CELEX: 62009CJ0506
Appel
toldunion
forordning (EØF) nr. 2913/92 og (EØF) nr. 2454/93
fritagelse for importafgifter
ladninger af tobak og ethylalkohol, som er tiltænkt tredjestater
svig begået af en ansat i det momspligtige selskab

Den Portugisiske Republik har ved sin appel nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 23. september 2009, Transnáutica mod Kommissionen (sag T-385/05, herefter »den appellerede dom«), hvorved denne har annulleret Kommissionens beslutning REM 05/2004 af 6. juli 2005, hvormed der til Transnáutica – Transportes e Navegação SA blev givet afslag på godtgørelse af og fritagelse for visse toldafgifter (herefter »den anfægtede beslutning«).
Retsforskrifter
Proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse
I henhold til artikel 37, 91 og 92 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (
EFT L 302, s. 1
, herefter »toldkodeksen«) kan ikke-fællesskabsvarer, der føres ind i Det Europæiske Fællesskab, og som i stedet for straks at blive pålagt importafgifter henføres under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, forsendes inden for Fællesskabets toldområde under toldtilsyn og overgår først til fri omsætning ved toldstedet på bestemmelsesstedet.
Brugeren af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse defineres i toldkodeksen som »den hovedforpligtede«. I denne egenskab skal han frembyde varerne på bestemmelsestoldstedet i intakt stand inden for den fastsatte frist og iagttage bestemmelserne i den nævnte procedure (toldkodeksens artikel 96). Disse forpligtelser ophører på den dato, hvor varerne og det tilhørende dokument frembydes på bestemmelsestoldstedet (toldkodeksens artikel 92).
Ifølge artikel 341, 346, 348, 350, 356 og 358 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 (
EFT L 253, s. 1
, herefter »gennemførelsesforordningen«) skal de omhandlede varer først frembydes på afgangstoldstedet sammen med en T1-angivelse. Afgangstoldstedet fastsætter en frist for varernes frembydelse ved bestemmelsestoldstedet, forsyner T1-dokumentet med påtegning herom, beholder det til afgangstoldstedet bestemte eksemplar og udleverer de øvrige eksemplarer af T1-dokumentet til den hovedforpligtede. T1-dokumentet ledsager varerne under transporten. Efter varernes frembydelse forsyner bestemmelsesstedet de eksemplarer af T1-dokumentet, som det modtager, med påtegning om eventuel foretaget kontrol og returnerer straks et ankomstbevis. Af gennemførelsesforordningens artikel 361 ff. i den affatning, som finder anvendelse på den foreliggende sag, fremgår det, at et ankomstbevis, som er udfærdiget af bestemmelsesstedet på anmodning fra den person, der fremviser eksemplarerne af forsendelsesangivelsen, de såkaldte »eksemplar 4 og 5«, skal indgå til afgangsstedet gennem et centralt organ.
Det toldtilsyn, som varer, der medføres i henhold til proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, er undergivet, ophører bl.a., når varerne overgår til fri omsætning, navnlig ved betaling af importafgifterne (toldkodeksens artikel 37, stk. 2, og artikel 79). Såfremt varerne unddrages tilsyn, medfører dette, at der straks opstår toldskyld ved indførsel (toldkodeksens artikel 203, stk. 1 og 2). Foruden den person, der har unddraget varen toldtilsyn, er debitor for toldskylden bl.a. den person, som det påhvilede at opfylde de forpligtelser, der hidrører fra anvendelsen af den toldprocedure, som varen er undergivet (toldkodeksens artikel 203, stk. 3, og artikel 213), dvs. den hovedforpligtede.
I henhold til gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1, skal afgangsstedet, når en forsendelse ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, underrette den hovedforpligtede herom så hurtigt som muligt og inden udløbet af den 11. måned efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse.
Den samlede sikkerhed for toldskyldsbeløbet
I henhold til toldkodeksens artikel 94, stk. 1, skal den hovedforpligtede stille sikkerhed for betaling af toldskyld eller andre afgifter, der eventuelt kan opkræves for varen. Samme kodeks’ artikel 191 præciserer i denne henseende, at toldmyndighederne efter anmodning fra debitoren eller den person, som kan blive debitor, tillader, at der stilles samlet sikkerhed for flere ekspeditioner, der medfører eller vil kunne medføre, at der opstår en toldskyld.
Det følger af toldkodeksens artikel 198, at toldmyndighederne, hvis de konstaterer, at sikkerhedsstillelsen ikke eller ikke længere helt sikkert eller fuldt ud garanterer rettidig betaling af toldskylden, skal kræve af debitoren eller den person, som kan blive debitor, at denne efter eget valg enten stiller supplerende sikkerhed eller erstatter den oprindelige sikkerhed med en ny.
Som det er bestemt i gennemførelsesforordningens artikel 361, fastsættes beløbet for den samlede kaution til mindst 30% af de importafgifter og andre afgifter, der er forfaldet til betaling, eller til et beløb, der svarer til det samlede beløb for de importafgifter og andre afgifter, der er forfaldet til betaling, når den nævnte kaution skal dække eksterne fællesskabsforsendelser af bl.a. varer, som er omfattet af listen i bilag 53 til samme forordning, herunder cigaretter og alkohol. I et sådant tilfælde bestemmer denne artikel, at toldmyndighederne kan fastsætte den samlede kaution til et beløb, der svarer til 50% af de importafgifter og andre afgifter, der er forfaldet til betaling.
