CELEX: 62010FJ0058
Verejná služba
Povinnosť poskytnúť pomoc
Článok 24 služobného poriadku
Psychické obťažovanie
Administratívne vyšetrovanie

Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 16. júla 2010 T. Allgeier navrhuje najmä zrušiť rozhodnutie Agentúry
Európskej únie pre základné práva (ďalej len „FRA“ alebo „Agentúra“), ktorým sa zamietla jeho žiadosť o pomoc, a zaviazať
FRA, aby mu zaplatila náhradu škody.

Právny rámec
Článok 12a ods. 3 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje, že „‚psychické obťažovanie‘
je každé nevhodné správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním,
hovoreným alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú
alebo psychickú integritu osoby“.
Podľa článku 24 služobného poriadku:
„[Únia pomôže] každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo
pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo svojich
povinností.
Spoločne a nerozdielne nahrad[í] úradníkovi škodu, ktorú utrpel v týchto prípadoch, ak úradník túto škodu nespôsobil úmyselne
alebo hrubou nedbanlivosťou a ak sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osoby, ktorá ju spôsobila.“

Skutkové okolnosti
Dňa 1. januára 2002 bol žalobca prijatý Európskym strediskom pre monitorovanie rasizmu a xenofóbie (EUMC) na základe zmluvy
dočasného zamestnanca na dobu štyroch rokov, ktorá bola obnovená od 1. januára 2006 na novú dobu štyroch rokov. Žalobca bol
najskôr pridelený do oddelenia 2 „Výskum a siete“, aby predovšetkým zabezpečoval riadenie postupov zadávania verejných zákaziek
a zmlúv európskej informačnej siete o rasizme a xenofóbii.
Dňa 22. septembra 2005 bol žalobca preradený do oddelenia 1 „Administratíva“, ktorá mala centralizovať všetky postupy zadávania
verejných zákaziek. Vedúci tohto oddelenia bol v tom čase pán M., jeden z dvoch zamestnancov, ktorého neskôr žalobca obvinil
z psychického obťažovania. Pán M. bol v tom čase zároveň zástupca riaditeľa EUMC.
V rámci oddelenia 1 „Administratíva“ bol žalobca poverený všetkými otázkami týkajúcimi sa zadávania verejných zákaziek ako
asistent pre zadávanie zákaziek.
Pán A., ďalší zamestnanec obvinený žalobcom z psychického obťažovania, bol prijatý EUMC v roku 2005 a začlenený do oddelenia
1 „Administratíva“ ako osoba primárne zodpovedná za zadávanie zákaziek.
V decembri 2005 EUMC rokovalo so spoločnosťou S. o zmluve o dodaní súkromnej pobočkovej telefónnej ústredne za sumu 34 391,43
eura. Dňa 23. decembra 2005 bola zmluva podpísaná EUMC zaslaná na podpis spoločnosti S.
V januári 2006 začala spoločnosť S. túto zmluvu plniť, hoci ju ešte nepodpísala. EUMC sa domnievalo, že spoločnosť akceptovala
jeho podmienky, a preto vykonalo prenos rozpočtových prostriedkov z roku 2005 do roku 2006 v pevnej sume 34 391,43 eura.
V marci 2006 EUMC a spoločnosť S. rozhodli, že zmluva bude zmenená dodatkom.
Dňa 19. apríla 2006 žalobca spolu s jedným zo svojich kolegov navštívil priestory spoločnosti S. a požiadal ju o podpísanie
zmluvy a dodatku a o ich datovanie k 23. decembru 2005, resp. k 15. januáru 2006. Podľa žalobcu sa takýto postup uskutočnil
na výslovnú žiadosť pána M. a bol motivovaný snahou pána M. zosúladiť prenos rozpočtových prostriedkov, ktorý sa už na základe
zmluvy uskutočnil, s právnymi predpismi.
V apríli 2006 na základe článku 22a služobného poriadku žalobca oznámil pánom M. a A., že prenos rozpočtových prostriedkov
nemá právny základ, pretože zmluva nebola podpísaná všetkými zmluvnými stranami k 31. decembru 2005. Žalobca dodal, že antedatovanie
zmluvy predstavuje podvod, ktorého cieľom je zakryť protiprávnosť prenosu rozpočtových prostriedkov.
Keďže stanoviská žalobcu a pánov M. a A. s ohľadom na regulárnosť prenosu rozpočtových prostriedkov sa odlišovali, žalobca
informoval o situácii vnútorného audítora EUMC.
