CELEX: 62010CJ0186
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus
Lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohta
Standstill-lauseke
Sijoittautumisvapaus
Yrityksen oleskelulupansa ehtojen vastaisesti perustaneen Turkin kansalaisen oleskeluluvan uudistamatta jättäminen
Oikeuden väärinkäyttö

Ennakkoratkaisukysymys koskee Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin
yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (EYVL L 293, s. 1; jäljempänä lisäpöytäkirja),
41 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Turkin kansalainen Tural Oguz sekä Secretary of State for the Home
Department (sisäasiainministeriö, jäljempänä Secretary of State) ja jossa on kyse Secretary of Staten päätöksestä olla jatkamatta
Oguzin oleskelulupaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa itsenäisenä ammatinharjoittajana.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus
Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen, jonka allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963 yhtäältä Turkin
tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963
tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685; jäljempänä ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus),
tarkoituksena on sen 2 artiklan 1 kohdan mukaan edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten ja taloudellisten suhteiden jatkuvaa
ja tasapainoista vahvistumista, myös työvoiman alalla, toteuttamalla asteittain työntekijöiden vapaa liikkuvuus sekä poistamalla
sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia rajoituksia Turkin kansan elintason parantamiseksi ja myöhemmin
Turkin tasavallan yhteisöön liittymisen helpottamiseksi.
Lisäpöytäkirjan, joka on 62 artiklansa mukaan erottamaton osa ETY:n ja Turkin välistä assosiaatiosopimusta, 1 artiklan mukaan
sillä vahvistetaan kyseisen sopimuksen 4 artiklassa tarkoitetun siirtymävaiheen edellytykset, yksityiskohtaiset säännöt ja
aikataulu.
Lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa määrätään standstill-lausekkeesta seuraavasti:
”Sopimuspuolet eivät ota välillään käyttöön uusia sijoittautumisvapauden ja palvelujen vapaan tarjonnan rajoituksia.”

Kansallinen säännöstö
Vuoden 1971 maahanmuuttolaissa (Immigration Act 1971) säädetään seuraavaa:
”– –
3.      Sääntelyä ja valvontaa koskevat yleiset säännökset
1)      Jollei muualla tässä laissa tai tämän lain perusteella ole toisin säädetty tai määrätty, ja kun henkilö ei ole Ison-Britannian
kansalainen
a)      hän voi tulla Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vain, jos hänelle on myönnetty tämän lain säännösten mukainen tai sen nojalla
myönnetty lupa
b)      hän voi saada maahantuloluvan Yhdistyneeseen kuningaskuntaan (tai jos hän on jo siellä, oleskeluluvan Yhdistyneessä kuningaskunnassa)
joko määräajaksi tai toistaiseksi,
c)      ja jos hänelle myönnetään määräaikainen maahantulo- tai oleskelulupa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, myöntämisen edellytykseksi
voidaan asettaa jokin tai kaikki seuraavista, erityisesti
i)      hänen työskentelyään tai ammatin harjoittamistaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa rajoittava edellytys
– –
2)      Secretary of State esittää parlamentille aika ajoin (ja niin pian kuin mahdollista) selvityksen antamistaan säännöistä tai
niiden muutoksista, jotka koskevat tämän lain soveltamista hallintoviranomaisissa sellaisten henkilöiden maahantuloon ja oleskeluun
Yhdistyneessä kuningaskunnassa, joilta tämän lain mukaan edellytetään maahantulolupaa, mukaan luettuina säännöt luvan kestosta
ja eri tilanteita koskevista ehdoista; – –
3)      Jos henkilölle on myönnetty rajoitettu maahantulo- tai oleskelulupa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan
a)      sitä voidaan muuttaa rajoittamalla sen kestoa, pidentämällä sitä tai poistamalla voimassaoloa koskevat rajoitukset taikka
