CELEX: 62011CJ0628
Eelotsusetaotlus
ELTL artikkel 18
Igasuguse kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keeld
Kommertslennud kolmandatest riikidest liikmesriikidesse
Liikmesriigi normid, mille kohaselt liidu lennuettevõtjad, kellel ei ole selle liikmesriigi antud lennutegevusluba, peavad taotlema loa iga kolmandast riigist tuleva lennu jaoks

Eelotsusetaotlus käsitleb ELTL artikli 18 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati kriminaalmenetluses, mis oli algatatud Austrias registrijärgset asukohta omava lennuettevõtja International Jet Management GmbH (edaspidi „International Jet Management”) vastu, sest ta korraldas tellimuslende Moskvast (Venemaa) ja Ankarast (Türgi) Saksamaale, ilma et tal oleks olnud selle liikmesriigi normide järgi nõutavat luba Saksa õhuruumi sisenemiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EÜ) nr 261/2004
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. veebruari 2004. aasta määrus (EÜ) nr 261/2004, millega kehtestatakse ühiseeskirjad reisijatele lennureisist mahajätmise korral ning lendude tühistamise või pikaajalise hilinemise eest antava hüvitise ja abi kohta ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EMÜ) nr 295/91 (
ELT 2004, L 46, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 10), sätestab artikli 3 lõikes 1:
„Käesolevat määrust kohaldatakse:
a)
reisijate suhtes, kes lendavad välja asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva liikmesriigi territooriumi lennujaamast;
b)
reisijate suhtes, kes lendavad kolmanda riigi lennujaamast asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluva liikmesriigi territooriumi lennujaama, ning kui sellistele reisijatele ei ole antud hüvitust või makstud kompensatsiooni ning kui nad pole saanud abi selles kolmandas riigis, kui asjaomast lendu opereeriv lennuettevõtja on ühenduse ettevõtja.”
Määrus (EÜ) nr 785/2004
Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 785/2004 kindlustusnõuete kohta lennuettevõtjatele ja õhusõiduki käitajatele (
ELT L 138, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 160) artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse seda määrust lennuettevõtjate ja õhusõidukite käitajate suhtes, kes lendavad asutamislepinguga hõlmatud liikmesriigis, liikmesriiki, liikmesriigist või üle liikmesriigi territooriumi.
Määruse artikli 5 lõiked 2 ja 4 on sõnastatud järgmiselt:
„2.   Käesolevas artiklis on „asjaomane liikmesriik” liikmesriik, kes on andnud ühenduse õhusõidukile lennutegevusloa, või liikmesriik, kus õhusõiduki käitaja õhusõiduk on registreeritud. Muude kui ühenduse lennuettevõtjate ning väljaspool ühendust registreeritud õhusõidukite käitajate puhul on „asjaomane liikmesriik” liikmesriik, kuhu või kust lendusid teostatakse.
[...]
4.   Ühenduse lennuettevõtjate ja ühenduses registreeritud õhusõidukite käitajate puhul piisab kindlustustõendi esitamisest lõikes 2 osutatud liikmesriigis kõikide liikmesriikide jaoks, ilma et see piiraks artikli 8 lõike 6 kohaldamist.”
Määrus (EÜ) nr 847/2004
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 847/2004, lennuliikluse lepingute läbirääkimise ja rakendamise kohta liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel (
ELT L 157, lk 7
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 193) sätestab artiklis 2:
„Kuivõrd lennuettevõtjad ja muud huvitatud pooled kaasatakse artiklis 1 osutatud läbirääkimistesse, kohtlevad liikmesriigid võrdselt kõiki ühenduse lennuettevõtjaid, kes asuvad nende vastavatel territooriumitel, mille suhtes asutamislepingut kohaldatakse.”
Määruse artiklis 3 on sätestatud:
„Liikmesriik ei sõlmi selliseid uusi kokkuleppeid kolmanda riigiga, millega vähendatakse ühenduse lennuettevõtjate arvu, millel kooskõlas olemasolevate kokkulepetega on õigus pakkuda teenuseid selle liikmesriigi territooriumi ja nimetatud kolmanda riigi vahel ei kahe lepinguosalise kogu lennutranspordituru ega ka konkreetsete linnapaaride suhtes.”
Määruse artikkel 5 näeb ette:
„Kui liikmesriik sõlmib lepingu või lepib kokku muudatused lepingus või selle lisades, milles sätestatakse liiklusõiguste piirang või liiklusõigusi kasutavate ühenduse lennuettevõtjate arv, tagab see liikmesriik liiklusõiguste jagamise kõlblike ühenduse lennuettevõtjate vahel mittediskrimineeriva ja läbipaistva korra alusel.”
Määrus (EÜ) nr 1008/2008
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. septembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1008/2008 ühenduses lennuteenuste osutamist käsitlevate ühiseeskirjade kohta (
ELT L 293, lk 3
) põhjenduses 10 on märgitud:
„Lennunduse tervikliku siseturu saavutamiseks tuleks tühistada kehtivad liikmesriikide vahel kohaldatavad piirangud, näiteks kolmandatesse riikidesse viivate marsruutide puhul kehtivad koodijagamise piirangud või hinnakujundusalased piirangud kolmandatesse riikidesse viivate ja muus liikmesriigis vahepeatust tegevate (nn kuuenda vabaduse lennud) marsruutide puhul.”
Selle määruse artikli 1 punktis 1 on sätestatud:
„Käesolev määrus reguleerib ühenduse lennuettevõtjate tegevuslubade väljaandmist, lennuettevõtjate õigust osutada ühendusesiseseid lennuteenuseid ning ühendusesiseste lennuteenuste hinnakujundust.”