Der stilles samlet kaution ved et garantisted, som fastsætter kautionsbeløbet, modtager kautionserklæringen og meddeler forhåndstilladelse til, at den hovedforpligtede inden for kautionsbeløbets rammer kan foretage enhver fællesskabsforsendelse fra et hvilket som helst afgangssted. Med henblik herpå modtager enhver person, der har opnået en forhåndstilladelse, en kautionsattest (gennemførelsesforordningens artikel 362). På bagsiden af denne attest skal den hovedforpligtede på sit ansvar anføre de personer, der på hans vegne er bemyndiget til at underskrive angivelserne til fællesskabsforsendelse, på tidspunktet for attestens udstedelse eller på ethvert andet tidspunkt i attestens gyldighedsperiode. Han kan til enhver tid annullere en anførsel af navnet på en bemyndiget person (gennemførelsesforordningens artikel 363). I henhold til gennemførelsesforordningens artikel 364 anses enhver person, som er anført på bagsiden af en kautionsattest, der fremlægges for et afgangssted, for at være den hovedforpligtedes bemyndigede repræsentant.
Fritagelse for importafgifter
Idet anmodningen om fritagelse for importafgifter blev fremsat den 27. september 2004, er gennemførelsesforordningens del IV, afsnit IV, kapitel 3, der indeholder de særlige gennemførelsesbestemmelser til toldkodeksens artikel 239, den ret, som finder anvendelse, i den på det pågældende tidspunkt gældende udgave.
Toldkodeksens artikel 239 er sålydende:
»1.   Godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter kan indrømmes i andre situationer end dem, der er omhandlet i artikel 236, 237 og 238,
—
som fastlægges efter udvalgsproceduren
—
som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed. De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de nærmere procedureregler herfor fastlægges efter udvalgsproceduren. Godtgørelsen eller fritagelsen kan undergives særlige betingelser.
2.   Godtgørelse af eller fritagelse for afgifter med de i stk. 1 omhandlede begrundelser indrømmes, hvis der fremsættes anmodning herom over for det berørte toldsted […]«
Sagens baggrund
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (herefter »Transnáutica«) er et portugisisk transportselskab, der havde status som godkendt modtager under den periode, hvor de anfægtede transaktioner, der var pålagt told, blev gennemført inden for rammerne af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse.
Mellem den 14. april og den 12. oktober 1994 udstedte toldstedet i Xabregas (Portugal) i sin egenskab af afgangstoldsted 68 forsendelsesangivelser, hvori Transnáutica optrådte som den hovedforpligtede, med henblik på forsendelse på Unionens toldområde af 64 tobaksladninger og 4 ladninger af ikke-denatureret ethylalkohol, der var omfattet af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse. Af de 68 T1-forsendelsesangivelsers »eksemplar 5« blev nogle aldrig returneret til afgangstoldstedet, mens andre fremkom med stempler og underskrifter, hvis uægthed blev opdaget efterfølgende.
De portugisiske myndigheder fik fra august 1994 ordre om at føre tilsyn med bestemte lastbiler og med de i disse lastbiler transporterede varers bevægelser med henblik på at opdage kilden til de falske stempler på nogle af T1-angivelsernes »eksemplar 5«.
Mellem januar 1995 og januar 1996 fremsendte de portugisiske myndigheder kopier af T1-angivelserne til Transnáutica, idet dette blev anmodet om dels at fremføre bevis for det forhold, at selskabet havde handlet forskriftsmæssigt og lovligt under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, dels at betale den dertil knyttede toldskyld, for så vidt som selskabet var anført som den hovedforpligtede for de anfægtede eksterne forsendelsesangivelser. I øvrigt var kautionsattesten blevet udstedt i selskabets navn.
Allerede ved skrivelse af 23. marts 1995 svarede Transnáutica, at selskabet ikke havde kendskab til disse forsendelser af cigaretter og ethylalkohol i dets navn. Det var først efter en intern undersøgelse, at selskabet opdagede, at en af dets ansatte havde handlet svigagtigt ved uden selskabets viden at underskrive T1-angivelser for smugleritransaktioner.
Den pågældende ansatte blev afskediget og efterfølgende ved dom afsagt i december 1999 af Tribunal Criminal de Lisboa (strafferetlig domstol i Lissabon, Portugal) kendt skyldig i vedvarende tillidsmisbrug. Hvad angår Transnáutica blev den mod selskabet iværksatte straffeundersøgelse afsluttet i september 2005 med den begrundelse, at selskabet ikke havde kendskab til sin ansattes handlinger, og at dets repræsentanter ikke var indblandet i den omhandlede svig.
Den 17. november 2003 anmodede Transnáutica de portugisiske myndigheder om godtgørelse af og fritagelse for toldskylden. I henhold til gennemførelsesforordningens artikel 906 ff. fremsendte den portugisiske regering ved skrivelse af 27. september 2004 denne anmodning til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som ved skrivelse af 23. december 2004 underrettede dette selskab om dens hensigt om at afvise anmodningen på baggrund af en foreløbig gennemgang af dossieret. Transnáutica efterså sagsakterne ved Kommissionen den 19. januar 2005 og gjorde ved skrivelse af samme dag denne bekendt med sit standpunkt vedrørende den nævnte hensigt.
Den 6. juli 2005 vedtog Kommissionen i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 907 den anfægtede beslutning, som blev meddelt Transnáutica den 12. august 2005 ved skrivelse fra det portugisiske ministerium for finanser og offentlig forvaltning, og hvorved der blev meddelt afslag på den nævnte anmodning og fastslået, at fritagelsen for og godtgørelsen af toldskylden ikke var begrundet, idet dette selskab ikke befandt sig i en af toldkodeksens artikel 239 omfattet særlig situation.
