CELEX: 62006TJ0039
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Vainojamība pārkāpjošajā rīcībā
Naudas sodi
Samērīgums
Pārkāpuma smagums un ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
Transcatab SpA
, ir šobrīd likvidācijas procesā esoša Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde. Šīs lietas faktu
rašanās laikā
Transcatab
bija
Standard Commercial Corp.
(turpmāk tekstā – “
SCC
”), viena no pasaulē lielākajiem tabakas lapu tirgotājiem, pilnībā piederoša Itālijas meitassabiedrība. 2005. gada 13. maijā,
proti, administratīvā procesa laikā,
SCC
apvienojās ar
Dimon, Inc.
, izveidojot jaunu vienību ar nosaukumu
Alliance One International, Inc
. (turpmāk tekstā – “
Alliance One
”), kas pilnībā kontrolēja
Transcatab
.
1.
Administratīvais process
2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par
[EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas
tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(
APTI
, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Itālijas Tabakas savienība).
2002. gada 19. februārī Komisija saņēma
Deltafina SpA,
pārstrādātāja, kas bija
APTI
loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas
samazināšanu karteļu gadījumos  (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

APTI
biroja sanāksme notika 2002. gada 4. aprīlī. Šajā sanāksmē
Deltafina
informēja dalībniekus, tostarp
Transcatab
un
Dimon Italia Srl
(
Dimon
meitassabiedrība, kas kļuva par
Mindo Srl
), par savu pieteikumu par atbrīvojumu un par Komisijas lēmumu piešķirt tai nosacītu atbrīvojumu.
Tajā pašā dienā Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu un,
pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no
Dimon Italia
, kā arī, dažas stundas vēlāk, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no
Transcatab
.
Komisija 2002. gada 9. aprīlī paziņoja, ka ir saņēmusi
Transcatab
pieteikumu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 25. punktu.
Transcatab
2002. gada 10. aprīlī iesniedza jaunu pieteikumu, kurš sastāvēja no skaidrojuma un 44 pielikumiem. Komisija 2002. gada 30. aprīlī
paziņoja arī par tā saņemšanu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 25. punktu.
2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes
Dimon Italia
un
Transcatab
, kā arī
Trestina Azienda Tabacchi SpA
un
Romana Tabacchi SpA
telpās.
2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja
Dimon Italia
un
Transcatab
, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par
sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot samazinājumu attiecīgi 30–50 %
un 20–30 % apmērā no naudas soda, kas tiem attiecīgi tiktu uzlikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem gadījumā, ja nebūtu
notikusi sadarbība.
2004. gada 25. februārī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām,
tostarp
Transcatab
,
Deltafina
,
Dimon Italia un Romana Tabacchi
(turpmāk tekstā – “pārstrādātāji”) un atsevišķu pārstrādātāju mātessabiedrībām, tostarp
SCC, Dimon
un
Deltafina
mātessabiedrībai
Universal Corp.
Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija iespēja sniegt atbildes rakstveidā un 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā.
Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts minētā paziņojuma par iebildumiem papildinājums par to, ka
Deltafina
nav pildījusi paziņojumā par sadarbību paredzēto pienākumu sadarboties saistībā ar tās pieteikuma par atbrīvojumu izpaušanu
(skat. iepriekš 4. punktu), 2005. gada 1. martā notika otra uzklausīšana.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, Komisija pieņēma 2005. gada 20. oktobra lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
publicēts 2006. gada 13. februāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 45. lpp.).
2.
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētais lēmums attiecas uz horizontālu aizliegtu vienošanos, kuru pārstrādātāji īstenoja Itālijas jēltabakas tirgū.
Minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laikā no 1995. gada līdz 2002. gada sākumam pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības
nosacījumus jēltabakas iepirkumam Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu no ražotājiem, gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”,
konkrētāk, nosakot cenu un sadalot tirgu.
Apstrīdētais lēmums attiecas arī uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās,
kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā
APTI
noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar
Unitab
, un
Unitab
noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veda sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar
APTI
.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts
pārkāpums (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā tā atbildību par pārstrādātāju aizliegto vienošanos attiecināja uz pārstrādātājiem, kā
arī uz
Universal
un
Alliance One
kā sabiedrību, kas izveidojusies, apvienojoties
Dimon Inc.
un
SCC
.
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija uzlika naudas sodus iepriekšējā punktā minētajiem uzņēmumiem, kā arī
APTI
un
Unitab
(skat. tālāk 71. punktu).

Apstrīdētā lēmuma adresāti
Apstrīdētā lēmuma 325.–351. apsvērums ir veltīts lēmuma adresātu noteikšanai.
Vispirms Komisija ir atsaukusies uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “uzņēmuma” jēdziens, ievietots konkurences tiesību
kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido
vairākas fiziskas vai juridiskas personas (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).
Pēc tam Komisija ir norādījusi, ka ir pierādīts, ka
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
un
Romana Tabacchi
, tāpat kā
APTI
un
Unitab
attiecīgo pārkāpumu norises laikā bija tieši piedalījušies konstatētajos pārkāpumos un ka līdz ar to katrs no šiem uzņēmumiem
un apvienībām ir apstrīdētā lēmuma adresāts (apstrīdētā lēmuma 327. apsvērums).
Komisija savu analīzi ir turpinājusi, apskatot jautājumu par attiecīgo mātessabiedrību vainojamību par noteiktu to meitassabiedrību
(
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
) pārkāpjošo rīcību. Šajā ziņā tā ir atgādinājusi, ka pārkāpumu laikā
Deltafina
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
Universal
,
Dimon Italia
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
Dimon
, un
Transcatab
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
SCC
(apstrīdētā lēmuma 328. apsvērums).
Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši judikatūrai mātessabiedrību var atzīt par atbildīgu par tās meitassabiedrības prettiesisku
rīcību, ja šī pēdējā pati autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū. Šajā sakarā tā atgādināja, ka var uzskatīt – ja mātessabiedrībai
pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas, tai ir izšķiroša ietekme uz meitassabiedrības rīcību, ja tā izdara EKL
81. panta 1. punkta pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 329. un 330. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā tā secināja, ka attiecībā uz
Deltafina
,
Dimon
un
Transcatab
varēja leģitīmi pieņemt, ka tām “trūka autonomijas”, ciktāl tās pilnībā piederēja vai –
Dimon Italia
gadījumā – bija pilnībā piederējušas attiecīgajām mātessabiedrībām.
Katrā ziņā noraidot apgalvojumu, ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzījušas minētās sabiedrības, ka bija
jāpastāv citiem apstākļiem, izņemot pilnīgu kontroli, lai parādītu izšķirošu ietekmi, Komisija precizēja, ka šādas ietekmes
prezumpcija pilnībā kontrolētas meitassabiedrības gadījumā bija atspēkojama. Pierādījums par pretējo esot bijis jāiesniedz
personai, kas vēlas atspēkot šādu prezumpciju, sniedzot “spēcīgus pierādījumus”, kas nevar būt vispārīgi apgalvojumi, kas
nav pamatoti ar pārliecinošiem pierādījumiem (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija pēc tam pārbaudīja mātessabiedrību, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, izvirzītos argumentus.
Komisija vispirms noraidīja vispārīgo argumentu, kuru izvirzīja iesaistītās mātessabiedrības, par vietējās vadības pilnīgu
atbildību par attiecīgo meitassabiedrību darbību. Tā uzskata, ka apstāklis, ka
Dimon
un
SCC
ir saglabājušas esošo vadību, pilnībā pārņemot savu meitassabiedrību kapitāldaļas, nenozīmē, ka minētās mātessabiedrības neīsteno
izšķirošu ietekmi uz savām attiecīgajām Itālijas meitassabiedrībām, jo bieži vien pilnīgi piederošas meitassabiedrības vietējai
vadībai tiek uzticēta ikdienas darbību pārvaldība (apstrīdētā lēmuma 338. apsvērums).
Komisija uzskata, ka neviens no šiem uzņēmumiem vispārējā veidā nav pierādījis savas grupas specifiku, kura noteiktu, ka tās
meitassabiedrības darbības ir būtiski neatkarīgas no grupas ietekmes (apstrīdētā lēmuma 339. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija analizēja starp
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
un to attiecīgajām mātessabiedrībām pastāvošo ekonomisko saišu ciešumu, kas esot parādījis, ka Itālijas meitassabiedrības
veidoja vienotu ekonomisku vienību ar pārējo grupas daļu. Komisija šajā sakarā norādīja, ka attiecīgās uzņēmumu grupas bija
pasaules vislielākie tabakas lapu tirgotāji un tie bieži iepirka un pārdeva to Itālijas meitassabiedrību nopirkto tabaku (apstrīdētā
lēmuma 340. apsvērums).
Attiecībā uz
SCC
Komisija norādīja, ka, pirms tā iegādājās visas
Transcatab
kapitāldaļas, tā kontrolēja to kopā ar Itālijas partneri. Līdz ar to apstāklis, ka
SCC
pēc šīs iegūšanas nebija “neko mainījusi [meitassabiedrības] vadībā, nebija uzskatāms par pierādījumu, ka tā nebija īstenojusi
nekādu ietekmi uz vadītājiem pēc tam, kad bija kļuvusi par pilnīgu īpašnieku. It īpaši attiecībā uz izpildvaras deleģēšanu
Transcatab
ģenerāldirektoram Komisija ir paziņojusi, ka tās rīcībā nav bijusi nekāda informācija, kas tai ļautu konstatēt, ka to nebija
iecēlusi
SCC
tāpat kā pārējos valdes locekļus (apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērums).
Komisija turpinājumā noraidīja
SCC
argumentu, ka starp to un tās meitassabiedrību nepastāvēja nekāda saziņa (apstrīdētā lēmuma 343. un 344. apsvērums).
Tā šajā sakarā norādīja, ka
Transcatab
darbības tika uzskatītas par darbībām, ko veikusi
Standard Commercial Tobacco Co.
,
Inc.
, sabiedrība, kas bija
SCC
uzņēmumu grupas dalībniece un kas pilnībā piederēja
SCC
, un ka tās izvērtēja saistībā ar grupas darbībām, aptverot
SCC
grupas pārdotās [preces] cigarešu ražotājiem. Tā secināja, ka par
Transcatab
darbības rezultātiem ziņoja uzņēmumu grupas augstākajai vadībai un rezultāti pēc tam tika konsolidēti (apstrīdētā lēmuma 344. apsvērums).
Komisija precizēja, ka, ievērojot to, ka grupas, pie kurām piederēja
Transcatab
un
Dimon Italia
pārkāpuma norises laikā, bija beigušas pastāvēt pēc to apvienošanās jaunajā vienībā
Alliance One
, šī vienība kā šo divu grupu tiesību pārņēmēja ir apstrīdētā lēmuma adresāte (apstrīdētā lēmuma 349. apsvērums).
Ņemot vērā šos dažādos apstākļus, Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā secināja, ka
Deltafina
,
Universal
,
Mindo
(iepriekš –
Dimon Italia
),
Transcatab
,
Alliance One
,
Romana Tabacchi
,
APTI
un
Unitab
ir jāatzīst par atbildīgām par pārkāpumu un jāatzīst par apstrīdētā lēmuma adresātēm.

Naudas soda apmēra noteikšana
Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija izskatīja jautājumu par lēmuma adresātiem uzliekamajiem naudas sodiem.
Naudas sodu apmēru Komisija nosaka, pamatojoties uz attiecīgo pārkāpumu smagumu un ilgumu, kas ir divi kritēriji, kas tieši
minēti Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktā un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 356. un
357. apsvērums).
Naudas sodu sākumsummas noteikšana
Attiecībā uz izskatāmā pārkāpuma smagumu Komisija atgādināja, ka, lai novērtētu šo faktoru, tai ir jāņem vērā tā raksturs,
tā faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjoms (apstrīdētā lēmuma
365. apsvērums).
Komisija norādīja, ka Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas
kvotas, kas 2001. gadā, proti, pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, bija EUR 67,338 miljoni (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).
Attiecībā uz pārkāpuma raksturu, Komisija to uzskatīja par sevišķi smagu, jo tas attiecās uz jēltabakas šķirņu iepirkuma cenu
noteikšanu Itālijā un iepirkto daudzumu sadali. Komisija piebilda, atsaucoties uz minētā lēmuma daļu par konkurences ierobežojuma
analīzi (272. un nākamie apsvērumi), ka aizliegta vienošanās iepirkuma jomā var kropļojoši ietekmēt ražotāju produktivitāti,
kā arī ierobežot konkurenci starp pārstrādātājiem pakārtotos tirgos. Tā arī apstiprināja, ka tas tā ir it īpaši tad, ja, kā
tas ir šajā gadījumā, prece, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, (jēltabaka) ir būtiska “izejviela” pakārtotā ražošanas
procesa dalībniekiem, šajā lietā – tabakas pirmapstrādē un pārstrādātās tabakas tirdzniecībā (apstrīdētā lēmuma 367. un 368. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā Komisija no iepriekšminētajiem apsvērumiem ir secinājusi, ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums
ir kvalificējams kā sevišķi smags.
Apstrīdētā lēmuma 370.–376. apsvērumā Komisija ir vērtējusi jautājumu par “konkrēto nozīmi” un par “preventīvo iedarbību”.
Attiecībā uz to tā norādīja, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā “katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tā prettiesiskās
rīcības iespējamās sekas” (apstrīdētā lēmuma 370. apsvērums).
Tādējādi Komisija uzskatīja, ka naudas sodi ir jānosaka, vadoties no katra attiecīgā dalībnieka pozīcijas tirgū (apstrīdētā
lēmuma 371. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija uzskatīja, ka
Deltafina
uzliktā naudas soda sākumsummai ir jābūt visaugstākajai, jo tā izrādījās vislielākais iepircējs, tās tirgus daļai 2001. gadā
sasniedzot aptuveni 25 % (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums).
Ievērojot, ka tām 2001. gadā piederēja mazākas tirgus daļas, aptuveni 9–11 %, Komisija uzskatīja, ka
Transcatab
,
Dimon Italia
un
Romana Tabacchi
“ir jāpārgrupē” un ka to naudas soda sākumsummai ir jābūt mazākai (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).
Komisija tomēr uzskatīja, ka sākumsummai, kas atspoguļotu vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekama preventīva iedarbība attiecībā
uz
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Transcatab
, jo, neraugoties uz to relatīvi ierobežoto apgrozījumu, katra no tām piederēja vai –
Mindo
gadījumā – bija piederējusi multinacionālām uzņēmumu grupām, kas, apveltītas ar ievērojamu ekonomisko un finanšu ietekmi,
bija galvenie pasaules tabakas tirgus dalībnieki un darbojās dažādos līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos
tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).
Līdz ar to, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, Komisija uzskatīja, ka sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz
Deltafina
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Transcatab
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādas naudas soda sākumsummas:
–
Deltafina
:                         EUR 37,5 miljoni;
–
Transcatab
:                         EUR 12,5 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
):              EUR 12,5 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:                EUR 10 miljoni.
Naudas soda pamatsummas noteikšana
Apstrīdētā lēmuma 377. un 378. apsvērumā Komisija vērtēja jautājumu par pārkāpuma ilgumu.
Tā uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās, kuru īstenoja pārstrādātāji, sākās 1995. gada 29. septembrī un, saskaņā ar pārstrādātāju
paziņojumiem, pārstāja pastāvēt 2002. gada 19. februārī. Tādēļ Komisija uzskatīja, ka pārstrādātājiem, izņemot
Romana Tabacchi
, kuras dalība notika īsāku laiku, uzliktajām naudas soda sākumsummām ir jāpiemēro palielinājums par 60 %.
Apstrīdētā lēmuma adresātiem uzlikto naudas sodu pamatsummas tādējādi bija noteiktas šādi:
–
Deltafina
:                         EUR 60 miljoni;
–
Transcatab
:                         EUR 20 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
):              EUR 20 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:                EUR 12,5 miljoni.
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Komisija apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā vērtēja, vai ir jāņem vērā atbildību mīkstinoši apstākļi.
Konkrētāk, attiecībā uz
Transcatab
tā noraidīja visus tās argumentus, kas ir vērsti uz atbildību mīkstinošu apstākļu atzīšanu attiecībā uz šo [uzņēmumu].
Vispirms Komisija norādīja, ka pārstrādātāju īstenotā aizliegtā vienošanās nebija saistīta ar starpuzņēmumu nolīgumiem, kas
noslēgti
APTI
ietvaros. Tā secināja, ka Itālijas tiesiskais regulējums nebija veicinājis pārstrādātāju rīcību, tādēļ tie nevarēja saņemt
nekādu naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz šo argumentu (apstrīdētā lēmuma 381. apsvērums).
Komisija noraidīja pārstrādātāju argumentu, saskaņā ar kuru tiem būtu bijis jāsaņem samazinājums, tādēļ ka tie pārtrauca pārkāpumu
pirms Komisijas iejaukšanās. Komisija atgādināja judikatūru, saskaņā ar kuru lietās, kas saistītas ar smagiem konkurences
noteikumu pārkāpumiem, kur lietas dalībnieki ir zinājuši vai viņiem noteikti ir bijis jāzina, ka viņu rīcība pašos pamatos
ir bijusi nelikumīga, fakts, ka viņi izbeidz pārkāpjošo rīcību pirms Komisijas iejaukšanās, principā nevar būt tāds, kura
dēļ tiek samazināta aprēķinātā naudas soda summa (apstrīdētā lēmuma 382. apsvērums).
Tāpat Komisija apstiprināja, ka nevar uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās netika īstenota, jo no faktu apraksta izrietēja, ka
lietas dalībnieki nodrošināja aizliegtās vienošanās īstenošanos, it īpaši, regulāri piedaloties sanāksmēs un apmainoties ar
informāciju par cenām un daudzumiem iepirkumu laikā (apstrīdētā lēmuma 383. apsvērums).
Visbeidzot Komisija noraidīja
Transcatab
izvirzīto argumentu, ka būtu jāņem vērā Itālijas jēltabakas tirgus īpašais sociālekonomiskais konteksts, nosakot naudas soda
summu, piemērojot Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK
līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), 5. punkta b) apakšpunktu. Komisija
norādīja, ka minētā Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta piemērošana bija izņēmuma gadījums un ka izskatāmajai lietai nebija
tādu pašu vai līdzīgu raksturlielumu kā lietā, kuru
Transcatab
minēja, pamatojot savu argumentu. Komisija vēl piebilda, ka netika atzīts, ka nelikumīgu prakšu, kas skar tabakas nozari
noteiktos Itālijas reģionos, pastāvēšanai varētu būt bijusi izšķiroša loma attiecīgo prakšu provocēšanā un ka tirgus kopējās
organizācijas reformas ietekme bija pārāk neskaidra un attālināta laikā, lai pamatoti varētu ņemt vērā atbildību mīkstinošo
apstākli (apstrīdētā lēmuma 384. apsvērums).
Komisija ņēma vērā
Deltafina
īpašo situāciju un secināja, ka tās naudas sods ir jāsamazina par 50 % sakarā ar to, ka tā sadarbojās (apstrīdētā lēmuma
385.–398. apsvērums).
Pēc atbildību mīkstinošo apstākļu piemērošanas Komisija noteica šādas naudas sodu summas (apstrīdētā lēmuma 399. apsvērums):
–
Deltafina
:                         EUR 30 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
):              EUR 20 miljoni;
–
Transcatab
:                         EUR 20 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:                EUR 8,75 miljoni.
Visbeidzot Komisija atgādināja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu naudas sods, kas uzliekams katram uzņēmumam
un uzņēmumu apvienībai, kas piedalījās pārkāpumā, nedrīkst pārsniegt 10 % no kopējā iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma.
Tā piebilda, ka, ciktāl attiecīgie uzņēmumi ietilpst uzņēmumu grupā, ir pierādīts, ka šie uzņēmumi atrodas savu mātessabiedrību
izšķirošā ietekmē un līdz ar to, tā kā pēdējās minētās ir solidāri atbildīgas par naudas sodu, kas uzlikts to meitassabiedrībai,
tieši grupas kopējais apgrozījums ir jāņem vērā, lai noteiktu iepriekš minēto 10 % maksimālo robežu (apstrīdētā lēmuma 400. un
401. apsvērums).
Šajā sakarā tā norādīja, ka
Romana Tabacchi
uzliktais naudas sods nedrīkst pārsniegt EUR 2,05 miljonus un ka nav jāsamazina pārējie naudas sodi atbilstoši šai normai
(apstrīdētā lēmuma 402. un 403. apsvērums).
Paziņojuma par sadarbību piemērošana
Apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērumā Komisija lēma par paziņojuma par sadarbību piemērošanu.

Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
visas trīs pieprasīja minētā paziņojuma piemērošanu. Attiecībā uz
Deltafina
Komisija atgādināja, ka tā sabiedrībai ir piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu. Turklāt Komisija precizēja, ka tā ir nonākusi
pie sākotnējā secinājuma, ka
Dimon Italia
un
Transcatab
ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedza pierādījumus par iespējamo pārkāpumu, kuriem bija būtiska
pievienotā vērtība saistībā ar pierādījumiem, kuri jau bija tās rīcībā, saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 22. punktu (apstrīdētā
lēmuma 405.–407. apsvērums).
Izvērtējusi
Deltafina
situāciju un secinājusi, ka tai nevar piešķirt atbrīvojumu tādēļ, ka tā nav pildījusi paziņojumā par sadarbību paredzēto
pienākumu sadarboties (skat. apstrīdētā lēmuma 408.–484. apsvērumu un iepriekš 4. un 10. punktu), Komisija vērtēja
Dimon Italia
un
Transcatab
gadījumus.
Pirmkārt, Komisija secināja, ka tas, ka
Deltafina
netika piešķirts galīgs atbrīvojums, nekādā veidā tieši neietekmēja veidu, kādā paziņojums par sadarbību bija piemērojams
Dimon Italia
un
Transcatab
(apstrīdētā lēmuma 485.–491. apsvērums).
Otrkārt, tā noteica naudas sodu samazinājumu, kuru varētu piemērot saskaņā ar minēto paziņojumu, it īpaši
Transcatab
.
Šajā sakarā Komisija vispirms konstatēja, ka
Transcatab
bija ievērojusi nosacījumus, kuri tai bija noteikti, proti, tā bija pārtraukusi savu dalību pārkāpumā, vēlākais, dienā, kad
tika iesniegti pierādījumi (apstrīdētā lēmuma 492. un 493. apsvērums).
Turpinājumā Komisija apstiprināja, ka, lai noteiktu samazinājuma līmeni, tā ņēma vērā brīdi, kad tika iesniegti pierādījumi,
ciktāl tiem bija pievienotā vērtība, kā arī uzņēmumu sniegtās sadarbības plašumu un ilgumu pēc datuma, kurā iesniegti pierādījumi
(apstrīdētā lēmuma 494. apsvērums).
Tādējādi, pirmkārt, Komisija norādīja, ka
Transcatab
savu pieteikumu par iecietību bija iesniegusi vēl pirms aktīvu pārbaudes pasākumu īstenošanas, ka tās pieteikums attiecās
uz visu pārkāpuma laiku un ka iesniegtie pierādījumi apstiprināja tos pierādījumus, kuri jau bija Komisijas rīcībā (apstrīdētā
lēmuma 495. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā tieši uz
Transcatab
iesniegtajiem dokumentiem Komisija atzina, ka faktu uzskaitījums, kas no tiem izrietēja, bija īpaši detalizēts un ka tas
bija īpaši noderīgs, lai izprastu pārkāpumu un, it īpaši, dažus tā apstākļus (piemēram, 1999. gada starpuzņēmumu nolīgumu
par tabakas pārprodukciju 1998. gadā). Tomēr tā norādīja, ka tai jau bija zināmi visi fakti, par kuriem
Transcatab
iesniedza pierādījumus (apstrīdētā lēmuma 497. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija arī atzina, ka
Transcatab
bija turpinājusi sadarboties visa procesa laikā un ka nav apstrīdējusi faktus, uz kuriem Komisija balstījās paziņojumā par
iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 498. apsvērums).
Tādēļ Komisija secināja, ka
Transcatab
būtu jāsaņem vislielākais naudas soda apmēra samazinājums, kāds paredzēts attiecīgajā diapazonā, proti, samazinājums par
30 % (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums).
Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija visbeidzot noteica (skat. apstrīdētā lēmuma 2. pantu) šādus naudas
sodu apmērus, kuri uzliekami uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:
–
Deltafina
un
Universal
solidāri: EUR 30 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Alliance One
: EUR 10 miljoni,
Alliance One
esot atbildīgai par visu summu un
Mindo
esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3 990 000;
–
Transcatab
un
Alliance One
solidāri: EUR 14 miljoni;
–
Romana Tabacchi
: EUR 2,05 miljoni;
–
APTI
: EUR 1000;
–
Unitab
: EUR 1000.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 24. janvārī,
Alliance One
cēla prasību par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu (lieta T‑25/06). Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā
iesniegts 2006. gada 3. februārī,
Transcatab
cēla šo prasību.
Savā prasības pieteikumā
Alliance One
lūdza iepriekš minēto lietu apvienot ar šo lietu. Tādu pašu lūgumu savā prasības pieteikumā iesniedza arī
Transcatab
.
Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu par lietu apvienošanu.
2009. gada 24. novembrī Vispārējā tiesa tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva
Transcatab
rakstisku jautājumu, uz kuru tā atbildēja noteiktajā termiņā. 2010. gada 4. februārī Komisija iesniedza savus apsvērumus
par
Transcatab
atbildi.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
aicināja
Transcatab
iesniegt dokumentu. Dokuments tika iesniegts noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2010. gada
30. novembra tiesas sēdē.
Tiesas sēdē Vispārējā tiesa aicināja
Transcatab
saskaņā ar Reglamenta 64. pantu iesniegt vēl vienu dokumentu.
Transcatab
dokumentu iesniedza 2010. gada 22. decembrī.

Transcatab
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        samazināt tai uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        saskaņā ar pilnvarām, kas tai piešķirtas saskaņā ar EKL 229. pantu, noteikt naudas soda summu EUR 15 miljonu apmērā;
–        piespriest
Transcatab
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Pamatojot savu prasību,
Transcatab
izvirzīja piecus pamatus, no kuriem daži iedalīti vairākās daļās. Saskaņā ar pirmo pamatu
Transcatab
pēc būtības apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, pasludinot
Alliance One
par atbildīgu par tās rīcību, ka Komisija neesot pietiekami pamatojusi savu nostāju šajā sakarā un ka tā arī esot pārkāpusi
tās tiesības uz aizstāvību. Otrais pamats ir par to, ka, nosakot naudas sodu, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, nav norādīts
pamatojums un pamatojums ir neloģisks, ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību, kā arī nav ievērots samērīguma princips, vienlīdzīgas
attieksmes princips un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips. Trešais pamats ir saistīts ar kļūdu tiesību piemērošanā
un pamatojuma trūkumu, nosakot naudas sodu saistībā ar pārkāpuma ilguma izvērtēšanu, ar
ne bis in idem
principa pārkāpumu saistībā ar
APTI
uzlikto naudas sodu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Saistībā ar ceturto pamatu
Transcatab
apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini uzskatījusi, ka neviens no tās minētajiem atbildību mīkstinošajiem apstākļiem
nav piemērojams. Saistībā ar piekto pamatu tā visbeidzot apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot paziņojumu par
sadarbību.
Komisija uzskata, ka savā trešajā pamatā
Transcatab
ir atkāpusies no savas iepriekšējās sadarbības, kas izpaudās, neapstrīdot faktus, kas konstatēti paziņojumā par iebildumiem.
Tādēļ Komisija, iesniedzot pretprasību, lūdza Vispārējo tiesu mainīt
Transcatab
naudas soda samazinājumu no 30 % uz 25 % un tādējādi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, noteikt naudas sodu EUR 15 miljonu
apmērā.
1.
Par pirmo pamatu saistībā ar
Transcatab
mātessabiedrības vainojamību pārkāpumā

Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar nepareizu judikatūras izpratni, iesniegto pierādījumu noliegšanu un tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmām kārtām,
Transcatab
apšauba apstrīdētā lēmuma secinājumus, saskaņā ar kuriem ar to vien, ka pārkāpuma laikā
SCC
piederēja viss tās kapitāls, pietiek, lai uzskatītu, ka tā ir atbildīga par meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību. Šāda prezumpcija
esot pretrunā judikatūrai.
Transcatab
apgalvo, ka Komisijai jāpierāda, ka pastāv citas pazīmes, kas ļautu uzskatīt, ka mātessabiedrībai ir bijusi izšķiroša ietekme
uz tās meitassabiedrību. Šajā lietā Komisija esot aprobežojusies vien ar to, ka pieņēma, ka
SCC
ir atbildīga, un nesniedza citus pierādījumus, lai pamatotu šādu atbildību. Tādējādi tā esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu,
kurš attiecoties nevis uz
Transcatab
vai tās mātessabiedrību, bet gan uz pašu Komisiju.
Otrām kārtām,
Transcatab
apgalvo, ka
SCC
Komisijai ir sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tai nav bijusi saistība ar
Transcatab
rīcību. Šie pierādījumi attiecoties gan uz Itālijas tirgus patieso situāciju, gan uz
SCC
grupas struktūras raksturojumu, kas liecinot par tās meitassabiedrību neatkarību. Turklāt tie esot liecinājuši arī par tās
valdes un ģenerāldirektora autonomiju.

Transcatab
savā replikā turklāt apgalvo, ka Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru prezumpciju par izšķirošu ietekmi varot apstrīdēt
vienīgi tad, ja līdzdalībai ir bijis tīri finanšu raksturs, ir pretrunā judikatūrai. Tā uzskata, ka Komisija nav rūpīgi izvērtējusi
pierādījumus, kas sniegti administratīvā procesa laikā, un esot aprobežojusies ar visu argumentu atspēkošanu, balstoties uz
nepamatotiem aizspriedumiem. Pirmkārt, apgalvojums, ka esot maz ticams, ka mātessabiedrība varētu pilnībā deleģēt meitassabiedrības
pārvaldību, neesot pamatots. Faktiski, kā
Transcatab
to esot pierādījusi administratīvā procesa laikā, grupas sazarotā struktūra neļaujot veikt vienotu pārvaldību. Otrkārt, Komisija
prezumpciju par izšķirošu ietekmi esot piemērojusi pat par laikposmu, kad
SCC
īpašumā bija tikai 50 %
Transcatab
kapitāldaļu, lai gan pēdējā minētā un
SCC
bija pierādījušas, ka
Transcatab
valde un ģenerāldirektors, kuram nodotas visas sabiedrības pārvaldības pilnvaras, tika iecelti, pirms
SCC
ieguva ekskluzīvu kontroli pār
Transcatab
. Treškārt, tas, ka daži dokumenti bija rakstīti angļu valodā, neesot pietiekami, lai pierādītu mātessabiedrības ietekmi uz
Transcatab
saimnieciskās darbības pārvaldību. Visbeidzot, Komisija esot kļūdaini noraidījusi iesniegtos pierādījumus bez pietiekama
vai loģiska pamatojuma un nesalīdzinot tos ar citiem iespējami līdzvērtīgiem dokumentiem. Tādējādi Komisija neesot pildījusi
savu pienākumu lietas dokumentus izskatīt objektīvi.
Trešām kārtām, Komisija neesot ievērojusi
Alliance One
tiesības uz aizstāvību, jo tā apstrīdētajā lēmumā esot izmantojusi tādus dokumentus, kuri nebija minēti paziņojumā par iebildumiem,
tādējādi neļaujot
SCC
izteikt par tiem savu nostāju un apdraudot tās tiesību pārņēmējas,
Alliance One
, tiesisko paļāvību.
Transcatab
atzīst, ka runa ir par lietas dalībniekiem zināmiem dokumentiem. Tomēr, tā kā šie dokumenti nebija minēti paziņojumā par
iebildumiem, lietas dalībnieki varēja pamatoti uzskatīt, ka tiem nav bijusi nozīme saistībā ar lietu un ka tādēļ par tiem
nav jāpauž savs viedoklis. Replikā un tiesas sēdē
Transcatab
apgalvoja, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus. Attiecībā uz iebildumu par
Alliance One
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Komisija šaubās par tā pieņemamību, jo
Transcatab
neapgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības, bet gan cita lietas dalībnieka tiesības. Iebilduma attiecināšana uz
Transcatab
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu būtu novēlota un tādēļ ir nepieņemama.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par to, ka nav ievēroti noteikumi, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības darbībām
Attiecībā uz pirmo
Transcatab
izvirzīto iebildumu ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (Tiesas 2004. gada 7. janvāra
spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības
juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts).
No judikatūras izriet, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību
pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (Tiesas 2006. gada
14. decembra spriedums lietā C‑217/05
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts, un iepriekš 88. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts; Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par
pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts, un iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 56. punkts).
Par konkurences tiesību pārkāpumu viennozīmīgi ir jāvaino juridiska persona, kam var uzlikt naudas sodus. Lai piemērotu un
izpildītu Komisijas lēmumu konkurences tiesību jomā, faktiski kā adresāts ir jānosaka vienība, kas ir juridiska persona (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz
T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, sauktu par “PVC II”,
Recueil
, II‑931. lpp., 978. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa
juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nevis nosaka autonomi, bet gan būtībā īsteno mātessabiedrības dotus
rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
(skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā, tā kā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
EKL 81. panta izpratnē, tas ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neprasa pierādīt
pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Tāpat no judikatūras izriet, ka īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas,
kura ir izdarījusi konkurences tiesību pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības
rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi (skat. iepriekš
88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos, lai pieņemtu, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrības komercpolitiku, pietiek,
ja Komisija pierāda, ka visas meitassabiedrības kapitāldaļas pieder tās mātessabiedrībai. Līdz ar to Komisija var uzskatīt
mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība,
kurai ir jāatspēko prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība tirgū rīkojas
autonomā veidā (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 29. punkts, un iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 95. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz pilnībā piederošu meitassabiedrības kapitālu ir minējusi citus apstākļus,
piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību
administratīvā procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai tādēļ, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem
Vispārējā tiesa bija balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai pakļautu šā sprieduma 94. punktā minētās prezumpcijas īstenošanu
nosacījumam par papildu norāžu iesniegšanu saistībā ar to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (skat. iepriekš
88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 57. punkts).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai vainotu mātessabiedrību par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu, Komisija ir balstījusies
uz pieņēmumu, ka šāda vainojamība ir iespējama, ja mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības
daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).
Būtiskākais faktors, uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka mātessabiedrība var tikt vainota par tās meitassabiedrības
izdarītu pārkāpumu, ir pēdējās minētās autonomijas neesamība attiecībā uz tās rīcību tirgū. Šāda autonomijas neesamība neizbēgami
izriet no mātessabiedrības “izšķirošas ietekmes” uz meitassabiedrības rīcību; šādas ietekmes faktiska īstenošana saskaņā ar
judikatūru ir iespējama tad, ja mātessabiedrībai pieder viss meitassabiedrības kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 329. un 330. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā Komisija tādējādi uzskatīja, ka izskatāmajā lietā
Transcatab
“trūka autonomijas”, jo to pilnībā kontrolēja tās mātessabiedrība
SCC
.
Pretēji tam, ko
Transcatab
norāda savā replikā, proti, ka izskatāmajā lietā Komisija esot pārvērtusi prezumpciju “iuris tantum” prezumpcijā “iuris et
de iure”, šī argumentācija nenovirzās no atspēkojamas prezumpcijas loģikas. Tādējādi tāpat kā citu prezumpciju, kas pieļaujamas
konkurences tiesībās, gadījumā, ja Komisija kādu apstākli uzskata par tiesisku, tas tiek uzskatīts par pierādītu, ja vien
attiecīgais uzņēmums prezumpciju neatspēko, iesniedzot pārliecinošus pierādījumus par pretējo (iepriekš 90. punktā minētais
Tiesas spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 121. un 126. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 162. un 167. punkts). Līdz ar to, ievērojot tās atspēkojamo raksturu, minētā prezumpcija, kas var tikt atspēkota
katrā atsevišķā gadījumā, neizraisa automātisku atbildības noteikšanu mātessabiedrībai, kurai pieder viss tās meitassabiedrības
kapitāls, kas būtu pretrunā personiskās atbildības principam, uz kuru pamatojas konkurences tiesības.
Tātad Komisija tomēr ir ņēmusi vērā noteikumus, kas pārvalda mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības rīcību,
uzskatot
SCC
, kuras tiesību pārņēmēja ir
Alliance One
, par atbildīgu par
Transcatab
izdarīto pārkāpumu.
Ir jākonstatē, ka šādu secinājumu neliek apšaubīt
Transcatab
izvirzītie argumenti, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu par sekām, kādas ir iepriekš 88. punktā minētajam
spriedumam lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija. Tā uzskata, pirmkārt, ka šis spriedums kļūdaini interpretējot agrāko judikatūru, konkrētāk, iepriekš 95. punktā
minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, un katrā gadījumā judikatūra šajā jautājumā neesot viennozīmīga. Otrkārt, faktiskie apstākļi lietā, kurā pasludināts
iepriekš minētais spriedums, atšķiroties no izskatāmās lietas faktiskajiem apstākļiem, jo aizliegtās vienošanās īstenošanā
esot bijušas iesaistītas vairākas meitassabiedrības un līdz ar to esot bijis grūtāk pierādīt, ka mātessabiedrība nebija zinājusi
par darbībām, kas vērstas pret konkurenci. Attiecībā uz pirmo argumentu pietiek konstatēt, ka no iepriekš 88. punktā minētā
sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija (tāpat šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J.

Kokott
] secinājumus iepriekš minētajā lietā, Krājums, I‑8241. lpp., 60. un 61. punkts) izriet, ka Tiesa ne vien ņēma vērā judikatūru,
uz kuru
Transcatab
lielā mērā balsta savu galveno argumentāciju, un, konkrētāk, iepriekš 95. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, bet tāpat tā ir sniegusi viennozīmīgu interpretāciju par agrāko judikatūru (iepriekš 88. punktā minētais spriedums
lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58.–62. punkts). Attiecībā uz otro argumentu pietiek konstatēt, ka šķietamajām atšķirībām starp abām lietām
nav nozīmes, jo atbildības attiecināšanas kritērijs lietā, kurā pasludināts iepriekš 88. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, nekādi nebija mātessabiedrības tieša vai netieša zināšana par meitassabiedrības vai meitassabiedrību īstenotajām
darbībām. Katrā ziņā, kā to pamatoti norādījusi Komisija, šajā spriedumā šāds elements nekādi nav ticis ņemts vērā.
–       Par to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas iesniegti, lai atspēkotu prezumpciju
Kā izklāstīts iepriekš 94. un 95. punktā, gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāls, Komisijai
ir tiesības pieņemt, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs meitassabiedrības rīcību, nesniedzot papildu
pierādījumus tam, ka mātessabiedrība ir faktiski īstenojusi šādu ietekmi vai ir zinājusi par minētās meitassabiedrības iesaistīšanos
šajā pārkāpumā. Tā ir atspēkojama prezumpcija, ko var atspēkot ar pretēju pierādījumu. Pretēji tam, ko apgalvo
Transcatab
, tieši
SCC
, kuras īpašumā pārkāpuma brīdī bija viss
Transcatab
kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 336. apsvērumu), ir jāatspēko minētā prezumpcija, sniedzot pierādījumus, kas apliecina,
ka tās meitassabiedrība autonomi nosaka savu darbību tirgū un ka šīs divas sabiedrības neveido vienu ekonomisko vienību. Pretējā
gadījumā ietekmes īstenošanu pierāda apstāklis, ka prezumpcija, kas izriet no pilnīgas kapitāla piederības, nav tikusi atspēkota
(šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑175/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑184.* lpp., 93. punkts).
Šajā gadījumā Komisija apstrīdētā lēmuma 335.–344. apsvērumā bija izvērtējusi argumentus un pierādījumus, kurus
SCC
sniedza savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai pierādītu, ka
Transcatab
komercpolitika netika būtiski ietekmēta, un neuzskatīja tos par tādiem, kas atspēkotu prezumpciju.
Ir jākonstatē, ka prasības pieteikumā
Transcatab
vienīgi ir apgalvojusi, nekādā veidā savus apgalvojumus nepamatojot, ka
SCC
administratīvā procesa laikā bija pierādījusi, ka tai bija decentralizēta struktūra, ar pilnīgi neatkarīgu vietējo vadību,
kurai ir deleģētas visas funkcijas atbilstoši Itālijas jēltabakas tirgus īpatnībām, ka tās valdes locekļi, kā arī ģenerāldirektors
ir autonomi un ka tiem nav nekādas tiešas vai netiešas saiknes ar
SCC
. Tomēr
Transcatab
nenorādīja nekādas iespējamas kļūdas, kuras Komisija būtu pieļāvusi apstrīdētajā lēmumā saistībā ar šo pierādījumu vērtējumu.
Tikai replikā, atbildot uz noteiktiem Komisijas argumentiem, tā izvirza dažus argumentus, netieši kritizējot apstrīdēto lēmumu.
Katrā ziņā vispirms ir jānorāda, kā Komisija apstrīdētā lēmuma 338. apsvērumā ir pamatoti konstatējusi, ka fakts, ka meitassabiedrībai
ir pašai sava vietējā vadība un pašai savi līdzekļi, nepierāda, ka tā savu rīcību tirgū nosaka autonomi no mātessabiedrības.
Apstāklis, ka ikdienas darbību vadība uzticēta meitassabiedrības, kas pilnībā pieder mātessabiedrībai, vietējai vadībai, faktiski
ir ierasta prakse, un šā iemesla dēļ nevar tikt pierādīta meitassabiedrības faktiska autonomija. Tas pats izriet no argumenta
par kādām īpašām Itālijas jēltabakas tirgus pazīmēm, jo šīs pazīmes neliedz mātessabiedrībai veikt pilnīgu savas meitassabiedrības
kontroli.
Turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērumā Komisija precizēja, pirmkārt, ka, pirms
SCC
ieguva visu
Transcatab
kapitālu, tā jau kontrolēja šo sabiedrību kopā ar savu Itālijas partneri un apstāklis, ka tā pēc kontroles pārņemšanas nemainīja
neko tās vadībā, tādējādi nevar tikt uzskatīts par pierādījumu tam, ka tā nav īstenojusi nekādu ietekmi uz savu meitassabiedrību
pēc tam, kad bija kļuvusi par tās pilnīgu īpašnieci. Otrkārt, Komisija atklāja, ka izpildvaras pilnvaru deleģēšana
Transcatab
ģenerāldirektoram, kurš, nepastāvot pretējiem pierādījumiem, varēja saprātīgi pieņemt, ka amatā viņu bija iecēlusi
SCC
, neliedza pārējiem valdes locekļiem ieņemt izpildu amatus un veikt izpildu funkcijas.
Ir jāatzīmē, ka Komisija, nesaņemot paskaidrojumus no
SCC
, pamatoti piešķir nozīmi apstāklim, ka tā, kļūstot par vienīgo akcionāru un iegūstot visas pilnvaras, lai veiktu daļēju vai
pilnīgu valdes atjaunošanu, šajā sakarā neko nedarīja. No tā izriet, ka valdes locekļu un, konkrētāk, ģenerāldirektora palikšana
amatā var tikt izskaidrota vienīgi ar
SCC
kā
Transcatab
vienīgā akcionāra lēmumu.
Turklāt apstāklis, ka tikai vienai personai, proti, ģenerāldirektoram, bija nozīmīgas pilnvaras, ko tam deleģēja valde, varēja,
gluži pretēji, liecināt par mātessabiedrības vēlmi vienkāršot kontroli pār savu meitassabiedrību, aprobežojot valdes lomu
ar marginālām darbībām un visas pilnvaras koncentrējot “vīra, kam tās uzticējās”, rokās. Nav īsti ticams, ka multinacionāla
sabiedrība deleģētu visas pilnvaras attiecībā uz meitassabiedrību, kas darbojas valsts tirgū, kā tas ir
Transcatab
gadījumā, vai pat pieņemtu to, ka pilnvaras deleģētas – pirms pilnīgas kontroles iegūšanas – fiziskai personai, kas, rīkojoties
pilnīgi autonomi un šķietami neesot vienīgā akcionāra iecelta, savukārt izvēlētos valdes locekļus, tādējādi liedzot ikvienai
citai personai jebkādu ietekmi uz sabiedrības vadību, un kas
de facto
nebūtu par savām darbībām atbildīga nevienam.
Tādējādi un tāpat ņemot vērā apstākli, ka pilnvaru deleģēšana meitassabiedrības ģenerāldirektoram nebūt nav neierasta, šāds
arguments neatspēko prezumpciju par kontroli, kādu mātessabiedrība īstenoja pār
Transcatab
.
Turpinot, attiecībā uz argumentu, kas kritizē iespējamo secinājumu, kuru Komisija izdarīja tādēļ, ka daži dokumenti bija rakstīti
angļu valodā, ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko apgalvo
Transcatab
, šie dokumenti, kas minēti apstrīdētā lēmuma 343.–346. apsvērumā, nebija paredzēti ne tam, lai pierādītu, ka mātessabiedrības
varētu ietekmēt vai tās konkrēti būtu ietekmējušas savu Itālijas meitassabiedrību rīcību, ne, vēl jo mazāk, lai pierādītu,
ka mātessabiedrības zināja par attiecīgo aizliegto vienošanos. Gluži pretēji, Komisija ir aprobežojusies ar to, ka izmantoja
noteiktus dokumentus, kas bija iekļauti lietas materiālos, lai konstatētu, kāds bija to pierādījumu un argumentu ticamības
līmenis, ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzīja
SCC
, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi uz
Transcatab
.
Visbeidzot ir svarīgi norādīt, ka pretēji tam, ko savā replikā apgalvo
Transcatab
, no apstrīdētā lēmuma nekādā veidā neizriet, ka prezumpciju par izšķirošu ietekmi var atspēkot tikai tad, ja mātessabiedrības
līdzdalībai ir vienīgi finanšu raksturs.
Tas nozīmē, ka iebildums par to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas sniegti, lai atspēkotu prezumpciju, ir jānoraida.
–       Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Par
Transcatab
izvirzīto trešo iebildumu ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana administratīvo procesu norisē konkurences politikas
jomā ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra
spriedumu lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana,
administratīvā procesa laikā varētu pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu pastāvēšanu un atbilstību, kā
arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums (Tiesas 1983. gada
7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, I‑865. lpp., 21. punkts).
Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punkts atspoguļo šo principu, ciktāl tajā paredzēts, ka lietas dalībniekiem jānosūta paziņojums
par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā (šajā ziņā
skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 67. punkts), lai ieinteresētajām personām patiešām būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie
atbildības, un lai tās varētu efektīvi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šo prasību var uzskatīt par izpildītu,
ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem, un tajā
ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tikusi dota iespēja izteikties (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šīs norādes var tikt sniegtas kopsavilkuma veidā un lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai (šajā
ziņā skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 14. punkts), jo šis paziņojums ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktiskajiem un tiesiskajiem
vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās 142/84
un 156/84
British American Tobacco
un
Reynolds Industries
/Komisija,
Recueil
, 4487. lpp., 70. punkts). Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumā par iebildumiem, kas izdarīti,
ņemot vērā lietas dalībnieku atbildes rakstu, kurā iekļautie argumenti pierāda, ka tie faktiski ir varējuši īstenot savas
tiesības uz aizstāvību. Komisija administratīvā procesa vajadzībām var arī pārskatīt vai papildināt faktiskos vai tiesiskos
argumentus, lai pamatotu savus izteiktos iebildumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā
T‑86/95
Compagnie générale maritime
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1011. lpp., 448. punkts, un 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑310/01
Schneider Electric
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 438. punkts).
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka argumenta, ko izvirzījis uzņēmums administratīvā procesa laikā, vērā ņemšana, nesniedzot
tam iespēju šajā sakarā izteikties pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, pati par sevi nevar būt tiesību uz aizstāvību pārkāpums
(Tiesas 2001. gada 10. jūlija rīkojums lietā C‑497/99 P
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, I‑5333. lpp., 24. punkts).
Visbeidzot tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ja pastāv iespēja, ka tādēļ,
ka Komisija ir pieļāvusi nepilnību, tās veiktajam administratīvajam procesam varētu būt bijis atšķirīgs iznākums. Uzņēmums,
kas ir prasītājs, ir pierādījis, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas atbilstoši pierāda nevis to, ka Komisijas lēmumam būtu
bijis atšķirīgs saturs, bet gan to, ka tas būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja nepilnība nebūtu pieļauta, piemēram,
tādēļ, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem tam tikusi liegta piekļuve administratīvā procesa
laikā (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, I‑10821. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑407/08 P
Knauf Gips
/Komisija, Krājums, I‑6375. lpp., 28. punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka, lai pamatotu atbildības uzlikšanu
SCC
par tai pilnībā piederošās
Transcatab
pārkāpumiem aizliegtu vienošanos tiesību jomā, Komisija, ievērojot iepriekš 91.–94. punktā minētos judikatūras principus,
paziņojumā par iebildumiem principā varēja aprobežoties ar konstatējumu, kāds bija kapitāla sadalījums starp meitassabiedrībām
un mātessabiedrībām (skat. paziņojuma par iebildumiem 336.–338. punktu). Piemērojot šos judikatūrā izklāstītos principus,
savā galīgajā lēmumā Komisijai ir jāieņem nostāja attiecībā uz argumentiem, ko lietas dalībnieki izvirzījuši, atbildot uz
minēto paziņojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 335. un nākamos apsvērumus), un kas vērsti uz to, lai atspēkotu šo prezumpciju.
Savukārt attiecībā uz
Transcatab
apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi dokumentus, kuri nav minēti paziņojumā par iebildumiem,
ir jānorāda, ka, vienīgi vērtējot argumentus un pierādījumus, kurus lietas dalībnieki bija iesnieguši administratīvā procesa
laikā, Komisija apstrīdētā lēmuma 335.–344. apsvērumā faktiski aplūko dažus īpašus aspektus un dokumentus par attiecībām starp
SCC
un
Transcatab
un, to darot, atsaucas uz dokumentiem, kas parādās administratīvās lietas materiālos. Tādējādi šo aspektu un dokumentu ņemšana
vērā nevarēja ietekmēt
Transcatab
tiesību uz aizstāvību īstenošanas efektivitāti, it īpaši tādēļ, ka administratīvajā procesā tai bija piekļuve minētajiem dokumentiem,
kuri jebkurā gadījumā jau bija tās rīcībā.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka gan
SCC
, gan
Transcatab
varēja atbildēt uz iebildumu, kas tieši izklāstīts tām nosūtītajā paziņojumā par iebildumiem, un izklāstīt savu aizstāvību
tiesas sēdē uzklausīšanas amatpersonai. Līdz ar to administratīvajā procesā ir ticis ievērots sacīkstes princips.
Katrā ziņā tāpat ir jāatgādina – kā to norādījusi Tiesa – tā kā attiecībā uz vainojamību pārkāpumā Komisijai paziņojuma par
iebildumiem stadijā nav jāizvirza citi pierādījumi kā vien tie, kas attiecas uz mātessabiedrības īpašumtiesībām uz tās meitassabiedrības
kapitālu, arguments par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nevar tikt pieņemts (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 64. punkts).
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, nelemjot par Komisijas izvirzīto jautājumu par tā pieņemamību.
Noslēgumā, ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.