Määruse artiklis 2 on täpsustatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„lennutegevusluba” – luba, mille on andnud lennutegevusluba väljaandev pädev asutus ettevõtjale, lubades tal osutada lennutegevusloas nimetatud lennuteenuseid;
[...]
4)
„lennuteenus” – reisijaid, lasti ja/või posti vedav lend või lendude sari, tasu ja/või rendi eest;
[...]
8)
„lennuettevõtja sertifikaat (AOC)” – tunnistus, mis on välja antud ettevõtjale ja mis tõendab, et ettevõtjal on professionaalsed võimed ja organisatsioon, et tagada selles sertifikaadis nimetatud tegevuste ohutus, nagu on sätestatud kohaldatava ühenduse või siseriikliku õiguse vastavates sätetes;
[...]
10)
„lennuettevõtja” – kehtiva lennutegevusloaga või samaväärse loaga ettevõtja;
11)
„ühenduse lennuettevõtja” – lennuettevõtja, kellel on kehtiv lennutegevusluba, mille on andnud lennutegevusluba väljaandev pädev asutus vastavalt II peatükile;
[...]
13)
„ühendusesisene lennuteenus” – lennuteenus, mida osutatakse ühenduses;
14)
„liiklusõigus” – õigus osutada lennuteenust ühenduse kahe lennujaama vahel;
[...]
16)
„regulaarlennud” – lendude sari, millel on kõik järgmised tunnused:
a)
igale lennule võib igaüks osta üksikkohti ja/või lasti ja/või posti veoteenust kas otse lennuettevõtjalt või tema volitatud esindajatelt;
b)
lennud toimuvad kahe või enama sama punkti vahel kas
—
avaldatud sõiduplaani kohaselt või
—
nii regulaarselt või sageli, et moodustavad ilmse süstemaatilise sarja;
[...]
26)
„põhitegevuskoht” – ühenduse lennuettevõtja peakontor või registreeritud asukoht, mis asub liikmesriigis, kus toimub ühenduse lennuettevõtja põhiline finantstegevus ja tegevuse juhtimine, sealhulgas jätkuva lennukõlblikkuse korraldamine.”
Määruse nr 1008/2008 artikli 3 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Ühelgi ühenduses asukohta omaval ettevõtjal ei ole lubatud vedada õhu kaudu reisijaid, posti ja/või lasti tasu ja/või rendi eest, kui ettevõtjale ei ole antud asjakohast lennutegevusluba.
Käesoleva peatüki nõudeid täitval ettevõtjal on õigus saada lennutegevusluba.
2.   Lennutegevusluba väljaandev pädev asutus ei anna lennutegevuslube ega jätka nende kehtivust, kui mõnda käesoleva peatüki nõuet ei täideta.”
Määruse artiklis 4 on sätestatud:
„Liikmesriigi lennutegevusluba väljaandev pädev asutus annab ettevõtjale lennutegevusloa tingimusel, et:
a)
tema peamine tegevuskoht on selles liikmesriigis;
b)
tal on kehtiv lennuettevõtja sertifikaat, mille on välja andnud sama liikmesriigi asutus, kelle lennutegevusluba väljaandev pädev asutus vastutab ühenduse lennuettevõtja lennutegevusloa väljaandmise, väljaandmisest keeldumise, tühistamise või peatamise eest;
[...]
d)
tema peamine tegevusala on lennuteenuste osutamine eraldi või seotuna õhusõiduki mis tahes muu äritegevusega või õhusõiduki remontimise ja hooldusega;
[...]
h)
ta järgib artiklis 11 ja [määruses nr 785/2004] täpsustatud kindlustusnõudeid [...]
[...]”
Määruse III peatükk „Ligipääs lennuliinidele” sisaldab artiklit 15 „Ühendusesiseste lennuteenuste osutamine”. Vastavalt sellele artiklile:
„1.   Ühenduse lennuettevõtjatel on õigus osutada ühendusesiseseid lennuteenuseid.
2.   Liikmesriigid ei piira ühendusesiseste lennuteenuste osutamist ühenduse lennuettevõtja puhul loa ega volitusega. Liikmesriigid ei nõua ühenduse lennuettevõtjatelt selliste dokumentide või teabe esitamist, mille kõnealused lennuettevõtjad on juba esitanud lennutegevusluba väljaandvale pädevale asutusele, tingimusel et lennutegevusluba väljaandvalt pädevalt asutuselt on õigel ajal võimalik saada vastavat teavet.
[...]
5.   Olenemata liikmesriikidevaheliste kahepoolsete lepingute sätetest ning vastavalt ettevõtjate suhtes kehtivatele ühenduse konkurentsieeskirjadele lubavad asjaomased liikmesriigid ühenduse lennuettevõtjatel lennuteenuseid ühendada ja sõlmida koodijagamise kokkuleppeid kõikide lennuettevõtjatega nendel lennuliinidel, mille puhul kõnealuste liikmesriikide territooriumil asuvat lennujaama kasutatakse lennuteenuse osutamiseks kolmandates riikides asuva(te)st punkti(de)st või seal asuva(te)sse punkti(desse) sinna, sealt või selle kaudu lennates.
Liikmesriik võib asjaomase kolmanda riigiga sõlmitud kahepoolse lennuteenuse lepingu raames kehtestada koodijagamise kokkulepete piiranguid ühenduse ja kolmandate riikide lennuettevõtjate vahel, eelkõige siis, kui asjaomane kolmas riik ei võimalda ühenduse lennuettevõtjatele samasuguseid ärivõimalusi, kui neil on asjaomases liikmesriigis tegutsemisel. Sellisel juhul tagavad liikmesriigid, et kõnealuste lepingute alusel kehtestatud piirangud ei moonuta konkurentsi ega ole diskrimineerivad ühenduse lennuettevõtjate vahel ning et need ei ole piiravamad, kui vajalik.”