Retsforhandlinger ved Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. oktober 2005 anlagde Transnáutica sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning og om, at Kommissionen tilpligtedes at betale sagens omkostninger.
Til støtte for søgsmålet anførte Transnáutica fem anbringender om for det første væsentlige formelle mangler, for det andet et åbenbart urigtigt skøn ved anvendelsen af toldkodeksens artikel 239, for det tredje en utilstrækkelig begrundelse i strid med artikel 253 EF, for det fjerde en tilsidesættelse af principperne om god forvaltningsskik og retten til forsvar og for det femte en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
Det skal indledningsvis bemærkes, at Retten i forbindelse med sin bedømmelse kun undersøgte tredje led af det til støtte for søgsmålet anførte andet anbringende, hvorved Transnáutica gjorde gældende, at de portugisiske myndigheder havde tilsidesat deres forpligtelser i forhold til den samlede sikkerhed, som selskabet havde stillet til dækning af omkostningerne til forsendelsestransaktionerne.
Ved den appellerede dom annullerede Retten den anfægtede beslutning og tilpligtede Kommissionen at betale omkostningerne.
I den appellerede doms præmis 44 fastslog Retten, at toldmyndighederne, hvis de konstaterer, at sikkerhedsstillelsen ikke eller ikke længere helt sikkert eller fuldt ud garanterer betaling af toldskylden, i henhold til toldkodeksens artikel 191 og 198 skal kræve af den hovedforpligtede, at denne enten stiller supplerende sikkerhed eller erstatter den oprindelige sikkerhed med en ny.
Herom fastslog Retten i den appellerede doms præmis 45 således:
»De nationale kompetente toldmyndigheders handlinger og kontrol er afgørende ikke blot på tidspunktet for udfærdigelsen af kautionsattesten, men også hver gang en samlet sikkerhed, som har til formål at dække flere forsendelser, anvendes til at realisere og dække denne sikkerhed.«
I den appellerede doms præmis 46-48 undersøgte Retten sagens faktiske omstændigheder for så vidt angår den af Transnáutica stillede samlet sikkerhed og fastslog, at toldmyndighederne for de 68 pågældende T1-angivelser havde accepteret en utilstrækkelig sikkerhedsstillelse. Retten udtalte i nævnte præmis 48 følgende:
»Det må for så vidt angår de 68 omhandlede T1-angivelser konstateres, at de portugisiske toldmyndigheder har accepteret en utilstrækkelig sikkerhedsstillelse. Den samlede sikkerhed har, således som [Transnáutica] har gjort gældende under retsmødet, uden at det er blevet bestridt af Kommissionen, når der tages hensyn til samtlige T1-angivelser udstedt selv samme dag, aldrig dækket mere end 7,29% af tolden og afgifterne. Hvis angivelserne analyseres enkeltvis, blev hele det skyldige afgiftsbeløb derimod kun dækket af kautionsattesten i tre af de omhandlede angivelser. Det skal imidlertid i dette scenario bemærkes, at andre T1-angivelser blev udstedt samme dag uden passende sikkerhedsstillelse.«
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 49 følgende:
»Havde de portugisiske toldmyndigheder på tidspunktet for udstedelsen af T1-angivelserne undersøgt, om den told og de andre afgifter, som kunne opstå for hver ladning, var dækket af den af sagsøgeren ydede samlede sikkerhed, havde de 68 T1-angivelser ikke kunnet udstedes.«
I den appellerede doms præmis 50 tiltrådte Retten ikke Kommissionens argument, hvorefter der ikke forelå nogen årsagsforbindelse mellem toldskyldens opståen og accepten af en som følge af dens ringe beløbsstørrelse ugyldig samlet sikkerhedsattest, og Retten fastslog dernæst i samme præmis, at »accepten, på tidspunktet for udstedelsen af T1-angivelserne, af en for lav sikkerhedsstillelse, hvis beløb åbenlyst ikke kunne dække tolden og de andre afgifter, der var forfaldet til betaling, i deres helhed, udgør en mangel i proceduren for udstedelse af T1-angivelser«.
I den appellerede doms præmis 51 og 52 bekræftede Retten vigtigheden af den samlede sikkerhed for, at proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse kan fungere korrekt. I denne henseende bemærkede Retten, at de kompetente nationale toldmyndigheders indgriben i forbindelse med udstedelsen af T1-angivelserne udgør en grundlæggende etape for proceduren, som kan gøre det muligt at opdage eventuelle uregelmæssigheder.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 54 og 55, at Transnáutica ved at anvende den samlede sikkerhed havde truffet tilstrækkelige forholdsregler for at undgå, at forsendelser af høj værdi kunne finde sted, og at den manglende kontrol fra toldmyndighederne på et indledende og grundlæggende stadie af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse havde gjort det muligt dels at udstede 68 T1-angivelser, som ikke var dækket af kautionsattesten, dels at gennemføre svigagtige handlinger uden at dette selskab, som havde iværksat samtlige mekanismer for at forhindre svig ved brug af sikkerhedsstillelsen, var vidende om det.