Par pirmā pamata otro daļu par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apgalvo, ka tādēļ, ka tā uzskata
Alliance One
par atbildīgu par attiecīgajiem pārkāpumiem, Komisija tai ir uzlikusi naudas sodu, kas pārsniedz maksimālo robežu – 10 %
no tās apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas –, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktā. Faktiski tai uzliktā naudas soda apmērs veido aptuveni 43 % no tās apgrozījuma.
Attiecībā uz pārējo,
Transcatab
atsaucas uz argumentiem, kurus
Alliance One
ir izvirzījusi savā prasības pieteikumā (lieta T‑25/06) un kuru kopiju tā ir pievienojusi pielikumā.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka šī daļa ir cieši saistīta ar šā pamata pirmo daļu, tādēļ pēdējā minētā noraidīšana noteikti ietekmēs
šīs daļas pamatotību. Tādēļ, ņemot vērā apsvērumus, kuru dēļ tika noraidīta pirmā pamata pirmā daļa, ir jāsecina, ka Komisija
nav pieļāvusi kļūdu, ņemot vērā
SCC
konsolidēto apgrozījumu kā atsauces vērtību, lai aprēķinātu 10 % robežu no apgrozījuma, kā ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktā (šajā ziņā skat. iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 114. punkts).
Faktiski šī augstākā robeža ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienotu ekonomisko vienību, kas darbojas
kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, konsolidēto apgrozījumu, jo vienīgi šo sabiedrību konsolidētais apgrozījums norāda attiecīgā
uzņēmuma lielumu un ekonomisko kapacitāti (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 528. un 529. punkts, un iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 114. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz
Transcatab
vispārējo atsauci uz argumentiem, kurus savā prasības pieteikumā izvirzījusi tās mātessabiedrība
Alliance One
, ir jānorāda, ka šāda atsauce, kurā vispārīgi ir pieminēts pielikumā esošs dokuments un kura Vispārējai tiesai neļauj apzināt
konkrētus argumentus, kurus varētu uzskatīt par tādiem, kas papildina tās dokumentos iekļautos pamatus, ir uzskatāma par nepieņemamu.
Faktiski ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 21. pantu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu
katrā prasības pieteikumā ir jānorāda tiesvedības priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru,
lai prasība būtu pieņemama, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, jāizriet – vismaz
kopsavilkuma veidā, bet saskaņotā un saprotamā veidā – no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos
prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem
dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam atbilstoši
iepriekš minētajiem noteikumiem ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā. Turklāt Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos
meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi
izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanai un tehniskos nolūkos (skat. Vispārējās tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā
T‑209/01
Honeywell
/Komisija, Krājums, II‑5527. lpp., 56. un 57. punkts, un 2007. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑201/04
Microsoft
/Komisija, Krājums, II‑3601. lpp., 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to arī pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida daļēji kā nepamatota un daļēji – kā nepieņemama.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
2.
Par otro pamatu par naudas soda sākumsummas noteikšanu

Par otrā pamata pirmo daļu par pārkāpuma smagumu
Otrā pamata pirmās daļas ietvaros
Transcatab
izvirzīja vairākus iebildumus par to, ka apstrīdētajā lēmumā pārkāpums ir kvalificēts kā “sevišķi smags”.
Vispirms ir jāatgādina galvenie principi, pēc kuriem tiek noteikti naudas sodu apmēri un, konkrētāk, tiek vērtēts pārkāpuma
smagums.
EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir skaidri noteikts, ka nesaderīgi ar kopējo tirgu ir nolīgumi un saskaņotas
darbības, ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus vai ierobežo
vai kontrolē ražošanu vai tirgu. Ja runa ir par horizontālu aizliegtu vienošanos, šāda veida pārkāpumi judikatūrā tiek kvalificēti
kā “sevišķi smagi”, jo tie ietekmē būtiskus konkurences parametrus attiecīgajā tirgū (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta
spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 675. punkts), vai kā acīmredzami konkurences noteikumu pārkāpumi (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums
lietā T‑148/89
Tréfilunion
/Komisija,
Recueil
, II‑1063. lpp., 109. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 303. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, lai noteiktu naudas soda summu, kas uzliekama par EKL 81. panta 1. punkta
pārkāpumiem, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem,
piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs
vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (iepriekš 88. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 241. punkts; iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 54. punkts, un 2009. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 91. punkts).
Lai nodrošinātu savu lēmumu, kuros nosaka naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, pārredzamību un objektivitāti,
Komisija pieņēma Pamatnostādnes (Pamatnostādņu pirmā daļa).
Pamatnostādnes ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija
ir paredzējusi piemērot, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu. Kaut arī Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums
ir pamatots ar Regulu Nr. 1/2003, tās tomēr vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija ir apņēmusies izmantot,
lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu un līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību (iepriekš
88. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–213. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz
T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 219. un 223. punkts).
Tādējādi, kaut arī Pamatnostādnes nevarētu tikt kvalificētas par tiesību normām, kuras administrācijai būtu jāievēro visos
gadījumos, tās tomēr ietver indikatīvus piemērojamās prakses noteikumus, no kā administrācija nevar atkāpties konkrētā gadījumā,
nesniedzot pamatojumu (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209. un 210. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).
No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas izvērtēšanas pilnvaru pašierobežošana tomēr ir saderīga ar Komisijai būtisko
izvērtēšanas brīvības saglabāšanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 246., 274. un 275. punkts). Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju
jautājumā par pārkāpuma smaguma novērtējumu, neliedz tai šo kritēriju vērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem,
tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši (iepriekš 141. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 237. punkts).
Saskaņā ar Pamatnostādnēs paredzēto metodi, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekamā naudas soda apmēru, par sākumpunktu
Komisija izmanto summu, kura ir noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu. Pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā pārkāpuma
raksturs, tā konkrētais iespaids uz tirgu, ja to var noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjoms (Pamatnostādņu 1.A punkta
pirmā daļa).
Šajā sakarā pārkāpumi ir sadalīti trīs kategorijās, t.i., “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir
no EUR 1000 līdz EUR 1 miljonam, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem,
un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus (Pamatnostādņu 1.A punkta
otrā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam). Kas attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, Komisija precizē, ka runa būtībā
ir par horizontāliem ierobežojumiem, piemēram, “cenu karteļiem” un tirgus sadales kvotām vai citādu praksi, kas apdraud iekšējā
tirgus pienācīgu darbību, piemēram, valstu tirgu norobežošanos vai izteikti ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu, ko
izdara uzņēmumi, kuriem ir kvazimonopols (Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums).
Turklāt jānorāda, ka visi trīs iepriekš 144. punktā minētie pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi.
Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai raksturotu “sevišķi smagus” pārkāpumus (iepriekš 139. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 101. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑456/05 un T‑457/05
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 137. punkts).
Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apjoms nav nepieciešamie kritēriji, lai horizontālu aizliegto
vienošanos gadījumā pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu.
Lai arī abi šie kritēriji ir vērā ņemami apstākļi pārkāpuma smaguma noteikšanā, tie ir tikai daži no daudzajiem kritērijiem,
lai veiktu smaguma visaptverošu vērtējumu (šajā ziņā skat. iepriekš 114. punktā minēto spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 74. un 81. punkts, un iepriekš 141. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 240. un 311. punkts, un 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04
Carbone-Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 91. punkts).
Tādējādi saskaņā ar šobrīd jau iedibināto judikatūru no Pamatnostādnēm izriet, ka horizontālas aizliegtās vienošanās, it īpaši
attiecībā uz cenu noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, var tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi tikai to rakstura dēļ
un Komisijai nav jāpierāda pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu (iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 75. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02
līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts), attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus ierobežotajam apjomam pieļaujot šādu kvalifikāciju
(šajā ziņā skat. iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 103. punkts, un iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 91. punkts).
Šo secinājumu apstiprina tas, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām
kopējā tirgus zonām, sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība, kas ir saistīta ar konkrēto ietekmi uz tirgu
vai ietekmi uz konkrētu ģeogrāfisku teritoriju (iepriekš 146. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 137. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 148. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Brasserie nationale
u.c./Komisija, 178. punkts).
Turklāt pastāv mijiedarbība starp trim pārkāpuma smaguma vērtēšanas kritērijiem tādā ziņā, ka lielāks pārkāpuma smagums atbilstoši
vienam vai otram kritērijam var kompensēt to, ka pārkāpums ir mazāk smags citā ziņā (iepriekš 141. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 241. punkts).
Konkrēti izskatāmajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka dažādiem adresātiem uzliktā naudas soda apmēru Komisija noteica,
pamatojoties uz vispārēju metodiku, kuru tā piemēro saskaņā ar Pamatnostādnēm, pat ja minētajā lēmumā Komisija uz tām nav
skaidri norādījusi.
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Transcatab
apgalvo, ka no Pamatnostādņu teksta, kāds tas ir atkārtots apstrīdētā lēmuma 365. apsvērumā, izriet, ka, lai izvērtētu pārkāpuma
smagumu, Komisijai ir jāņem vērā trīs kritēriji, proti, pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams
noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Tādējādi Komisija nevarēja aizliegto vienošanos kvalificēt kā “sevišķi smagu”
pārkāpumu tikai tās rakstura dēļ, neņemot vērā abus pārējos kritērijus.
Tomēr, neraugoties uz Pamatnostādņu noteikumiem, Komisija attiecīgo pārkāpumu ir uzskatījusi par “sevišķi smagu”. Šī kvalifikācija
ir kļūdaina, jo tā neņem vērā, ka pārkāpumam nav konkrētas ietekmes uz tirgu un ka attiecīgā ģeogrāfiskā izplatība ir neliela.
Pareizi ņemot vērā visus trīs iepriekš minētos kritērijus, Komisijai aizliegtā vienošanās bija jākvalificē vienkārši kā “smags”
pārkāpums. Vairākos šai lietai līdzīgos gadījumos Komisija cenu karteli ir kvalificējusi kā smagu pārkāpumu. Turklāt šajā
gadījumā Komisija, atbilstoši tās apgalvojumam, kvalificējot pārkāpumu kā sevišķi smagu, neesot balstījusies vienīgi uz tā
raksturu, bet esot vērtējusi pārkāpuma smagumu, ņemot vērā trīs iepriekš minētos kritērijus, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma
365.–368. apsvēruma. Apstāklis, ka Komisija esot noteikusi sodu zem Pamatnostādnēs paredzētās minimālās robežas EUR 20 miljoni,
neļaujot uzskatīt, ka
Transcatab
nav intereses izvirzīt pamatu, jo šis slieksnis esot vienīgi norāde, kādu minimālo naudas soda summu ir iespējams uzlikt.
Otrkārt,
Transcatab
izvirza vairākus iebildumus tieši par to, ka aizliegtā vienošanās nekādi neietekmēja tirgu. Faktiski
Transcatab
uzskata, ka nolīgumi, par kuriem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tika piemērotas sankcijas, nekādā veidā neesot ietekmējuši
tirgu vai vismaz tie neesot radījuši paredzētās sekas. Tāpat no vairākām cenu salīdzināšanām, ko Komisija veica paziņojumā
par iebildumiem, izrietot, ka cenas, kuras lietas dalībnieki bija norādījuši savos nolīgumos, nekad neesot “atspoguļojušās”
tirgū.
Transcatab
min vairākus konkrētus piemērus un vairākus datus, kas pamatojot šos apgalvojumus, un arī norāda, ka, ja šiem nolīgumiem
būtu bijusi kāda ietekme, tad cenas būtu samazinājušās un nostabilizējušās, kas tomēr nenotika. Turklāt arī apstrīdētā lēmuma
97. un nākamajos apsvērumos esot norādīts, ka jēltabakas cenas Itālijā laikā no 1990. līdz 2000. gadam esot pieaugušas tā,
kā nebija pieaugušas nevienā citā dalībvalstī, un ka šis pieaugums turpinājās līdz 2002. gadam, kad pārstrādātāji izbeidza
savus nolīgumus. Turklāt lietā, kurā pieņemts Komisijas 2004. gada 20. oktobra lēmums C(2004) 4030, galīgā redakcija, par
procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) (turpmāk tekstā – “lieta Jēltabaka
– Spānija”), Komisija uzskatīja, ka tabakas cenu pieaugums, neraugoties uz to, ka starp pārstrādātājiem bija noslēgts nolīgums,
ir pierādījums tam, ka nolīgumi netiek īstenoti. Turklāt savā iepriekšējā lēmumpieņemšanas praksē Komisija esot ņēmusi vērā,
ja rīcībai, kas uzskatāma par īpaši nosodāmu, nav bijusi reāla ietekme uz tirgu, kvalificējot pārkāpumus kā “smagus”, nevis
“sevišķi smagus”. Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā esot kļūdaini un nepamatoti apgalvojusi, ka aizliegtā vienošanās
varēja ietekmēt pakārtoto pārstrādes un pārstrādātās tabakas pārdošanas tirgu. Turklāt pakārtotajā tirgū šī vienošanās varējusi
samazināt cigarešu ražotāju izmaksas.
Apstrīdētā lēmuma pamatojums par pārkāpuma ietekmi uz tirgu esot neloģisks, ciktāl Komisija apgalvojot, ka neatļautās vienošanās
mērķis bija samazināt kopējo tabakas produkciju, kaitējot patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 282. apsvērums), lai gan Eiropas
un Itālijas tabakas tirgus pamatproblēma bija sliktas kvalitātes tabakas pārprodukcija. Turklāt Komisija paziņojumā par iebildumiem
nekādā veidā neesot minējusi, ka aizliegtās vienošanās dēļ būtu samazinājusies ražošana. Šo argumentu pirmo reizi izmantojot
apstrīdētajā lēmumā, tā esot pārkāpusi
Transcatab
tiesības uz aizstāvību, jo tai neesot dota atbildes iespēja. Tāpat Komisija apstrīdētajā lēmumā pirmo reizi esot minējusi
iespējamo ietekmi uz pakārtoto tirgu, tādējādi atkārtoti pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību.
Treškārt,
Transcatab
apgalvo, ka ģeogrāfiskais tirgus, kurā izdarīti pārkāpumi, par kuriem ar apstrīdēto lēmumu tika uzliktas soda sankcijas,
ir ļoti neliels, aprobežojoties ar četriem Itālijas reģioniem, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 84. apsvēruma. Tātad runa
ir par daudz mazāku ģeogrāfisko tirgu nekā valsts tirgus. Komisija, nosakot pārkāpuma smagumu, to nekādā veidā neesot ņēmusi
vērā. Tātad šajā ziņā apstrīdētajam lēmumam acīmredzami trūkst pamatojuma. Turklāt atbilstoši Komisijas lēmumpieņemšanas praksei
pārkāpums būtu uzskatāms par smagu, nevis sevišķi smagu. Vēl jo vairāk, lēmumā lietā Jēltabaka – Spānija, nosakot naudas sodu,
Komisija esot ņēmusi vērā samērā nelielo preču tirgu, kas ietvēra tikai dažus Spānijas reģionus.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka
Transcatab
formāli apstrīd naudas soda “pamatsummu”, kas saskaņā ar Pamatnostādņu 1.B punkta ceturto daļu veidojas, saskaitot summas,
kas noteiktas atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma. Tomēr no tās argumentācijas izriet, ka apstrīdētā naudas soda apmērs
ir noteikts atkarībā no pārkāpuma smaguma, tādēļ apmērs, par kuru ir runa šajā pamatā, ir naudas soda sākumsumma, kāda tā
minēta apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 107. punkts).
–       Par pārkāpuma kvalificēšanu par sevišķi smagu
Attiecībā uz
Transcatab
iebildumu par to, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, kvalificējot pārkāpumu kā “sevišķi smagu”, vispirms ir jānorāda, kā ir
atgādināts iepriekš 146.–148. punktā, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka no trim kritērijiem, kas minēti Pamatnostādnēs,
lai novērtētu pārkāpuma smagumu, galvenā nozīme sevišķi smagu pārkāpumu raksturošanā ir pārkāpuma raksturam. Tādējādi nolīgumus
vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir cenu noteikšana vai tirgu sadale, var kvalificēt kā “sevišķi smagus”,
pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šādu rīcību nav jāraksturo ar konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu vai īpašu ģeogrāfisko
izplatību.
Šajā lietā attiecībā uz pārkāpuma raksturu ir jāsecina, ka tā mērķis bija kopīgi noteikt cenas, kuras maksā pārstrādātāji
par jēltabaku, un piegādātāju un daudzumu sadale. Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu
izpratnē, un tādējādi pēc sava rakstura tie ir “sevišķi smagi”. Šāda veida aizliegtas vienošanās judikatūrā ir kvalificētas
kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskajos
konkurences parametros attiecīgajā tirgū (skat. iepriekš 137. punktu).
Tas nozīmē, ka šajā gadījumā Komisija aizliegto vienošanos varēja kvalificēt kā sevišķi smagu pārkāpumu, pamatojoties uz pārkāpuma
raksturu un neatkarīgi no tā konkrētās ietekmes uz tirgu un tā ģeogrāfiskās izplatības (skat. iepriekš 146.–149. punktā minēto
judikatūru un iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 103. punkts).
Turklāt saistībā ar dažādām
Transcatab
atsaucēm uz Komisijas iepriekš pieņemtajiem lēmumiem ir jāatgādina, ka Komisijas agrākā lēmumpieņemšanas prakse pati par
sevi nav uzskatāma par atbilstošām tiesību normām attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, jo šādas normas ir noteiktas
tikai Regulā Nr. 1/2003, kas tiek piemērota, ņemot vērā Pamatnostādnes, un ka Komisijai, lai noteiktu naudas sodu apmēru,
ir noteiktas plašas izvērtēšanas pilnvaras un tai nav saistoši tās iepriekšējie vērtējumi (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada
19. marta spriedumu lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 82. punkts, un iepriekš 139. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 123. punkts). No tā izriet, ka nevar piekrist
Transcatab
apgalvojumiem par Komisijas agrāko lēmumpieņemšanas praksi.
Turklāt neviens no
Transcatab
izvirzītajiem argumentiem neliekot apšaubīt aizliegtās vienošanās kvalificēšanu par sevišķi smagu pārkāpumu. Tādēļ tie ir
jāanalizē pakārtoti.
–       Par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu
Konkrētāk, attiecībā uz argumentiem par pieļautajām kļūdām, nosakot pārkāpuma smagumu, sakarā ar to, ka pārkāpumam neesot
tiešas ietekmes uz tirgu, ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko norāda
Transcatab
, no apstrīdētā lēmuma redakcijas izriet, ka, lai gan 365. apsvērumā Komisija, izmantojot Pamatnostādņu formulējumus, ir apstiprinājusi,
ka, vērtējot pārkāpuma smagumu, tai ir jāņem vērā trīs apstākļi, kas norādīti minēto Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajā daļā
(skat. iepriekš 144. punktu), pēc tam tā pārkāpuma smaguma novērtējumu nepamatoja ar pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu.
Faktiski apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtēšanu (365.–369. apsvērums), nav ietverta nekāda
pārkāpuma konkrētas ietekmes uz tirgu analīze. It īpaši, pretēji tam, ko apgalvo
Transcatab
, šāda analīze neizriet no apstrīdētā lēmuma 368. apsvēruma. Šis apsvērums, kas cieši saistīts ar iepriekšējo apsvērumu par
pārkāpuma raksturu, vispārīgi attiecas uz aizliegtu vienošanos iepirkuma jomā spēju ietekmēt konkurenci, tāpat kā tipiskā
“pārdošanas karteļu” gadījumā. Komisija apgalvo, ka šāda veida aizliegtas vienošanās kropļo attiecīgo uzņēmumu konkurences
darbības neatkarīgi no tā, vai runa ir par ražotājiem vai tiem, kas veic pakārtotas darbības, jo tiek ietekmēts pārstrādes
uzņēmumu konkurences darbības būtisks rādītājs, proti, pārstrādājamā produkta iepirkuma cena. Tajā pašā apsvērumā Komisija
arī apgalvo, ka šī spēja kropļot konkurenci ir vēl jo svarīgāka gadījumā, ja runa ir par tādu produktu, kāds tiek aplūkots
šajā lietā.
Turklāt apstrīdētā lēmuma daļā, kas attiecas uz konkurences ierobežošanas analīzi (277. un nākamie apsvērumi), uz kuru ir
atsauce 368. apsvērumā, arī nav iekļauta pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu analīze. Faktiski, pretēji tam, ko apgalvo
Transcatab
, nekas neliecina, ka no šīs apstrīdētā lēmuma daļas, kurā ir analizēta vienošanos starp pārstrādātājiem konkurenci ierobežojošā
iedarbība, varētu secināt, ka Komisija būtu atsaukusies uz aizliegto vienošanos konkrēto ietekmi uz tirgu, lai naudas soda
noteikšanas nolūkā noteiktu pārkāpuma smagumu.
Vienīgi apsvērumos par neatļautās vienošanās spēju ietekmēt pārstrādātāju rīcību iepirkuma jautājumā parādās diezgan vispārīgas
atsauces uz iespējamu ietekmi uz pakārtotajiem tirgiem, ko
Transcatab
apstrīd (skat. iepriekš 154. punkta beigas). Tā kā aizliegtā vienošanās noteica, cik lielu tabakas daudzumu iepērk katrs
no pārstrādātājiem,
Transcatab
nevar apgalvot, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās spēja ietekmēt tabakas pārstrādes pakārtotās darbības
un pārstrādātās tabakas pārdošanu, ir kļūdains. Faktiski, tā kā aizliegtā vienošanās noteica iepirkto izejvielu daudzumu,
tā noteikti spēja ietekmēt pakārtoto pārstrādātāju rīcību, kas attiecas uz pārstrādāto produktu. Turklāt
Transcatab
nav izvirzījusi nevienu argumentu un nav sniegusi nevienu pierādījumu, kas apšaubītu šo apgalvojumu. Ir jānorāda, ka apstrīdētajā
lēmumā nekādā veidā nav pieminēta iespējamā ietekme uz cigarešu cenām gala patērētājiem, tādēļ argumenti, kurus šajā sakarā
izvirza
Transcatab
, ir jānoraida.
Attiecībā konkrēti uz
Transcatab
iesniegtajiem datiem vai datiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā, kuri pierādot aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu neesamību
(skat. iepriekš 154. punktu), ir jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi zināt,
vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrētā veidā. To, kas vēlāk noticis
ar faktiskajām tirgus cenām, varēja ietekmēt citi faktori, kas nebija atkarīgi no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, un tie
nevar savā labā izmantot ārējus faktorus, ko tie nevar ietekmēt ar savu darbību, padarot tos par apstākļiem, kas pamato naudas
soda samazināšanu (skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 287. punkts; iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 86. punkts, un iepriekš 146. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar judikatūru, ja ir pierādīta aizliegtas vienošanās īstenošana, Komisijai nevar prasīt, lai tā sistemātiski
pierādītu, ka aizliegtās vienošanās faktiski ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu, kas bija augstāka vai,
kā tas ir šajā lietā – aizliegto vienošanos iepirkumu gadījumā – zemāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtās vienošanās
nebūtu bijis. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā, ka būtu
jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un kuru nekļūdīgums
nekādi nav pierādīts (šajā ziņā skat. iepriekš 141. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 286. punkts; iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 85. punkts, un iepriekš 146. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma tās daļas analīze, kura attiecas uz inkriminēto faktu analīzi, liecina, ka
pārstrādātāji apzināti īstenoja pret konkurenci vērstas darbības, par kurām tie tika sodīti (piemēram, skat. apstrīdētā lēmuma
111., 124., 125., 141. un 158. apsvērumu). Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 363. un 473. apsvēruma, šo apsvērumu turklāt apstiprina
apstāklis, ka aizliegtā vienošanās bija slepena. Arī no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārstrādātāji vairākkārt vienojās par
pasākumiem, kas nodrošina efektīvu aizliegtās vienošanās īstenošanu, piemēram, savstarpēju apmaiņu ar attiecīgo piegādātāju
rēķiniem (apstrīdētā lēmuma 122. un 129. apsvērums), pienākumu apspriesties iepirkumu gadījumos ārpus nolīgumiem (apstrīdētā
lēmuma 139. apsvērums), pienākumu kontrolēt darbiniekus, lai izvairītos no tā, ka tie uzņemas iniciatīvu bez vajadzīgās koordinācijas
(apstrīdētā lēmuma 140. apsvērums), tādas struktūras izveidi, kas vērsta, lai nodrošinātu ar konkurenci nesaderīgu mērķu īstenošanu
(apstrīdētā lēmuma 187. apsvērums). Šajā sakarā vēl ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 383. apsvēruma izriet, ka Komisija
ir pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās tika īstenota.
Šādos apstākļos ir jānoraida apgalvojumi par Komisijas kļūdām, kuri pamatoti ar to, ka tirgū netika piemērotas cenas, kuras
lietas dalībnieki norādīja savos nolīgumos, un ar apstākli, ka Komisijas rīcībā bija dati, kas liecināja, ka jēltabakas cena
pieauga vairāk nekā citiem lauksaimniecības produktiem.
–       Par tirgus ģeogrāfisko izplatību
Attiecībā uz pārkāpuma ietekmētā tirgus nelielo izplatību no iepriekš 147.–149. punktā minētās judikatūras izriet, ka ģeogrāfiskā
tirgus apjoms nav neatkarīgs kritērijs tādā nozīmē, ka tikai tādi pārkāpumi, kas ietekmē lielāko daļu dalībvalstu, var tikt
kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi. Ne Līgums, ne Regula Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnes, ne judikatūra neļauj uzskatīt,
ka tikai ģeogrāfiski ļoti plaši konkurences ierobežojumi var tikt šādi kvalificēti. Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 148. punktā,
nolīgumi, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir tieši iepirkšanas cenu noteikšana un iepirkto daudzumu sadale, var tikt kvalificēti
kā sevišķi smagi pārkāpumi, pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šāda rīcība nav papildus jāraksturo ar kādām īpašām ģeogrāfiskām
robežām. No tā izriet, ka attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums, pat pieņemot, ka tas ir ierobežots, principā neliedz šajā
lietā konstatēto pārkāpumu kvalificēt kā “sevišķi smagu” pārkāpumu. Tātad Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu, pārkāpumu kvalificējot
kā “sevišķi smagu”, ņemot vērā attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.
Pakārtoti ir jānorāda, ka, lai gan šajā lietā jēltabakas ražošana bija koncentrējusies noteiktos Itālijas reģionos, tomēr
ir jāsecina, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz jēltabakas iepirkuma tirgu, nevis ražošanu, tādēļ piemērošana neaprobežojās
tikai ar šiem reģioniem, bet gan attiecās uz visu Itālijas teritoriju. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka visa dalībvalsts
teritorija ir nozīmīga kopējā tirgus daļa (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 28. punkts; iepriekš 148. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 150. punkts). Tādējādi
Transcatab
nevar apgalvot, ka pārkāpuma ietekmētā tirgus ģeogrāfiskā izplatība bija ierobežota.
–       Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Attiecībā uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai individuāla
lēmuma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, akta autores, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām
iepazīties ar īstenotā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē,
ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus,
jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai šā panta formulējumu,
bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu
lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Nosakot naudas sodu par konkurences tiesību pārkāpumu, pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā
norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši novērtēt pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumu
apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 463. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā attiecībā uz pārkāpuma smaguma vērtējumu Komisija apstrīdētā lēmuma 365.–369. apsvērumā norādīja iemeslus, kuru
dēļ tā ir secinājusi, ka pārkāpums ir klasificējams kā sevišķi smags. Kā jau iepriekš izklāstīts 159. un nākamajos punktos,
Komisija šo secinājumu pamatoja ar to, ka attiecīgais pārkāpums ir sevišķi smags.
Ir jānorāda, ka nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus izplatība nav nepieciešamie kritēriji, lai horizontālu
aizliegto vienošanos gadījumā pārkāpumu kvalificētu kā sevišķi smagu, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu,
tādēļ Komisijai nebija jāpamato, kādēļ šie kritēriji nav ņemti vērā. Turklāt ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru,
analizējot EKL 81. panta pārkāpumus, EKL 253. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka Komisijai savos lēmumos ir jāpaskaidro
iemesli, kuru dēļ tā naudas soda apmēra aprēķināšanā nav izmantojusi alternatīvu pieeju tai, kura faktiski izmantota apstrīdētajā
lēmumā (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedumu lietā T‑18/05
IMI
u.c./Komisija, Krājums, II‑1769. lpp., 153. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos Komisija bija izpildījusi savu pienākumu sniegt pamatojumu par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu un ģeogrāfiskā
tirgus ierobežoto izplatību.
Visbeidzot attiecībā uz konkrēto iebildumu, ko
Transcatab
ir izvirzījusi par to, ka apstrīdētajā lēmumā ir neloģisks pamatojums attiecībā uz tabakas pārprodukciju (skat. iepriekš
155. punktu), ir jānorāda, ka pārprodukcija ne vienmēr ir pierādījums tam, ka aizliegtā vienošanās, lai ražošanu samazinātu,
nav bijusi iedarbīga. Faktiski nevar izslēgt, ka gadījumā, ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu, tabakas produkcija būtu vēl
lielāka. Pretēji
Transcatab
norādītajam starp pārprodukciju un apstrīdētajā lēmumā norādīto apgalvojumu, saskaņā ar kuru aizliegtā vienošanās bija paredzēta,
lai samazinātu kopējo tabakas produkciju, nav nekādas pretrunas. Tātad
Transcatab
, pamatojoties uz šo argumentu, nevar apgalvot, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums šajā jautājumā esot neloģisks. Tādēļ šis arguments
ir jānoraida.
–       Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem
Ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norāda, ka tā pārbaudīs,
vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un tā kā Komisija norāda galvenos faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas
var ietekmēt naudas soda uzlikšanu, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu un to, vai pārkāpums izdarīts “tīši vai
nolaidības dēļ”, tā izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. To darot, tā tiem nodrošina nepieciešamos
elementus, lai tie aizstāvētos ne vien pret pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret to, ka tiem var uzlikt naudas sodu (iepriekš
115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 21. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 199. punkts, un 2010. gada 19. maija spriedums lietā T‑11/05
Wieland-Werke
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑86.* lpp., 129. punkts).
Savukārt, tā kā Komisija ir norādījusi faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem tā balstījusi savu naudas sodu aprēķinu,
tai nav pienākuma precizēt, kādā veidā tā ir izmantojusi katru apstākli, nosakot naudas soda līmeni (iepriekš 141. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 369. punkts). Turklāt savā lēmumā Komisija, ņemot vērā administratīvo procesu, var arī pārskatīt vai pievienot
faktiskus un tiesiskus argumentus, pamatojot noformulētos iebildumus (skat. iepriekš 117. punktā minēto spriedumu lietā
Schneider Electric
/Komisija, 438. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka attiecībā uz naudas sodu apmēra noteikšanu attiecīgajiem uzņēmumiem ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību
Komisijas priekšā, jo tie var iesniegt savus apsvērumus par faktu, kuros tie tiek vainoti, ilgumu, smagumu un pret konkurenci
vērsto raksturu (Vispārējās tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pack
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 235. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Wieland-Werke
u.c./Komisija, 131. punkts).
Šajā lietā ir jāsecina, ka paziņojuma par iebildumiem II A punkta ietvaros Komisija saskaņā ar judikatūru paziņoja galvenos
faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuru dēļ
Transcatab
varētu piemērot naudas sodu. It īpaši Komisija norādīja faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem tā balstījās apstrīdētajā
lēmumā, lai aprēķinātu prasītājai uzliekamā naudas soda sākumsummu.
Transcatab
bija iespēja iesniegt apsvērumus par šiem apstākļiem, tādēļ ir jāsecina, ka šajā ziņā tās tiesības tikt uzklausītai ir pienācīgi
ievērotas. Turklāt, kā tika norādīts saistībā ar šo daļu, Komisija apstrīdētajā lēmumā pārkāpumu kvalificēja kā sevišķi smagu,
nevis pamatojoties uz konkrētu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu saistībā ar ražošanas samazināšanos vai darbībām, kas
īstenotas pakārtoti, bet gan pamatoja šo kvalifikāciju ar to, ka attiecīgajam pārkāpumam ir sevišķi smags raksturs.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.