lisäämällä, muuttamalla tai poistamalla sen ehtoja, mutta jos luvan kestoa koskeva rajoitus poistetaan, kaikki muut lupaa
koskevat ehdot raukeavat
– –”
Maahantulon valvontaa koskevissa vuoden 1972 maahanmuuttosäännöissä (Statement of Immigration Rules for Control after Entry
1972, jäljempänä vuoden 1972 maahanmuuttosäännöt) säädettiin seuraavaa:
”Osa A       Muutokset maahantulo- tai oleskelulupaan
I jakso       Yleistä
– –
Yleiset huomiot
– –
4.      Seuraavissa kohdissa selostetaan niiden henkilöiden pääryhmät, joille voidaan myöntää rajoitettu oleskelulupa ja jotka voivat
hakea muutosta oleskelulupaansa, sekä periaatteet, joita on noudatettava heidän hakemustensa käsittelyssä tai päätettäessä
heidän oleskelulupaansa koskevista muutoksista. Näitä asioita ratkaistaessa on otettava huomioon kaikki merkitykselliset tosiseikat;
sillä, että hakija täyttää näissä säännöissä edellytetyt muodolliset vaatimukset oleskeluun tai oleskeluluvan jatkamiseen
tietyssä asemassa, ei ole ratkaisevaa merkitystä hänen edukseen. Merkitystä on esimerkiksi sillä, onko henkilö noudattanut
niitä ajallisia rajoituksia ja muita edellytyksiä, joita hänen maahantulolleen asetettiin; onko hänen luonteensa, käytöksensä
tai suhteidensa vuoksi katsottava, että hänen ei ole suotavaa sallia jäävän maahan; aiheutuuko hänestä vaaraa kansalliselle
turvallisuudelle tai onko vaarana, jos hänen sallitaan jäävän haluamakseen ajaksi, että häntä ei voida palauttaa toiseen maahan.
– –
Liiketoiminnan harjoittajat ja itsenäiset ammatinharjoittajat
21.      [Yhdistyneeseen kuningaskuntaan] luvallisesti matkailijoina saapuneet henkilöt voivat hakea Secretary of Statelta lupaa saada
sijoittautua sinne liikkeenperustamistarkoituksessa toimiakseen yksin tai yhdessä yhtiökumppaneiden kanssa uudessa tai jo
perustetussa yhtiössä. Kaikki tällaiset hakemukset on tutkittava ansioiden perusteella. Luvan myöntäminen riippuu useista
tekijöistä, mukaan luettuna näyttö siitä, että hakija sijoittaa liiketoimintaan omia varojaan, joiden määrä on suhteessa hänen
osuuteensa toiminnasta, että hän kykenee vastaamaan omasta osuudestaan yrityksen velvoitteista ja että hänen osuutensa voitosta
riittää elättämään hänet ja mahdolliset hänen huollettavinaan olevat henkilöt. Hakijan osuus liiketoiminnasta ei saa perustua
peiteltyyn työsuhteeseen, ja on oltava selvää, että hänen ei tarvitse täydentää liiketoimintaansa työskentelyllä, jota varten
edellytetään työlupaa. – –”
On riidatonta, että vuoden 1972 maahanmuuttosääntöjä, jotka olivat voimassa lisäpöytäkirjan tullessa voimaan Ison-Britannian
ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan osalta eli 1.1.1973, sovelletaan Turkin kansalaisiin silloin, jos he voivat
vedota lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaan hyötyäkseen sen mukaisesta standstill-lausekkeesta. Ennakkoratkaisua pyytäneen
tuomioistuimen mukaan mainitut säännöt ovat henkilöiden, jotka aikovat harjoittaa kyseisessä jäsenvaltiossa itsenäistä taloudellista
toimintaa, oleskelulupahakemusten käsittelyn osalta edullisemmat kuin vuoden 2008 muuttosäännöt maahantulon valvonnasta (Statement
of Immigration Rules 2008, jäljempänä vuoden 2008 maahanmuuttosäännöt), jotka olivat voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Oguz sai luvan tulla Yhdistyneeseen kuningaskuntaan opiskelijana 27.10.2000. Hänen oleskelulupansa opiskelijana uudistettiin
useita kertoja, ja viimeisimmän myönnetyn oleskeluluvan voimassaolo päättyi 31.8.2006. Lupien edellytyksenä oli, ettei Oguz
saanut ”harjoittaa mitään liiketoimintaa tai ammattia ilman Secretary of State for the Home Departmentin lupaa”.
Työlupahakemukset Yhdistyneessä kuningaskunnassa käsittelevä ministeriön yksikkö (Work Permits (UK)) ilmoitti 18.8.2006 Trade
Link Company Limitedille (jäljempänä Trade Link) hyväksyneensä kyseisen yhtiön hakemuksen työluvan myöntämisestä Oguzille.