I den appellerede doms præmis 56 og 57 undersøgte Retten de af toldmyndighedernes forpligtelser, som er knyttet til vurderingen af sikkerhedsstillelsesbeløbet. I denne sammenhæng fandt Retten, at kendskabet til den erhvervsdrivende og det forhold, at Transnáutica aldrig tidligere havde markedsført følsomme varer såsom tobak og ethylalkohol, udgør omstændigheder, som i højere grad burde have tiltrukket disse myndigheders opmærksomhed, og ikke, som Kommissionen gjorde gældende, begrundede en lempelse af kontrollen. Under disse omstændigheder udtalte Retten i nævnte doms præmis 58 følgende:
»[...] den omstændighed, at man lader [Transnáutica] bære den toldskyld, som følger af de nævnte myndigheders valg i tilknytning til forfølgelsen af overtrædelserne, kan være i strid med det billighedsformål, som ligger til grund for gennemførelsesforordningens artikel 905, da det sætter [Transnáutica] i en særlig situation, som går ud over de normale erhvervsrisici forbundet med den pågældendes økonomiske aktivitet (jf. i denne retning Domstolens dom [af 7.9.1999, sag
C-61/98], De Haan, [Sml. I, s. 5003
, præmis 53], og af 18.10.2007, sag
C-62/05 P, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8647
, præmis 51, samt [Rettens] dom [af 11.7.2002, sag
T-205/99], Hyper mod Kommissionen, [Sml. II, s. 3141
, præmis 95]).«
På grundlag af disse betragtninger fastslog Retten i den appellerede doms præmis 59-61 følgende:
»59
Det skal derfor fastslås, at de portugisiske toldmyndigheders manglende agtpågivenhed på tidspunktet for udøvelsen af deres forud for udstedelsen af T1-angivelserne liggende kontrolopgave, bl.a. vedrørende fastsættelsen og kontrollen af den samlede sikkerhed, har forstyrret den i toldkodeksen og gennemførelsesforordningen fastsatte kontrolordning for proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse og dermed frataget [Transnáutica] en konkret mulighed for at opdage svigen, inden den blev begået.
Denne manglende agtpågivenhed er imidlertid omfattet af de portugisiske toldmyndigheders ansvar og sætter [Transnáutica] i en særlig situation, som går ud over de normale erhvervsrisici forbundet med den pågældendes økonomiske aktivitet.
Det følger heraf, at Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at finde, at der ikke forelå nogen særlig situation for [Transnáutica] for så vidt angår de portugisiske toldmyndigheders tilsidesættelse af pligten til at kontrollere gyldigheden af og beløbet på den samlede sikkerhed.«
Den med appellen parallelt løbende proces og parternes påstande
Samtidig med at Den Portugisiske Republik indgav nærværende appel, rejste den for Retten og i henhold til artikel 123 i dennes procesreglement tredjemandsindsigelse mod den appellerede dom. Den Portugisiske Republik har ligeledes anmodet Domstolen om at udsætte proceduren vedrørende denne appel, indtil Retten har udtalt sig om statens tredjemandsindsigelse.
Ved kendelse af 29. april 2010 tog Domstolen nævnte begæring om udsættelse til følge. Ved kendelse af 6. september 2010, Portugal mod Transnáutica og Kommissionen (sag T-385/05 TO), afviste Retten tredjemandsindsigelsen.
Den Portugisiske Republik har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Transnáutica tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Transnáutica har nedlagt følgende påstande for Domstolen:
—
Principalt: Appellen afvises, da den åbenbart ikke kan påkendes.
—
Subsidiært: Appellen forkastes som åbenbart ugrundet.
—
Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. april 2010 fremsatte Kongeriget Spanien begæring om at måtte intervenere i sagen til støtte for Den Portugisiske Republiks påstande. Ved kendelse afsagt den 20. september 2010 af formanden for Domstolens Femte Afdeling fik Kongeriget Spaniens tilladelse til at indtræde som intervenient i denne procedure.
Appellen
Parternes argumenter
Den Portugisiske Republik har til støtte for sit søgsmål fremført et enligt anbringende om, at Retten har tilsidesat toldkodeksens artikel 239 ved med urette at have fastslået, at der forelå en særlig situation, som opfyldte de i denne artikel fastsatte godtgørelsesbetingelser. Dette enlige anbringende er opdelt i tre led, hvorved Den Portugisiske Republik bebrejder Retten, at denne:
—
tilsidesatte EU-retten ved at afgøre, at de portugisiske toldmyndigheder havde begået fejl i forbindelse med fastsættelsen og den efterfølgende kontrol af den samlede sikkerhed, som var blevet stillet for de omhandlede forsendelser
—
med urette fastslog, at der forelå en årsagssammenhæng mellem disse fejl og den efterfølgende opståen af toldskylden som følge af, at varerne blev unddraget toldtilsyn
—
med urette fastslog, at Transnáutica havde truffet de nødvendige forholdsregler med henblik på at undgå, at den samlede sikkerhed blev anvendt i forbindelse med forsendelser vedrørende høje beløb.
Den Portugisiske Republik er af den opfattelse, at det i den foreliggende sag skal bemærkes, at den samlede sikkerhed blev rejst i 1993, dvs. på et tidspunkt, hvorpå toldkodeksens gennemførelsesbestemmelser endnu ikke fandt anvendelse, således som det følger af gennemførelsesforordningens artikel 915, stk. 2. På denne dato skulle beløbet på den samlede sikkerhed have været fastlagt i henhold til de regler, der er fastsat i artikel 34b i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse (
EFT L 132, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 3712/92 af 21. december 1992 (
EFT L 378, s. 15
).