Par otrā pamata otro daļu par samērīguma principa, vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Transcatab
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu, uzliekot tai naudas sodu EUR 14 miljonu apmērā. Šis naudas sods esot
nesamērīgs attiecībā pret tās kopējiem gada iepirkumiem atsauces tirgū, kuri nesasniedzot pat EUR 13 miljonus, kā arī pret
tabakas iepirkumu kopējo vērtību, par kuru tika slēgti nolīgumi, kas nepārsniedzot EUR 50 miljonus gadā. Komisijai, nosakot
naudas sodu, bijusi jāņem vērā tirgus īpaši nelielā izplatība. Turklāt jaunās Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada Pamatnostādnes”),
nosakot, ka naudas soda pamatsumma ir jānosaka atkarībā no uzņēmuma pārdoto preču daudzuma tirgū, uz kuru attiecas aizliegtā
vienošanās.
Otrkārt,
Transcatab
apgalvo, ka Komisija, nosakot naudas soda pamatsummu, ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības
principus. Tā bez jebkāda pamatojuma šajā aizliegtās vienošanās lietā esot rīkojusies atšķirīgi no lēmuma lietā Jēltabaka
– Spānija, lai gan abās lietās ir ievērojama līdzība jautājumā par aizliegtās vienošanās priekšmetu un tās ierobežoto ģeogrāfisko
izplatību.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par samērīguma principa pārkāpumu
Ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, lai iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai
sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus, ņemot vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem
pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem
(Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑180/96 Apvienotā Karaliste/Komisija,
Recueil
, I‑2265. lpp., 96. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑107.* lpp., 223. punkts).
Saistībā ar procesiem, kurus Komisija ir uzsākusi, lai sodītu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, šā principa piemērošana
ietver to, ka naudas sodiem nav jābūt pārmērīgiem attiecībā uz noteiktajiem mērķiem, proti, attiecībā uz šo tiesību normu
ievērošanu, un ka naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpuma
kopējo vērtējumu, sevišķi ņemot vērā tā smagumu (šajā ziņā skat. iepriekš 188. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu
lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 223. un 224. punkts un tajos minētā judikatūra). It īpaši samērīguma princips paredz, ka Komisijai naudas sods
ir jānosaka proporcionāli faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro
saskaņoti un objektīvi pamatoti (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts, un 2010. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑446/05
Amann & Söhne
un
Cousin Filterie
/Komisija, Krājums, II‑1255. lpp., 171. punkts).
Pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību attiecīgajā
tirgū, ne no Regulas Nr. 1/2003, ne no Pamatnostādnēm neizriet, ka naudas sodu apmērs ir jānosaka tieši atkarībā no [pārkāpuma]
ietekmētā tirgus apmēra, jo šis faktors nav obligāts, bet tikai viens no vairākiem faktoriem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu
(Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 132. punkts, un iepriekš 114. punktā minētais 2009. gada 3. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 55. punkts). Tādējādi šīs tiesību normas Komisijai tieši nerada pienākumu ņemt vērā produktu tirgus ierobežoto
lielumu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).
Tomēr, kā norādīts iepriekš 139. punktā, saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt
vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Nevar izslēgt, ka starp šiem faktoriem, apliecinot pārkāpuma smagumu, dažos gadījumos var būt attiecīgās preces tirgus lielums
(iepriekš 115. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts, un iepriekš 146. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 267. punkts).
Tātad, lai gan tirgus apjoms var būt apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā
no pārkāpuma veida un konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Šajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma veidu ir jākonstatē, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās mērķis bija tieši kopīga
pārstrādātāju maksājamās cenas par jēltabaku noteikšana, kā arī piegādātāju un jēltabakas daudzumu sadale. Šādas darbības
atbilstoši Pamatnostādnēm veido “cenu karteļa” veida horizontālos ierobežojumus un “sevišķi smagus” pārkāpumus pēc to rakstura.
Attiecībā uz šāda veida aizliegtām vienošanām, kas judikatūrā ir kvalificētas kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi
vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskajos konkurences parametros attiecīgajā tirgū (skat.
iepriekš 137. punktu), Pamatnostādnēs ir paredzēts sods, kura minimālā sākumsumma pārsniedz EUR 20 miljonus.
Otrkārt, saistībā ar konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem ir jākonstatē, ka attiecīgā tirgus lielums nebūt nebija nenozīmīgs,
jo, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 366. apsvēruma, Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības
produkcijas, uz kuru attiecas kvotas. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 290. zemsvītras piezīmes izriet, ka, ņemot vērā, ka aizliegtā
vienošanās attiecās arī uz iepirkumiem no “trešiem fasētājiem”, proti, no starpniekiem, kuri paši iepērk jēltabaku no ražotājiem
un veic sākotnējo tabakas apstrādi, tā ietvēra iepirkumus, kuru vērtība pārsniedza tikai Itālijā ražotās jēltabakas iepirkumu
vērtību.
Šādos apstākļos
Transcatab
nevarēja apgalvot, ka tās naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību attiecīgajā tirgū.
Otrām kārtām, attiecībā uz iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar
Transcatab
iepirkumu vērtību attiecīgajā tirgū, vispirms ir jāuzsver, ka piemērojamajās tiesībās nav ietverts vispārpiemērojams princips,
saskaņā ar kuru sankcijām ir jābūt samērīgām ar apgrozījumu, ko uzņēmums ir īstenojis attiecīgajā tirgū (skat. iepriekš 146. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 277. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot naudas sodu, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas ietver,
kaut arī aptuvenu un neskaidru, norādi uz uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko spēju, gan arī tikai daļu no šā apgrozījuma, ko
veido preces, attiecībā uz kurām izdarīts pārkāpums, un kas tādējādi ietver norādi uz pārkāpuma apmēru. Ne vienam, ne otram
no šiem skaitļiem nevar tikt piešķirta nesamērīga nozīme salīdzinājumā ar citiem novērtējuma faktoriem, un tādējādi atbilstošs
naudas sods nevar tikt noteikts, pamatojoties uz vienkāršu aprēķinu, kas balstīts uz kopējo apgrozījumu. Tas it īpaši tā ir
gadījumos, kad attiecīgās preces veido ļoti nelielu daļu no šā apgrozījuma (skat. iepriekš 115. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 121. punkts; iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 243. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 114. punkts).
Ir jākonstatē, kā izriet no šā sprieduma 40.–43. punkta, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija noteica naudas sodu, ņemot vērā katra
uzņēmuma tirgus daļu saistībā ar attiecīgā produkta iepirkumiem tirgū, kurā izdarīts pārkāpums. Tādējādi šajā lietā iepirkumu
vērtība attiecīgajā tirgū bija kritērijs, kas tika ņemts vērā naudas soda noteikšanā.
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ciktāl naudas soda galīgais apmērs nepārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma kopējā apgrozījuma
pārkāpuma pēdējā gada laikā, to nevar uzskatīt par nesamērīgu tikai tāpēc, ka tas pārsniedz apgrozījumu attiecīgajā tirgū
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 200. punkts).
Turklāt, kā ir norādīts iepriekš 160. un 193. punktā, attiecīgā pārkāpuma mērķis bija “cenu karteļa” veida horizontāli ierobežojumi
Pamatnostādņu izpratnē, tādējādi pēc sava rakstura tie bija “sevišķi smagi”. Attiecībā uz šāda veida sevišķi smagām aizliegtām
vienošanām Pamatnostādnes paredz soda sankciju, kuras minimālā sākumsumma ir EUR 20 miljoni. No apstrīdētā lēmuma 376. apsvēruma
izriet, ka sākumsumma, kas ir bijusi pamats
Transcatab
uzliktā naudas soda aprēķināšanai, atbilda summai, kas ir acīmredzami zemāka nekā tā, kuru Komisija atbilstoši Pamatnostādnēm
būtu varējusi noteikt par sevišķi smagiem pārkāpumiem. Šādā kontekstā
Transcatab
nevar apgalvot, ka tai uzliktais naudas sods ir nesamērīgs attiecībā pret attiecīgā tirgus ierobežoto lielumu un gada kopējiem
iepirkumiem references tirgū.
Visbeidzot attiecībā uz prasītājas argumentu par 2006. gada Pamatnostādnēm ir jāuzsver, kā to atzīst pati
Transcatab
, ka tās nebija piemērojamas faktiem, kuri ir šīs tiesvedības pamatā (šajā ziņā skat. Tiesas 2010. gada 17. jūnija spriedumu
lietā C‑413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I‑5361. lpp., 108. punkts).
–       Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja vienādas situācijas tiek risinātas
dažādi vai ja dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada
13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un iepriekš 158. punktā minētais spriedums lietā
Hoechst
/Komisija, 79. punkts).
Ir arī jāatgādina, kā tas norādīts iepriekš 162. punktā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas lēmumpieņemšanas prakse
nav uzskatāma par atbilstošām tiesību normām attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, ka Komisijai, lai noteiktu naudas
sodu apmēru, ir noteiktas plašas izvērtēšanas pilnvaras un ka tai nav saistoši tās iepriekšējie vērtējumi.
Tikai apstāklis, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumpieņemšanas praksē ir uzskatījusi, ka kāda rīcība ir attaisnojusi noteiktu
naudas soda apmēru, nekādā veidā nenozīmē, ka tai ir pienākums šo vērtējumu izmantot arī nākamajā lēmumā (skat. Vispārējās
tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ šajā gadījumā ir jāuzskata, ka to, ka
Transcatab
vienkārši minējusi lēmumu lietā Jēltabaka – Spānija, nevar atbalstīt, jo Komisijai šī lieta nebija jāvērtē tādā pašā veidā
(šajā ziņā skat. iepriekš 162. punktā minēto 2009. gada 19. marta spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 83. punkts).
Runājot konkrēti par vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu šajā lietā, ir jāuzsver, ka citiem lēmumiem, kurus Komisija
ir pieņēmusi par naudas sodiem, ir vienīgi indikatīvs raksturs, vēl jo vairāk tādēļ, ka šo lēmumu konkrētie apstākļi nav bijuši
identiski aplūkojamā lēmuma apstākļiem (iepriekš 204. punktā minētais 2006. gada 27. septembra spriedums lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 112. punkts). Šajā gadījumā, kaut arī pastāv zināmas analoģijas starp lietu Jēltabaka – Spānija un šo lietu, starp
tām tomēr ir būtiskas atšķirības, kuras nekādi nedrīkst neņemt vērā. Pirmkārt, nevar apstrīdēt, ka Spānijas tirgus apjoms
un nozīmīgums bija mazāks nekā Itālijas tirgum. Otrkārt, valstu tiesiskie regulējumi attiecīgajā nozarē bija atšķirīgi (konkrētāk
skat. 317. un nākamos punktus).
Ņemot vērā šīs būtiskās atšķirības, Komisijai bija tiesības, pat pienākums, nosakot sankcijas, abos gadījumos rīkoties atšķirīgi.
Tādējādi
Transcatab
nevar pamatoti atsaukties uz Komisijas lēmumu lietā Jēltabaka – Spānija, lai apgalvotu, ka izskatāmajā lietā ir pieļauts
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
–       Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir pakārtotas trīs
nosacījumu izpildei. Pirmkārt, administrācijai ir jāsniedz ieinteresētajai personai precīzs, beznosacījumu un saskaņots apliecinājums
no kompetentiem un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam ir jārada tiesiska paļāvība personai, uz kuru tas attiecas.
Treškārt, sniegtajiem apliecinājumiem ir jāatbilst piemērojamajām normām (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 4. februāra spriedumu
lietā T‑145/06
Omya
/Komisija, Krājums, II‑145. lpp., 117. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2009. gada
30. aprīļa spriedumu lietā T‑13/03
Nintendo
un
Nintendo of Europe
/Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 203. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka judikatūrā paredzētais pirmais nosacījums nav izpildīts. Faktiski no judikatūras izriet, ka
naudas soda apmēra noteikšana ietilpst Komisijai piešķirtajās plašajās izvērtēšanas pilnvarās, tā ka tirgus dalībniekiem nevar
būt tiesiska paļāvība jautājumā, kā šādas summas tiek noteiktas (skat. iepriekš 204. punktā minēto 2006. gada 27. septembra
spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 109. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi
Transcatab
minēto precedentu saistībā ar lietu Jēltabaka – Spānija nevar uzskatīt par tādu, kas tai būtu sniedzis precīzu, beznosacījumu
un saskaņotu apliecinājumu iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē.
Turklāt ir jākonstatē, ka lēmumu lietā Jēltabaka – Spānija Komisija pieņēma 2004. gada oktobrī, proti, vairāk nekā divus gadus
pēc tam, kad
Transcatab
iesniedza savu pieteikumu par naudas soda samazinājumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību. Šādos apstākļos
Transcatab
nekādi nevar apgalvot, ka tā ir rīkojusies, balstoties uz tiesisko paļāvību saistībā ar minētajā lietā noteikto naudas soda
summu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kopumā.