Työluvan haltijan asemassa olleen Oguzin oleskelulupaa jatkettiin tämän jälkeen viidellä vuodella 29.8.2006 alkaen. Uutta
lupaa koskivat samat ehdot kuin hänen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan saapumisensa yhteydessä myönnettyä lupaa.
Trade Link ilmoitti 16.11.2006 Oguzille, että hänen työsuhteensa päätetään välittömästi taloudellisista syistä. Toimivaltaiset
viranomaiset hylkäsivät 14.11.2007 Oguzin erään sanomalehden myynti- ja markkinointipäällikkönä työskentelyä varten tekemän
uuden työlupahakemuksen sillä perusteella, että tehtävää varten asetetut vaatimukset olivat liian rajoittavia ja maassa asuvat
työntekijät olivat niiden vuoksi saattaneet jättää hakematta kyseistä työpaikkaa.
Oguz haki 20.3.2008 vuoden 1972 maahanmuuttosääntöjen perusteella uutta oleskelulupaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa itsenäisenä
ammatinharjoittajana.
Hakemuksesta, joka koski rahoituspalvelu- ja markkinointikonsulttitoiminnan harjoittamista, ilmeni, että Oguz toimi jo tuolloin
itsenäisenä ammatinharjoittajana. Oguz on myöhemmin vahvistanut, että hän oli perustanut oman yrityksen helmikuussa 2008 ja
harjoittanut sen kautta toimintaa saman vuoden maaliskuusta alkaen. Hän ilmoitti kuitenkin 2.9.2008 toimivaltaisille viranomaisille,
että hän aikoi aloittaa toimintansa itsenäisenä ammatinharjoittajana uudelleen vasta sitten, kun hänen hakemustaan koskeva
päätös olisi tehty.
Oguzin hakemus hylättiin Secretary of Staten 21.10.2008 tekemällä päätöksellä, jonka perusteena olivat vuoden 2008 maahanmuuttosäännöt.
Lisäksi Oguzin oleskeluluvan voimassaoloa lyhennettiin sillä perusteella, ettei hän enää täyttänyt sen ehtoja.
Hylkäävän päätöksen perusteena oli se, että pääasian kantaja oli aloittanut itsenäisen ammattitoiminnan vastoin aikaisemman
työluvan haltijana saamansa oleskeluluvan ehtoja, ja se, ettei hän ollut ilmoittanut Secretary of Statelle Trade Linkissä
työskentelyn päättymisestä. Tällaisten rikkomisten katsottiin rinnastuvan petoksiin tai väärinkäytöksiin ja olevan esteenä
lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan standstill-lausekkeesta hyötymiselle.
Pääasian kantaja nosti 4.11.2008 kyseisestä päätöksestä kanteen Asylum and Immigration Tribunalissa (turvapaikka- ja maahanmuuttoasioita
käsittelevä tuomioistuin). Immigration Judge (maahanmuuttoasioissa toimivaltainen tuomari) hylkäsi kanteen 19.1.2009 antamallaan
tuomiolla. Hän totesi, ettei Oguz ollut toiminut petollisesti ja että Secretary of Statelle oli ilmoitettu 1.6.2007, että
työsuhde Trade Linkin kanssa oli päättynyt. Immigration Judgen mukaan Oguz oli kuitenkin rikkonut työluvan haltijana saamansa
oleskeluluvan ehtoja, koska hän oli perustanut yrityksen ja harjoittanut sen kautta toimintaa, eikä hän voinut tästä syystä
vedota standstill-lausekkeeseen.
Oguz esitti vaatimuksen tuomion tutkimisesta uudelleen. Senior Immigration Judge (vanhempi maahanmuuttoasioissa toimivaltainen
tuomari) totesi 26.6.2009 antamallaan tuomiolla, ettei Immigration Judge ollut tehnyt oikeudellista virhettä, ja piti tästä
syystä Oguzin valituksen hylkäämistä perusteltuna.
