CELEX: 62012CJ0516
Trimitere preliminară
Regulamentul (CE) nr. 1191/69
Servicii publice de transport de călători
Articolul 4
Cerere de încetare a obligației de serviciu public
Articolul 6
Dreptul la compensarea costurilor care decurg din executarea unei obligații de serviciu public

Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea Regulamentului (CEE) nr. 1191/69 al Consiliului din 26 iunie 1969 privind acțiunea statelor membre în ceea ce privește obligațiile inerente noțiunii de serviciu public în domeniul transportului feroviar, rutier și pe căi navigabile interioare (
JO L 156, p. 1
, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 25), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1893/91 al Consiliului din 20 iunie 1991 (
JO L 169, p. 1
, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 59, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1191/69”).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA (denumită în continuare „CTP”), pe de o parte, și Regione Campania (Regiunea Campania) (cauzele C‑516/12-C‑518/12) și Provincia di Napoli (Provincia Napoli) (cauzele C‑516/12 și C‑518/12), pe de altă parte, cu privire la refuzul acestora din urmă de a acorda CTP o compensație pentru costurile care decurg din prestarea unor servicii de transport public local.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 1 alineatele (1)-(5) din Regulamentul nr. 1191/69, care figurează în secțiunea I din acesta, intitulată „Dispoziții generale”, prevede:
„(1)   Prezentul regulament se aplică întreprinderilor de transport care prestează servicii în transportul feroviar, rutier și naval.
Statele membre pot exclude din domeniul de aplicare al prezentului regulament orice întreprinderi ale căror activități se limitează exclusiv la prestarea de servicii urbane, suburbane sau regionale.
(2)   În sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții:
—
«servicii urbane și suburbane» înseamnă serviciile de transport care răspund cerințelor unui centru urban sau ale unei conurbații, precum și necesităților de transport dintre acest centru sau dintre această conurbație și zonele înconjurătoare,
—
«servicii regionale» înseamnă servicii de transport furnizate pentru a răspunde cerințelor de transport ale unei regiuni.
(3)   Autoritățile competente ale statelor membre elimină toate obligațiile inerente conceptului de serviciu public astfel cum este acesta definit în prezentul regulament, impuse transportului feroviar, rutier și naval.
(4)   În vederea asigurării unor servicii de transport adecvate, care să țină seama, în special, de factorii sociali și de mediu, precum și de amenajarea teritoriului sau în vederea oferirii unor tarife speciale anumitor categorii de călători, autoritățile competente ale statelor membre pot încheia contracte de servicii publice cu o întreprindere de transport. Condițiile și modalitățile derulării acestor contracte sunt prevăzute în secțiunea V.
(5)   Cu toate acestea, autoritățile competente ale statelor membre pot menține sau impune obligațiile de serviciu public menționate la articolul 2 pentru serviciile urbane, suburbane și regionale de transport de călători. Condițiile și modalitățile de prestare ale acestora, inclusiv metodele de compensare, sunt prevăzute în secțiunile II, III și IV.
[…]”
În versiunea originală a Regulamentului nr. 1191/69, anterioară modificărilor efectuate prin Regulamentul nr. 1893/91, articolul 1 era redactat după cum urmează:
„(1)   Statele membre elimină obligațiile inerente noțiunii de serviciu public, definite în prezentul regulament, impuse în domeniul transporturilor feroviare, rutiere și pe căi navigabile interioare.
(2)   Totuși, obligațiile pot fi menținute în măsura în care acestea sunt indispensabile pentru garantarea prestării unor servicii de transport corespunzătoare.
(3)   Alineatul (1) nu se aplică, în domeniul transportului de călători, tarifelor și condițiilor de transport impuse de un stat membru în beneficiul uneia sau mai multor categorii sociale speciale.
(4)   Costurile care decurg din menținerea obligațiilor prevăzute în alineatul (2) pentru întreprinderile de transport, precum și din aplicarea tarifelor și condițiilor de transport menționate în alineatul (3) fac obiectul compensărilor, conform metodelor comune enunțate în prezentul regulament.”
Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1191/69 prevede:
„«Obligații de serviciu public» înseamnă obligații pe care, dacă ar lua în considerare propriul interes comercial, întreprinderea de transport nu și le‑ar asuma sau nu și le‑ar asuma în aceeași măsură, nici în aceleași condiții.”
Secțiunea II din regulamentul menționat, intitulată „Principii comune pentru eliminarea sau menținerea obligațiilor de serviciu public”, cuprinde articolele 3-8.
Articolul 4 din același regulament are următorul cuprins:
„(1)   Întreprinderilor de transport le revine obligația să solicite autorităților competente din statele membre încetarea totală sau parțială a unei obligații de serviciu public în cazul în care o astfel de obligație atrage dezavantaje economice pentru ele.
(2)   Prin solicitările lor, întreprinderile de transport pot propune înlocuirea tehnicii utilizate în prezent cu o altă tehnică de transport. Întreprinderile aplică dispozițiile articolului 5 pentru a calcula economiile care pot fi realizate ca metodă de îmbunătățire a situației lor financiare.”
Potrivit articolului 6 din Regulamentul nr. 1191/69:
„(1)   În termen de un an de la intrarea în vigoare a prezentului regulament, întreprinderile de transport prezintă autorităților competente din statele membre cererile menționate la articolul 4.
Întreprinderile de transport pot prezenta cereri după expirarea termenului prevăzut mai sus dacă acestea constată îndeplinirea condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (1).
(2)   Deciziile de a menține sau de a înceta la un anumit termen o obligație de serviciu public sau o parte a acesteia prevăd acordarea compensației în raport cu costurile rezultate din obligație; valoarea compensației respective va fi stabilită în conformitate cu metodele comune prevăzute la articolele 10-13.
(3)   Autoritățile competente din statele membre iau decizii în termen de un an de la data solicitării în ceea ce privește obligația de a exploata și de a transporta și în termen de șase luni în ceea ce privește obligațiile tarifare.
Dreptul la compensație se naște din data la care autoritățile competente iau această decizie, dar în niciun caz înainte de 1 ianuarie 1971.
(4)   Cu toate acestea, dacă autoritățile competente din statele membre consideră necesar, datorită numărului și importanței solicitărilor prezentate de fiecare întreprindere, ele pot prelungi termenul prevăzut la alineatul (3) primul paragraf până cel târziu la 1 ianuarie 1972. În acest caz, dreptul la compensație se naște de la aceeași dată.
Atunci când înțeleg să se prevaleze de această posibilitate, autoritățile competente din statele membre informează despre aceasta întreprinderile interesate, în termen de șase luni de la depunerea cererilor.
În cazul unor dificultăți deosebite apărute într‑un stat membru, la cererea acestuia și la propunerea Comisiei, Consiliul poate autoriza acest stat să prelungească până la 1 ianuarie 1973 termenul menționat în primul paragraf.
(5)   În cazul în care autoritățile competente nu iau o decizie în termenul prevăzut, obligația a cărei încetare a fost solicitată în temeiul articolului 4 alineatul (1) încetează.
(6)   Pe baza unui raport prezentat de către Comisie înainte de 31 decembrie 1972, Consiliul examinează situația existentă în fiecare stat membru în ceea ce privește punerea în aplicare a prezentului regulament.”
Secțiunea V din Regulamentul nr. 1191/69, intitulată „Contracte de serviciu public”, cuprinde un articol unic, și anume articolul 14, care prevede:
„(1)   «Contract de serviciu public» înseamnă un contract încheiat între autoritățile competente ale unui stat membru și o întreprindere de transport în vederea furnizării către populație a unor servicii de transport adecvate.
Un contract de serviciu public poate avea ca obiect în special:
—
servicii de transport care îndeplinesc norme de continuitate, regularitate, capacitate și calitate;
—
servicii de transport complementare;
—
servicii de transport la tarife specificate și supuse unor condiții specificate, în special pentru anumite categorii de călători sau pe anumite rute;
—
adaptări ale serviciilor la cerințele efective.