Hvad angår kontrollen af den samlede sikkerhed har Den Portugisiske Republik gjort gældende, at Retten tilsidesatte EU-retten ved at fastslå, at toldmyndighederne var forpligtet til at undersøge, om den stillede samlede sikkerhed dækkede beløbet på de forfaldne importafgifter. Endvidere har denne medlemsstat bestridt Rettens konklusion, hvorefter toldmyndighederne i forlængelse af denne undersøgelse skulle have krævet af Transnáutica, at denne på grund af værdien af den toldskyld, der kunne opstå, forøgede sikkerheden, hvilket ville have ført dette selskab til at opdage sin ansattes svigagtige adfærd.
Den Portugisiske Republik har gjort gældende, at toldkodeksens artikel 198 udelukkende foreskriver, at toldmyndighederne undersøger, om beløbet på de eventuelt forfaldne importafgifter er højere end beløbet på den stillede sikkerhed. Ifølge denne medlemsstat tilsidesatte Retten EU-retten ved at fastslå, at denne artikel pålagde afgangstoldstedet en forpligtelse til i forbindelse med forsendelsen at undersøge, om den stillede samlede sikkerhed ikke blot dækkede beløbet på nævnte afgifter, men også på de andre afgifter, der kunne blive skyldige efterfølgende.
Af samme grunde har Den Portugisiske Republik i forbindelse med dens enlige anbringendes tredje led gjort gældende, at det rimeligvis kan fastslås, at de af Transnáutica trufne foranstaltninger ikke ville have forhindret, at selskabets ansatte kunne have stillet en supplerende sikkerhed ved et kontantindskud, der ville have gjort det muligt at dække de pågældende importafgifter og følgelig at gennemføre de angivne forsendelser, som ligger til grund for tvisten.
I sit svarskrift har Transnáutica for det første gjort gældende, at det er åbenbart, at anbringenderne i den af Den Portugisiske Republik iværksatte appel må afvises.
Ifølge Transnáutica skal de af Den Portugisiske Republik påberåbte argumenter afvises, idet denne stat for det første ikke har påvist, at Retten begik en fejl, der har medført en indholdsmæssig urigtighed eller en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og eftersom det for det andet hverken tilkommer Domstolen at efterprøve nogle faktiske omstændigheder, som allerede er blevet undersøgt af Retten, eller at træffe afgørelse i en sag på grundlag af hypotetiske elementer eller faktiske omstændigheder, som ikke har fundet sted. Endvidere rejser appellen ingen retlige spørgsmål.
Transnáutica har subsidiært gjort gældende, at de af Den Portugisiske Republik anførte anbringender under alle omstændigheder skal forkastes som åbenbart ugrundet, selv om Domstolen skulle fastslå, at det ikke er åbenbart, at appellen i det hele ikke kan antages til realitetsbehandling.
Hvad angår spørgsmålene om fastlæggelsen af den samlede sikkerhed har Transnáutica gjort gældende, at gennemførelsesforordningen, eftersom den fandt anvendelse fra den 1. januar 1994, i modsætning til det af Den Portugisiske Republik påståede omfattede de pågældende T1-angivelser, der blev udstedt mellem den 14. april og den 12. oktober 1994.
I øvrigt har Transnáutica gjort gældende, at Den Portugisiske Republiks argument, hvorefter Retten baserede sin afgørelse på det forhold, at sikkerheden skulle have svaret 100% til toldskylden, skal anses for åbenbart ugrundet, for så vidt som den appellerede dom – henset til det beløb, der faktisk blev accepteret af de portugisiske myndigheder – ikke ville have været anderledes, selv om forordning nr. 1214/92, som ændret af forordning nr. 3712/92, havde fundet anvendelse på den foreliggende sag. Ifølge Transnáutica kan de sidstnævntes forsømmelighed ikke bestrides på dette punkt.
Hvad angår kontrollen af den samlede sikkerhed bestrider Transnáutica Den Portugisiske Republiks fortolkning, hvorefter forpligtelsen til at kontrollere en sådan sikkerhed »helt savner retsgrundlag«.
I denne henseende har Transnáutica gjort gældende, at formålet med den samlede sikkerhed er at stille sikkerhed for betaling af toldskyld eller andre afgifter, der eventuelt kan opkræves for varen under forsendelse, således at den skal dække beløbet af toldskylden, ikke denne vares værdi. Det er således ikke nødvendigt med nogen specifik retlig bestemmelse, der pålægger de nationale toldmyndigheder at kontrollere den nævnte samlede sikkerhed. Ifølge Transnáutica tilkommer det toldmyndighederne at sikre sig, at sikkerhedsstillelsen dækker betalingen af skylden, med henblik på at undgå enhver uregelmæssighed.
Transnáutica har gjort gældende, at toldkodeksens artikel 198 skal fortolkes i lyset af princippet om loyalt samarbejde, hvorefter medlemsstaterne skal træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, der følger af traktaterne eller af retsakter vedtaget af Den Europæiske Unions institutioner. Selv om forpligtelsen til kontrol af den samlede sikkerhed ikke er udtrykkeligt nævnt, skal de nationale toldmyndigheder følgelig være i stand til at kontrollere, at denne er passende. I mangel på en sådan kontrol vil gennemførelsen af denne artikel ifølge dette selskab ikke være sikret, og samarbejdsprincippet vil blive omgået.
Transnáutica har gjort gældende, at det, hvis det af Den Portugisiske Republik påberåbte anbringende bliver taget til følge, svarer til at indrømme, at medlemsstaterne kun er forpligtet til at anvende EU-retten, når en bestemmelse udtrykkeligt fastsætter det. En sådan fortolkning vil bringe kompetencefordelingssystemet inden for Unionen i fare. Alene af denne grund bør dette anbringende afvises som åbenbart ugrundet.