Počas stretnutia, ktoré sa konalo 28. apríla 2006, žalobca tiež informoval pani Winklerovú, riaditeľku EUMC, o tlaku, ktorý
naňho bol vyvíjaný, aby navštívil priestory spoločnosti S. a dosiahol, aby spoločnosť S. antedatovala zmluvu.
Dňa 22. mája 2006 riaditeľka EUMC rozhodla o zrušení zmluvy so spoločnosťou S. z dôvodu, že táto zmluva bola spoločnosťou
S. antedatovaná v prítomnosti dvoch zamestnancov EUMC a uvedenie nesprávneho dátumu predstavuje nezrovnalosť.
Keď sa však riaditeľka EUMC dozvedela, že dátum uvedený na zmluve môže byť zmenený, nakoniec 6. júna 2006 akceptovala, že
zmluva sa nezruší, a nariadila, aby sa dátumy podpisu spoločnosti S. na zmluve a dodatku zmenili tak, aby zodpovedali skutočnosti.
V ten istý deň, 6. júna 2006, žalobca znovu navštívil priestory spoločnosti S., aby táto spoločnosť zmenila dátumy podpisu.
Zástupcovia spoločnosti S. teda uviedli na zmluve dátum 19. apríl 2006 a na dodatku dátum 6. jún 2006.
Žalobca tvrdí, že po 6. júni 2006 sa jeho vzťahy s pánmi M. a A. značne zhoršili. Podľa jeho názoru skutočnosť, že vyjadril
svoju zdržanlivosť voči antedatovaniu zmluvy dohodnutej so spoločnosťou S. a že informoval riaditeľku EUMC o tom, čo považoval
za podvodný postup, podnietilo pánov M. a A. ho psychicky obťažovať a najmä pozbaviť úloh, pre ktoré bol prijatý, a izolovať
ho v rámci EUMC.
Dňa 1. marca 2007 sa FRA stala právnym nástupcom EUMC.
Dňa 25. júna 2007 bol Európskemu úradu pre boj proti podvodom (OLAF) doručený anonymný list, v ktorom boli oznámené nezrovnalosti,
ktorých sa dopustil pán M. pri výkone svojich úloh, pričom tieto nezrovnalosti sa týkali najmä procesov prijímania do zamestnania,
antedatovaného podpisu na dodávateľských zmluvách, protiprávneho priznania príspevkov na vzdelanie niektorým zamestnancom
a zlého finančného riadenia.
V júli 2007 v nadväznosti na odstúpenie riaditeľa FRA sa pán M. stal riaditeľom
par intérim
Agentúry.
Dňa 28. novembra 2007 OLAF začal interné vyšetrovanie týkajúce sa údajných nezrovnalostí oznámených v liste z 25. júna 2007.
V období medzi 15. a 17. januárom 2008 navštívil OLAF priestory FRA.
Dňa 1. júna 2008 bol pán Kjærum, doteraz výkonný riaditeľ Dánskeho inštitútu pre ľudské práva (Institut for Menneskerettigheder)
(ďalej len „IMR“), vymenovaný za riaditeľa FRA.
Správou z 23. júna 2008 žalobca doručil pánovi Kjærumovi žiadosť o pomoc podľa článku 24 služobného poriadku. V tejto správe
uviedol, že je obeťou psychického obťažovania zo strany pánov M. a A., a požiadal FRA o prijatie opatrení nevyhnutných na
ukončenie tejto situácie.
V nadväznosti na túto žiadosť riaditeľ FRA rozhodol 7. júla 2008 preložiť žalobcu z oddelenia 1 „Administratíva“ do oddelenia
3 „Komunikácia a vonkajšie vzťahy“. Okrem toho sa riaditeľ so žalobcom stretol 7., 8. a 11. júla 2008 bez prítomnosti jeho
advokátov, aby preskúmal, či neexistuje iná alternatíva ako formálne konanie stanovené v článku 24 služobného poriadku. Žalobca
tento návrh odmietol.
Listom z 18. júla 2008 adresovanom riaditeľovi FRA advokáti žalobcu potvrdili, že žalobca trvá na svojej žiadosti o pomoc
a požiadali, aby im boli oznámené procesné pravidlá a spôsob vedenia administratívneho vyšetrovania. Advokáti žalobcu tiež
požiadali FRA o úhradu ich odmeny.
V ten istý deň, 18. júla 2008, riaditeľ FRA informoval žalobcu o svojom rozhodnutí začať vyšetrovanie.