Oguzille myönnettiin 11.11.2009 lupa valittaa Court of Appealiin  (England & Wales) (Civil Division). Ihmisoikeusasioista
tietoa jakava ja neuvontaa tarjoava hyväntekeväisyysjärjestö Centre for Advice on Individual Rights in Europe hyväksyttiin
väliintulijaksi ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käytävässä menettelyssä.
Kyseinen tuomioistuin tiedustelee, voidaanko yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-235/99, Kondova, 27.9.2001 antamassa tuomiossa
(Kok., s. I‑6427) esittämiä perusteluja soveltaa nyt käsiteltävässä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin tosiseikkoihin.
Tässä tilanteessa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) on päättänyt keskeyttää asian käsittelyn ja esittää unionin
tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun Turkin kansalainen, jolle on myönnetty lupa oleskella Yhdistyneessä kuningaskunnassa sillä edellytyksellä, että hän ei
ryhdy liiketoimintaan tai ammatin harjoittamiseen, alkaa toimia itsenäisenä ammatinharjoittajana tämän edellytyksen vastaisesti
ja tekee sen jälkeen kansallisille viranomaisille hakemuksen, jolla hän pyytää oleskelulupansa jatkamista aloittamansa liiketoiminnan
perusteella, onko hänellä oikeus vedota hyväkseen – – assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaan?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten,
että siihen voi vedota Turkin kansalainen, jonka oleskelulupaa jäsenvaltiossa koskee ehto, ettei hän aloita minkäänlaista
liike- tai ammattitoimintaa, ja joka silti ryhtyy harjoittamaan itsenäistä ammattitoimintaa tämän ehdon vastaisesti ja hakee
sitten kansallisilta viranomaisilta oleskelulupansa jatkamista vetoamalla yritykseensä, jonka hän on tällä välin perustanut.
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että jos Oguz ei voisi vedota lisäpöytäkirjan 41 artiklan
1 kohdan standstill-lausekkeeseen, hänen uutta oleskelulupaa koskeva hakemuksensa itsenäisenä ammatinharjoittajana hylättäisiin
suoralta kädeltä vuoden 2008 maahanmuuttosääntöjen perusteella. Sen sijaan standstill-lausekkeen mahdollinen soveltaminen
velvoittaisi toimivaltaiset viranomaiset arvioimaan pääasian kantajan hakemuksen vuoden 1972 maahanmuuttosääntöjen perusteella.
Lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa kielletään siitä alkaen, kun kyseinen lisäpöytäkirja tulee voimaan vastaanottavan jäsenvaltion
osalta, ottamasta käyttöön uusia sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämiseen kohdistuvia rajoituksia,
mukaan lukien rajoitukset, jotka koskevat Turkin kansalaisille, joiden tarkoituksena on käyttää kyseisessä jäsenvaltiossa
edellä mainittuja taloudellisia vapauksia, tämän jäsenvaltion alueelle myönnettävän ensimmäisen maahantuloluvan aineellisia
ja/tai menettelyllisiä edellytyksiä (ks. asia C-16/05, Tum ja Dari, tuomio 20.9.2007, Kok., s. I-7415, 69 kohta ja asia C-92/07,
komissio v. Alankomaat, tuomio 29.4.2010, 47 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Mainitulla määräyksellä on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan välitön oikeusvaikutus jäsenvaltioissa, joten niillä Turkin
kansalaisilla, joihin määräystä sovelletaan, on oikeus vedota kansallisissa tuomioistuimissa heille sillä myönnettyihin oikeuksiin
heidän etujensa vastaisten kansallisen oikeuden säännösten soveltamatta jättämiseksi. Kyseisessä määräyksessä määrätään selvästi,
täsmällisesti ja ehdottomasti yksiselitteisestä standstill-lausekkeesta, joka sisältää sopimuspuolten hyväksymän velvoitteen,
joka ilmenee oikeudellisesti pelkkänä toimenpiteistä pidättymisenä (ks. asia C-37/98, Savas, tuomio 11.5.2000, Kok., s. I‑2927,
46–54 kohta ja asia C-228/06, Soysal ja Savatli, tuomio 19.2.2009, Kok., s. I‑1031, 45 kohta).