Sama määruse IV peatükki „Hinnakujundussätted” kuuluv artikkel 22 „Hinnakujundamise vabadus” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 16 lõike 1 kohaldamist, määravad ühenduse lennuettevõtjad ning, vastastikkuse alusel, kolmandate riikide lennuettevõtjad ühendusesiseste lennuteenuste puhul vabalt kindlaks piletihinnad ja lastitariifid.
2.   Olenemata liikmesriikidevaheliste kahepoolsete lepingute sätetest ei tohi liikmesriigid, kui nad lubavad ühenduse lennuettevõtjatel kehtestada hindu ning tariife oma territooriumi ja kolmanda riigi vahelistele lennuteenustele, diskrimineerida lennuettevõtjaid nende päritolu või identiteedi alusel. Käesolevaga asendatakse liikmesriikidevahelistest kahepoolsetest lepingutest tulenevad muud hinnakujunduspiirangud, sealhulgas kolmandatesse riikidesse lendavate lennuliinide suhtes kehtestatud piirangud.”
Saksa õigus
Lennundusseaduse (Luftverkehrsgesetz) (BGBl. 2007 I, lk 698; edaspidi „LuftVG”) 10. mail 2007 avaldatud redaktsiooni § 2 lõiked 1, 7 ja 8 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Saksa õhusõidukid võivad lennata üksnes juhul, kui neil on vastav luba (lennuluba) ning nad on, juhul kui see on õigusnormidega ette nähtud, kantud Saksamaa õhusõidukite registrisse (õhusõidukite register). Õhusõiduk võib lennata üksnes juhul, kui:
1.
masin on saanud tüübikinnituse;
2.
sellel on olemas õhusõidukite tehnilise kontrolli määruses ette nähtud lennukõlblikkussertifikaat;
3.
õhusõiduki omanik on sõlminud tsiviilvastutuskindlustuse [...] ja
4.
õhusõiduk on ehitatud nii, et selle tekitatav mürasaaste ei ületa tehniliselt vastuvõetavat taset.
[...]
(7)   Õhusõidukid, mis ei ole seaduse territoriaalsel kohaldamisalal registreeritud ja tüübikinnitust saanud, võivad sinna lennata või olla seal lendamiseks muul viisil sinna toodud üksnes juhul, kui selleks on antud luba. Luba ei ole vaja juhul, kui päritoluliikmesriigi ja Saksamaa Liitvabariigi vahel sõlmitud lepingus või mõlemale poolele siduvas konventsioonis on sätestatud teisiti.
(8)   Lõigetes 6 ja 7 nimetatud luba võidakse anda üldiselt või üheks korraks; sellega võivad kaasneda kohustused ja see võib olla ajaliselt piiratud. [...]”
LuftVG § 58 sätestab:
„(1)   Rikkumise paneb toime igaüks, kes tahtlikult või hooletusest:
[...]
12a.
siseneb § 2 lõikes 7 ettenähtud luba omamata õhusõidukiga kõnealuse seaduse kohaldamisalas olevasse õhuruumi või toob õhusõiduki sinna muul viisil;
[...]
(2)   lõike 1 punktis 12a kirjeldatud rikkumine [...] rikkumine on karistatav kuni 10000 euro suuruse trahviga [...].”
10. juuli 2008. aasta lennutegevuslubade väljaandmise korras (Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung) (, BGBl. 2008 I, lk 1229, edaspidi „LuftVZO”) §‑s 94 on sätestatud:
„[LuftVG] § 2 lõikes 7 ette nähtud loa Saksamaa Liitvabariigi õhuruumi sisenemiseks väljastab Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung (liidu tasandi transpordi‑, ehitus‑ ja linnaarengu ministeerium) või ministeeriumi määratud asutus.”
LuftVZO § 95 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   loataotluses peab olema märgitud järgmine:
1.
õhusõiduki omaniku nimi ja aadress;
2.
õhusõiduki tüüp, registreerimise riik ja registreerimistunnus;
3.
ettenähtud saabumise kuupäev ja kellaaeg, samuti tõenäoline tagasilennu või teise sihtpunkti lendamise aeg;
4.
lähte‑ ja sihtkoha lennuväli, vajaduse korral ka vahemaandumise lennuväljad liitvabariigi territooriumil;
5.
reisijate arv ning lasti laad ja kogus, lennu eesmärk, eelkõige juhul, kui tegemist on konkreetse rühma transportimisega, ning koht, kus asjaomane rühm kogunes;
6.
tellimuslennu puhul operaatori nimi, aadress ja tütarettevõtja.
Luba väljastav asutus võib nõuda ka muud teavet. Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung või tema määratud asutus avaldab loa taotlemise menetluse üksikasjad üldiste haldussätete vormis.
(2)   Välja arvatud lõikes 3 nimetatud juhul, tuleb ärilisel eesmärgil maanduvate mitteregulaarlendude (tellimusel eralennud) puhul loataotlus esitada luba väljastavale asutusele hiljemalt kaks täistööpäeva enne ette nähtud lennu algust ja juhul, kui toimub rohkem kui neli järjestikust lendu, hiljemalt neli nädalat enne plaanitud lende. Tähtaja arvutamisel ei arvestata laupäeva tööpäevana.
[...]”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
International Jet Management on lennuettevõtja, kelle registrijärgne asukoht on Viin-Schwechatis (Austria). Lennuettevõtja tegevus hõlmab mitteregulaarseid tellimuslende, st aeg–ajalt teostatavaid kommertslende (tšarter). Lisaks lennutransporditeenuse pakkumisele Euroopa Liidu sees kasutab ta oma lennukeid – nagu käesolevas asjas – ka kolmandatest riikidest liitu suunduvateks lendudeks.