For så vidt angår det til støtte for appellen påberåbte enlige anbringendes tredje led har Transnáutica endelig gjort gældende, at spørgsmålet om, hvilke nationale toldmyndigheder der er ansvarlige for den manglende agtpågivenhed i forbindelse med fastsættelsen og kontrollen af sikkerheden, dvs. toldmyndighederne i Portugal, Spanien eller endog en anden medlemsstat, under ingen omstændigheder vedrører Transnáuticas ansvar. Dette led bør derfor afvises som åbenbart ugrundet.
I forbindelse med sin intervention har Kongeriget Spanien gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den forvandlede en i toldkodeksens artikel 6 og 198 fastsat administrativ beføjelse, hvis udøvelse er overladt toldadministrationens frie skøn, til en forpligtelse for sidstnævnte, der har indvirkning på toldskyldens opståen. Kongeriget Spanien har gjort gældende, at denne fortolkning kun gælder i de tilfælde, hvor normen udtrykkeligt fastsætter det og definerer sine retlige virkninger ud fra den forpligtelse, der påhviler den administrerede.
Ifølge den nævnte medlemsstat vil det forhold, at administrationens kontrolbeføjelse omdannes til en forpligtelse, der har indvirkning på toldskyldens opståen, svare til at erkende, at udøvelsen af de beføjelser, som er tillagt administrationen, er baseret på princippet om forhåndstilladelse til samtlige af den afgiftspligtiges handlinger, hvilket er i strid med det i moderne stater gældende generelle princip om et minimum af intervention på grund af formodningen for, at de afgiftspligtige udfører deres handlinger retmæssigt.
Henset til det forhold, at enhver handling, der gennemføres i henhold til toldforskrifterne, kræver en forudgående anmodning fra den berørte, vil gennemførelsen af den appellerede dom endvidere føre til den konklusion, at enhver mulig form for svig, bortset fra særlige tilfælde såsom indførelsen af varer på toldområdet uden toldangivelse, undgås ved at udøve den til toldmyndighederne tillagte kontrolbeføjelse. Hvis der opstår svig, er det som følge heraf administrationen, der holdes ansvarlig, og det er den, som har begået svigen, som skal fritages.
For at vurdere retmæssigheden af den anfægtede beslutning i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 905 ff. er det ifølge Kongeriget Spanien i det væsentlige den afgiftspligtiges adfærd i lyset af omstændighederne omkring det afgiftspligtige forhold, der ligger til grund for den toldmæssige betalingsforpligtelse, som skal vurderes.
I sit svarskrift har Kommissionen for klarhedens skyld anført, at den ønskede at fremlægge bemærkninger vedrørende visse af de i rammerne af nærværende appel påberåbte argumenter, men at den ikke ønskede at tage stilling til Den Portugisiske Republiks appel, idet den ikke havde iværksat nogen appel af den appellerede dom.
Domstolens bemærkninger
Formaliteten
Transnáutica har til støtte for formalitetsindsigelsen gjort gældende, at Den Portugisiske Republik ved at fremsætte nøjagtigt den samme tekst til støtte for såvel begæringen om tredjemandsindsigelsen som nærværende appel i realiteten og i strid med artikel 256 TEUF anmoder Domstolen om at foretage en fornyet undersøgelse af de faktiske omstændigheder, og ikke af retlige spørgsmål.
I denne forbindelse bemærkes, at selv om det er korrekt, at Den Portugisiske republik i nærværende appel har påberåbt sig de samme argumenter som dem, der blev fremsat til støtte for den for Retten anlagte tredjemandsindsigelse, er en sådan omstændighed ikke i sig selv tilstrækkelig til at anse denne appel for ugrundet uden at fratage denne medlemsstat et lovligt retsmiddel. Dette gælder så meget desto mere, for så vidt som Retten i den foreliggende sag hverken tog tredjemandsindsigelsen til følge eller undersøgte de argumenter, som Den Portugisiske Republik havde gjort gældende til støtte for sidstnævnte procedure.
I modsætning til det af Transnáutica anførte vedrører Den Portugisiske Republiks appel i øvrigt ikke den af Retten foretagne undersøgelse af de faktiske omstændigheder, men sidstnævntes bedømmelse, hvorefter de retlige betingelser for anvendelse af toldkodeksens artikel 239 er opfyldt i en situation som den, der har givet anledning til den foreliggende sag. Domstolen kan under en appelsag undersøge denne bedømmelse fra Retten (jf. i denne retning dom af 25.7.2008, sag
C-204/07 P, C.A.S. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6135
, præmis 83).
Følgelig kan Transnáuticas formalitetsindsigelse ikke tiltrædes.
Realiteten
Ved sin appel har Den Portugisiske Republik bestridt Rettens konklusioner, hvorefter der foreligger en af toldkodeksens artikel 239 omhandlet særlig situation, når en medlemsstats toldmyndigheder begår fejl i fastlæggelsen og den efterfølgende kontrol af den samlede sikkerhed, som skal stilles i forhold til en bestemt helhed af transaktioner.