Na konci júla 2008 zostal žalobca na nemocenskej dovolenke. Nemocenská dovolenka sa predĺžila až do polovice septembra 2009.
Listom z 22. októbra 2008 riaditeľ FRA informoval advokátov žalobcu o svojom rozhodnutí poveriť pána Jensena vedením vyšetrovania
(ďalej len „vyšetrovateľ“). V tej dobe zastával vyšetrovateľ funkciu predsedu správnej rady IMR.
Listom z 18. novembra 2008 žalobca položil niekoľko otázok týkajúcich sa vyšetrovania, najmä otázku týkajúcu sa anonymity,
ktorá by mala byť vyhradená svedkom.
Listom zo 16. januára 2009 riaditeľ FRA odpovedal na otázky položené žalobcom v jeho liste z 18. novembra 2008. Uviedol, že
svedkovia budú mať zaručenú anonymitu iba v prípade, ak by z okolností veci taká potreba jasne vyplynula.
Dňa 20. februára 2009 FRA doručila žalobcovi dokument s názvom „Právny rámec administratívneho vyšetrovania“ vypracovaný riaditeľom
po konzultácii s vyšetrovateľom.
Vyšetrovateľ uskutočnil tri výsluchy, z ktorých prvý sa konal 2. a 3. marca 2009, druhý 23., 24. a 25. marca 2009 a tretí
23. a 24. apríla 2009. Na prvom výsluchu vyšetrovateľ vypočul žalobcu a pánov M. a A. Na druhom výsluchu okrem žalobcu a pána
M. vyšetrovateľ vypočul troch svedkov, ktorých mená navrhol pán M., a dvoch ďalších zamestnancov, ktorých výsluch považoval
za nevyhnutný. Napokon na treťom výsluchu boli vypočutí žalobca a pán M., ako aj ďalší traja zamestnanci.
V správe vypracovanej 22. júna 2009 po ukončení interného vyšetrovania OLAF vyvodil záver, že tvrdenia uvedené v liste z 25. júna
2007 nie sú dôvodné a odporučil, aby toto vyšetrovanie nemalo žiadne disciplinárne alebo súdne dôsledky. Správa bola oznámená
riaditeľovi FRA listom z 25. júna 2009.
Dňa 16. júla 2009 vyšetrovateľ vypracoval návrh správy o vyšetrovaní. V tomto návrhu vyšetrovateľ vyvodil záver o neexistencii
psychického obťažovania. Tiež navrhol, aby FRA zaslala pánovi M. napomenutie vzhľadom na to, že je zodpovedný za existenciu
„intenzívnej atmosféry strachu“ v oddelení 1 „Administratíva“. Návrh správy bol oznámený žalobcovi, ako aj pánom M. a A.
Dňa 31. augusta 2009 žalobca predložil svoje písomné pripomienky k návrhu správy.
Dňa 15. septembra 2009 vyšetrovateľ vypracoval konečnú verziu správy o vyšetrovaní (ďalej len „konečná správa“). Vyšetrovateľ
potvrdil svoje stanovisko o neexistencii psychického obťažovania.
Dňa 16. septembra 2009 bola konečná správa oznámená žalobcovi, aby mohol predložiť všetky relevantné pripomienky, čo urobil
22. septembra 2009.
Rozhodnutím zo 16. októbra 2009, ktoré bolo žalobcovi doručené v ten istý deň, riaditeľ FRA rozhodol, že voči pánom M. a A.
sa nezačne disciplinárne konanie (ďalej len „sporné rozhodnutie“). Riaditeľ pripustil, že vzťahy medzi žalobcom, na jednej
strane, a pánmi M. a A., na druhej strane, boli konfliktné najmä v dôsledku „stretu osobností“ a „odlišných prístupov týkajúcich
sa sociálnych interakcií“, a že pán M. sa mohol snažiť vyriešiť konflikt iným spôsobom, aby zmiernil napätie a vytvoril pre
žalobcu priaznivé pracovné prostredie. Riaditeľ však zdôraznil, že psychické obťažovanie sa nepreukázalo. Vzhľadom na okolnosti
uvedené vyššie riaditeľ napokon prijal záver, že náklady rozumne vynaložené žalobcom v rámci vyšetrovania mu budú nahradené.