International Jet Management’il oli põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal Austria transpordiministeeriumi väljaantud kehtiv lennutegevusluba kooskõlas määrusega nr 1008/2008. Peale selle oli tal lennuettevõtja sertifikaat (AOC), mille oli väljastanud Austria Vabariigi omanduses olev avaliku võimu teostamise ülesannetega äriühing Austro Control GmbH.
Ajavahemikul 9. detsembrist 2008 kuni 15. märtsini 2009 teostas International Jet Management tellimuslende (kuuel korral) Moskvast ja (ühel korral) Ankarast Saksamaale.
International Jet Management’il ei olnud mitte ühegi nimetatud lennu puhul Saksamaa õhuruumi sisenemise luba vastavalt LuftVG § 2 lõikele 7 koosmõjus LuftVZO §‑dega 94 jj. Kolmel juhul oli Luftfahrtbundesamt (föderaalne lennuamet) keeldunud talle väljastamast Saksa õhuruumi sisenemise luba, kuna puudus „asjaomaste siseriiklike lennuettevõtjate kättesaadavust välistav tõend”, st tõend, mis näitab, et Saksa ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomast lendu teostada. Ülejäänud juhtudel ei olnud Luftfahrtbundesamt loataotluse kohta lennu toimumise ajaks veel otsust tehtud.
Pärast neid lende määrati 24. mail 2011 International Jet Management’ile Amtsgericht Braunschweig’i (Saksamaa) otsusega mitmed trahvid kehtivate normide rikkumise eest.
International Jet Management esitas selle otsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtusse apellatsioonkaebuse. Ta põhjendab oma kaebust esmalt sellega, et määrus nr 1008/2008 annab talle õiguse navigeerida vabalt Euroopa õhuruumis, ilma et tal oleks kohustatud saama selleks puudutatud liikmesriikidelt eelneva loa. Kooskõlas määruse eesmärgiga on turg vaba liikmesriikide lennuettevõtjate jaoks, kes soovivad osutada lennutransporditeenuseid.
Niisuguste rahatrahvide määramine, nagu International Jet Management’ile osakslangenud, on ka igal juhul vastuolus ELTL artiklis 18 sätestatud üldise diskrimineerimiskeeluga. Tõsiasi, et kolmandast riigist alguse saava lennuteenuse pakkumise eesmärgil Saksamaa õhuruumi sisenemiseks nõutakse luba, on diskrimineeriv, sest faktiliselt kontrollib Luftfahrtbundesamt üksnes asjaolusid, mida Austria ametiasutus on juba kontrollinud, mis on vastuolus tõlgendusega, mille Euroopa Kohus andis kõnealusele EL toimimise lepingu sättele oma 25. jaanuari 2011. aasta otsuses kohtuasjas
C-382/08: Neukirchinger (EKL 2011, lk I-139)
.
Lõpetuseks väidab International Jet Management täiendavalt, et põhikohtuasjas kõne all olevad siseriiklikud õigusnormid on vastuolus ELTL artiklis 56 tagatud teenuste osutamise vabadusega.
Prokuratuur aga palub jätta International Jet Management’i apellatsioonkaebuse rahuldamata. Ta väidab, et LuftVG § 2 lõikes 7 ette nähtud loanõue on siseriikliku majanduse kaitse abinõu, mille Saksamaa Liitvabariik võib põhjendatult kehtestada, sest esiteks ei ole määrus nr 1008/2008 kohaldatav ühendusesiseste lendude suhtes, teiseks ei kohaldata ELTL artikliga 56 tagatud teenuste osutamise vabadust lennutranspordile ja kolmandaks ei ole käesolevas kohtuasjas küsimus ka ELTL artiklis 18 sätestatud diskrimineerimiskeelu kohaldamisalast.
Prokuratuuri arvates on liikmesriikidel neil oleva regulatiivse pädevuse raames õigus eelistada siseriiklikke ettevõtjaid. Teiste liikmesriikide lennuettevõtjatel tuleb seega eelnevalt suhelda Saksa lennuettevõtjatega, et teha kindlaks, et ei leidu ühtegi Saksamaa ettevõtjat, kes oleks valmis osutama asjaomast lennuteenust võrreldavatel tingimustel. Kõnealune tava on väidetavalt õigustatud konkurentsi kahjustamise vältimise eesmärgil, kuna ka teised ELi liikmesriigid kaitsevad oma siseriiklikke ettevõtjaid suhetes kolmandate riikidega.
Lisaks siseriikliku majanduse kaitsele on Saksa õhuruumi sisenemise loa nõude eesmärk ka ohutuse tagamine. Nimelt ei nõua luba andev asutus teiste liikmesriikide ettevõtjatelt mitte ainult tõendit selle kohta, et asjaomased siseriiklikud lennuettevõtjad ei ole kättesaadavad, vaid ka päritoluliikmesriigi väljastatud kindlustustõendi ja lennuettevõtja sertifikaadi esitamist. On küll õige, et luba andev asutus ei kontrolli asjaolusid, mida lennuettevõtja asukohaliikmesriik ei ole kohustatud kontrollima, ent prokuratuuri väitel näitab praktika siiski seda, et liikmesriigid neile pandud järelevalvekohustust regulaarselt ei täida. Seetõttu on põhjendatud täiendavad kontrollid, mida Saksamaa Liitvabariik saab mõnes muus liikmesriigis asuvate äriühingute osas teha vaid kolmandatest riikidest saabuvate või neisse suunduvate lendude korral.