(2)   Un contract de serviciu public cuprinde,
inter alia
, următoarele puncte:
(a)
natura serviciului care urmează să fie furnizat, în special normele de continuitate, regularitate, capacitate și calitate;
(b)
prețul serviciilor care fac obiectul contractului, care fie este adăugat veniturilor tarifare, fie include veniturile, precum și modalitățile aferente relațiilor financiare dintre cele două părți;
(c)
normele privind amendamentele și modificările aduse contractului, în special pentru a ține seama de schimbări imprevizibile;
(d)
perioada de valabilitate a contractului;
(e)
penalizările în cazul nerespectării condițiilor contractuale.
(3)   Activele implicate în furnizarea de servicii de transport care fac obiectul unui contract de serviciu public pot aparține întreprinderii sau pot fi puse la dispoziția acesteia.
(4)   Orice întreprindere care intenționează să înceteze sau să aducă modificări semnificative unui serviciu de transport pe care îl furnizează publicului în mod continuu și regulat și care nu face obiectul regimului contractului sau unei obligații de serviciu public notifică autoritățile competente ale statului membru respectiv cu cel puțin trei luni înainte.
Autoritățile competente pot decide să renunțe la notificarea respectivă.
Prezenta dispoziție nu aduce atingere altor proceduri interne aplicabile în privința dreptului de a înceta sau de a modifica servicii de transport.
(5)   După primirea informațiilor menționate la alineatul (4), autoritățile competente pot insista să se mențină serviciul respectiv o perioadă de până la un an de la data notificării și informează întreprinderea cu privire la această decizie cu cel puțin o lună înainte de expirarea notificării.
De asemenea, ele pot lua inițiativa negocierii înființării sau modificării unui astfel de serviciu de transport.
(6)   Cheltuielile rezultate pentru întreprinderile de transport din obligațiile menționate la alineatul (5) se compensează în conformitate cu procedurile comune stabilite în secțiunile II, III și IV.”
În versiunea originală a Regulamentului nr. 1191/69, anterioară modificărilor efectuate prin Regulamentul nr. 1893/91, articolul 14 era redactat după cum urmează:
„(1)   După data intrării în vigoare a prezentului regulament statele membre nu pot impune obligații de serviciu public unei întreprinderi de transport decât în măsura în care aceste obligații sunt indispensabile pentru garantarea prestării unor servicii de transport corespunzătoare, cu excepția cazurilor care cad sub incidența articolului 1 alineatul (3).
(2)   Atunci când obligațiile astfel impuse aduc întreprinderilor de transport dezavantaje economice în sensul articolului 5 alineatele (1) și (2) sau costuri în sensul articolului 9, autoritățile competente din statele membre prevăd, în deciziile de impunere adoptate, acordarea unei compensații pentru costurile respective. Se aplică dispozițiile articolelor 10-13.”
Dreptul italian
Articolul 17 din Decretul Legislativ nr. 422 cu privire la transferul funcțiilor și al îndatoririlor din domeniul transportului public local în sarcina regiunilor și organismelor locale, în conformitate cu articolul 4 alineatul 4 din Legea nr. 59 din 15 martie 1997 (decreto legislativo n. 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59) din 19 noiembrie 1997 (GURI nr. 287 din 10 decembrie 1997, p. 4), prevede:
„Pentru a asigura mobilitatea utilizatorilor, regiunile, provinciile și comunele trebuie să definească obligații de serviciu public, în aplicarea articolului 2 din [Regulamentul nr. 1191/69], și să prevadă în contractele de servicii menționate la articolul 19 compensațiile economice pentru întreprinderile care oferă aceste servicii, luând în considerare, în temeiul dispoziției comunitare menționate mai sus, veniturile rezultate din tarife, precum și cele rezultate, eventual, din administrarea unor servicii complementare mobilității.”
Litigiile principale și întrebarea preliminară
CTP prestează servicii de transport public local în provincia Napoli. În această calitate, ea a formulat mai multe cereri la Regione Campania și la Provincia di Napoli, care le‑au respins, având ca obiect obținerea compensației pentru dezavantajul economic pe care considera că l‑a suferit ca urmare a prestării acestor servicii.