Vo svojich písomných vyjadreniach FRA tvrdí, že v ten istý deň, 16. októbra 2009, sa riaditeľ FRA stretol osobitne s pánom
M. a s pánom A., aby im pripomenul, že zásady riadnej správy vecí verejných sa majú v rámci služby uplatňovať, a v ich prípade
pripomenul potrebu zlepšiť každodenné uplatňovanie týchto zásad.
Od 1. januára 2010 bola zmluva žalobcu predĺžená na dobu neurčitú.
Podaním zo 14. januára 2010 podal žalobca sťažnosť proti spornému rozhodnutiu.
Rozhodnutím zo 6. apríla 2010, ktoré bolo doručené 7. apríla 2010, riaditeľ FRA sťažnosť zamietol.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Táto žaloba bola podaná 16. júla 2010.
Žalobca navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zrušil sporné rozhodnutie,
–        prípadne zrušil rozhodnutie zo 6. apríla 2010 o zamietnutí sťažnosti,
–        skonštatoval, že bol obeťou psychického obťažovania zo strany pánov M. a A. so všetkými disciplinárnymi dôsledkami, ktoré
z toho vyplývajú, alebo subsidiárne, (i) začal nové administratívne vyšetrovanie, ktoré bude spravodlivé, nezávislé a nestranné,
vrátane vytvorenia skupiny odborníkov poverených administratívnym vyšetrovaním, a (ii) prijal všetky opatrenia nevyhnutné
na to, aby vyšetrovanie bolo spravodlivé, oslobodené od všetkých prípadných tlakov a zásahov,
–        priznal mu náhradu materiálnej ujmy predbežne odhadnutej na 71 823,23 eura,
–        priznal mu sumu vo výške 85 000 eur ako náhradu za jeho nemateriálnu ujmu vyplývajúcu zo spôsobu vedenia konania a prijatia
sporného rozhodnutia,
–        zaviazal FRA na náhradu trov konania.
FRA navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
Návrh sudcu spravodajcu účastníkom konania na vyriešenie sporu zmierom nebol úspešný.

Právny stav

O návrhoch na zrušenie rozhodnutia zo 6. apríla 2010 o zamietnutí sťažnosti
Podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie, ktoré formálne smerujú proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti, majú v prípade,
že toto rozhodnutie nemá samostatný obsah, za následok to, že Súdu pre verejnú službu je na posúdenie predložený akt, proti
ktorému bola podaná sťažnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament, 293/87,
bod 8; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 9. júla 2009, Hoppenbrouwers/Komisia, F-104/07, bod 31). Za týchto podmienok, keďže
rozhodnutie zo 6. apríla 2010 o zamietnutí sťažnosti nemá samostatný obsah, návrhy na zrušenie treba považovať za návrhy smerujúce
iba proti spornému rozhodnutiu.

O návrhoch smerujúcich k tomu, aby Súd pre verejnú službu skonštatoval, že žalobca bol obeťou psychického obťažovania
Keďže vyššie uvedené návrhy v skutočnosti smerujú k tomu, aby Súd pre verejnú službu uznal dôvodnosť niektorých z dôvodov
uvedených na podporu návrhov na zrušenie sporného rozhodnutia, musia byť vyhlásené za neprípustné (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1993, Vienne/Parlament, T-15/93, bod 13).

O návrhoch na zrušenie sporného rozhodnutia
Na podporu návrhov na zrušenie sporného rozhodnutia žalobca uvádza súbor žalobných dôvodov založených predovšetkým na:
–        nedostatku nestrannosti vyšetrovateľa,
–        odmietnutí vyšetrovateľa zaručiť svedkom anonymitu,
–        nesprávnom právnom posúdení pri výklade právneho pojmu psychické obťažovanie,
–        zjavne nesprávnom posúdení zo strany vyšetrovateľa, keď odmietol skonštatovať existenciu psychického obťažovania.
Najskôr treba preskúmať žalobný dôvod založený na nedostatku nestrannosti vyšetrovateľa, ako aj žalobný dôvod založený na
protiprávnosti odmietnutia vyšetrovateľa zaručiť svedkom anonymitu.