Par otrā pamata trešo daļu par samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā sankcijas preventīvo iedarbību un
Transcatab
finanšu situāciju
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apstrīd, ka naudas soda sākumsummas noteikšanai ir izmantots reizināšanas koeficients. Pirmkārt, tā apstrīd šīs piemērošanas
principu, proti, ka atbildība par pārkāpumu tiek attiecināta uz tās mātessabiedrību
Alliance One
.
Otrkārt, tā apgalvo, ka šajā gadījumā preventīvo efektu varētu panākt, nepiemērojot reizināšanas koeficientu un pateicoties
tādas naudas soda sākumsummas noteikšanai, kas ir mazāka par Komisijas noteikto.
Treškārt, tā norāda, ka saskaņā ar samērīguma principu Komisijai naudas soda summa bija jāmodulē, ņemot vērā
Transcatab
vājo finanšu situāciju un apdraudējumu tās darbības turpināšanai. Patiešām, laikposmā no 1995.–2002. gadam
Transcatab
piedzīvoja būtiskus zaudējumus un pēc tam, kad Komisija tai piemēroja naudas sodu, tai draudēja likvidācija. Turklāt
Transcatab
vairs nebija pārstāvēta Itālijas tirgū un tā tirgū jau nedarbojās kopš dienas, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, tādējādi
attiecībā uz to vairs nebija vajadzīga nekāda preventīva rīcība. Tāpat šajā gadījumā nebija nekādas papildu vajadzības pēc
preventīvas darbības, kas saistīta ar tā dēvēto “daudzu produktu” ražošanu. Visbeidzot, pat 2006. gada Pamatnostādnēs ir atsauce
uz uzņēmuma spēju samaksāt naudas sodu, ņemot vērā risku vājināt tā ekonomisko dzīvotspēju.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzēto sankciju mērķis ir izskaust prettiesiskas darbības, kā arī
novērst to atkārtotu izdarīšanu. Tātad prevencija ir viens no naudas soda mērķiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada
15. marta spriedumu lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 218. un 219. punkts un tajos minētā judikatūra, un iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada
30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 150. punkts).
Vajadzība nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību prasa tā apmēru pielāgot tā, lai tiktu ņemta vērā tā vēlamā ietekme
uz uzņēmumu, kam tas uzlikts, lai naudas sods nekļūtu nenozīmīgs vai, tieši pretēji, pārmērīgs, īpaši ņemot vērā attiecīgā
uzņēmuma finansiālo stāvokli, ievērojot prasības, kuras balstītas, pirmkārt, uz vajadzību nodrošināt naudas soda efektivitāti
un, otrkārt, uz samērīguma principa ievērošanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 283. punkts; 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 379. punkts, un iepriekš 103. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 154. punkts). Tādējādi, lai arī nepieciešamība piešķirt naudas sodam pietiekamu preventīvo iedarbību ir likumīgs
mērķis, kuru Komisijai ir tiesības panākt, nosakot naudas soda summu, tai tomēr ir jāievēro vispārējie tiesību principi, īpaši
samērīguma princips, ne tikai nosakot sākumsummu, bet arī palielinot summu, lai naudas sodam nodrošinātu pietiekamu preventīvo
iedarbību (iepriekš minētais spriedums lietā
Degussa
/Komisija, 316. punkts).
Pamatnostādņu 1.A punktā ir minēts preventīvais mērķis, kas saistīts ar pārkāpumu smagumu. Konkrētāk, šā punkta ceturtajā
daļā ir noteikts, ka “jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām”. Šajā
gadījumā apstrīdētā lēmuma 374. un 375. apsvērumā Komisija nepieciešamību piemērot reizināšanas koeficientu 1,25 ir pamatojusi
ar vēlmi
Transcatab
uzliktajam naudas sodam nodrošināt pietiekami preventīvu iedarbību, ņemot vērā, ka tā piederējusi multinacionālai uzņēmumu
grupai, kas apveltīta ar ievērojamu ekonomisko un finanšu ietekmi un kas bija viena no galvenajiem pasaules tabakas tirgus
dalībniekiem un darbojās dažādos līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos.
Pirmkārt, runājot par argumentu attiecībā uz reizināšanas koeficienta piemērošanas principu, proti, ka atbildība par pārkāpumu
tiek attiecināta uz tās mātessabiedrību
Alliance One
, ir jānorāda, ka pirmā pamata ietvaros tika secināts, ka Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka
Alliance O
ne ir uzskatāma par līdzatbildīgu
Transcatab
izdarītajā pārkāpumā (skat. pirmā pamata pirmo daļu). Tātad šo argumentu nevar atbalstīt.
Otrkārt, attiecībā uz
Transcatab
argumentu saistībā ar sākumsummas EUR 10 miljonu apmērā jau pietiekami preventīvo iedarbību, ir jākonstatē, ka tā nekādā veidā
nepamato savu apgalvojumu, ka naudas soda summa, ja tā būtu noteikta, neņemot vērā attiecīgo reizināšanas koeficientu ar preventīvo
iedarbību, būtu bijusi pietiekama, lai nodrošinātu šādu naudas soda preventīvo iedarbību (šajā ziņā skat. iepriekš 201. punktā
minēto spriedumu lietā
Lafarge
/Komisija, 107. punkts).
Treškārt, runājot par iebildumu, ka Komisija neesot ņēmusi vērā tās slikto finanšu situāciju un tādā veidā, piemērojot tai
reizināšanas koeficientu, esot pārkāpusi samērīguma principu, vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru attiecībā uz
prevencijas mērķi, kas saistīts ar uzņēmumu vadību Savienībā, prevencijas faktors tiek vērtēts, ņemot vērā daudzus apstākļus,
nevis tikai attiecīgā uzņēmuma īpašo situāciju (Vispārējās tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedums lietā T‑12/03
Itochu
/Komisija, Krājums, II‑883. lpp., 93. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 23. punkts, un iepriekš 189. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 300. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā ieinteresētā uzņēmuma
zaudējumus, ievērojot, ka šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas
mazāk veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 327. punkts, un Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 105. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedumu
lietā T‑452/05
BST
/Komisija, Krājums, II‑1373. lpp., 95. punkts).
Tādēļ
Transcatab
nevar apstrīdēt reizināšanas koeficienta piemērošanu preventīvos nolūkos, atsaucoties uz apstākli, ka laikā, kad tika īstenota
aizliegtā vienošanās, tā cieta zaudējumus, kuru dēļ kopš procesa uzsākšanas tā vairs nav aktīva tirgū, uz kuru attiecās aizliegtā
vienošanās. Ņemot vērā, ka
Transcatab
pieder multinacionālai grupai, kas apveltīta ar ievērojamu ekonomisko un finanšu ietekmi, un ka atbildība ir attiecināta
uz tās mātessabiedrību, reizināšanas koeficienta piemērošana noteiktai summai atkarībā no šīs grupas kopējā apgrozījuma nav
uzskatāma par tādu, kas naudas sodu padara par nesamērīgu.
Turklāt ir jākonstatē, ka šajā gadījumā
Transcatab
ne administratīvā procesa laikā, ne Vispārējā tiesā nepierādīja savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru tai draudēja likvidācija
Komisijas uzsāktās izmeklēšanas un paredzamā naudas soda dēļ. Tāpat ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās nav aizliegts tas,
ka iestādes īstenots pasākums izraisa attiecīgā uzņēmuma bankrotu vai likvidāciju, pats par sevi. Faktiski tāda uzņēmuma likvidācija,
kuram ir tāda juridiskā forma kā šajā lietā, ja tā var kaitēt uzņēmuma īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr
nenozīmē, ka arī uzņēmuma pārstāvētais personīgais, materiālais un nemateriālais ieguldījums zaudē vērtību (skat. Vispārējās
tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 372. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz argumentu par papildu prasību par preventīvu iedarbību uz uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar “daudzu produktu” ražošanu,
ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā nav nekādas atsauces uz šādu prasību, tādēļ šim argumentam šajā gadījumā nav nozīmes.
Visbeidzot attiecībā uz argumentu par 2006. gada Pamatnostādnēm jau ir norādīts, ka tās nebija piemērojamas faktiem, kuri
ir šīs tiesvedības pamatā (skat. iepriekš 201. punktu).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrā pamata trešā daļa un līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kopumā.
3.
Par trešo pamatu par naudas soda pamatsummas noteikšanu

Par trešā pamata pirmo daļu par kļūdainu naudas soda apmēra palielināšanu pārkāpuma ilguma dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Transcatab
apstrīd naudas soda sākumsummas palielinājumu par 60 %, pamatojoties uz konstatējumu, ka pārstrādātāji sešus gadus un četrus
mēnešus ir piedalījušies vienotā pārkāpumā. Faktiski Komisija neesot ņēmusi vērā, ka laikā no 1999. līdz 2002. gadam nolīgumi,
kas noslēgti Itālijas jēltabakas tirgū, lielākoties bija starpuzņēmumu nolīgumi, kas noslēgti starp
Unitab
un
APTI
. Tādēļ Komisijai, nosakot naudas sodu, bija jānodala rīcība, kas īstenota laikā no 1995. līdz 1998. gadam, no rīcības, kas
īstenota no 1999. līdz 2002. gadam, par kuru būtu jāatbild vienīgi
APTI
. Turklāt Komisija pati esot norādījusi, ka
APTI
vienīgā ir atbildīga par saviem lēmumiem (apstrīdētā lēmuma 253. apsvērums). Tādējādi Komisijai vismaz neesot vajadzējis
palielināt naudas sodu par šiem trim gadiem.
Īpaši no apstrīdētā lēmuma 152. un 154. apsvēruma, kā arī no dažiem iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka jau kopš 1998. gada
starp pārstrādātājiem ir notikuši kontakti starpuzņēmumu nolīgumu kontekstā, lai tos sagatavotu. Šādas sanāksmes starp pārstrādātājiem
esot turpinājušās visu laikposmu, kurā
APTI
bija pienākums vest sarunas ar
Unitab
par starpuzņēmumu nolīgumiem.
Transcatab
it īpaši atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 104., 143., 151.–153., 158. un 165. apsvērumu. Attiecībā uz 1999. gadu vienīgi apstrīdētā
lēmuma 158. un 159. apsvērums neattiecās tieši uz starpuzņēmumu nolīgumiem. Tomēr tie uz šiem nolīgumiem attiecoties netieši.
Arī pēc 1999. gada kontakti starp pārstrādātājiem joprojām esot turpinājušies, lai definētu kopējo pozīciju, kas jāievēro
APTI
ietvaros.
Transcatab
kā piemēru min apstrīdētā lēmuma 199. un 212. apsvērumu vai, saistībā ar mērķiem, kādi bija jāpanāk, izmantojot
Cogentab
– apvienību, kuru izveidoja
APTI
un
Unitab
–, apstrīdētā lēmuma 187.–189., 191. un 208. apsvērumu. Katrā ziņā kontakti, kas starp pārstrādātājiem notika ārpus starpuzņēmumu
nolīgumiem, esot aprobežojušies ar atsevišķiem tirgus aspektiem, galvenokārt vienkāršas informācijas apmaiņas veidā.
Otrkārt,
Transcatab
otrajā apsvērumā esot pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās neietekmēja tirgu un ka tā nevarēja radīt kaitējumu patērētājiem.
Pamatnostādnēs ir paredzēts konkrēts mērķis naudas soda palielināšanai par ilgtermiņa pārkāpumiem, lai “faktiski sodītu par
ierobežojumiem, kas ir negatīvi ietekmējuši patērētājus ilgākā laika posmā”. No tā izriet, ka, automātiski piemērojot 10 %
palielinājumu par katru gadu, neņemot vērā situāciju konkrētajā gadījumā, Komisija esot pieļāvusi kļūdu pašas noteikto kritēriju
naudas soda aprēķināšanai piemērošanā.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par naudas soda palielinājumu nolīguma ilguma dēļ
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums var notikt ne tikai vienas atsevišķas darbības dēļ,
bet arī darbību virknes vai pat ilgstošas rīcības dēļ (iepriekš 90. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 81. punkts). Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai
ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (iepriekš 88. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 258. punkts).
Turklāt, ja konstatētie nolīgumi un saskaņotās darbības, ņemot vērā to mērķu atbilstību, iekļaujas sistēmās, ko raksturo periodiskas
sanāksmes cenu un kvotu mērķu noteikšanai, kuras savukārt atbilst attiecīgo uzņēmumu atkārtotiem centieniem sasniegt vienīgi
ekonomisku mērķi, proti, cenu attīstības kropļošanu, būtu neloģiski, ja šīs ilgstošās darbības, ko raksturo viens vienīgs
mērķis, tiktu sadalītas un tādējādi apskatītas kā vairāki patstāvīgi pārkāpumi, lai gan runa tomēr ir par vienotu pārkāpumu,
kas pakāpeniski īstenojās, izmantojot gan vienošanās, gan saskaņotas darbības (šajā ziņā skat. iepriekš 222. punktā minēto
spriedumu lietā
BST
/Komisija, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, un
Transcatab
neiebilda, ka pārstrādātāju veiktās darbības radīja vienotu un ilgstošu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, jo tās ietilpa
kopējā plānā, kas nosaka rīcību iepirkumu tirgū, kopīgi vēršoties pret konkurenci un cenšoties sasniegt vienu un to pašu ekonomisko
mērķi, proti, kropļot normālu cenu attīstību jēltabakas tirgū un kontrolēt piegādes, veicot to sadali. It īpaši Komisija ir
norādījusi, ko
Transcatab
neapstrīdēja, ka aizliegtās vienošanās mērķi bija nemainīgi visā tās darbības laikā un ka laika gaitā tai bija tā pati struktūra,
kā arī tie paši darbības mehānismi (skat. apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērums).
Tāpat Komisija konstatēja – ko
Transcatab
nav apstrīdējusi –, ka pēc 1999. gada, paralēli koordinācijai ārpus starpuzņēmumu nolīgumiem, pārstrādātāji sadarbojās, lai
noteiktu
APTI
rīcību, un ka šī koordinētā darbība šo gadu laikā bija būtisks pārstrādātāju aizliegtās vienošanās stratēģijas elements (skat.
apstrīdētā lēmuma 244. apsvērumu).
APTI
sanāksmēm bija tāds pats pret konkurenci vērsts mērķis, kāds bija nolīgumu slēgšanai starp pārstrādātājiem, proti, kropļot
normālu cenu attīstību jēltabakas tirgū.
Tā kā šie vērtējumi netiek apstrīdēti, pat pieņemot, kā to apgalvo
Transcatab
, ka kopš 1999. gada pārstrādātāju sanāksmes bija paredzētas vien tādēļ, lai gatavotos
APTI
sanāksmēm, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka piedalīšanās šādās sanāksmēs ir pieskaitāma vienotam un ilgstošam pārkāpumam,
jo tā konstatēja, ka pārstrādātāju koordinējošā darbība, nosakot
APTI
rīcību, bija daļa no aizliegtās vienošanās stratēģijas un tām bija tas pats vienotais mērķis, kāds pārstrādātājiem bija līdz
1999. gadam.
Tādējādi, pat pieņemot, kā to norāda
Transcatab
, ka pēc 1999. gada pārstrādātāju darbības bija paredzētas vienīgi, lai gatavotos
APTI
sanāksmēm, šis apstāklis nekādā veidā neietekmē pārkāpuma ilgumu, jo Komisija, pat pieļaujot šādu pieņēmumu, varēja uzskatīt,
ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums bija ildzis aptuveni sešus gadus un četrus mēnešus. Tādējādi
Transcatab
iebildums par to, ka laikā no 1999. līdz 2002. gadam pārstrādātāju rīcība bija uzskatāma vienīgi par gatavošanos starpuzņēmumu
nolīgumu noslēgšanai, nekādā veidā neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību, jo iebildums ir jāuzskata par neatbalstāmu.
Šo konstatējumu neliek apšaubīt arguments par to, ka Komisija ir norādījusi, ka atbildīga par šo rīcību ir
APTI
, nevis tās locekļi (skat. apstrīdētā lēmuma 253. apsvērumu). Faktiski
APTI
rīcība radīja citu pārkāpumu, kas atšķiras no pārstrādātāju izdarītā, un tai bija savs pret konkurenci vērsts mērķis, lai
gan šis mērķis daļēji sakrita ar pārstrādātāju pret konkurenci vērsto mērķi (skat. apstrīdētā lēmuma 270.–273. apsvērumu).
Transcatab
šo konstatējumu nav apstrīdējusi.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka arī šim iebildumam trūkst faktiskā pamatojuma.
Pirmkārt,
Transcatab
savās rakstveida piezīmēs skaidri atzina, ka attiecīgajā laikposmā kontakti starp pārstrādātājiem “pārsniedza starpuzņēmumu
nolīgumus”, ka šie kontakti attiecās uz “noteiktiem tirgus aspektiem” un ka to ietvaros notika apmaiņa ar jutīgu informāciju.
Tāpat
Transcatab
apstiprina, ka minētajā laikposmā “lielākā daļa” Itālijas jēltabakas tirgū noslēgto nolīgumu bija starpuzņēmumu nolīgumi,
kas noslēgti starp
Unitab
un
APTI
; šis apstiprinājums liek domāt, ka šajā laikposmā papildus kontaktiem, kas attiecās uz starpuzņēmumu nolīgumiem, pastāvēja
arī citi pārstrādātāju nolīgumi.
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma un lietas materiāliem izriet, ka minētajā laikposmā kontakti starp pārstrādātājiem ievērojami
pārsniedza vienkāršas sagatavošanās sanāksmes, lai vienotos par kopēju rīcību
APTI
ietvaros sarunās par starpuzņēmumu nolīgumiem. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar 1988. gada 16. marta
legge n° 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli
(Likums Nr. 88 par starpuzņēmumu nolīgumu un lauksaimniecības produktu audzēšanas un pārdošanas noteikumiem) (
GURI
Nr. 69, 1988. gada 23. marts; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 88/88”) starpuzņēmumu nolīgumi attiecas uz minimālo cenu noteikšanu,
kas iekļaujamas audzēšanas līgumos (skat. apstrīdētā lēmuma 68. un 253. apsvērumu), savukārt pārstrādātāju nolīgumu mērķis
bija daudz plašāks, jo aizliegtā vienošanās paredzēja tieši maksimālo vai vidējo piegādes cenu noteikšanu, kā arī tabakas
daudzumus, kas jāiepērk katram pārstrādātājam, un attiecīgos piegādes avotus (apstrīdētā lēmuma 363. apsvērums).
No vairākiem elementiem, kas iekļauti apstrīdētajā lēmumā un lietas materiālos, izriet, ka pat kopš 1999. gada kontakti starp
pārstrādātājiem bija saistīti ar plašākiem mērķiem nekā parasta
APTI
pozīcijas koordinēšana saistībā ar starpuzņēmumu nolīgumu slēgšanu.
Tā, piemēram, no apstrīdētā lēmuma 186. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskata, ka 1999. gada oktobrī pārstrādātāji noslēdza
slepenu nolīgumu, kura pamats un forma bija ļoti līdzīga
Villa Grazioli
1998. gada septembra nolīgumam (skat. apstrīdētā lēmuma 142. apsvērumu). Šis nolīgums, kas pievienots iebildumu rakstam,
galvenokārt bija paredzēts, lai noteiktu jēltabakas (
Burley
un
Bright
) iepirkuma cenas no “trešajiem fasētājiem”, lai katram pārstrādātājam piešķirtu “trešos fasētājus” ar noteiktiem [tabakas]
daudzumiem un lai boikotētu “trešos fasētājus”, kuri nebija pievienojušies
Cogentab
(skat. apstrīdētā lēmuma 186. apsvērumu).
No apstrīdētā lēmuma 202.–204. apsvēruma izriet, ka 2000. gadā koordinēšana starp pārstrādātājiem turpinājās. Tomēr
Transcatab
nekādā veidā nepierāda, ka šī koordinēšana attiecās vienīgi uz pozīcijām, kādas būtu jāieņem
APTI
. Savukārt no apstrīdētā lēmuma 204. apsvēruma izriet, ka pārstrādātāji tikās 2000. gada 21. septembrī, lai izstrādātu koordinēšanas
mehānismu starp pārstrādātājiem iepirkumu direktoru līmenī.
Tāpat no apstrīdētā lēmuma 212. apsvēruma izriet, ka 2001. gada 14. septembrī notika
Deltafina
,
Dimon
un
Transcatab
priekšsēdētāju un iepirkumu direktoru sanāksme, kuras dienas kārtībā bija ne tikai starpuzņēmumu nolīgums starp
APTI
un
Unitab
, bet arī savstarpējās attiecības starp minētajiem uzņēmumiem, iepirkumi no “trešajiem fasētājiem”, attiecības ar
Romana Tabacchi
, kā arī nākotnes stratēģijas.
Visi šie piemēri liecina, ka laikā no 1999. līdz 2002. gadam kontakti starp pārstrādātājiem nenotika vienīgi saistībā ar starpuzņēmumu
nolīgumiem, kā to apgalvo
Transcatab
, un ka, gluži pretēji, šajā laikposmā aizliegtā vienošanās starp pārstrādātājiem turpināja funkcionēt paralēli starpuzņēmumu
nolīgumiem. Turklāt
Transcatab
nekādā veidā nepierādīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, neuzskatot, ka laikā no 1999. līdz 2002. gadam pārstrādātāju rīcība
bija uzskatāma vienīgi par gatavošanos starpuzņēmumu nolīgumu slēgšanai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka
Transcatab
pirmais iebildums, kas izvirzīts šajā daļā, ir jānoraida.
–       Par to, ka patērētājiem netika nodarīts kaitējums