CTP a solicitat anularea acestor decizii administrative la Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Acesta a considerat că, în conformitate cu articolul 4 din Regulamentul nr. 1191/69, dreptul la compensarea unui astfel de dezavantaj economic nu se poate naște decât în cazul în care o întreprindere de transport a formulat în prealabil o cerere de încetare a obligației de serviciu public la care este supusă și doar dacă autoritățile competente resping această cerere. Constatând că CTP nu a introdus o astfel de cerere de încetare, Tribunale amministrativo regionale per la Campania a pronunțat trei hotărâri prin care a respins acțiunile introduse de CTP.
CTP a declarat recurs la instanța de trimitere împotriva celor trei hotărâri pronunțate de Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Instanța de trimitere consideră că articolele 1, 4 și 6 din Regulamentul nr. 1191/69 se pretează la două interpretări divergente cu privire la nașterea dreptului la compensație în beneficiul unei întreprinderi de transport supuse unei obligații de serviciu public.
Potrivit unei interpretări calificate drept „teleologică”, adoptată de Tribunale amministrativo regionale per la Campania, dreptul la compensație nu s‑ar putea naște decât ca urmare a unei cereri de încetare a obligației de serviciu public formulate de întreprinderea de transport în cauză la autoritățile competente. În acest context, instanța de trimitere citează articolul 17 din Decretul legislativ nr. 422 din 19 noiembrie 1997 menționat, care prevede încheierea unor contracte de servicii și precizează în această privință că, spre deosebire de vechiul regim de concesionare, regimul actual se apropie de contractul de prestări de servicii, întrucât suma plătită de administrație poate fi asimilată contraprestației sinalagmatice a unei obligații asumate voluntar. Această instanță adaugă însă că acest drept la compensație, deși prevăzut în contract, nu s‑ar putea naște decât ca urmare a unei cereri de încetare a obligației de serviciu public.
Potrivit unei interpretări calificate drept „sistematică”, dreptul la compensație s‑ar naște de plin drept, fără ca întreprinderea de transport să trebuiască să formuleze o cerere de încetare, întrucât acest drept privește o obligație de serviciu public a cărei menținere este permisă în temeiul articolului 1 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1191/69, care vizează serviciile urbane, suburbane și regionale de transport de călători.
În aceste condiții, Consiglio di Stato a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară, care este formulată în termeni identici în cauzele C‑516/12-C‑518/12:
„Potrivit articolului 4 din [Regulamentul nr. 1191/69], dreptul la compensație se naște numai dacă, în urma unei solicitări exprese în acest sens, autoritățile competente nu au dispus încetarea obligației de a presta serviciul care determină un dezavantaj economic pentru întreprinderea de transport sau această dispoziție se aplică numai acelor obligații de serviciu pentru care regulamentul prevede încetarea și nu permite menținerea?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 29 noiembrie 2012, cauzele C‑516/12-C‑518/12 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu titlu introductiv, trebuie să se determine cadrul în care se înscriu cererile de decizie preliminară.
Pe de o parte, nimic din cuprinsul dosarului prezentat Curții nu sugerează că Republica Italiană a utilizat posibilitatea, prevăzută la articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1191/69, de a exclude din domeniul de aplicare al acestuia întreprinderile a căror activitate se limitează exclusiv la prestarea de servicii urbane, suburbane sau regionale. În consecință, dispozițiile acestui regulament sunt pe deplin aplicabile în cauzele principale, iar întrebarea preliminară trebuie analizată în lumina acestor dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea Antrop și alții, C‑504/07,
EU:C:2009:290
, punctul 17).
Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța de trimitere este singura competentă să definească obiectul întrebărilor pe care înțelege să le adreseze Curții. Astfel, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea Kersbergen‑Lap și Dams‑Schipper, C‑154/05,
EU:C:2006:449
, punctul 21 și jurisprudența citată).
Or, potrivit indicațiilor furnizate de părți în ședință, serviciile de transport public local în discuție în litigiile principale prestate de CTP și‑ar putea avea originea fie într‑o obligație de serviciu public în sensul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1191/69, fie într‑un contract de serviciu public în sensul articolului 14 alineatul (1) din acest regulament.