Lõpetuseks väidab prokuratuur, et eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger ei ole käesolevas kohtuasjas asjakohane, kuna viidatud lahend puudutab ühendusesisest lennuliiklust. Selle kohtuotsuse aluseks olnud faktilised asjaolud erinevad olulisel määral käesoleva kohtuasja asjaoludest, kuivõrd käesolevas kohtuasjas käsitletavate lendude puhul startisid lennukid kolmandatest riikidest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi seoses küsimusega, mil viisil tuleb tõlgendada ELTL artiklit 18 ja kas see artikkel on tema lahendada olevas kohtuasjas kohaldatav.
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Braunschweig menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artikkel 18 on kohaldatav olukorras, kus liikmesriik (Saksamaa Liitvabariik) nõuab lennuettevõtjalt, kellel on mõne muu liikmesriigi (Austria Vabariik) välja antud kehtiv lennutegevusluba [määruse nr 1008/2008] artiklite 3 ja 8 tähenduses, sisenemisluba selliste tellimuslendude (mitteregulaarsed kommertslennud) puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja saabuvad liikmesriigi territooriumile?
2.
Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, rikutakse ELTL artiklit 18 [...] juba loanõude kui sellisega, kui kolmandatest riikidest väljuvate lendude puhul nõutakse sisenemisluba, mille taotlemata jätmise korral võidakse kohaldada rahatrahvi, küll lennuettevõtjatelt, kellele on antud lennutegevusluba mõnes muus liikmesriigis, kuid ei nõuta lennuettevõtjatelt, kes on saanud lennutegevusloa Saksamaa Liitvabariigis?
3.
Kas juhul, kui ELTL artikkel 18 […] on küll kohaldatav (esimene küsimus), kuid loanõuet kui sellist ei peeta siiski diskrimineerivaks (teine küsimus), tohib asjaomaste isikute lendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja saabuvad Saksamaa Liitvabariiki, seada sisenemisloa andmist rahatrahvi ähvardusel, ilma et rikutaks diskrimineerimiskeeldu, sõltuvusse sellest, kas liikmesriigi lennuettevõtja tõendab luba väljaandvale asutusele, et [Saksamaal] lennutegevusloa saanud lennuettevõtjad ei ole võimelised asjaomaseid lennuteenuseid osutama (asjaomaste siseriiklike lennuettevõtjate kättesaadavust välistav tõend)?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte sätestav ELTL artikkel 18 on kohaldatav niisuguses olukorras nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus esimene liikmesriik nõuab lennuettevõtjalt, kellel on teise liikmesriigi välja antud kehtiv lennutegevusluba, et see ettevõtja hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba.
Sellega seoses olgu meenutatud, et ELTL artiklis 18 on sätestatud, et ilma et see piiraks aluslepingutes sisalduvate erisätete kohaldamist, on aluslepingus käsitletud valdkondades keelatud igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel.
Vastavalt ELTL artikli 58 lõikele 1 käsitletakse transporditeenuste osutamise vabadust transpordi jaotise sätetes, st EL toimimise lepingu VI jaotises. Transporditeenuste osutamise vabadusele kohaldatakse esmases õiguses seega erinorme.
Tuleb tõdeda, et lennutransport on sarnaselt meretranspordiga EL toimimise lepingus teistest transpordiliikidest eristatud.
Nimelt on lennutransport ELTL artikli 100 lõigete 1 ja 2 kohaselt selle lepingu VI jaotise sätete alt välja arvatud, kui liidu seadusandja ei ole otsustanud teisti. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 30, võib lennutranspordi liberaliseerimismeetmeid seega võtta üksnes ELTL artikli 100 lõike 2 alusel.
Ehkki vastab küll tõele, et liidu seadusandja ei ole talle ELTL artikli 4 lõike 2 punkti g kohaselt transpordi valdkonnas antud jagatud pädevuse raames praeguseks võtnud EL toimimise lepingu artikli 100 lõikel 2 rajanevaid meetmeid lennutranspordi liberaliseerimise kohta, mis puudutaksid liikmesriikide ja kolmande riikide vahelisi sidemeid, on ELTL artikkel 18 nende teenuste suhtes siiski kohaldatav, kuid tingimusel, et need kuuluvad aluslepingute kohaldamisalasse viimati nimetatud sätte tähenduses (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult tuleb kindlaks teha, kas niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas –, mis puudutab lennuettevõtjat, kelle asukoht on liikmesriigis ja kellele selle liikmesriigi ametiasutus on andnud kooskõlas määrusega nr 1008/2008 lennutegevusloa ning kes teise liikmesriigi suunal lennuteenuse osutamise tõttu seisab vastavalt viimati nimetatud teise liikmesriigi normidele silmitsi eelneva loa nõudega –, välistab asjaolu, et kõnesolevate teenuste osutamine algab kolmandast riigist, ELTL artikli 18 kohaldamise.
Nagu nähtub määruse nr 1008/2008 artiklist 1, ei reguleeri see artikkel üksnes „ühenduse lennuettevõtjate” õigust osutada „ühendusesiseseid lennuteenuseid”, vaid ka lennuettevõtjate tegevuslube, mis on selle määruse II peatüki ese.
Määruse artikli 3 lõike 1 esimesest lõigust tuleneb, et ühelgi ühenduses asukohta omaval ettevõtjal ei ole lubatud vedada õhu kaudu reisijaid, posti ja/või lasti tasu ja/või rendi eest, kui ettevõtjale ei ole antud asjakohast lennutegevusluba. Määruses nr 1008/2008 ei arvata selle normi kohaldamisalast välja liidus asukohta omavaid lennuettevõtjaid, kes veavad õhu kaudu reisijaid suunal kolmandest riikidest liikmesriikidesse.