Tvrdenia účastníkov konania
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, založený na údajnom nedostatku nestrannosti vyšetrovateľa, žalobca vysvetľuje, že vyšetrovateľ
predtým, ako bol poverený vedením vyšetrovania, zastával funkciu predsedu správnej rady IMR. Pán Kjærum predtým, ako bol 1. júna
2008 vymenovaný za riaditeľa FRA, bol výkonným riaditeľom toho istého inštitútu. Žalobca dodáva, že IMR uzatvorilo s FRA významnú
zmluvu o poskytovaní informácií týkajúcich sa diskriminácie z dôvodu sexuálnej orientácie a že vyšetrovateľ a pán Kjærum sú
spoluautormi akademického diela. Podľa žalobcu tak bolo záujmom vyšetrovateľa zachovať dobré meno FRA a zbaviť ho všetkých
obvinení z psychického obťažovania. Žalobca dodáva, že otázna je tiež vyšetrovateľova subjektívna nestrannosť, o čom svedčí
najmä nedostatočne podrobná záverečná správa.
Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod založený na protiprávnosti odmietnutia vyšetrovateľa zaručiť svedkom anonymitu, žalobca tvrdí,
že takéto odmietnutie, ktoré je v rozpore s „právnym rámcom administratívneho vyšetrovania“, viedlo niektoré osoby k odmietnutiu
svedeckej výpovede alebo k nedostatočne úprimnej svedeckej výpovedi zo strachu z represálií.
FRA vo svojom vyjadrení k žalobe navrhuje zamietnuť vyššie uvedené žalobné dôvody.
FRA predovšetkým tvrdí, že žiadna písomnosť v spise neodôvodňuje podozrenie z nedostatku nestrannosti zo strany vyšetrovateľa
ani voči žalobcovi, ani voči zamestnancom, ktorých žalobca obvinil. Predovšetkým ani okolnosť, že vyšetrovateľ a riaditeľ
v minulosti udržiavali profesijné vzťahy v rámci IMR, ani existencia obchodného vzťahu medzi FRA a týmto inštitútom neumožňujú
v tejto súvislosti vyvolať pochybnosť.
FRA ďalej vysvetľuje, že okolnosti veci nevyžadovali anonymitu svedkov, a dodáva, že v každom prípade vzhľadom na skutočnosť,
že Agentúra je malá, anonymita by pre svedkov nepredstavovala záruku.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Na úvod treba zdôrazniť, že pri prijatí sporného rozhodnutia riaditeľ v podstate vychádzal z dôkazov získaných vyšetrovateľom
v priebehu vyšetrovania a zároveň z jeho záverov uvedených v konečnej správe. Svedčí o tom skutočnosť, že v samotnom znení
sporného rozhodnutia riaditeľ výslovne zamietol sťažnosť na psychické obťažovanie s odkazom na vec „ako je uvedená vyšetrovateľom
v konečnej správe“.
Je preto potrebné určiť, či vyšetrovanie, ako to tvrdí žalobca, bolo vykonané nezákonným spôsobom.
–       O nedostatku nestrannosti vyšetrovateľa
Žalobca spochybňuje objektívnu aj subjektívnu nestrannosť vyšetrovateľa. Podľa žalobcu nielenže sa vyšetrovateľ v dôsledku
svojej funkcie v IMR objektívne nachádza v situácii, ktorá môže vyvolať pochybnosti o jeho nezávislosti, ale okrem toho ani
samotné vyšetrovanie neviedol nestranne.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o objektívnu nestrannosť vyšetrovateľa, zo žiadneho dokumentu v spise nevyplýva, a ani žalobca
netvrdí, že vyšetrovateľ by mal blízky vzťah k zamestnancom priamo dotknutým žiadosťou o pomoc, teda žalobcovi a dvom zamestnancom,
ktorých žalobca obvinil z psychického obťažovania. Okrem toho samotná skutočnosť, že pán Kjærum a vyšetrovateľ udržiavali
v minulosti profesijné vzťahy v IMR a že boli spoluautormi akademického diela, nemôže znamenať, že nezávislosť vyšetrovateľa
pri vedení vyšetrovania by bola ohrozená alebo by sa taká mohla zdať z pohľadu tretích osôb (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa z 11. septembra 2002, Willeme/Komisia, T-89/01, bod 58).
Je však nesporné, že IMR, ktorého predsedom správnej rady bol vyšetrovateľ ku dňu, kedy bol poverený viesť vyšetrovanie, uzatvoril
s FRA zmluvu vo výške takmer 500 000 eur s cieľom poskytovať jej informácie o diskriminácii z dôvodu sexuálnej orientácie
v období medzi rokmi 2007 a 2008 v Dánsku. Okrem toho v čase, keď vyšetrovateľ viedol vyšetrovanie, táto zmluva mohla byť
v budúcnosti opakovane predĺžená, ako to potvrdila FRA na pojednávaní.