Transcatab
argumentam par Komisijas pieļauto kļūdu, piemērojot palielinājumu par 10 % par katru gadu, ņemot vērā, ka pārkāpuma dēļ patērētājiem
netika nodarīts kaitējums, trūkst gan tiesiska, gan faktiska pamatojuma.
Pirmkārt, ne no Regulas Nr. 1/2003 23. panta, ne no
Transcatab
pieminētā Pamatnostādņu 1.B punkta trešās daļas neizriet, ka tie palielinājumu par ilgstošu pārkāpumu pakļautu noteikumam
par ilgstošu kaitējošu ietekmi uz patērētājiem. Pamatnostādņu rindkopā, uz kuru atsaucas
Transcatab
, vispārīgi ir pamatota politika saistībā ar Pamatnostādnēs minētajiem naudas sodiem, tostarp grozījumi, salīdzinot ar iepriekšējo
praksi. Tādēļ
Transcatab
nevar savu argumentu balstīt uz šo Pamatnostādņu noteikumu.
Otrkārt, pretēji
Transcatab
apgalvotajam nebūt nav pierādīts, ka aizliegtā vienošanās nekādi neietekmēja tirgu un, vēl jo mazāk, ka tā neradīja negatīvu
ietekmi uz patērētājiem. Faktiski
Transcatab
otrā pamata ietvaros minētie dati nepierāda, ka šāda ietekme nepastāv, jo tos varēja ietekmēt arī citi faktori (skat. it
īpaši iepriekš 168. punktu). Turklāt tas, ka aizliegtā vienošanās ir ilgusi vairākus gadus, liecina, ka pārstrādātāji neuzskatīja,
ka aizliegtā vienošanās ir nelietderīga un ka tā nerada nekādu ietekmi. Tātad
Transcatab
argumenta pieņēmums ir kļūdains.
Ņemot vērā iepriekš minēto, trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida kopumā.

Par trešā pamata otro daļu par
ne bis in idem
principa pārkāpumu un pamatojuma nesniegšanu
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi
ne bis in idem
principu. Tā apstrīdētajā lēmumā esot norādījusi, ka atbildība par starpuzņēmumu nolīgumu slēgšanu laikā no 1999. līdz 2001. gadam
ir jāuzliek vienīgi
APTI
. Tomēr, nenodalot laiku no 1995. līdz 1998. gadam no laika no 1999. līdz 2001. gadam, tā esot attiecinājusi uz pārstrādātājiem
atbildību par rīcību saistībā ar starpuzņēmumu nolīgumiem, t.i., rīcību, kuru tā jau bija attiecinājusi vienīgi uz
APTI
.
Šajā gadījumā starp faktiem, kurus pārmet
APTI
, un faktiem, kas tiek pārmesti
Transcatab
, pastāv zināma līdzība laika periodā no 1999. līdz 2002. gadam, jo pārstrādātāju sanāksmes šajā laikposmā bija gatavošanās
APTI
sanāksmēm. Turklāt identiski bija arī pārkāpēji, jo ir zināms, ka profesionālās apvienības ir to dalībnieku izpausme. Tātad
Komisija pārstrādātājus esot sodījusi divas reizes par vienu un to pašu pārkāpumu. Pirmo reizi tie tikuši sodīti kā
APTI
dalībnieki un otro reizi – individuāli. Tādēļ pārstrādātājiem esot piemērots pārmērīgs naudas sods un apstrīdētajā lēmumā
tam trūkstot pamatojuma.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka
ne bis in idem
princips, kas paredzēts arī 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas
7. protokola 4. pantā, ir Savienības tiesību vispārējs princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa. Konkurences tiesību jomā
šis princips aizliedz Komisijai atkārtoti sodīt vai apsūdzēt uzņēmumu par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ja par to uzņēmumam
jau ir piemērotas sankcijas vai tas ir atzīts par nevainīgu saskaņā ar Komisijas iepriekšēju lēmumu, kas vairs nav pārsūdzams
(Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 85. un 86. punkts, un iepriekš 224. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 130. un 131. punkts).
Ne bis in idem
principa piemērošana ir pakļauta trīskāršam nosacījumam, ka fakti, likumpārkāpējs un aizsargātās juridiskās intereses ir
vienas un tās pašas. Šis princips aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko
rīcību, lai aizsargātu tās pašas juridiskās intereses (skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 338. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑217/03 un T‑245/03
FNCBV
u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. lpp., 340. punkts).
Šajā gadījumā pirmais nosacījums, proti, faktu identiskums, nav izpildīts. Pat pieņemot, ka atsevišķas dažādu pret konkurenci
vērstu rīcību, kuras pārmet pārstrādātājiem, daļas pārklājās, tostarp koordinēšanas darbības, lai noteiktu
APTI
rīcību (apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums), un rīcība, kuru pārmet
APTI
, proti,
APTI
pozīcijas noteikšana sarunās par cenām, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar
Unitab
(apstrīdētā lēmuma 253. un 254. apsvērums), ir jākonstatē, ka runa ir par divām dažādām rīcībām. Faktiski koordinēšana, kas
notika pirms lēmuma pieņemšanas, atšķiras no paša lēmuma pieņemšanas.
Turklāt, kā norādīts šā pamata pirmajā daļā, koordinēšanas darbības starp pārstrādātājiem, lai vienotos par
APTI
rīcību, iekļāvās plašākā pārstrādātāju aizliegtās vienošanās stratēģijā, kuras būtisku elementu tās veidoja (apstrīdētā lēmuma
244. apsvērums). Šajā ziņā ir arī jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija skaidri un precīzi ir norādījusi, ka
APTI
un pārstrādātājiem tika piemērotas sankcijas par atšķirīgiem pārkāpumiem (attiecībā uz
APTI
skat. apstrīdētā lēmuma 253., 254. un 270.–273. apsvērumu un attiecībā uz pārstrādātājiem skat. apstrīdētā lēmuma 240.–252.,
kā arī 264.–269. apsvērumu).
Tādēļ
Transcatab
nevar apgalvot, ka šajā gadījumā pārstrādātājiem pārmestie fakti bija identiski tiem, kuri tika pārmesti
APTI
.
Attiecībā uz otro nosacījumu, proti, pārkāpēju identiskumu, ir jākonstatē, ka arī tas šajā gadījumā nav izpildīts. Faktiski,
pat ja
Transcatab
ir
APTI
dalībniece, runa ir par divām dažādām struktūrām, jo
APTI
ir juridiska persona, kurai ir pašai savs priekšmets un mērķi, kuri nav atkarīgi un atšķiras no
Transcatab
mērķiem (šajā ziņā skat. iepriekš 254. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 128. punkts).
No tā izriet, ka šajā gadījumā nepastāv ne faktu, ne pārkāpēju identiskums, jo apstrīdētajā lēmumā nav atkārtoti piemērotas
sankcijas vienām un tām pašām struktūrām vai vienām un tām pašām personām par tiem pašiem faktiem. Tādēļ ir jāsecina, ka
ne bis in idem
princips nav pārkāpts.
Par iebildumu par pamatojuma trūkumu ir jānorāda, ka, tā kā pārstrādātājiem un
APTI
tika pārmesta atšķirīga rīcība, kuru īstenojušas atšķirīgas juridiskās personas, Komisijai nebija jāsniedz pamatojums par
ne bis in idem
principa piemērošanu. Apstrīdētajā lēmumā Komisija nekādā veidā nesajauca
APTI
atbildību ar pārstrādātāju atbildību. Saskaņā ar iepriekš 174. punktā minēto judikatūru iepriekš 256. punktā minētie apsvērumi
skaidri un nepārprotami atklāj Komisijas argumentāciju šajā sakarā, tādā veidā ļaujot
Transcatab
uzzināt attiecībā uz to īstenoto pasākumu pamatojumu un Vispārējai tiesai veikt pārbaudi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šī daļa ir jānoraida kopumā.

Par trešā pamata trešo daļu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti,
Transcatab
apgalvo, ka pārstrādātāji bija pārliecināti, ka, slēdzot līgumus ar lauksaimniekiem, tie rīkojās saskaņā ar valsts tiesību
aktiem un, konkrētāk, saskaņā ar Likumu Nr. 88/88 un starpuzņēmumu nolīgumiem. Attiecībā uz starpuzņēmumu nolīgumiem Komisija
esot atzinusi, ka atbilstošās tiesību normas varēja radīt būtiskas neskaidrības par
APTI
darbību likumību. Šā iemesla dēļ tā esot
APTI
uzlikusi simbolisku naudas sodu tikai EUR 1000 apmērā.
Transcatab
vaicā, kādēļ tāda pati argumentācija nav piemērota tās gadījumā, lai gan daudzi pierādījumi liecina, ka pārstrādātāju strīdīgā
rīcība laikā no 1999. līdz 2002. gadam gandrīz pilnībā attiecās uz priekšlīgumiem, lai vienotos par kopējo pozīciju
APTI
. Atšķirīgais
APTI
un
Transcatab
rīcības vērtējums esot radījis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, kā tas izriet no iepriekš 202. punktā minētās judikatūras, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts
vienīgi tad, ja vienādas situācijas tiek risinātas dažādi vai dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda attieksme
nav objektīvi pamatojama.
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir jānorāda, kā tas jau ir konstatēts šā pamata otrajā daļā (skat. iepriekš 256. punktu), ka pārstrādātājiem
un
APTI
ir piemērotas sankcijas par atšķirīgiem pārkāpumiem (skat. attiecīgi apstrīdētā lēmuma 240.–252., 253. un 254. apsvērumu).
Attiecībā uz laikposmu, kas sākas no 1999. gada, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārstrādātājiem ir piemērotas sankcijas par
virkni pret konkurenci vērstu darbību, kas iekļaujas tajā pašā aizliegtās vienošanās stratēģijā, kura aizsākās ilgi pirms
1999. gada. Tādējādi pārstrādātājiem tika piemērotas sankcijas kā par cenu koordinēšanu ārpus starpuzņēmumu nolīgumiem, tā
par paralēlām koordinēšanas darbībām, lai vienotos par
APTI
rīcību (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 244. apsvērumu).
Savukārt
APTI
tiek uzskatīta par atbildīgu vienīgi par rīcību, kas saistīta ar starpuzņēmumu nolīgumu slēgšanu. Komisija ir uzskatījusi,
ka
APTI
nevarēja uzskatīt par atbildīgu par pārstrādātāju vienotu un ilgstošu pārkāpumu, jo Komisijas lietas materiālos nebija iekļauts
neviens fakts, kas liecinātu, ka šī apvienība būtu piedalījusies pārstrādātāju īstenotajā vispārējā plānā, kura mērķis bija
koordinēt to kopējo rīcību iepirkumu jautājumā, vai ka tā par to būtu zinājusi (skat. apstrīdētā lēmuma 270. un 271. apsvērumu).
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pat pēc 1999. gada pārstrādātāju aizliegtā vienošanās ievērojami pārsniedza Likuma
Nr. 88/88 piemērošanas jomu (skat. arī iepriekš 240.–245. punktu). Tādēļ
Transcatab
nevar apgalvot, ka atbilstošās tiesību normas attaisnotu simboliska naudas soda piemērošanu pārstrādātājiem tāpat kā
APTI
(šajā ziņā skat. turpmāk 298.–311. punktā norādītos apsvērumus).
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka pārstrādātāju, un it īpaši
Transcatab
, situācija nav salīdzināma ar
APTI
situāciju saistībā ar pārkāpumiem laikā no 1999. līdz 2002. gadam. Tādēļ
Transcatab
nevar apgalvot, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kopumā.
4.
Par ceturto pamatu par noteiktiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem

Par ceturtā pamata pirmo daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka aizliegtā vienošanās netika īstenota
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms
Transcatab
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā atbildību mīkstinošo apstākli, kas paredzēts Pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā,
saistībā ar to, ka pārkāpjošie nolīgumi vai prakses nav tikušas īstenotas. Tā apgalvo, ka otrā pamata pirmajā daļā jau ir
pierādījusi, ka pārstrādātāji nebija īstenojuši lielāko daļu savu nolīgumu. Šis konstatējums izrietot no tā, ka šie nolīgumi
neietekmēja tirgu.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru Pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā paredzētais atbildību mīkstinošais
apstāklis par to, ka pārkāpjošie nolīgumi vai prakses faktiski nav īstenotas, balstās uz katra individuālā uzņēmuma rīcību.
No tā izriet, ka, vērtējot šo atbildību mīkstinošo apstākli, jāņem vērā nevis ietekme, kas izriet no pārkāpuma kopumā, kur,
vērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā faktiskā ietekme uz tirgu (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa), bet katra uzņēmuma
individuālā rīcība, lai novērtētu smagumu atkarībā no katra atsevišķā uzņēmuma līdzdalības pārkāpumā (iepriekš 148. punktā
minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 384. punkts, un iepriekš 146. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 178. punkts).
No tā izriet, ka
Transcatab
nevar pamatot Komisijas pieļauto kļūdu, neņemot vērā atbildību mīkstinošos apstākļus, ar to, ka pārkāpumam nebija konkrētas
ietekmes uz cenu.
Otrkārt un katrā ziņā, tāpat ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka, lai gūtu labumu no Pamatnostādņu 3. punkta otrā
ievilkuma, pārkāpējiem ir jāpierāda, ka tie ir rīkojušies atbilstoši konkurences noteikumiem vai ka tie vismaz tādā mērā skaidri
un būtiski ir iebilduši pret aizliegtās vienošanās izpildes saistībām, ka tās funkcionēšana tikusi traucēta, un ka tie nav
izlikušies, ka ievēro šo vienošanos, tādā veidā mudinot citus uzņēmumus īstenot minēto aizliegto vienošanos (Vispārējās tiesas
2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 292. punkts, un – šajā ziņā – 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 113. punkts).
Šajā lietā
Transcatab
nekādi nav apgalvojusi, ka tā būtu tik skaidri un būtiski iebildusi pret aizliegto vienošanos, ka tiktu traucēta tās funkcionēšana.
Tādējādi tā nevar apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā atbildību mīkstinošos apstākļus.
Visbeidzot ir jāsecina, ka, pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 383. apsvērumā ir secinājusi, ka aizliegtā vienošanās ir
īstenota, un, otrkārt, ka
Transcatab
, pati norādot, ka “lielākā daļa” nolīgumu netika īstenoti, atzīst, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās ir tikušas vismaz
daļēji īstenotas (skat. iepriekš 239. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minēto, šī daļa ir jānoraida.

Par ceturtā pamata otro daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka strīdīgās darbības tikušas pārtrauktas pirms
Komisijas iejaukšanās
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā atbildību mīkstinošo apstākli, kas paredzēts Pamatnostādņu 3. punkta trešajā ievilkumā,
proti, to, ka pārkāpums tika pārtraukts uzreiz pēc Komisijas iejaukšanās.
Pirmkārt, Pamatnostādnes nekādā veidā nesaistot šā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanu ar pārkāpuma vairāk vai mazāk
smago raksturu, jo šis atbildību mīkstinošais apstāklis esot piemērots arī attiecībā uz smagiem un sevišķi smagiem pārkāpumiem.
Otrkārt, pēc Komisijas pirmās iejaukšanās
Transcatab
neveica nevienu darbību, kas varētu būt uzskatāma par konkurences noteikumu pārkāpumu. Treškārt, Komisija neesot ņēmusi vērā
jēltabakas nozares īpatnības. Ceturtkārt, atbildību mīkstinošā apstākļa nepiemērošana izrietot no tā, ka bija notikušas pārmaiņas
judikatūrā naudas sodu jautājumā, kuru Vispārējā tiesa bija izmantojusi savā 2005. gada 15. jūnija spriedumā apvienotajās
lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑10.* lpp.). Šīs pārmaiņas judikatūrā, kas notika pēc procesa
uzsākšanas, pārkāpjot
Transcatab
tiesisko paļāvību, jo tā bija gaidījusi naudas soda samazinājumu tādēļ, ka bija izbeigusi prettiesisko rīcību uzreiz pēc
Komisijas iejaukšanās.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu Komisijas noteiktā naudas soda pamatsumma var tikt samazināta,
ja apsūdzētais uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc Komisijas pirmās iejaukšanās.
Tomēr saskaņā ar judikatūru naudas sods tiek automātiski samazināts nevis tāpēc, ka pārkāpums ticis izbeigts uzreiz pēc Komisijas
iejaukšanās, bet šī samazināšana ir atkarīga no tā, kā Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, vērtē attiecīgajā
gadījumā pastāvošos apstākļus (skat. iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 228. punkts un tajā minētā judikatūra). Tātad tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, Komisija var nepiemērot šādu
naudas soda pamatsummas samazinājumu uzņēmumam, kurš ir prettiesiska nolīguma dalībnieks (iepriekš 162. punktā minētais 2009. gada
19. marta spriedums lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 148. punkts).
Tiesa uzskatīja, ka, ja atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošana tiktu atzīta situācijās, kurās uzņēmums ir tāda acīmredzami
prettiesiska nolīguma dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tas ir pārkāpums, tas varētu mudināt uzņēmumus
turpināt būt slepenā nolīguma dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties,
ka, ja to rīcība tiktu atklāta, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu, pārtraucot pārkāpumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu
uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta patieso iedarbību (iepriekš 162. punktā minētais
2009. gada 19. marta spriedums lietā
Archer Daniels Midland
/Komisija, 149. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa jau skaidri norādīja, ka apzināta pārkāpuma pārtraukšana pēc Komisijas iejaukšanās
nevar tikt uzskatīta par vainu mīkstinošu apstākli (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑157/94
Ensidesa
/Komisija,
Recueil
, II‑707. lpp., 498. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Wieland-Werke
u.c./Komisija, 229. punkts).
Šajā gadījumā attiecīgais pārkāpums ir saistīts ar slepenu aizliegtu vienošanos, kuras mērķis bija, konkrēti, cenu noteikšana
un piegādātāju un iepērkamo daudzumu sadalīšana. Kā tas ir norādīts iepriekš 137. punktā, šāda veida aizliegtas vienošanās
ir nepārprotami aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un ir uzskatāmas par pārkāpumu, kas saskaņā ar
judikatūru ir kvalificējams kā sevišķi smags, jo tas tieši ietekmē būtiskākos konkurences parametrus attiecīgajā tirgū. Turklāt
šajā gadījumā, kā ir norādīts iepriekš 170. punktā, pārstrādātāji apzināti īstenoja pret konkurenci vērstu rīcību, par kuru
tiem piemērotas sankcijas, un vairākkārt vienojās par pasākumiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu faktisku aizliegtās vienošanās
īstenošanu.
Šādos apstākļos, ņemot vērā iepriekš 283. un 284. punktā minēto judikatūru,
Transcatab
nevar apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā minētos atbildību mīkstinošos apstākļus.

Transcatab
izvirzītie īpašie argumenti nevar atspēkot šo secinājumu.
Faktiski, ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru, tas, ka
Transcatab
pēc Komisijas pirmās iejaukšanās vairs neveica nekādu prettiesisku darbību, nenozīmē, ka Komisijai būtu jāņem vērā attiecīgais
atbildību mīkstinošais apstāklis. Turklāt nozares īpatnības, tādas kā, piemēram,
Transcatab
minētā precedentu neesamība un nozares regulējums, pat ja tās, iespējams, varētu tikt ņemtas vērā citu atbildību mīkstinošo
apstākļu piemērošanā (skat. tostarp šā pamata trešo un piekto daļu), tomēr nav būtiskas šā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanā
šajā lietā.
Visbeidzot attiecībā uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu ir jāatgādina, kā tas jau ir norādīts iepriekš
208. punktā, ka saskaņā ar judikatūru, lai varētu gūt labumu no šā principa, ir jābūt izpildītiem trim nosacījumiem. Pirmkārt,
administrācijai ir jābūt sniegušai ieinteresētajai personai precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu no kompetentiem
un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam jābūt tādam, kas var radīt tiesisku paļāvību personai, uz kuru tas attiecas.
Treškārt, sniegtajiem apliecinājumiem ir jābūt atbilstošiem piemērojamajām normām (skat. iepriekš 208. punktā minēto judikatūru).
Attiecībā uz to ir jānorāda, ka šajā gadījumā nav izpildīts pirmais nosacījums, jo
Transcatab
nevar apgalvot, ka tā no Komisijas ir saņēmusi kādu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu, ka tā, pārtraucot
prettiesisko darbību pēc Komisijas pirmās iejaukšanās, saņems naudas soda samazinājumu.
Turklāt ir jāatgādina, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumpieņemšanas praksē ir uzskatījusi, ka noteikti elementi
ir uzskatāmi par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, nosakot naudas soda summu, nenozīmē, ka tai ir pienākums tādu pašu vērtējumu
izmantot arī turpmākajos lēmumos (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 368. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 337. punkts). Tādēļ
Transcatab
nevar izvirzīt argumentu, ka šāds atbildību mīkstinošs apstāklis ir piemērots citu pārkāpumu gadījumā. Turklāt iepriekš 280. punktā
minētajā 2005. gada 15. jūnija spriedumā apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, uz kuru ir atsauce apstrīdētā lēmuma 382. apsvērumā, nekādā veidā nav uzskatāms par judikatūras izmaiņām,
jo, kā Komisija pamatoti norāda, Vispārējā tiesa jau pirms šā sprieduma ir skaidri norādījusi, ka apzināta pārkāpuma izbeigšana
nav uzskatāma par atbildību mīkstinošu apstākli, ja tas ir noticis Komisijas iejaukšanās dēļ (Vispārējās tiesas 1999. gada
11. marta spriedums lietā T‑156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II‑645. lpp., 138. punkts, un iepriekš 284. punktā minētais spriedums lietā
Ensidesa
/Komisija, 498. punkts). No tā izriet, ka
Transcatab
šajā gadījumā nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida.

