aj priemysel cestovných služieb mali prospech, ak by organizátor a/alebo obchodníci boli zaviazaní zabezpečovať dostatočný dôkaz o záruke v prípade platobnej neschopnosti;
keďže členské štáty by mali mať možnosť zvoliť prijatie alebo zachovanie prísnejších ustanovení vzťahujúcich sa na balík cestovných služieb s cieľom ochrany spotrebiteľa“.
Článok 1 tejto smernice uvádza:
„Účelom tejto smernice je aproximácia zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov vzťahujúcich sa na balík [cestovných, dovolenkových a výletných –
neoficiálny preklad
] služieb, ktoré sa predávajú alebo sú ponúkané na predaj v teritóriu spoločenstva.“
Článok 4 ods. 6 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:
„Ak spotrebiteľ odstúpi od zmluvy na základe odseku 5, alebo z akejkoľvek príčiny, inej ako je chyba spotrebiteľa, organizátor zruší balík služieb pred dohovoreným termínom odchodu, spotrebiteľ bude oprávnený:
a)
buď prijať náhradný balík služieb ekvivalentnej alebo vyššej kvality, kde organizátor a/alebo maloobchodník je schopný mu takúto náhradu ponúknuť. Ak je zámena ponúknutého balíka služieb nižšej kvality, organizátor refunduje spotrebiteľovi tento rozdiel v cene,
b)
alebo dostať preplatené v čo najkratšom termíne všetky čiastky, ktoré zaplatil v súvislosti so zmluvou.“
Článok 5 ods. 1 a 2 smernice 90/314 znie:
„1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečili, že organizátor a/alebo maloobchodník ako zmluvná strana je zodpovedný spotrebiteľovi za riadne vysporiadanie záväzkov vyplývajúcich zo zmluvy, bez ohľadu na to, či tieto záväzky majú byť splnené organizátorom a/alebo maloobchodníkom, či iným dodávateľom služieb, bez ujmy na právach organizátora a/alebo maloobchodníka stíhať týchto ďalších dodávateľoch služieb.
2.   S odvolaním na škodu vyplývajúcu spotrebiteľovi z nedostatku pri plnení alebo z neprimeraného plnenia zmluvy, členské štáty prijmú všetky nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečili, že organizátor a/alebo maloobchodník nie je/sú zodpovední za takýto nedostatok pri plnení alebo za neprimerané plnenie zmluvy, ak tento nie je prisúditeľný buď akejkoľvek ich chybe alebo chybe ďalšieho dodávateľa služieb, …“
Článok 7 uvedenej smernice stanovuje:
„Organizátor a/alebo maloobchodník, ako zmluvná strana, musí zabezpečiť dostatočný dôkaz záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené za a pre repatriáciu spotrebiteľa [predložiť dostatočné záruky na zabezpečenie refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené, a na repatriáciu spotrebiteľa –
neoficiálny preklad
] v prípade platobnej neschopnosti.“
Článok 8 uvedenej smernice uvádza:
„Členské štáty môžu prijať alebo obnoviť prísnejšie opatrenia na ochranu spotrebiteľa v oblasti pokrytej touto smernicou.“
Nemecká právna úprava
Podľa ustanovení § 651k ods. 1 bodu 1 občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch), ktorým bol do nemeckého právneho poriadku prebraný článok 7 smernice 90/314:
„Organizátor balíka cestovných služieb musí zabezpečiť, aby sa cestujúcemu refundovala:
(1)   zaplatená cena zájazdu, ak nedôjde k plneniu cestovných služieb z dôvodu platobnej neschopnosti alebo vyhlásenia konkurzu na majetok organizátora…“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
J. Blödel-Pawlik si 4. augusta 2009 objednal pre seba a svoju manželku balík cestovných služieb v spoločnosti Rhein Reisen GmbH (ďalej len „Rhein Reisen“), ktorá ako organizátor balíka cestovných služieb uzatvorila zmluvné poistenie pre prípad platobnej neschopnosti v spoločnosti HanseMerkur Reiseversicherung s účinnosťou od 1. augusta 2009.