Astfel cum a arătat avocatul general la punctele 34 și 35 din concluzii, articolul 4 din Regulamentul nr. 1191/69, care face obiectul întrebării adresate, precum și articolul 6 din acest regulament nu au vocația de a se aplica decât în cazul în care serviciile de transport public local prestate de CTP își găsesc originea într‑o obligație de serviciu public, în sensul articolului 2 alineatul (1) din regulamentul menționat. În schimb, aceste articole ar fi inaplicabile în cazul în care serviciile de transport public local prestate de CTP și‑ar găsi originea într‑un contract de serviciu public în sensul articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1191/69, aspect care trebuie stabilit de instanța de trimitere.
În speță, întrebarea adresată de instanța de trimitere privește o interpretare a articolului 4 din Regulamentul nr. 1191/69, fără ca această instanță să menționeze o situație care să intre în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din acest regulament. Având în vedere jurisprudența citată la punctul 21 din prezenta hotărâre, este necesar, prin urmare, să se analizeze întrebarea adresată Curții pe baza ipotezei potrivit căreia serviciile de transport public local prestate de CTP își găsesc originea într‑o obligație de serviciu public, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1191/69.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă articolele 4 și 6 din Regulamentul nr. 1191/69 trebuie interpretate în sensul că nașterea dreptului la compensație pentru costurile care decurg din executarea unei obligații de serviciu public, în sensul articolului 2 alineatul (1) din acest regulament, este condiționată, pe de o parte, de introducerea unei cereri de încetare a acestei obligații de către întreprinderea în cauză și, pe de altă parte, de o decizie a autorităților competente de menținere sau de încetare la un anumit termen a obligației menționate.
În această privință, trebuie arătat că, potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1191/69 coroborat cu articolul 6 alineatul (2) din acesta, o compensație pentru costurile care decurg dintr‑o obligație de serviciu public nu este acordată întreprinderilor de transport în cauză decât în cazul în care acestea solicită încetarea în tot sau în parte a obligației respective, iar autoritățile competente decid, contrar acestei cereri, să mențină sau să înceteze la un anumit termen, în tot sau în parte, obligația de serviciu public menționată. Astfel, aceste dispoziții ale Regulamentului nr. 1191/69 impun ca ambele condiții prevăzute la punctul 25 din prezenta hotărâre să fie îndeplinite.
Or, trebuie amintit că, în versiunea sa originală și anterioară modificărilor efectuate prin Regulamentul nr. 1893/91, articolul 14 din Regulamentul nr. 1191/69 permitea statelor membre să impună noi obligații de serviciu public, însă obliga autoritățile competente să prevadă în decizia de impunere acordarea unei compensații pentru costurile care decurg din executarea acestora.
Astfel, în versiunea originală a Regulamentului nr. 1191/69, obligația de a solicita încetarea unei obligații de serviciu public pentru nașterea dreptului la compensație, în temeiul dispozițiilor articolului 4 coroborat cu articolul 6 din acest regulament, nu era aplicabilă decât obligațiilor născute înainte de intrarea sa în vigoare, în timp ce dreptul la compensație se năștea de plin drept în ceea ce privește obligațiile de serviciu public născute ulterior în temeiul articolului 14 din regulamentul menționat.
Este adevărat că Regulamentul nr. 1893/91 a înlocuit această dispoziție cu versiunea actuală a articolului 14 din Regulamentul nr. 1191/69, care prevede încheierea contractelor de serviciu public. În plus, Regulamentul nr. 1893/91 a introdus un nou articol 1 alineatul (5) potrivit căruia menținerea și impunerea unor obligații de serviciu public se fac în conformitate cu condițiile și cu modalitățile prevăzute în secțiunile II-IV din Regulamentul nr. 1191/69.
În opinia guvernului italian, Regulamentul nr. 1893/91 ar fi modificat astfel regimul aplicabil impunerii unor obligații de serviciu public, în sensul că dreptul la compensație pentru costurile care decurg din asemenea obligații este condiționat în prezent de introducerea unei cereri de încetare a acestora, în temeiul articolelor 4 și 6 din acest regulament. În susținerea acestei interpretări, guvernul italian invocă faptul că, după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1893/91, noul articol 1 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1191/69, care permite statelor membre să impună noi obligați de serviciu public, face o trimitere expresă la secțiunea II din acest regulament, care cuprinde articolele 4 și 6 menționate.