Til støtte for sin appel har Den Portugisiske Republik påberåbt sig et enligt anbringende med tre led. For det første har den gjort gældende, at Rettens bemærkning om, at de portugisiske toldmyndigheder har begået fejl i fastlæggelsen og den efterfølgende kontrol af den samlede sikkerhed, er baseret på en urigtig fortolkning af EU-retten. For det andet har Den Portugisiske Republik gjort gældende, at Retten med urette fastslog, at der forelå en årsagssammenhæng mellem disse fejl og den efterfølgende opståen af en toldskyld på tidspunktet, hvor varen blev unddraget toldtilsyn. Endelig har denne medlemsstat anført, at Retten med urette fastslog, at Transnáutica havde taget alle nødvendige forholdsregler med henblik på at undgå, at den samlede sikkerhed blev anvendt i forbindelse med forsendelser vedrørende høje beløb.
I denne forbindelse bemærkes, at gennemførelsesforordningens artikel 905 – på grundlag af hvilken den medlemsstat, som toldmyndigheden påhviler, opfordrer Kommissionen til i forhold til de for den fremlagte elementer at vurdere, om der foreligger en særlig situation, der kan begrunde en afgiftsfritagelse – indeholder en generel billighedsklausul, som har til formål at dække en usædvanlig situation, som anmelderen befinder sig i i forhold til andre erhvervsdrivende, der udøver samme aktivitet, når toldmyndigheden ikke er i stand til under hensyn til de påberåbte grunde selv at træffe afgørelse om afgiftsfritagelse (jf. dom af 25.2.1999, sag
C-86/97, Trans-Ex-Import, Sml. I, s. 1041
, præmis 18-21, og De Haan-dommen, præmis 52).
Efter denne præcisering skal det bemærkes, at de af Den Portugisiske Republik fremsatte indsigelser vedrørende Rettens begrundelse angår de forskellige faktuelle og retlige trin i en analyse, som har ført Retten til at fastslå, at der forelå en af toldkodeksens artikel 239 omhandlet særlig situation. Med henblik på at vurdere en sådan begrundelses berettigelse er det nødvendigt at undersøge hver enkelt af disse trin successivt.
Indledningsvis bemærkes, således som Retten har gjort i den appellerede doms præmis 43, at toldkodeksens artikel 94 pålægger den hovedforpligtede at stille sikkerhed for betaling af toldskyld eller andre afgifter, der eventuelt kan opkræves for varen. Det fremgår også af samme kodeks’ artikel 191 og 198, at det påhviler toldmyndighederne at fastlægge en passende samlet sikkerhed og at kontrollere stillelsen af denne sikkerhed.
Som Retten imidlertid med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 45, er de nationale kompetente toldmyndigheders handlinger og kontrol afgørende ikke blot på tidspunktet for udfærdigelsen af kautionsattesten, men også hver gang en samlet sikkerhed, som har til formål at dække flere forsendelser, stilles for at realisere og dække disse forsendelser. I denne henseende, og selv om toldkodeksens artikel 198 ikke indeholder nogen formel forpligtelse til at kontrollere, om den samlede sikkerhed er passende, forholder det sig ikke desto mindre således, at det tilkommer de kompetente toldmyndigheder at træffe alle de nødvendige forholdsregler, når det går op for dem, at der foreligger en forskel mellem beløbet på den stillede sikkerhed og det samlede beløb på de afgifter, der skyldes for en bestemt helhed af forsendelser.
Den Portugisiske Republik har bestridt rækkevidden af den af toldkodeksens artikel 198 fastsatte forpligtelse og har gjort gældende, at Retten fortolkede denne bestemmelse for restriktivt, idet den pålagde toldmyndighederne et højt niveau af agtpågivenhed i forbindelse med kontrollen af, om den samlede sikkerhed er passende. Den Portugisiske Republik har ligeledes bestridt Rettens konklusioner for så vidt angår den lovgivning, der finder anvendelse på beregningen af denne samlede sikkerhed.
Det bemærkes, at Den Portugisiske Republik og Kommissionen i deres indlæg for Domstolen har fremsat modstridende fortolkninger vedrørende den version af lovgivningen, der finder anvendelse på den foreliggende sag. I henhold til den lovgivningsversion, der er blevet anvendt, opnås forskellige resultater, bl.a. en sats på 30% eller 50%, for så vidt angår den forholdsmæssige del af de skyldige afgifter, som den samlede sikkerhed skal dække.
I denne forbindelse bemærkes, at den agtpågivenhedsforpligtelse, som påhviler toldmyndighederne, forbliver uændret, uagtet det forholdsmæssige beløb, der kræves af den på den foreliggende sag anvendelige lovgivning. Det skal ligeledes bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 48 udtalte, at »[d]en samlede sikkerhed […], således som [Transnáutica] har gjort gældende under retsmødet, uden at det er blevet bestridt af Kommissionen, når der tages hensyn til samtlige T1-angivelser udstedt selv samme dag, aldrig [har] dækket mere end 7,29% af tolden og afgifterne«.
Det må uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt den anvendelige lovgivning kræver en samlet sikkerhed på 30% eller 50% af de skyldige afgifter, således fastslås, at Rettens konklusion, hvorefter den af toldmyndighederne krævede sikkerhed ikke var tilstrækkelig, er sammenhængende. Det forhold, at den samlede sikkerhed, som reelt blev stillet, aldrig dækkede mere end 7,29% af disse afgifter, på trods af at den som minimum skulle have dækket 30% af de nævnte afgifter, begrunder Rettens bemærkning i den appellerede doms præmis 55, hvorefter »den manglende kontrol fra toldmyndighederne på et indledende og grundlæggende stadie af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse har gjort det muligt at udstede 68 T1-angivelser, som ikke var dækket af kautionsattesten«.