Rhein Reisen predložila J. Blödelovi-Pawlikovi dve potvrdenia, ktoré preukazovali, že mu bude vrátená cenu zájazdu, ak nedôjde k plneniu cestovných služieb z dôvodu platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb.
Rhein Reisen oznámila pred začiatkom cesty J. Blödelovi-Pawlikovi, že je nútená vyhlásiť platobnú neschopnosť.
Zo spisu vyplýva, že Rhein Reisen, zastúpená jediným konateľom, v skutočnosti neplánovala predmetný zájazd uskutočniť. Časový sled udalostí, ako aj výpis z bankového účtu o uskutočnených transakciách totiž odhalili, že z jej strany išlo o podvodné konanie.
Za týchto okolností J. Blödel-Pawlik požiadal HanseMerkur Reiseversicherung o vrátenie zaplatenej ceny zájazdu.
Spoločnosť však uvádza, že nie je povinná pristúpiť k refundácii, lebo prípad, v ktorom dôvodom zrušenia cesty je výlučne podvodné konanie organizátora cestovnej služby, nepatrí do pôsobnosti článku 7 smernice 90/314.
Vnútroštátny súd má tiež pochybnosti o tom, či má smernica 90/314 chrániť spotrebiteľov aj pred podvodným konaním zo strany organizátorov cestovných služieb.
Keďže sa Landgericht Hamburg domnieval, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, závisí od výkladu smernice 90/314, rozhodol sa prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 7 [smernice 90/314] uplatniť aj v prípade, ak sa organizátor balíka cestovných služieb stane platobne neschopným z dôvodu, že peniaze, ktoré od cestujúcich od začiatku vyberal s podvodným úmyslom, používal na iné ako určené účely a nikdy neplánoval zájazd uskutočniť?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 smernice 90/314 vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá platobná neschopnosť organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že článok 7 smernice 90/314 zaväzuje organizátora balíka cestovných služieb predložiť dostatočné záruky na zabezpečenie refundácie zaplatených peňazí a na repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti, ktorých cieľom je ochrana spotrebiteľa proti ekonomickým rizikám vyplývajúcim z jeho platobnej neschopnosti alebo úpadku (pozri rozsudok z 8. októbra 1996, Dillenkofer a i.
C-178/94, C-179/94 a C-188/94 až C-190/94, Zb. s. I-4845
, body 34 a 35).
Základným cieľom tohto ustanovenia je tak zabezpečiť, že repatriácia spotrebiteľa a refundácia peňazí, ktoré zaplatil, sú v prípade platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora poistené (pozri v tomto zmysle rozsudok Dillenkofer a i., už citovaný, body 35 a 36).
Je však potrebné skonštatovať, že znenie článku 7 smernice 90/314 nespája s uvedeným zabezpečením žiadnu konkrétnu podmienku, ktorá by sa týkala dôvodu platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 74 svojho rozsudku z 15. júna 1999, Rechberger a i. (
C-140/97, Zb. s. I-3499
), rozhodol, že článok 7 uvedenej smernice obsahuje povinnosť priznať spotrebiteľom balíka cestovných služieb právo na záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené, a na repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti organizátora cestovnej služby a že toto právo je určené konkrétne na zabezpečenie spotrebiteľa proti dôsledkom platobnej neschopnosti bez ohľadu na jej príčiny.
Súdny dvor na základe toho dospel k názoru, že okolnosti ako neuvážené konanie organizátora cestovnej služby alebo výskyt mimoriadnych alebo nepredvídateľných udalostí nepredstavujú prekážku pre refundáciu zaplatených peňazí a pre repatriáciu spotrebiteľov v zmysle článku 7 smernice 90/314 (pozri rozsudok Rechberger a i., už citovaný, body 75 a 76).
Okrem toho takýto výklad článku 7 smernice 90/314 podporuje aj cieľ smernice, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa (pozri rozsudok Dillenfoger a i., už citovaný, bod 39).
Vzhľadom na tieto skutočnosti je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článok 7 smernice 90/314 sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá aj situácia platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

Článok 7 smernice Rady 90/314/EHS z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá aj situácia platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.