Secretary of State kiistää  Oguzin oikeuden vedota lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaan kansallisissa tuomioistuimissa vuoden
1972 maahanmuuttosääntöjen soveltamiseksi sillä perusteella, että itsenäiseen ammatinharjoittamiseen perustuva oleskelulupahakemus,
jota on edeltänyt oleskelulupaan liitetyn ehdon, jonka mukaan asianomainen henkilö ei saa harjoittaa tätä toimintaa, rikkominen,
merkitsee oikeuden väärinkäyttöä. Tämä oikeuden väärinkäyttö estää Secretary of Staten mukaan sen, että Oguz voisi vedota
standstill-lausekkeen soveltamiseen.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, etteivät oikeussubjektit saa vedota unionin oikeusnormeihin vilpillisesti
tai käyttää niitä väärin, ja kansalliset tuomioistuimet voivat tapauskohtaisesti objektiivisten seikkojen perusteella ottaa
huomioon sen, että asianomainen henkilö on käyttänyt oikeuttaan väärin tai menetellyt vilpillisesti, evätäkseen mahdollisesti
häneltä unionin oikeuden säännöksiin tai määräyksiin, joihin hän on vedonnut, perustuvan edun. Kansallisten tuomioistuinten
on kuitenkin tällaista menettelyä arvioidessaan otettava huomioon myös kyseisillä unionin säännöksillä ja määräyksillä tavoitellut
päämäärät (ks. asia C-212/97, Centros, tuomio 9.3.1999, Kok., s. I-1459, 25 kohta ja asia C-436/00, X ja Y, tuomio 21.11.2002,
Kok., s. I‑10829, 42 kohta).
On todettava, ettei lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa olevalla standstill-lausekkeella sinänsä myönnetä Turkin kansalaiselle
aineellista oikeutta, nyt käsiteltävässä asiassa sijoittautumisoikeutta, vaan tällaisista oikeuksista säädetään edelleen kansallisessa
oikeudessa (ks. vastaavasti em. asia Soysal ja Savatli, tuomion 47 kohta).
Kyseiseen määräykseen sisältyvällä standstill-lausekkeella pyritään luomaan suotuisat olosuhteet sijoittautumisvapauden asteittaiselle
toteuttamiselle asettamalla kansallisille viranomaisille ehdoton kielto ottaa käyttöön uusia kyseisen vapauden esteitä, joiden
johdosta tiettynä ajankohtana olemassa olleet edellytykset tiukkenisivat, jotta näiden vapauksien asteittainen toteuttaminen
jäsenvaltioiden ja Turkin tasavallan välillä ei vaikeutuisi (ks. em. asia Tum ja Dari, tuomion 61 kohta ja yhdistetyt asiat
C-300/09 ja C-301/09, Toprak ja Oguz, tuomio 9.12.2010, 53 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa olevan kaltainen standstill-lauseke ei toimi aineellisen säännön tapaan niin, että
asian kannalta merkityksellisiä oikeussääntöjä, jotka se korvaisi, ei voitaisi soveltaa, vaan se toimii kuten sääntö, joka
on luonteeltaan lähestulkoon menettelyllinen ja jonka mukaan määräytyy ajallisesti se, mitä ovat ne jäsenvaltion lainsäädännön
säännökset, joiden perusteella Turkin kansalaisen, joka haluaa käyttää jäsenvaltiossa sijoittautumisvapautta, tilannetta on
arvioitava (em. asia Tum ja Dari, tuomion 55 kohta).
Kyseisellä standstill-lausekkeella siten vain määritetään nyt käsiteltävässä pääasiassa ne Yhdistyneen kuningaskunnan maahanmuuttoa
koskevat säännökset, joiden valossa kansallisten viranomaisten on ratkaistava Oguzin vaatimus uuden itsenäisen ammatinharjoittajan
oleskeluluvan saamisesta, eikä se vaikuta mitenkään vaatimuksen sisällön arvioimiseen.
Pääasian kantaja mainitsee kirjallisissa huomautuksissaan, että hänen mahdollisesti oikeuden väärinkäyttöä merkinnyt käyttäytymisensä
voidaan ottaa huomioon myöhemmässä vaiheessa asian kannalta merkityksellisten kansallisten säännösten mukaisesti eli sovellettaessa
vuoden 1972 maahanmuuttosääntöjä. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on istunnossa vahvistanut, että mainittujen sääntöjen
4 §:ssä säädettiin tavasta määrätä seuraamuksia oikeuden väärinkäytöstä.