Par ceturtā pamata trešo daļu par atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar to, ka pastāv saprātīgas šaubas par strīdīgās
rīcības pārkāpjošo raksturu
Šajā daļā
Transcatab
pēc būtības izvirza divus iebildumus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, neņemot vērā atbildību mīkstinošo
apstākli saistībā ar to, ka pastāv saprātīgas šaubas par strīdīgās rīcības pārkāpjošo raksturu. Otrkārt, tā apgalvo, ka ir
pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, salīdzinot ar lietu Jēltabaka – Spānija.
Par to, ka pastāv saprātīgas šaubas par strīdīgās rīcības pārkāpjošo raksturu
–       Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
norāda, ka tas, ka vienlaikus pastāv gan Eiropas, gan valsts tiesiskais regulējums, rada saprātīgas šaubas par tabakas pārstrādātāju
un
APTI
rīcības prettiesisko raksturu Itālijā. Tādēļ Komisijai bijis jāpiemēro Pamatnostādņu 3. punkta ceturtajā ievilkumā paredzētais
atbildību mīkstinošais apstāklis un vismaz jāsamazina naudas sods, kas uzlikts individuāliem pārstrādātājiem. Komisija neesot
pamatojusi, kādēļ tā noraidīja
Transcatab
iesniegto lūgumu piemērot šo atbildību mīkstinošo apstākli.
It īpaši
Transcatab
apgalvo, ka Padomes 1962. gada 4. aprīļa Regula Nr. 26, ar ko piemēro konkrētus konkurences noteikumus lauksaimniecības produktu
ražošanai un tirdzniecībai (OV 1962, 30, 993. lpp.), ar noteiktiem nosacījumiem paredz izņēmumu nolīgumiem, kuri ir vajadzīgi,
lai īstenotu EKL 33. pantā noteiktos mērķus. Nolīgumi starp pārstrādātājiem esot bijuši nepieciešami, lai sasniegtu EKL 33. pantā
noteiktos mērķus. Faktiski šie nolīgumi esot bijuši vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu lauksaimniecības ražošanu un stabilizētu
un saglabātu dzīvotspējīgu Itālijas tirgu. Tie bijuši nepieciešami, lai ierobežotu starpnieku ieņēmumus, nesamazinot, bet,
gluži pretēji, palielinot lauksaimnieku ienākumus.
Transcatab
apgalvo, ka tā, ņemot vērā šīs lietas konkrēto faktu kontekstu, esot pierādījusi, ka nolīgumi starp pārstrādātājiem bija
paredzēti, lai īstenotu EKL 33. pantā noteiktos mērķus. Šie apsvērumi, kā arī citi Savienības iejaukšanās pasākumi tabakas
nozarē pārstrādātājiem esot radījuši pamatotas šaubas par strīdīgo rīcību saderību ar konkurences noteikumiem.

Transcatab
uzskata, ka valsts tiesību akti, it īpaši Likums Nr. 88/88, būtībā radīja zināmu neskaidrību par apstrīdēto rīcību likumību.
Apstrīdētajā lēmumā Komisijai šo apstākli esot vajadzējis atzīt arī par labu pārstrādātājiem, tāpat kā
APTI
un
Unitab
gadījumā, kurām tā uzlika simbolisku soda sankciju EUR 1000 apmērā.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka šī lieta attiecas uz dalību horizontālā aizliegtā vienošanās, kuras dalībnieki to vairākus gadus
turējuši slepenībā un kas attiecas uz cenu noteikšanu. Tātad runa ir par acīmredzamu un sevišķi smagu EKL 81. panta pārkāpumu.
Attiecībā uz konkrēto uzņēmumu – runa ir par vienu no Itālijas nozīmīgākajiem jēltabakas pārstrādātājiem, kuri pieder vienai
no pasaulē lielākajām neatkarīgajām tabakas lapu tirdzniecības grupām. Tātad runa ir par uzņēmumu, kura rīcībā ir materiālie
un intelektuālie resursi, kas tam ļauj novērtēt tiesiskā regulējuma vidi un iespējamās tā rīcības sekas, tostarp saistībā
ar konkurences noteikumiem. Šādos apstākļos nevar pamatoti uzskatīt, ka
Transcatab
varētu būt bijušas šaubas par savas rīcības pārkāpjošo raksturu (šajā ziņā skat. iepriekš 148. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 406. punkts, un iepriekš 147. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 229. punkts).
Pirmām kārtām, kas attiecas konkrēti uz
Transcatab
minēto Regulu Nr. 26, ir jānorāda, ka šajā regulā, it īpaši tās 2. pantā, ir paredzēta atkāpe no EKL 81. panta 1. punkta
piemērošanas nolīgumiem, lēmumiem un praksēm, kas attiecas uz EKL I pielikumā uzskaitīto produktu, tostarp jēltabakas, ražošanu
vai tirdzniecību, kuri veido valsts tirgus organizācijas neatņemamu sastāvdaļu vai ir nepieciešami EKL 33. pantā noteikto
mērķu īstenošanai.
No judikatūras izriet, ka, tā kā runa ir par atkāpi no EKL 81. panta 1. punkta vispārējā noteikuma piemērošanas, Regulas Nr. 26
2. pants ir jāinterpretē ierobežoti. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 26 2. panta 1. punkta pirmais
teikums, kurā paredzēts izņēmums, ir piemērojams vienīgi tad, ja attiecīgais nolīgums veicina visu EKL 33. panta mērķu īstenošanu.
Visbeidzot, kā izriet no paša Regulas Nr. 26 2. panta 1. punkta pirmā teikuma teksta, attiecīgajam nolīgumam ir jābūt “nepieciešamam”
minēto mērķu sasniegšanai (skat. iepriekš 254. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
FNCBV
u.c./Komisija, 199. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāsecina, ka apstrīdētā lēmuma 303.–313. apsvērumā Komisija ir nepārprotami izslēgusi Regulas Nr. 26
2. pantā paredzēto atkāpju no EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu šajā lietā.
Transcatab
neapstrīd ne šo analīzi, ne secinājumus, pie kuriem ir nonākusi Komisija, tomēr apgalvo, ka attiecīgais regulējums tai ir
radījis pamatotas šaubas, kuras Komisijai ir bijis jāņem vērā.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 26 2. panta 2. un 3. punktā ir paredzēta īpaša procedūra, kas Komisijai ļauj konstatēt,
kuriem nolīgumiem 2. punktā paredzētās atkāpes var piemērot. Šī procedūra paredz, ka Komisijai ir jākonsultējas ar dalībvalstīm
vai ieinteresētajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām.
Lietas materiālos nekas neliecina, ka par nolīgumiem starp pārstrādātājiem ir ziņots Komisijai, lai saņemtu atbrīvojumu šīs
īpašās procedūras ietvaros. Tāpat
Transcatab
neapgalvo, ka par šiem nolīgumiem ir ziņots Komisijai. Turpretī no
Dimon Italia
pārstāvju izdarītajām piezīmēm
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē (skat. iepriekš 4. punktu) skaidri izriet, ka Komisijai par šiem nolīgumiem netika ziņots,
ko
Transcatab
neapstrīd. Tā kā paziņošana un formālā procedūra nav notikusi,
Transcatab
nevar apgalvot, ka pārstrādātājiem varētu būt bijušas šaubas par to, ka viņu nolīgumi varētu ietilpt Regulā Nr. 26 paredzētās
atkāpes piemērošanas jomā. Turklāt tādā sistēmā, kāda ir paredzēta Regulā Nr. 26, ir neiespējami, ka privātie uzņēmēji varētu
uzskatīt, ka ar viņu vērtējumu varētu tikt aizstāts Komisijas vērtējums attiecībā uz piemērotākajiem līdzekļiem EKL 33. pantā
noteikto mērķu sasniegšanai, un tādējādi uzsākt prettiesiskas iniciatīvas, pamatojot tās ar to, ka tie ir vēlējušies sasniegt
šos mērķus.
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma izriet, ka aizliegtās vienošanās mērķis no paša sākuma bija skaidri vērsts pret konkurenci
(skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 111. apsvērumu). Šajā gadījumā no apstākļiem neizriet un tādēļ
Transcatab
to nevar pierādīt, ka pārstrādātāji, izmantojot prettiesiskos nolīgumus, būtu vēlējušies īstenot EKL 33. pantā noteiktos
mērķus.
Šajā ziņā Tiesa ir lēmusi, ka patiesas konkurences saglabāšana lauksaimniecības produktu tirgū ir daļa no kopējās lauksaimniecības
politikas un kopējas attiecīgo tirgu organizācijas mērķiem (skat. apstrīdētā lēmuma 311. apsvērumu un Tiesas 2003. gada 9. septembra
spriedumu lietā C‑137/00
Milk Marque
un
National Farmers’ Union
,
Recueil
, I‑7975. lpp., 57. punkts). Tādējādi
Transcatab
nevar apgalvot, ka acīmredzami pret konkurenci vērstie nolīgumi, piemēram, šajā gadījumā aizliegtā vienošanās starp pārstrādātājiem,
bija paredzēti, lai īstenotu EKL 33. panta 1. punktā noteiktos mērķus.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka
Transcatab
nevar pamatoti apgalvot, ka Regula Nr. 26 tai ir radījusi pamatotas šaubas par attiecīgās aizliegtās vienošanās pārkāpjošo
raksturu.
Otrām kārtām, attiecībā uz valsts regulējumu ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 323. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka
uz pārstrādātāju aizliegto vienošanos neattiecas Likuma Nr. 88/88 noteikumi, jo tā galvenokārt paredz noteikt piegāžu maksimālās
vai vidējās cenas, kā arī daudzumu un piegādātāju sadali, savukārt minētā likuma mērķis ir garantēt lauksaimniekiem minimālās
cenas.
Tā kā valsts regulējums neattiecās uz aizliegtās vienošanās darbībām, pārstrādātājiem nevarēja rasties šaubas par viņu rīcības
pārkāpjošo raksturu, pamatojoties uz minēto regulējumu.
Šādos apstākļos un ņemot vērā iepriekš 298. punktā izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, nepiešķirot
naudas soda samazinājumu sakarā ar attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli.
Attiecībā uz replikā izvirzīto iebildumu par iespējamo pamatojuma trūkumu saistībā ar attiecīgajiem atbildību mīkstinošajiem
apstākļiem, ir jāatgādina, ka pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, lai arī Komisijai saskaņā ar EKL 253. pantu ir pienākums
savu lēmumu pamatojumā norādīt faktiskos apstākļus, no kuriem ir atkarīgs lēmuma pamatojums, un apsvērumus, kas pamudināja
to pieņemt, tomēr šī norma tai neliek obligāti iztirzāt visus faktiskos un tiesiskos jautājumus, kas ir aplūkoti administratīvā
procesa laikā (iepriekš 173. punktā minētais spriedums lietā
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija, 14. un 15. punkts, un Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑319/94
Fiskeby Board
/Komisija,
Recueil
, II‑1331. lpp., 127. punkts).
Tāpat nevar izvirzīt argumentu, ka apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta atbildību mīkstinošajiem apstākļiem, Komisija neesot
sniegusi paskaidrojumu par iemesliem, kuru dēļ tā ir uzskatījusi, ka tai nav jāņem vērā noteikti apstākļi, kurus
Transcatab
ir minējusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem. Turklāt ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 303.–324. apsvērumā Komisija
ir analizējusi gan Regulas Nr. 26, gan valsts regulējuma ietekmi.
Par atšķirīgu attieksmi, salīdzinot ar lietu Jēltabaka – Spānija
–       Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apgalvo, ka tas, ka Komisija attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli nepiemēroja tik neskaidrā juridiskā kontekstā, kāds
ir šajā lietā, radīja būtiski atšķirīgu attieksmi pret Itālijas pārstrādātājiem un Spānijas pārstrādātājiem. Apstrīdētā lēmuma
pamatojums šajā ziņā esot acīmredzami neloģisks, jo tajā nav ņemti vērā noteikti apsvērumi, kas parādās lietā Jēltabaka –
Spānija, kura esot analoga šai lietai. Konkrētāk, Spānijas gadījumā Komisija esot uzskatījusi, ka juridiskais konteksts un
valdības rīcība radīja neskaidrību, kas pamatoja naudas soda samazinājumu par 40 % ne tikai uzņēmumu apvienībām, bet arī individuāliem
pārstrādātājiem.
Savukārt šajā lietā, praktiski identiskā situācijā, Komisija esot secinājusi, ka pārstrādātāju aizliegtā vienošanās pilnībā
attiecās uz EKL 81. pantu, jo tā paredzēja noteikt maksimālās un vidējās piegāžu cenas, kamēr Likums Nr. 88/88 nosaka minimālās
cenas. Tomēr arī lietā Jēltabaka – Spānija likums esot paredzējis vienīgi minimālo cenu noteikšanu.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ar šo iebildumu
Transcatab
apgalvo, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo šai lietai analoģiskā gadījumā, proti, lietā Jēltabaka – Spānija,
Komisija attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli ir piemērojusi attiecībā uz pārstrādātājiem.
Šajā ziņā iepriekš 202. un 264. punktā jau ir atgādināts, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips
ir pārkāpts vienīgi tad, ja vienādas situācijas tiek risinātas dažādi vai dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien
šāda attieksme nav objektīvi pamatojama.
Šajā gadījumā abu attiecīgo lēmumu par valsts regulējuma ietekmi uz apstrīdētajām praksēm salīdzināšana liecina, ka abas situācijas
ievērojami atšķiras. It īpaši no lēmuma, kas attiecas uz lietu Jēltabaka – Spānija, 52. un nākamajiem apsvērumiem, 349. un
nākamajiem apsvērumiem, 426.–429., 437. un 438. apsvēruma izriet, ka Spānijā valsts iestādēm bija būtiska loma pārrunās par
nolīgumiem starp ražotājiem un pārstrādātājiem. Šīs pārrunas tika kvalificētas kā “publiskas”. Spānijā pastāvēja pat “ministrijā
pieņemta kārtība, [kas vērsta], lai atļautu un mudinātu dalībniekus kopīgi apspriest tabakas iepirkšanas un pārdošanas nosacījumus,
tostarp cenas” (lēmuma lietā Jēltabaka – Spānija 60. apsvērums). Komisija atzina, ka “publiskās pārrunas starp ražotāju pārstāvjiem
un pārstrādātājiem vismaz zināmā mērā noteica pārstrādātāju rīcības kontekstu (it īpaši attiecībā uz iespējām apvienoties
un pieņemt kopēju nostāju) papildus kopējai nostājai, ko tie pieņēma publisko pārrunu kontekstā, to slepenajai stratēģijai
(maksimālajām) vidējām piegādes cenām un daudzumiem” (lēmuma lietā Jēltabaka – Spānija 438. apsvērums). Būtībā tieši šā iemesla
dēļ Komisija Spānijas pārstrādātājiem uzliktā naudas soda pamatsummai piemēroja 40 % samazinājumu.
Ir jākonstatē, ka šajā gadījumā valsts iestādēm nebija tādas nozīmes sarunās starp pārstrādātājiem un ražotājiem.
Tādēļ
Transcatab
nevar apgalvot, ka, nepiemērojot attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli, Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Visbeidzot saistībā ar argumentu par neloģisko motivāciju ir jākonstatē, ka
Transcatab
ļoti vispārīgi atsaucas uz lēmumu lietā Jēltabaka – Spānija, neprecizējot, kuri ir tie apsvērumi, kuri nav aizgūti apstrīdētajā
lēmumā un kuri šā lēmuma pamatojumu padarīja neloģisku.
Tādēļ ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida kopumā.

Par ceturtā pamata ceturto daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar
Transcatab
patieso sadarbību procesa laikā
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Transcatab
apgalvo, ka Komisijai esot bijis tai jāpiemēro atbildību mīkstinošais apstāklis, kas noteikts Pamatnostādņu 3. punkta sestajā
ievilkumā saistībā ar uzņēmuma patieso sadarbību procesa laikā ārpus paziņojuma par sadarbību īstenošanas jomas. Tā norāda,
ka ir pilnībā sadarbojusies ar Komisiju visa procesa laikā, pārsniedzot paziņojumā par sadarbību noteiktās robežas. Tā it
īpaši atsaucas uz tās ģenerāldirektora un iepirkumu direktora spontāniem paziņojumiem par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu,
kā arī uz tās sadarbības pozitīvo vērtējumu no to Komisijas ierēdņu puses, kuri veica pārbaudi. Turklāt jau bija vairāki precedenti
tam, ka Komisija samazina naudas soda, kuru tā plānoja uzlikt, sākumsummu, ņemot vērā, ka uzņēmums ir bijis vērsts uz sadarbību.
Otrkārt,
Transcatab
apgalvo, ka, tai nepiemērojot minēto atbildību mīkstinošo apstākli, bet attiecinot to uz
Deltafina
, Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Komisija ir piešķīrusi
Deltafina
samazinājumu par 50 % par tās sadarbību, ņemot vērā, ka tai netika piešķirts nekāds naudas soda samazinājums saskaņā ar paziņojumu
par sadarbību. Tomēr no apstrīdētā lēmuma izriet, ka
Deltafina
nav ievērojusi sadarbības pienākumus, kas izriet no paziņojuma par sadarbību īstenošanas. Tātad viens uzņēmums, kas neievēro
savu pienākumu sadarboties, saņem lielāku naudas soda samazinājumu nekā tas, ko saņēma
Transcatab
, kura, gluži pretēji, sadarbojās pastāvīgi un daudz vairāk, nekā tas bija nepieciešams. Šāda attieksme līdz minimumam samazināja
paziņojuma par sadarbību pamudinājumu.

Transcatab
uzskata, ka tas, ka
Deltafina
apzināti pārkāpa savu pienākumu sadarboties, nepadara tās situāciju par izņēmumu. Tādēļ
Transcatab
uzskata, ka ir divas iespējas: vai nu paziņojuma par sadarbību un atbildību mīkstinošā apstākļa saistībā ar sadarbību sistēmas
var pastāvēt līdzās un tādā gadījumā Komisija ir pamatoti samazinājusi
Deltafina
naudas sodu, taču tad tai tāda pati attieksme bija jāīsteno arī attiecībā uz
Transcatab
, kura sadarbojās vismaz tikpat daudz, cik
Deltafina
; vai arī šīs sistēmas nevar pastāvēt līdzās un šādā gadījumā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošana
Deltafina
nebūtu iespējama, jo tā bija pirmais uzņēmums, kurš atsaucās uz paziņojuma par sadarbību īstenošanu.
Pakārtoti,
Transcatab
lūdz tai piešķirt naudas soda papildu samazinājumu, vismaz tikpat lielu, kāds piešķirts
Deltafina
, sakarā ar tās pilnīgo sadarbību ārpus paziņojuma par sadarbību sistēmas.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Transcatab
pirmo iebildumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta sesto ievilkumu naudas soda pamatsumma var tikt samazināta
tad, ja uzņēmums procesa laikā ir patiesi sadarbojies arī ārpus paziņojuma par sadarbību īstenošanas jomas.
No judikatūras izriet, ka šis īpašais atbildību mīkstinošais apstāklis ir piemērojams pārkāpumiem, kuri neietilpst paziņojuma
par sadarbību īstenošanas jomā (iepriekš 88. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 380. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamatnostādņu 3. punkta sestā ievilkuma piemērošanas rezultātā paziņojums par sadarbību nevar zaudēt
savu reālo iedarbību. Jākonstatē, ka paziņojumā par sadarbību ir definēta kārtība, kādā par sadarbību Komisijas izmeklēšanā
ir ļauts atlīdzināt uzņēmumiem, kas ir vai ir bijuši slepenu aizliegtu vienošanos, kuras ietekmē Savienību, dalībnieki. Tādējādi
no minētā paziņojuma formulējuma un struktūras izriet, ka uzņēmumi par to sadarbību principā var iegūt naudas soda samazinājumu
tikai tad, ja tie izpilda minētajā paziņojumā paredzētos stingros nosacījumus.
Tādēļ, lai saglabātu paziņojuma par sadarbību reālo iedarbību, Komisija naudas soda samazinājumu, pamatojoties uz Pamatnostādņu
3. punkta sesto ievilkumu, uzņēmumam var piešķirt tikai izņēmuma gadījumos. Tas tā it īpaši ir tad, ja uzņēmuma sadarbība,
kaut arī tā pārsniedz uzņēmuma juridisko pienākumu sadarboties, nedodot tam tiesības uz naudas soda samazinājumu atbilstoši
paziņojumam par sadarbību, Komisijai ir objektīvi noderīga.
Šajā gadījumā no 493.–498. apsvēruma izriet, ka Komisija paziņojuma par sadarbību ietvaros ir vērtējusi
Transcatab
sniegtos pierādījumus, kā arī tās attieksmi un sadarbības ilgumu visa procesa laikā. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai
ir plaša izvērtēšanas brīvība, lai novērtētu uzņēmuma sadarbības kvalitāti un lietderību (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums
lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts).
Tā kā
Transcatab
bija otrais uzņēmums pēc
Mindo
, kurš izpildīja paziņojumā par sadarbību paredzētos nosacījumus, lai tiktu samazināts naudas sods, Komisija, izvērtējot sniegto
sadarbību, piešķīra tai naudas soda samazinājumu par 30 % saskaņā ar minēto paziņojumu, proti, tas bija lielākais iespējamais
samazinājuma līmenis diapazonā, kāds paziņojumā par sadarbību paredzēts otrajam uzņēmumam, kurš izpildījis nosacījumus, lai
saņemtu samazinājumu.
Tādēļ ir jāsecina, ka Komisija ir ņēmusi vērā
Transcatab
sniegto sadarbību paziņojuma par sadarbību ietvaros. Turklāt nav apstrīdams, ka šajā gadījumā runa ir par aizliegtu vienošanos,
tādējādi par pārkāpumu, kuram ir piemērojams minētais paziņojums (šajā ziņā skat. iepriekš 88. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 381. punkts).
Turklāt
Transcatab
nekādā veidā nav pierādījusi, ka šajā gadījumā pastāv izņēmuma situācija, kas attaisnotu, ka tiek ņemta vērā tās sadarbība
ārpus paziņojuma par sadarbību īstenošanas jomas un ka līdz ar to tiek piemērots Pamatnostādņu 3. punkta sestajā ievilkumā
paredzētais atbildību mīkstinošais apstāklis. Faktiski
Transcatab
minētie apstākļi, piemēram, spontāni paziņojumi vai sadarbības pozitīvs vērtējums, nav tādi elementi, kas varētu attaisnot
minētā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanu šajā gadījumā.
Attiecībā uz
Transcatab
otro iebildumu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ņemot vērā, ka minētais atbildību mīkstinošais apstāklis
tika piemērots
Deltafina
, arī tas nav atbalstāms.
Iepriekš jau ir atgādināts, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts vienīgi tad, ja
vienādas situācijas tiek risinātas dažādi vai dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi
pamatojama (skat. iepriekš 202., 264. un 316. punktu).
Ir jāsecina, ka šajā gadījumā
Deltafina
situācija nav salīdzināma ar
Transcatab
situāciju.
Deltafina
bija pirmais uzņēmums, kurš sazinājās ar Komisiju un lūdza atbrīvojumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, savukārt
Transcatab
bija trešais uzņēmums, kurš lūdza atbrīvojumu saskaņā ar to pašu paziņojumu. Pēc tam, kad
Deltafina
bija piešķirts nosacīts atbrīvojums saskaņā ar minēto paziņojumu, Komisija, konstatējusi, ka tā pārkāpj savu pienākumu sadarboties,
kas uz to attiecās kā uz personu, kas pieprasījusi atbrīvojumu, nolēma procesa beigās nepiešķirt tai galīgo atbrīvojumu. Komisija
uzskatīja, ka
Deltafina
nebija jāpiešķir nekāds naudas soda samazinājums saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, kurš, pēc Komisijas domām, vairs nebija
tai piemērojams. Šā iemesla dēļ Komisija uzskatīja, ka
Deltafina
situācijai bija izņēmuma raksturs, kas pamatoja to, ka tai tika piešķirts samazinājums sakarā ar attiecīgo atbildību mīkstinošo
apstākli.
No šiem apsvērumiem izriet, ka
Deltafina
un
Transcatab
situācijas stipri atšķīrās to sadarbības novērtējuma dēļ, kādēļ pēdējā minētā nevarēja apgalvot, ka Komisija nav ievērojusi
vienlīdzīgas attieksmes principu, nepiemērojot tai atbildību mīkstinošo apstākli par efektīvu sadarbību administratīvā procesa
laikā.
Tādēļ ceturtā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.