Kooskõlas selle määruse artikli 3 lõike 1 teise lõiguga on II peatüki nõudeid täitval ettevõtjal õigus saada lennutegevusluba.
Olgu öeldud, et määruse artiklis 4 sätestatud tingimuste hulka, mille täidetuse korral annab liikmesriigi pädev asutus ettevõtjale lennutegevusloa, kuulub muu hulgas tingimus, et tema „peamine tegevuskoht” on selles liikmesriigis ning tingimus, et tema peamine tegevusala on „lennuteenuste” osutamine eraldi või seotuna õhusõiduki mis tahes muu ärilise käitamisega või õhusõiduki remontimise ja hooldusega.
Mõisted „peamine tegevuskoht” ja „lennuteenus” on defineeritud määruse nr 1008/2008 artiklis 2. Vastavalt selle artikli punktile 26 on „põhitegevuskoht”„ühenduse lennuettevõtja peakontor või registreeritud asukoht, mis asub liikmesriigis, kus toimub ühenduse lennuettevõtja põhiline finantstegevus ja tegevuse juhtimine, sealhulgas jätkuva lennukõlblikkuse korraldamine”. Selle määruse artikli 2 punktis 4 on „lennuteenus” määratletud kui „reisijaid, lasti ja/või posti vedav lend või lendude sari, tasu ja/või rendi eest”.
Nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 47, hõlmab see mõiste niisiis kõiki lende, olgu need ühendusesisesed või kolmanda riigi ja liikmesriigi vahel. Sellega seoses on oluline märkida, et määrus nr 1008/2008 teeb vahet „lennuteenusel” ja „ühendusesisesel lennuteenusel”, mille all on määruse artikli 2 punkti 13 järgi mõeldud liidus osutatavat lennutransporditeenust.
Neist erinevatest sätetest tuleneb, et selleks, et osutada lennutransporditeenust, sh teenust, mis tagab ühenduse liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, peab niisugusel lennuettevõtjal nagu International Jet Management, kelle põhitegevuskoht asub liikmesriigis, olema lennutegevusluba, mille selle liikmesriigi pädev ametiasutus on talle andnud kooskõlas määruse nr 1008/2008 II peatükis sätestatuga.
Selline lennutegevusluba, mille andmise tingimused määrusega nr 1008/2008 ühtlustati, tagab, et lennuettevõtja on saanud selle ühiste (eelkõige ohutust puudutavate) normide alusel, ning seega peavad teiste liikmesriikide pädevad ametiasutused kõnealust luba tunnustama.
Sellises kontekstis tuleneb eelotsusetaotlusest, et vastavalt LuftVZO § 95 lõikes 1 sisalduvatele üldistele haldusnormidele kontrollib Saksa õhuruumi sisenemise loa andev asutus enne selle loa andmist teise liikmesriigi antud lennutegevusloaga lennuettevõtjale, eri asjaolusid, mida määruse nr 1008/2008 II peatüki kohaselt tuleb kontrollida viimati nimetatud asutusel.
Määruse nr 1008/2008 põhjendusest 10 tuleneb, et lennunduse tervikliku siseturu saavutamiseks tuleks tühistada kehtivad liikmesriikide vahel kohaldatavad piirangud, näiteks kolmandatesse riikidesse viivate marsruutide puhul kehtivad koodijagamise piirangud või hinnakujundusalased piirangud kolmandatesse riikidesse viivate ja muus liikmesriigis vahepeatust tegevate marsruutide puhul. Nagu Euroopa Komisjon kohtuistungil rõhutas, tuleneb sellest, et ehkki määruse eesmärk on luua lennunduse siseturg, leidis liidu seadusandja, et selle eesmärgi realiseerimisele võivad vastu töötada piirangud, mida kohaldatakse lennuühenduste suhtes kolmandate riikidega. Lisaks, olles viidanud niisugustele piirangutele määruse nr 1008/2008 artikli 15 lõike 5 teises lõigus ja artikli 22 lõikes 2, kombineeris liidu seadusandja selle viite neis sätetes sõnaselge osutusega liikmesriikide kohustusele järgida ühenduse lennuettevõtjate osas kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet.
Nagu väidab Soome valitsus Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, võivad ka muud lennundussektorit reguleerivad liidu teisese õiguse aktid olla kohaldatavad lennuteenuse suhtes, mida osutab kolmanda riigi ja liikmesriigi vahel lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba.
Nii on see määruse nr 261/2004 puhul, nagu tuleneb selle määruse artikli 3 lõike 1 punktist b ja määruse nr 785/2004 puhul, nagu tuleneb selle määruse artikli 2 lõikest 1. Ka kehtib see määruse nr 847/2004 osas, mis näeb ette liikmesriikide ja komisjoni vahelise koostöö liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste lennuliikluse lepingute läbirääkimis- kui ka sõlmimisprotsessis, kui nende lepingute ese kuulub osaliselt liidu pädevusse. Lisaks on läbi räägitud terve hulga lennuliikluse lepingute üle ühelt poolt liidu ja tema liikmesriikide vahel ja teiselt poolt kolmandate riikidega, sh nn „vertikaalsed lepingud”, mis lubavad igal liidu lennuettevõtjal osutada lennutransporditeenust kõigi liikmesriikide ja puudutatud kolmandate riikide vahel (vt eeskätt Ameerika Ühendriikide ja Kanadaga sõlmitud lepingud, mille allkirjastamine ja esialgne täitmine kiideti heaks vastavalt 25. aprilli 2007. aasta otsusega 2007/339/EÜ (
ELT L 134, lk 1
) ja 30. novembri 2009. aasta otsusega 2010/417/EÜ (
EKL 2010 L 207, lk 30
).