Niinpä standstill-lauseke ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot määräävät kansallisessa oikeudessa seuraamuksia oikeuden
väärinkäyttöä merkitsevästä käyttäytymisestä maahanmuuttoasioissa.
Standstill-lausekkeen vaikutuksen on siten katsottava ajoittuvan asian sisällöllistä arviointia – mahdollisen asianomaisen
henkilön syyksi luettavan oikeuden väärinkäytön arviointi mukaan luettuna – edeltävään vaiheeseen.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että unionin tuomioistuin on aikaisemmin todennut, ettei sillä, onko Turkin kansalaisen
oleskelu jäsenvaltiossa, johon sijoittautumista koskevan hakemuksen hän esittää, hakemuksen tekoaikaan laillista vai ei, ole
merkitystä standstill-lausekkeen soveltamisen arvioimisen kannalta (ks. em. asia Tum ja Dari, tuomion 59 kohta).
Niinpä mainitun oikeuskäytännön mukaan sillä, ettei Oguzin kaltainen henkilö ole noudattanut oleskelulupansa ehtoja, ei ole
merkitystä lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan soveltamisen kannalta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lisäksi sitä, sovelletaanko pääasiaan edellä mainitussa asiassa Kondova
annetussa tuomiossa esitettyjä toteamuksia.
Mainitussa tuomiossa, joka koski Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Bulgarian tasavallan välisestä assosioinnista
tehtyä Eurooppa-sopimusta, joka on hyväksytty ja tehty yhteisön puolesta 19.12.1994 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä
94/908/EHTY, EY, Euratom (EYVL L 358, s. 1; jäljempänä EY:n ja Bulgarian välinen assosiaatiosopimus), todettiin, että jos
Bulgarian kansalaisten sallittaisiin tekevän milloin tahansa vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautumista koskevan hakemuksen
riippumatta siitä, että kansallista maahanmuuttolainsäädäntöä on aikaisemmin rikottu, mainituilla kansalaisilla voisi olla
houkutus jäädä mainitun jäsenvaltion alueelle lainvastaisesti ja siirtyä kansallisen valvontajärjestelmän piiriin vasta, kun
maahanmuuttolainsäädännön aineelliset vaatimukset täyttyvät (em. asia Kondova, tuomion 77 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin korosti myös, että tällainen tulkinta uhkaisi viedä EY:n ja Bulgarian välisen assosiaatiosopimuksen
59 artiklan 1 kohdalta sen tehokkaan vaikutuksen ja mahdollistaa väärinkäytökset, koska näin laillistettaisiin ulkomaalaisten
maahanpääsyä ja oleskelua koskevan kansallisen lainsäädännön rikkomiset (em. asia Kondova, tuomion 79 kohta).
Näiden seikkojen perusteella tuomiossa katsottiin, että Bulgarian kansalainen, joka aikoen harjoittaa ammattia palkkatyöntekijänä
tai itsenäisenä ammatinharjoittajana jäsenvaltiossa tekee tyhjäksi kansallisten viranomaisten asiaankuuluvan valvonnan ilmoittamalla
totuudenvastaisesti tulevansa tähän valtioon kausityöntekijäksi, joutuu assosiaatiosopimuksen perusteella hänelle vahvistetun
suoja-alan ulkopuolelle (em. asia Kondova, tuomion 80 kohta).
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus tukeutuu mainittuun oikeuskäytäntöön ja esittää, että lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan
mukaista standstill-lauseketta olisi tulkittava siten, ettei siihen voida vedota kansallisen ennakkovalvontajärjestelmän kiertämiseksi
väärinkäyttöä merkitsevällä tavalla. Kuten edellä mainitussa asiassa Kondova annetussa tuomiossa on todettu, jos Turkin kansalaisten
sallittaisiin tekevän milloin tahansa vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautumista koskevan hakemuksen, kyseiset Turkin
kansalaiset voisivat vedota asiakkaisiinsa ja yritysvarallisuuteensa, jotka he olisivat mahdollisesti hankkineet oleskellessaan
lainvastaisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tai taloudellisiin varoihin, jotka he olisivat koonneet siellä, mukaan lukien
tapauksen mukaan palkkatyöllä saadut varat, ja esittäytyä sitten kansallisille viranomaisille itsenäisinä ammatinharjoittajina,
jotka harjoittavat vastedes tai pystyvät harjoittamaan elinkelpoista toimintaa ja joiden oikeudet olisi ETY:n ja Turkin välisen
assosiaatiosopimuksen mukaisesti vahvistettava.