Således som Retten med rette udtalte i den appellerede doms præmis 51, »er det, for at denne ordning fungerer, nødvendigt, at den ydede sikkerhed er tilpas stor til at dække den toldskyld, der kan opstå, i henhold til en sats på 30%, 50% eller 100%, som er fastsat i forhold til arten af de transporterede varer. En fejl i kontrollen af garantien på tidspunktet for udstedelsen af T1-angivelsen vil med sikkerhed have en indvirkning på den hovedforpligtigedes evne til at sikre betalingen af den toldskyld, som eventuelt kan opstå«.
De to andre led af det af Den Portugisiske Republik påberåbte enlige anbringende skal undersøges i lyset af ovenstående betragtninger. Den Portugisiske Republik har for det første bestridt Rettens begrundelse vedrørende årsagssammenhængen mellem den af toldmyndighederne begåede fejl for så vidt angår fastlæggelsen af den samlede sikkerhed og den eventuelle opståen af en toldskyld som følge af denne vares unddragelse af disse myndigheders tilsyn.
I den appellerede doms præmis 49 fastslog Retten imidlertid, at »[h]avde de portugisiske toldmyndigheder på tidspunktet for udstedelsen af T1-angivelserne kontrolleret, om den told og de andre afgifter, som kunne opstå for hver ladning, var dækket af den af sagsøgeren ydede samlede sikkerhed, havde de 68 T1-angivelserne ikke kunnet udstedes«. Denne slutningsrække bygger på den omstændighed, at hvis de nævnte myndigheder havde opfyldt deres forpligtelser for så vidt angår beregningen af den samlede sikkerhed, der skulle stilles, var det heraf fulgt, at helheden af de transaktioner, der efterfølgende er blevet kendt svigagtige, aldrig kunne have været gennemført.
Den af Retten således åbenbarede årsagssammenhæng vedrører ikke den urigtige beregning af den samlede sikkerhed og toldskyldens opståen, men snarere sammenhængen mellem på den ene side den af de nævnte myndigheder udviste manglende agtpågivenhed, som havde til følge, at forsendelserne slap for enhver kontrolforanstaltning, der er fastsat i den anvendelige lovgivning, og på den anden side foreliggelsen af en særlig situation. I stedet for at fastslå, om der forelå en sammenhæng mellem beregningsfejlen vedrørende den samlede sikkerhed og opståen af en skyld, undersøgte Retten, om de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, kunne give anledning til en af toldkodeksens artikel 239 omfattet »særlig situation«.
Det er også i lyset af denne betragtning, at det af Den Portugisiske Republik påberåbte enlige anbringendes tredje led for det andet skal undersøges. Den Portugisiske Republik har med dette led bestridt Rettens bemærkning, hvorefter de af Transnáutica vedtagne interne procedurer havde gjort det muligt at forhindre den svigagtige transaktion og følgelig have forhindret toldskyldens opståen, såfremt toldmyndighederne havde beregnet en passende samlet sikkerhed og kontrolleret dennes stillelse.
I denne henseende skal blot bemærkes, at Den Portugisiske Republik ikke har fremsat nogen oplysning, der kan gøre det muligt at fastslå, at Retten i den appellerede doms præmis 52 med urette fastslog, at »[h]vis de portugisiske toldmyndigheder havde afvist sikkerhedsstillelsen på grundlag af dens utilstrækkelige størrelse og anmodet om, at der blev stillet supplerende sikkerhed, havde de pågældende T1-angivelser ikke alene ikke kunne være blevet udstedt, men som [Transnáutica] med rette har anført, havde selskabet kunnet opdage sin ansattes svigagtige adfærd«.
Retten begik dermed hverken nogen retlig fejl eller foretog nogen urigtig gengivelse af de for den fremlagte beviser ved i den appellerede doms præmis 60 at fastslå, at »[d]enne manglende agtpågivenhed er […] omfattet af de portugisiske toldmyndigheders ansvar og sætter [Transnáutica] i en særlig situation, som går ud over de normale erhvervsrisici forbundet med den pågældendes økonomiske aktivitet«.
Hvad angår det af Den Portugisiske Republik anførte argument til støtte for det nævnte tredje led, der vedrører den adfærd, som Transnáuticas ansatte kunne have udvist, hvis de portugisiske toldmyndigheder havde anmodet selskabet om at stille supplerende sikkerhed, skal det bemærkes, at det har en rent hypotetisk karakter.
Henset til ovenstående betragtninger skal det bemærkes, at Retten i lyset af den foreliggende sags særlige omstændigheder var berettiget til – på grundlag af de for den fremførte omstændigheder og uden at foretage nogen urigtig gengivelse af beviserne eller begå nogen retlig fejl – at fastslå, at de nævnte myndigheders manglende agtpågivenhed, som har ført til den af Transnáutica fastsatte kontrolprocedures uvirksomhed, har givet anledning til en af toldkodeksens artikel 239 omfattet særlig situation.
Da ingen af ledene i det af Den Portugisiske Republik enlige påberåbte anbringende til støtte for dens appel kan tages til følge, må denne forkastes.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 69, stk. 2, første afsnit, i Domstolens procesreglement, der i medfør af dette reglements artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til samme reglementets artikel 69, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger.
Da Transnáutica har nedlagt påstand om, at Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da denne har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger. Kongeriget Spanien, der er indtrådt i den foreliggende sag, bærer sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Den Portugisiske Republik betaler sagens omkostninger.

3)
Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.