Käesoleva kohtuotsuse punktides 41–52 esitatud kaalutlustest kogumis tuleneb, et lennutransporditeenus, mida osutab kolmanda riigi ja liikmesriigi vahel lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, on reguleeritud teiseses õiguses ja niisuguses olukorras, nagu on kirjeldatud kõnesoleva kohtuasja punktis 40, ei tähenda asjaolu, et kõnesolevate teenuste osutamine algab kolmandast riigist, selle olukorra väljajätmist ELTL artikli 18 kohaldamisalast.
Sellest tuleneb, et nimetatud säte on kohaldatav sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Saksa ja Prantsuse valitsused on seevastu sisuliselt seisukohal, artikli 18 kohaldamine sellise kohtuasja kontekstis, nagu on arutusel põhikohtuasjas, tähendaks tegelikult, et ELTL artikli 58 lõige 1 kaotaks täielikult oma kasuliku mõju. Prantsuse valitsus toonitab sellega seoses, et kui üks liikmesriik peaks oma territooriumi ja kolmandate riikide vahelise lennutransporditeenuse osutamisel ühtemoodi kohtlema ühelt poolt tema territooriumil asukohta omavaid lennuettevõtjaid ja muu liikmesriigi/muude liikmesriikide territooriumil asukohta omavaid lennuettevõtjaid, kellel puudub asukoht selle liikmesriigi territooriumil, siis tooks see kaasa ELTL artiklis 56 sätestatud teenuste osutamise vabaduse laiendamise käesolevas kohtuasjas arutusel olevatele transporditeenustele.
Seda argumentatsiooni ei saa õigeks pidada.
Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et ELTL artikkel 56 ei nõua mitte ainult teenuseosutaja suhtes igasuguse diskrimineerimise kaotamist, mis põhineb tema kodakondsusel või asjaolul, et ta on asutatud teises liikmesriigis kui see, kus teenust tuleb osutada, vaid ka kõigi piirangute kaotamist – isegi juhul kui need laienevad vahet tegemata nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele –, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta samalaadseid teenuseid seaduslikult osutab (12. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑475/11: Konstantinides, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
EL toimimise lepingu nimetatud sätte ulatus on seega laiem kui ELTL artiklis 18 sätestatud diskrimineerimiskeelul.
Järelikult, ehkki liikmesriikidel on ELTL artikli 58 lõike 1 rakendamisel õigus kehtestada lennutransporditeenuste osutamisele kolmandate riikide ja liidu vahel teatavaid piiranguid, kuivõrd liidu seadusandja – nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 39 – ei ole tarvitanud talle ELTL artikli 100 lõikest 2 tulenevat pädevust seda tüüpi teenuste liberaliseerimiseks, jäävad need liikmesriigid siiski seotuks ELTL artiklis 18 sätestatud diskrimineerimiskeelu üldpõhimõttega.
Ka ei näi niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ELTL artikli 18 kohaldatavust küsimuse alla seadvat 13. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas
C-49/89: Corsica Ferries (Prantsusmaa) (EKL 1989, lk 4441)
ega 7. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-17/90: Pinaud Wieger (EKL 1991, lk I-5253)
, millele tuginesid Prantsusmaa ja Saksamaa valitsused ja mis käsitlevad olukordi, milles Euroopa Liidu Nõukogu ei olnud veel vastu võtnud norme teenuste osutamise vabaduse rakendamiseks mere‑ ja maanteetranspordi valdkondades.
Euroopa Kohus ei käsitlenud neis kohtuasjades kõne all olnud norme mitte EMÜ artikli 7 (millest sai ELTL artikkel 18) vaatepunktist, vaid EMÜ lepingu teenuste osutamise vabadust käsitlevate sätete vaatepunktist, st seadusandlikus kontekstis, mis erineb käesoleva kohtuotsuse punktides 41–52 käsitletust.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte sätestav ELTL artikkel 18 on kohaldatav niisuguses olukorras nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus esimene liikmesriik nõuab lennuettevõtjalt, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, et see ettevõtja hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba.
Teine ja kolmas küsimus
Teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ELTL artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus esimese liikmesriigi normid, mis nõuavad (nende järgimata jätmist trahviga sanktsioneerides), et lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi välja antud lennutegevusluba, hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba, ning mis seavad selle loa saamise sõltuvusse niisuguse tõendi esitamisest, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.
Selles osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kodanike ja mittekodanike võrdse kohtlemise põhimõte keelab mitte ainult ilmselge diskrimineerimise kodakondsuse alusel või äriühingute puhul nende asukoha tõttu, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis mõne muu tunnuse järgi vahet tehes toob faktiliselt kaasa samasuguse tagajärje (27. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-115/08: ČEZ, EKL 2009, lk I-10265
, punkt 92 ja eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger, punkt 32).
Ühe liikmesriigi õigusnormid, nt põhikohtuasjas kõne all olevad, mille järgi on nõutud, et lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba, sätestavad vaheteo kriteeriumi, mis toob faktiliselt kaasa sama tagajärje nagu kodakondsusel põhinev kriteerium.
Kuna vastavalt määruse nr 1008/2008 artikli 4 punktile a annab lennutegevusloa välja selle liikmesriigi pädev asutus, kus on ettevõtja peamine tegevuskoht sama määruse artikli 2 punkti 26 mõttes, asetavad niisugused normid praktikas ebasoodsasse olukorda ainult need lennuettevõtjad, kelle asukoht on muus liikmesriigis.