Tällaista väitettä ei voida hyväksyä.
Ensinnäkin on korostettava, että edellä mainitussa asiassa Kondova annettuun tuomioon johtaneen asian tosiseikasto eroaa merkittävästi
nyt käsiteltävän pääasian tosiseikastosta.
Toisin kuin Oguz, jolle oli myönnetty laillinen oikeus tulla Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja oleskella siellä ja joka joutui
kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten kanssa ristiriitaiseen tilanteeseen vasta sitten, kun hän kahdeksan
vuotta kyseiseen jäsenvaltioon saapumisensa jälkeen oli perustanut yrityksen, Kondova myönsi, että hän oli Yhdistyneeseen
kuningaskuntaan päästäkseen tietoisesti johtanut harhaan sekä kyseiseen jäsenvaltioon pääsyä koskevat hakemukset käsitelleen
virkamiehen, joka oli antanut hänelle viisumin Bulgariassa, että häntä hänen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan tullessaan haastatelleen
maahanmuuttovirkailijan.
Niinpä oli riidatonta, että Kondova oli menettelyllään rikkonut säännöksiä kolmansien maiden kansalaisten ensimmäisestä maahantulosta
kyseiseen jäsenvaltioon, ja tätä koskeva toimivalta kuuluu jäsenvaltiolle.
Myös asian Kondova lainsäädännöllinen asiayhteys oli erilainen. Toisin kuin lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohta, EY:n ja Bulgarian
välisen assosiaatiosopimuksen 45 artiklan 1 kohta oli aineellinen oikeussääntö, jonka perusteella sijoittautumisoikeutta koskeva
hakemus oli arvioitava sisällöllisesti ja jonka rikkomisesta Kondovaa moitittiin. Viimeksi mainitun määräyksen mukaan yksikään
jäsenvaltio ei saa kohdella alueelleen sijoittautuneita Bulgarian kansalaisia epäedullisemmin kuin omia kansalaisiaan. Kun
otetaan huomioon nämä seikat ja se, ettei EY:n ja Bulgarian assosiaatiosopimuksen 45 artiklan 1 kohtaan sisälly standstill-lauseketta,
kyseistä määräystä on pidettävä lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan määräykseen nähden eriluonteisena.
Tässä tilanteessa on todettava, kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 58 ja 59 kohdassa, ettei ole yllättävää,
että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi edellä mainitussa asiassa Kondova annetussa tuomiossa sen, että edun saaminen kyseisestä
aineellisesta oikeudesta voidaan evätä oikeuden väärinkäytön perusteella. Tuossa tuomiossa tehtyä päätelmää ei voida saattaa
koskemaan lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan kaltaista standstill-lauseketta, koska mainitulla lausekkeella ei anneta aineellista
oikeutta sijoittautumiseen tai yhdenvertaiseen kohteluun kyseessä olevan jäsenvaltion kansalaisten kanssa.
Esitettyyn kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaa on tulkittava
siten, että siihen voi vedota Turkin kansalainen, jonka oleskelulupaa jäsenvaltiossa koskee ehto, ettei hän aloita minkäänlaista
liike- tai ammattitoimintaa, ja joka silti ryhtyy harjoittamaan itsenäistä toimintaa tämän ehdon vastaisesti ja hakee sitten
kansallisilta viranomaisilta oleskelulupansa jatkamista vetoamalla yritykseensä, jonka hän on tällä välin perustanut.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972
annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72, 41 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siihen voi vedota Turkin
kansalainen, jonka oleskelulupaa jäsenvaltiossa koskee ehto, ettei hän aloita minkäänlaista liike- tai ammattitoimintaa, ja
joka silti ryhtyy harjoittamaan itsenäistä toimintaa tämän ehdon vastaisesti ja hakee sitten kansallisilta viranomaisilta
oleskelulupansa jatkamista vetoamalla yritykseensä, jonka hän on tällä välin perustanut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.