Cu toate acestea, după cum a subliniat avocatul general la punctul 53 din concluzii, nimic nu permite să se concluzioneze că Regulamentul nr. 1893/91 a modificat regimul aplicabil obligațiilor de serviciu public născute după intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1191/69, astfel cum este descris la punctul 28 din prezenta hotărâre. Dimpotrivă, reiese din considerentele Regulamentului nr. 1893/91 că statele membre nu numai că pot să stabilească, în cadrul unui contract încheiat între autoritățile naționale competente și o întreprindere de transport, modalitățile serviciilor publice în domeniul transportului, ci și conservă posibilitatea să mențină sau să impună anumite obligații de serviciu public. Astfel, regimul original a fost completat printr‑un al doilea regim, întemeiat pe un nou instrument juridic, și anume contractul de serviciu public, în sensul noului articol 14 din Regulamentul nr. 1191/69.
În plus, trebuie să se constate că Regulamentul nr. 1893/91 nu a efectuat nicio modificare a articolelor 4 și 6 din Regulamentul nr. 1191/69. Astfel, articolul 6 alineatul (1) din acest regulament prevede că cererile de încetare menționate la articolul 4 trebuie introduse în termen de un an de la intrarea în vigoare a regulamentului menționat, și anume de la 1 ianuarie 1969. În plus, termenele prevăzute la alineatele (3)-(6) ale acestui articol se bazează în special pe datele de 1 ianuarie 1971, de 1 ianuarie 1972, de 1 ianuarie 1973 sau de 31 ianuarie 1972. Rezultă din cele ce precedă că articolul 6 din Regulamentul nr. 1191/69 nu are vocația de a se aplica decât obligațiilor de serviciu public născute înainte de intrarea în vigoare a regulamentului menționat, și anume 1 ianuarie 1969.
Pe de altă parte și astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 55 din concluzii, nu se poate deduce din textul articolului 1 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1191/69 că fiecare dintre dispozițiile din secțiunile II-IV din acesta se aplică atât menținerii, cât și impunerii unor obligații de serviciu public. Astfel, unele dintre aceste dispoziții, precum articolul 3 sau articolul 7 alineatul (1), se aplică exclusiv menținerii unor asemenea obligații. Situația este aceeași în ceea ce privește articolele 4 și 6 din regulamentul respectiv, din textul cărora rezultă că acestea se aplică numai obligațiilor de serviciu public născute anterior datei de 1 ianuarie 1969. În consecință, argumentul guvernului italian potrivit căruia articolul 1 alineatul (5) din regulamentul menționat ar trebui interpretat în sensul că articolele 4 și 6 din acesta se aplică impunerii unor noi obligații de serviciu public nu poate fi primit.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolele 4 și 6 din Regulamentul nr. 1191/69 trebuie interpretate în sensul că, pentru obligațiile de serviciu public născute anterior intrării în vigoare a regulamentului menționat, nașterea unui drept la compensație pentru costurile care decurg din executarea unor astfel de obligații este condiționată de introducerea unei cereri de încetare a acestor obligații de către întreprinderea în cauză, precum și de o decizie a autorităților competente de menținere sau de încetare la un anumit termen a obligațiilor menționate. În schimb, în ceea ce privește obligațiile de serviciu public născute după această dată, nașterea unui astfel de drept la compensație nu este subordonată acelorași condiții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

Articolele 4 și 6 din Regulamentul (CEE) nr. 1191/69 al Consiliului din 26 iunie 1969 privind acțiunea statelor membre în ceea ce privește obligațiile inerente noțiunii de serviciu public în domeniul transportului feroviar, rutier și pe căi navigabile interioare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1893/91 al Consiliului din 20 iunie 1991, trebuie interpretate în sensul că, pentru obligațiile de serviciu public născute anterior intrării în vigoare a regulamentului menționat, nașterea unui drept la compensație pentru costurile care decurg din executarea unor astfel de obligații este condiționată de introducerea unei cereri de încetare a acestor obligații de către întreprinderea în cauză, precum și de o decizie a autorităților competente de menținere sau de încetare la un anumit termen a obligațiilor menționate. În schimb, în ceea ce privește obligațiile de serviciu public născute după această dată, nașterea unui astfel de drept la compensație nu este subordonată acelorași condiții.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.