See on nii veelgi enam selle tõttu, et esimese liikmesriigi õigusnormid (nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjas), panevad üksnes teise liikmesriigi lennutegevusloaga lennuettevõtjale kohustuse esitada – selleks, et saada kolmandatest riikidest väljuvate lendude korral luba esimese liikmesriigi õhuruumi siseneda – tõend, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.
Sellist erinevat kohtlemist saab õigustada vaid juhul, kui see põhineb asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel objektiivsetel ja siseriiklikus õiguses õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsetel kaalutlustel (15. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-209/03: Bidar, EKL 2005, lk I-2119
, punkt 54 ja eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger, punkt 35).
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et prokuratuur on seisukohal, et põhikohtuasjas kõne all olev Saksa õhuruumi sisenemise loa nõue vastab riigi majanduse ja ohutuse kaitse imperatiivsetele nõuetele.
Mis puudutab riigi majanduse kaitset, siis tuleb märkida, et tegemist on puhtmajandusliku eesmärgiga, mis ei saa õigustada niisugust erinevat kohtlemist nagu põhikohtuasjas (vt analoogia alusel põhivabaduste piirangute õigustatuse kohta 5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-398/95: SETTG (EKL 1997, lk I-3091
, punkt 23 ja 7. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-20/09: komisjon vs. Portugal (EKL 2011, lk I-2637
, punkt 65).
Ohutuse eesmärk on küll vaieldamatult legitiimne eesmärk, ent sellele ei saa põhikohtuasjas siiski põhjendatult tugineda.
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et Saksa õhuruumi sisenemise loa saamine on lisaks asjaomaste siseriiklike lennuettevõtjate kättesaadavust välistava tõendi esitamisele seatud muu hulgas sõltuvusse tõendist tsiviilvastutuskindlustuse olemasolu kohta ja lennuettevõtja sertifikaadist (AOC). Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et neis dokumentides kajastuvaid asjaolusid on juba kontrollinud Austria Vabariik, kes andis International Jet Management’ile lennutegevusloa.
Sellega seoses olgu öeldud, et tingimuste hulgas, mille täidetuse alusel liikmesriigi pädev asutus ettevõtjale lennutegevusloa annab, on määruse nr 1008/2008 artikli 4 punkti h kohaselt tingimus, et ettevõtja järgib artiklis 11 ja määruses nr 785/2004 täpsustatud kindlustusnõudeid. Määruse nr 1008/2008 artikli 4 punkti b ja artikli 6 lõike 1 kohaselt võib niisugune ametiasutus anda lennutegevusloa üksnes juhul, kui taotleval ettevõtjal on kehtiv lennuettevõtja sertifikaat. Vastavalt kõnealuse määruse artikli 2 punktis 8 toodud definitsioonile tõendab lennuettevõtja sertifikaat, et ettevõtjal on professionaalsed võimed ja organisatsioon, et tagada selles sertifikaadis nimetatud tegevuste ohutus, nagu on sätestatud kohaldatava ühenduse või siseriikliku õiguse vastavates sätetes.
Seega ei ole taotletava legitiimse eesmärgiga proportsionaalne asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik kohustab sellist lennuettevõtjat nagu International Jet Management, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, taotlema oma õhuruumi sisenemiseks niisugust luba, nagu põhikohtuasjas. Ohutuse eesmärke, millele viitab prokuratuur, võeti juba arvesse, kui Austria pädev ametiasutus andis International Jet Management’ile lennutegevusloa (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger, punkt 42).
Lisaks olgu öeldud, et Saksamaa valitsus märkis kohtuistungil, et teise liikmesriigi antud lennutegevusloaga lennuettevõtjatelt, kes teostavad lende kolmandast riigist loa andnud teise liikmesriigi territooriumile, vahemaandumisega Saksamaal, siis ei nõuta neilt Saksa õhuruumi sisenemise luba. Kuna Saksa Liitvabariik ei ole täpsustanud põhjuseid, mille tõttu niisuguses olukorras saab ohutusega seotud huvid tähelepanuta jätta, siis ei näi igatahes olevat võimalik põhikohtuasjas kõne all olevat normistikku niisuguste huvidega õigustada.
Eeltoodust tuleneb, et niisugused õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast kodakondsuse alusel diskrimineerimist, mida võimendab nende normide järgimata jätmise korral määratav trahv (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Neukirchinger, punkt 43).
Seega tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et ELTL artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus esimese liikmesriigi normid, mis nõuavad (nende järgimata jätmist trahviga sanktsioneerides), et lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba, ning mis seavad selle loa saamise sõltuvusse niisuguse tõendi esitamisest, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte sätestav ELTL artikkel 18 on kohaldatav niisuguses olukorras nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus esimene liikmesriik nõuab lennuettevõtjalt, kellel on teise liikmesriigi välja antud kehtiv lennutegevusluba, et see ettevõtja hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba.

2.
ELTL artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus esimese liikmesriigi normid, mis nõuavad (nende järgimata jätmist trahviga sanktsioneerides), et lennuettevõtja, kellel on teise liikmesriigi antud lennutegevusluba, hangiks esimese liikmesriigi õhuruumi sisenemiseks loa selliste mitteregulaarsete tellimuslendude puhul, mis väljuvad kolmandatest riikidest ja suunduvad nimetatud esimesse liikmesriiki, ehkki niisugust luba ei nõuta lennuettevõtjatelt, kellel on esimese liikmesriigi antud lennutegevusluba, ning mis seavad selle loa saamise sõltuvusse niisuguse tõendi esitamisest, mis näitab, et esimese liikmesriigi ametiasutuse antud lennutegevusloaga lennuettevõtjad ei saa või ei suuda asjaomaseid lende teostada.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.