Vzhľadom na tieto okolnosti tak existencia a význam obchodného vzťahu existujúceho medzi FRA a IMR mohla u žalobcu vyvolať
odôvodnené pochybnosti týkajúce sa objektívnej nestrannosti vyšetrovateľa, pričom žalobca mohol pociťovať legitímne obavy,
že vyšetrovateľ, snažiaci sa zachovať existenciu tohto obchodného vzťahu, bol vedený úmyslom chrániť dobrú povesť Agentúry.
Je nesporne pravda, že vyšetrovateľ v rámci IMR nevykonával priamo výkonné funkcie, ktoré prináležia riaditeľovi a vedúcim
jednotlivých oddelení inštitútu. Písomnosti v spise však poukazujú na ústrednú úlohu správnej rady – a teda jeho predsedu
– vo fungovaní IMR. Svedčí o tom skutočnosť, že v úvodníku uverejnenom na jeho internetovej stránke v júni 2008 IMR uviedol,
že správna rada pod vedením pána Jensena bude naďalej dohliadať nad „generálnym riaditeľstvom [IMR]“. Navyše na internetovej
stránke IMR bolo v tom istom období uvedené, že správna rada je „zodpovedná za všetky vecné a odborné otázky, vrátane výskumu
a stratégie“.
Vyšetrovateľ, ktorého sekretariát okrem iného viedla jedna z asistentiek riaditeľa FRA, preto nespĺňal podmienky vyžadované
na to, aby nemohla byť spochybnená jeho objektívna nestrannosť.
Žalobca teda môže dôvodne predpokladať, že z tohto dôvodu a za osobitných okolností tejto veci sú vo vyšetrovaní nezrovnalosti.
Pokiaľ ide o subjektívnu nestrannosť vyšetrovateľa, hoci písomnosti zo spisu neumožňujú vyvodiť záver, že vyšetrovateľ viedol
vyšetrovanie v prospech zamestnancov obviňovaných žalobcom, Súd pre verejnú službu považuje za poľutovaniahodné, že v priebehu
tohto vyšetrovania vyšetrovateľ poskytol pánom M. a A. celú korešpondenciu medzi FRA na jednej strane a žalobcom a jeho poradcami
na druhej strane, hoci časť tejto korešpondencie týkajúca sa žiadosti, aby FRA uhradila odmenu advokátov vynaloženú žalobcom,
sa netýkala ani pána M., ani pána A.
Takisto napriek tomu, že žalobca pripojil k svojej žiadosti o pomoc veľký počet dokumentov, vyšetrovateľ venoval diskusii
o dôvodnosti vznesených výhrad menej ako tri strany, navyše bez uvedenia podrobností, z dvanástich strán, ktoré tvorili konečnú
správu, pričom zvyšok správy sa obmedzil na uvedenie skutkových okolností, ktoré účastníci nespochybnili, na zhrnutie právnych
predpisov a opis konania.
–       O odmietnutí zaručiť svedkom anonymitu
Na úvod treba pripomenúť, že pred začatím vyšetrovania riaditeľ vypracoval v spolupráci s vyšetrovateľom „právny rámec administratívneho
vyšetrovania“. Tento rámec, ktorého uplatnenie na účastníkov nebolo spochybnené, obsahoval časť s názvom „Spôsoby výsluchu
svedkov“, ktorá najmä stanovovala, že „svedkovia nebudú anonymní voči žiadnemu účastníkovi okrem prípadu, ak by potreba anonymity
jasne vyplynula z osobitných okolností“.
Je teda potrebné preskúmať, či v rámci prejednávaného prípadu osobitné okolnosti vyžadovali, aby vyšetrovateľ priznal anonymitu
svedkom, ktorých vypočúval, ako aj tým, ktorých mohol vypočuť.
Vzhľadom na osobitné okolnosti prejednávaného prípadu musí Súd pre verejnú službu odpovedať na túto otázku kladne.
Vyšetrovateľ si bol totiž sám plne vedomý, že pre zamestnancov bolo náročné svedčiť bez záruky neposkytnutia ich identity
dvom osobám obvineným z psychického obťažovania. V konečnej správe tak vyšetrovateľ uviedol, že „v množstve prípadov si všimol,
že zamestnanci FRA – najmä z oddelenia ‚Administratíva‘ – neboli ochotní, či dokonca sa bránili svedčiť zo strachu z represálií“,
a že najmä jeden z nich, ktorému bolo poskytnutie anonymity odmietnuté napriek jeho žiadosti, „odmietol svedčiť“. Vyšetrovateľ
tiež zdôraznil, že hoci „ostatné osoby napriek ich počiatočnej zdržanlivosti nakoniec súhlasili s poskytnutím svedeckej výpovede,
[mal] veľmi jasný dojem, že zďaleka nepovedali všetko, čo mohli povedať“, a že preto „[nemôže] vylúčiť možnosť, že toto vyšetrovanie
neobjasnilo celú pravdu a že prípadné ďalšie vyšetrovacie konania tak tiež neurobia“. Napokon, na záver konečnej správy vyšetrovateľ
uviedol, že vzhľadom na ťažkosti, s ktorými sa stretol pri presviedčaní zamestnancov, aby svedčili, „poskytnuté svedecké výpovede
boli veľmi obmedzené“.
Treba tiež uviesť, že vyšetrovateľ popri zdôrazňovaní týchto ťažkostí upozornil, že vyšetrovanie umožnilo zistiť „intenzívnu
atmosféru strachu v oddelení 1 ‚Administratíva‘, atmosféru, ktorá mala za následok, že zamestnanci sa neodvážili vyjadriť
svoje názory, alebo prinajmenšom boli veľmi neochotní tak urobiť“.
Hoci všetky okolnosti zdôraznené samotným vyšetrovateľom ho mali viesť k tomu, aby zabezpečil anonymitu svedkom, vyšetrovateľ
tak naopak neurobil napriek tomu, že žalobca takýto postup navrhol.
Je pravda, že v konečnej správe vyšetrovateľ odôvodnil odmietnutie zabezpečiť anonymitu svedkov skutočnosťou, že takáto ochrana
by bola iluzórna, pretože podľa jeho názoru osoby obvinené v žiadosti o pomoc bezpochyby mohli s vysokou mierou pravdepodobnosti
zistiť pôvod určitých informácií. Vôbec však nie je preukázané, že ak by anonymita bola priznaná, vyšetrovateľ by nemohol
zabezpečiť svedkom vhodnú ochranu, a najmä že by nemohol vypracovať zápisnice z výsluchu za podmienok, ktoré by zabránili
identifikácii dotknutých osôb.
Navyše treba zdôrazniť, že 6. februára 2009 hlavný zamestnanec obvinený žalobcom, teda pán M., zaslal riaditeľovi, ktorému
bol predsa len podriadený, správu, v ktorej mu oznámil, že „anonymita [svedkov] [nemôže] byť za žiadnych okolností prijatá“.
Vzhľadom na kontext opísaný samotným vyšetrovateľom, najmä „intenzívnu atmosféru strachu v oddelení 1 ‚Administratíva‘“, existencia
takejto správy a jej znenie potvrdzujú, že anonymita svedkov bola nevyhnutná na to, aby sa vyšetrovanie mohlo vykonať v primeraných
podmienkach.
Za týchto podmienok sa Súd pre verejnú službu domnieva, že odmietnutie vyšetrovateľa zabezpečiť anonymitu svedkov mu neumožnilo
vykonať úplné preskúmanie okolností prejednávanej veci, a vyšetrovanie tak vykazuje nezrovnalosti.
V dôsledku toho, a keďže, ako bolo uvedené, riaditeľ pri prijímaní sporného rozhodnutia vychádzal z konečnej správy, je opodstatnené
prijať záver, že toto rozhodnutie je protiprávne.
Keďže prvé dva žalobné dôvody vznesené proti spornému rozhodnutiu sú dôvodné, toto rozhodnutie musí byť zrušené, pričom nie
je potrebné preskúmať ďalšie žalobné dôvody, a najmä tie, ktoré sú založené na nesprávnom právnom posúdení pri výklade právneho
pojmu psychické obťažovanie a existencia psychického obťažovania.

O návrhoch na náhradu škody
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca navrhuje, aby bola FRA zaviazaná na náhradu materiálnej ujmy v celkovej výške 71 823,23 eura, ktorú utrpel v dôsledku
psychického obťažovania.
Žalobca okrem toho navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zaviazal FRA, aby mu zaplatila sumu vo výške 85 000 eur ako náhradu
nemateriálnej ujmy spôsobenej na jednej strane psychickým obťažovaním a na druhej strane protiprávnosťou sporného rozhodnutia,
ktoré odmietlo konštatovať uvedené obťažovanie.
FRA navrhuje, aby sa návrhy na náhradu škody zamietli.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
V prvom rade, pokiaľ ide o návrhy, aby bola FRA zaviazaná na náhradu materiálnej a nemateriálnej ujmy, ktorá vznikla v dôsledku
psychického obťažovania, je dôležité pripomenúť, že cieľom článku 24 druhého odseku služobného poriadku je náhrada škody spôsobenej
úradníkovi alebo zamestnancovi konaním tretích osôb alebo iných úradníkov uvedených v prvom odseku toho istého článku, ak
sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osôb, ktoré ju spôsobili (pozri uznesenie Súdneho dvora z 5. októbra 2006, Schmidt-Brown/Komisia,
C-365/05 P, bod 78). Prípustnosť žaloby o náhradu škody podanej úradníkom alebo zamestnancom na základe článku 24 druhého
odseku služobného poriadku tak predpokladá vyčerpanie vnútroštátnych opravných prostriedkov, pokiaľ účinne zabezpečujú ochranu
dotknutých jednotlivcov a môžu viesť k náhrade uplatňovanej škody (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. marca 2005, L/Komisia,
T-254/02, bod 148; rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 12. júla 2011, Komisia/Q, T-80/09 P, bod 67).
V prejednávanom prípade sa však ani nepreukázalo, a dokonca ani netvrdilo, že žalobca na účely získania náhrady ujmy vyplývajúcej
z údajného psychického obťažovania, ktorú utrpel, vyčerpal vnútroštátne opravné prostriedky, ani že tieto prostriedky by nezabezpečili
účinným spôsobom jeho ochranu. Z toho vyplýva, že návrhy na náhradu uvedenej ujmy musia byť zamietnuté ako neprípustné.
V druhom rade, pokiaľ ide o návrhy, aby bola FRA zaviazaná na náhradu nemateriálnej ujmy vyplývajúcej z protiprávnosti sporného
rozhodnutia, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, samotné zrušenie protiprávneho aktu môže predstavovať primeranú
a v zásade dostatočnú náhradu akejkoľvek nemajetkovej ujmy, ktorú tento akt mohol spôsobiť (rozsudok Súdneho dvora z 9. júla
1987, Hochbaum a Rawes/Komisia, 44/85, 77/85, 294/85 a 295/85, bod 22; rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. novembra 2004, Montalto/Rada,
T-116/03, bod 127; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 8. mája 2008, Suvikas/Rada, F-6/07, bod 151), pokiaľ žalobca nepreukáže,
že mu vznikla nemajetková ujma, ktorú možno oddeliť od protiprávnosti, ktorá spôsobuje zrušenie a ktorá nemôže byť v plnom
rozsahu napravená týmto zrušením (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1990, Culin/Komisia, C-343/87,
body 27 a 28; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júna 2006, Girardot/Komisia, T-10/02, bod 131).
V prejednávanom prípade je nesporné, že sporné rozhodnutie neobsahuje žiadne hodnotenie schopností alebo správania žalobcu,
ktoré by ho mohlo poškodiť. No vzhľadom na diskutabilné podmienky, za ktorých bola spracovaná žiadosť o pomoc žalobcu a vedené
vyšetrovanie, zrušenie tohto rozhodnutia nie je samo osebe spôsobilé vytvoriť primeranú a dostatočnú náhradu nemajetkovej
ujmy spôsobenú týmto rozhodnutím, vyplývajúcu z neistoty a úzkosti založenej na protiprávnosti sporného rozhodnutia. Je preto
opodstatnené zaviazať FRA, aby zaplatila žalobcovi sumu 5 000 eur.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku
neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
navrhnuté. Podľa odseku 2 toho istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, resp. ho vôbec nemusí zaviazať
na náhradu trov konania.
Z dôvodov tohto rozsudku vyplýva, že FRA je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech v podstatnej časti. Okrem toho žalobca
vo svojich návrhoch výslovne navrhol, aby FRA bola zaviazaná na náhradu trov konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú
uplatnenie ustanovení článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, musí FRA znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť
trovy konania, ktoré vznikli žalobcovi.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Rozhodnutie zo 16. októbra 2009 Agentúry Európskej únie pre základné práva sa zrušuje.
2.
Agentúra Európskej únie pre základné práva je povinná zaplatiť T. Allgeierovi sumu 5 000 eur.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Agentúra Európskej únie pre základné práva znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli
T. Allgeierovi.
Kreppel
Perillo
Barents
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. septembra 2012.
Tajomník

Predseda komory
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Jazyk konania: angličtina.