Par ceturtā pamata piekto daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka brīdī, kad Komisija uzsāka pārbaudes,
jēltabakas tirgū nepastāvēja precedents
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apgalvo, ka Komisijai kā atbildību mīkstinošs apstāklis esot bijis jāņem vērā, ka brīdī, kad tā uzsāka šo procesu, nepastāvēja
neviens precedents saistībā ar jēltabakas tirgu. Komisija esot noraidījusi šā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanu, apstrīdētajā
lēmumā nesniedzot nekādu paskaidrojumu, tādā veidā pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu. Pamatojot savu argumentu,
Transcatab
min vairākus precedentus.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādnēs nav skaidri paredzēts neviens atbildību mīkstinošs apstāklis saistībā ar precedentu neesamību tirgū, kuru ir
ietekmējis pārkāpums. Tomēr Pamatnostādņu 3. punkta pēdējā ievilkumā ir paredzēts, ka Komisijai ir iespēja ņemt vērā citus
apstākļus papildus tiem, kas minēti iepriekšējos ievilkumos, lai piešķirtu naudas soda pamatsummas samazinājumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisijai ir izvērtēšanas brīvība saistībā ar atbildību mīkstinošo apstākļu piemērošanu (iepriekš
143. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren
-
Werke
/Komisija, 307. punkts). Turklāt Tiesa ir lēmusi, ka Komisijai nav noteikti jāsamazina naudas sodi, ja tā konkrētajā nozarē
rīkojas pirmo reizi (Vispārējās tiesas 2005. gada 20. novembra spriedums lietā T‑52/02
SNCZ
/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 84. punkts).
Ir jākonstatē, ka
Transcatab
nespēj pierādīt, kādēļ Komisija esot pieļāvusi kļūdu, neuzskatot, ka precedenta neesamības dēļ jēltabakas nozarē tai būtu
jāsamazina
Transcatab
piemērotais naudas sods.
Transcatab
vienīgi atsaucas uz virkni gadījumu, kad Komisija esot ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli to, ka EKL 81. pants
vēl nekad nav bijis piemērots nozarē, uz kuru attiecas naudas sods.
Tomēr ir jāatgādina, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumpieņemšanas praksē ir uzskatījusi, ka noteikti elementi
ir uzskatāmi par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, nosakot naudas soda summu, nenozīmē, ka tai ir pienākums tādu pašu vērtējumu
izmantot arī turpmākajos lēmumos (iepriekš 291. punktā minētais spriedums lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 368. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 337. punkts).
Attiecībā uz iebildumu par to, ka nav norādīts pamatojums, iepriekš 310. un 311. punktā jau ir atgādināts, ka EKL 253. pants
nenosaka, ka Komisijai būtu pienākums iztirzāt visus faktiskos un tiesiskos jautājumus, kas ir aplūkoti administratīvā procesa
laikā, un tādēļ nevar izvirzīt argumentu, ka apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta atbildību mīkstinošajiem apstākļiem, Komisija
nav izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā ir uzskatījusi, ka tai nav jāņem vērā noteikti elementi, kurus šajā sakarā ir minējusi
Transcatab
.
Ņemot vērā šos apsvērumus, arī ceturtā pamata piektā daļa ir jānoraida.

Par ceturtā pamata sesto daļu par Itālijas jēltabakas tirgus sociālekonomisko raksturojumu un par šīs nozares krīzi
Lietas dalībnieku argumenti

Transcatab
apgalvo, ka Komisijai esot bijis jāsamazina naudas sods, piemērojot Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, ņemot vērā Itālijas
tirgus krīzes kontekstu un spiedienu, kuram pārstrādātājus pakļāva starpnieki, tostarp izmantojot prettiesiskas darbības.
Šis īpašais sociālekonomiskais konteksts esot licis īstenot pasākumus, kas nodrošina pārstrādes uzņēmumu izdzīvošanu. Vairāki
dokumenti pierādot, ka pārstrādātāji bija pakļauti milzīgam spiedienam un piedzīvoja “milzīgu iebiedēšanu un draudus”. Turklāt
pārstrādātāju rīcība esot bijusi atbildes rīcība, lai ierobežotu starpnieku ietekmi. Vienīgi aizliegtās vienošanās esot ļāvušas
pārstrādātājiem cīnīties ar šādu situāciju, jo tām bija reāla atturoša iedarbība. Komisijai šī situācija esot bijusi jāņem
vērā, piešķirot naudas soda samazinājumu.
Turklāt attiecīgajā laikposmā
Transcatab
, tāpat kā citi pārstrādātāji, kas darbojas Itālijā, esot piedzīvojusi pastāvīgus un ievērojamus zaudējumus, un esot uzsākta
tās likvidācija. Šie konstatējumi pierādot, ka aizliegto vienošanos mērķis bija nozarē radušās krīzes pārvarēšana, lai nodrošinātu
savu izdzīvošanu.

Transcatab
apgalvo, ka Komisijas 2003. gada 2. aprīļa Lēmumā 2003/600/EK par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/C.38.279/F3
– Francijas izcelsmes liellopu gaļa) (OV L 209, 12. lpp., 180.–185. apsvērums) tā ir uzskatījusi, ka krīze nozarē attaisno
naudas soda samazinājumu par 60 %. Turklāt judikatūrā un citos precedentos esot ņemtas vērā attiecīgā tirgus īpatnības.
Transcatab
uzskata, ka Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkts neesot piemērojams vienīgi izņēmuma gadījumos. Frāze “ir jāņem vērā” faktiski
nozīmē, ka Komisijai nav izvērtēšanas brīvības attiecībā uz to elementu, kas tur minēti, ņemšanu vērā.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai attiecīgā tirgus sliktais finanšu stāvoklis nav jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs
apstāklis (skat. iepriekš 224. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 345. punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑64/02
Heubach
/Komisija, Krājums, II‑5137. lpp., 139. punkts, un iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietās
Wieland-Werke
u.c./Komisija, 227. punkts). Faktiski ir atklājies, ka karteļi parasti rodas brīdī, kad nozarē ir radušās grūtības. Tādējādi,
ja tiktu ievērots
Transcatab
loģiskais pamats, naudas sods būtu jāsamazina gandrīz visos karteļu gadījumos (šajā ziņā skat. iepriekš 141. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 510. punkts; iepriekš 188. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 207. punkts, un iepriekš 180. punktā minēto spriedumu lietā
Wieland-Werke
u.c./Komisija, 227. punkts).
Protams, ir taisnība, ka Komisijas lēmumpieņemšanas praksē strukturālas krīzes reizēm ir uzskatītas par atbildību mīkstinošiem
apstākļiem. Tomēr saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto judikatūru tas, ka Komisija iepriekšējās lietās ekonomisko situāciju
nozarē ir ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, nenozīmē, ka tai obligāti ir jāievēro šāda prakse arī turpmāk (iepriekš
188. punktā minētais 2007. gada 12. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 208. punkts, un iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Wieland-Werke
u.c./Komisija, 227. punkts).
Tādējādi
Transcatab
nevar uzskatīt, ka Komisijai obligāti bija jāsamazina naudas sods tādēļ, ka Itālijas jēltabakas tirgū bija krīze.
Turklāt, piemērojot iepriekš 352. un 353. punktā, kā arī iepriekš 162. un 346. punktā minēto judikatūru, ir jāsecina, ka atsauce
uz Lēmumu 2003/600 nav būtiska. Jebkurā gadījumā ir jānorāda, ka Komisija ir pienācīgi paskaidrojusi, ka situācija, kādā tika
pieņemts minētais lēmums, būtiski atšķīrās no apstākļiem šajā lietā, jo rīcība, kuru pārmeta gadījumā ar Francijas izcelsmes
liellopu gaļu, bija reakcija uz neparedzētu krīzi, kas radās no dramatiska pieprasījuma krituma, ko noteica ar nozares ekonomisko
situāciju absolūti nesaistīti faktori, savukārt šajā lietā grūtības nozarē bija pastāvējušas ilgstoši un tās lielākoties bija
strukturāla rakstura.
Attiecībā uz argumentu, ka pārstrādātāju rīcība bija atbildes reakcija, pretojoties starpnieku ietekmei, Komisija apstrīdētā
lēmuma 289. un 290. apsvērumā paskaidroja iemeslus, kādēļ tā noraidīja šo argumentu. It īpaši apstrīdētā lēmuma 289. apsvērumā
tā pamatoti ir apgalvojusi, ka uzņēmumi nevar īstenot pasākumus, kas ir pretrunā EKL 81. panta 1. punktam, lai kompensētu
praksi, kuru tās kļūdaini vai pamatoti uzskata par prettiesisku.
Turklāt ir jāsecina, ka
Transcatab
nav pierādījusi “milzīgu iebiedēšanu un draudus”, kuriem tā ir bijusi pakļauta. Kā to norāda Komisija, minētais lietas materiālu
dokuments Nr. 2573 ir vienīgi
Dimon Italia
pārstāvju sagatavots kopsavilkums par sanāksmi, kas notika 1997. gadā ar
Deltafina
,
Transcatab
un
APTI
piedalīšanos, par ārpus kvotām saražoto tabaku un par nepieciešamību iestādēm īstenot atbilstošas iniciatīvas, lai nodrošinātu
tās realizāciju. Šis dokuments liecina vienīgi par to, ka lauksaimnieki varētu protestēt, jo viņu nozarē pastāv grūtības.
Tomēr no šā dokumenta neizriet, ka šie iespējamie protesti, par kuriem nav nekādu pierādījumu, ka tie tiešām ir notikuši,
ir bijuši vērsti tieši pret pārstrādātājiem. Vienīgi iespēja, ka varētu notikt protesti, nav uzskatāma par krīzes ārkārtas
gadījumu, kas attaisnotu rīcību, kura ir pretrunā EKL 81. pantam. Turklāt
Transcatab
minētajā parlamentārās izmeklēšanas komisijas ziņojumā nav minēts neviens konkrēts fakts, kas attiektos uz prettiesiskām
darbībām tabakas tirgū, tādēļ tas šajā kontekstā nav būtisks.
Visbeidzot arguments saistībā ar
Transcatab
finanšu situāciju tika analizēts un noraidīts otrā pamata trešajā daļā.
Tādēļ ir jānoraida arī ceturtā pamata sestā daļa un attiecīgi šis pamats kopumā.
5.
Par piekto pamatu attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanu

Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Transcatab
apgalvo, ka, tā kā paziņojums par sadarbību nebija īstenojams attiecībā uz
Deltafina
, Komisijai tā bija jāuzskata par pirmo sabiedrību, kura var saņemt naudas soda samazinājumu.
Otrkārt,
Transcatab
apgalvo, ka, īstenojot paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējo daļu, tai nedrīkstēja piemērot sankcijas par tās rīcību
laikā no 1999. līdz 2002. gadam. Tā esot bijusi pirmais uzņēmums, kas informējis Komisiju par nolīgumiem, kuri noslēgti šajā
laikposmā. Tās ieguldījums esot bijis ļoti detalizēts, izšķirošs un pilnīgs. Pirms
Transcatab
sniedza savu informāciju, Komisijas rīcībā esot bijusi tikai atsevišķa
Deltafina
un
Dimon
sniegta informācija.
Transcatab
min vairākus piemērus par informāciju, kuru tā sniegusi par katru gadu laikā no 1999. līdz 2002. gadam.
Tāpat attiecībā uz šo laikposmu
Transcatab
sniedza “pierādījumus par faktiem, kuri Komisijai iepriekš nebija zināmi”, un šie fakti “tieši ietekmēja [aizliegtās vienošanās]
smagumu vai ilgumu” paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējās daļas izpratnē. Šīs daļas mērķis esot ļaut Komisijai kompensēt
procentuālo samazinājumu, kuru uzņēmums varētu nesaņemt tādēļ, ka tas ir kavējies, salīdzinot ar saviem konkurentiem, jo ir
veltījis vairāk laika izsmeļoša paziņojuma sagatavošanai.
Komisija lūdz noraidīt
Transcatab
argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums
Par to, ka sabiedrība ir kvalificējama kā pirmā sabiedrība, kura var saņemt naudas soda samazinājumu
Ir jāatgādina, ka prasības pieņemamības nosacījumi ir absolūts šķērslis tiesas procesam, uz ko Savienības tiesai vajadzības
gadījumā pēc savas iniciatīvas jāatsaucas (skat. iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Honeywell
/Komisija, 53. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑176/06 P
Stadtwerke Schwäbisch Hall
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑170.* lpp., 18. punkts).
Kā ir atgādināts iepriekš 131. un 132. punktā, saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta
1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumam tostarp jāietver “strīda priekšmets” un “kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem”.
Turklāt saskaņā ar minētā reglamenta 48. panta 2. punktu “[t]iesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot
gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā”.
No šiem noteikumiem izriet, ka jebkurš pamats, kas nav pietiekami izklāstīts sākotnējā prasības pieteikumā attiecīgajā instancē,
jāuzskata par nepieņemamu. Turklāt prasītāja pamatu kopsavilkumam ir jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai ļautu atbildētājam
sagatavot savu aizstāvību un Vispārējai tiesai lemt par prasību, vajadzības gadījumā bez papildu informācijas prasības pamatošanai
(Vispārējās tiesas 2000. gada 24. februāra spriedums lietā T‑145/98
ADT Projekt
/Komisija,
Recueil
, II‑387. lpp., 66. punkts, un 2004. gada 16. marta spriedums lietā T‑157/01
Danske Busvognmænd
/Komisija,
Recueil
, II‑917. lpp., 45. punkts). Līdzīgas prasības ir noteiktas, ja iebildumu izvirza kāda pamata atbalstam (Vispārējās tiesas
1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 333. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – ar mērķi nodrošināt tiesisko drošību un pareizu tiesvedību, lai prasība būtu pieņemama,
ir nepieciešams, lai galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem prasība ir pamatota, izrietētu – vismaz īsumā, bet
loģiski un saprotami – no paša prasības pieteikuma teksta (skat. iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Honeywell
/Komisija, 56. punkts). Šajā ziņā, lai arī prasības pieteikumu specifiskos jautājumos kopumā var pamatot un papildināt ar
atsaucēm uz tam pievienotu dokumentu izvilkumiem, vispārīga atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības
pieteikumam, nevar aizstāt būtisku juridisku argumentu trūkumu, kam saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem jābūt ietvertiem
prasības pieteikumā (Vispārējās tiesas 1999. gada 21. maija rīkojums lietā T‑154/98
Asia Motor France
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1703. lpp., 49. punkts). Turklāt Vispārējai tiesai nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus,
ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi ir izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanai
un tehniskos nolūkos (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 7. maija spriedumu lietā T‑151/05
NVV
u.c./Komisija, Krājums, II‑1219. lpp., 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā šis iebildums ir pārāk vispārīgs un
Transcatab
savā prasības pieteikumā tam velta tikai vienu teikumu.
Tiesas sēdes laikā, atzīstot, ka iebildums ir bijis izklāstīts lakoniski,
Transcatab
to paskaidroja. Pēc būtības
Transcatab
apgalvo, ka gadījumā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka paziņojums par sadarbību nav piemērojams
Deltafina
un ka tādēļ
Mindo
ir uzskatāms par pirmo uzņēmumu, kas var saņemt atbrīvojumu no naudas soda
Deltafina
vietā, tad līdzīgi kā “domino efekta” ietekmē tā [
Transcatab
] ir uzskatāma par pirmo sabiedrību, kas var saņemt samazinājumu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 23. punkta pirmās daļas
c) apakšpunktu. Tādēļ naudas soda samazinājums, kuru Komisija piešķīra
Transcatab
, ir jāpalielina.
Attiecībā uz to ir jākonstatē, ka, pieņemot
Transcatab
argumentu, tiek iepriekš pieņemts, pirmkārt, ka
Mindo
ir iesniegusi Vispārējā tiesā prasību pret apstrīdēto lēmumu; otrkārt, ka tā ir izvirzījusi pamatu par to, ka tai pienākoties
atbrīvojums no naudas soda
Deltafina
vietā tādēļ, ka pēdējai minētajai nav piemērojams paziņojums par sadarbību, un, treškārt, ka Vispārējā tiesa lietā, kas attiecas
uz
Mindo
, šo pamatu ir pieņēmusi.
Tādējādi
Transcatab
iebildums balstās uz netiešu atsauci uz pamatu, kurš, iespējams, ir izvirzīts citā lietā un uz kuru tā pat neizdara skaidru
atsauci. Turklāt šādu iebildumu var pieņemt vienīgi tad, ja Vispārējā tiesa ir pieņēmusi
Mindo
, iespējams, izvirzīto pamatu citā lietā.
Tādā veidā tiktu apietas iepriekš 365. punktā minētā Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta obligātās prasības, atzīstot
tādu pamatu pieņemamību, kuri nav pienācīgi izklāstīti prasības pieteikumā, taču ar kuriem ir veikta atsauce uz hipotētiskiem
pamatiem, kurus trešās personas varētu būt izvirzījušas citā lietā, uz kuriem prasības pieteikumā ir netieša atsauce (šajā
ziņā skat. iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Honeywell
/Komisija, 64. punkts).
Katrā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka Vispārējai tiesai ir jānoraida kā nepieņemama tai iesniegtā prasības pieteikuma
prasījumu daļa, tādēļ ka būtiski faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar ko šī daļa ir pamatota, loģiski un saprotami neizriet
no paša prasības pieteikuma teksta un šādu apstākļu neesamība prasības pieteikumā nevar tikt aizstāta ar to izvirzīšanu tiesas
sēdē (Tiesas 2006. gada 18. jūlija spriedums lietā C‑214/05 P
Rossi
/ITSB, Krājums, I‑7057. lpp., 37. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, attiecīgais iebildums ir jāuzskata par nepieņemamu.
Par paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējo daļu
Attiecībā uz
Transcatab
argumentu par to, ka saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējo daļu tai nedrīkstēja piemērot sankcijas par darbībām,
kas īstenotas laikā no 1999. līdz 2002. gadam, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo noteikumu, “ja uzņēmums iesniedz pierādījumus
par faktiem, kuri Komisijai iepriekš nebija zināmi un kuriem ir tieša ietekme uz iespējamās aizliegtās vienošanās smagumu
un ilgumu, Komisija šos faktus neņem vērā, nosakot uzliekamo naudas sodu uzņēmumam, kurš tos ir sniedzis”.
Tāpat ir jāatgādina, ka, vērtējot aizliegtas vienošanās dalībnieku sadarbību, apstrīdēt var tikai Komisijas pieļautu acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, jo, vērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, Komisijai ir plaša izvērtēšanas brīvība (šajā ziņā
skat. iepriekš 331. punktā minēto 2007. gada 10. maija spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 88. punkts).
Tādējādi, pirmkārt, ir jānoskaidro paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējās daļas darbības joma un, otrkārt, jāpārbauda,
vai, piemērojot šo noteikumu, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot
Transcatab
sankcijas par tās rīcību laikā no 1999. līdz 2002. gadam.
Vispirms ir jānoraida
Transcatab
ierosinātā interpretācija, saskaņā ar kuru paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējās daļas mērķis ir ļaut Komisijai kompensēt
to procentuālo samazinājumu, kuru uzņēmums varētu nesaņemt tādēļ, ka ir kavējies, salīdzinot ar tā konkurentiem, veltot laiku
izsmeļoša paziņojuma sagatavošanai (skat. iepriekš 362. punktu). Šāda interpretācija ir pretēja paziņojuma par sadarbību loģikai,
jo tā apdraud šā paziņojuma par sadarbību īstenotās sistēmas galveno mērķi, proti, iedrošināt aizliegtās vienošanās dalībniekus
“nodot” karteli un sadarboties ar Komisiju.
Faktiski no paziņojuma par sadarbību preambulas izriet, ka šā paziņojuma loģika ir iedrošināt uzņēmumus, kuri piedalās prettiesiskās
aizliegtās vienošanās, sadarboties ar Komisiju cīņā pret karteļiem, jo šāda veida aizliegtās vienošanās ir prakses, kuras
veido daļu no vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem. Šādā kontekstā, lai veicinātu šo sadarbību, Komisija paredz sistēmu,
kuras mērķis ir uzņēmumiem, kuri ar to sadarbojas, piešķirt atbrīvojumu no naudas sodiem vai tiem uzliekamo naudas sodu samazinājumu.
Šī loģika nozīmē, ka Komisija, izmantojot paziņojumu par sadarbību, vēlas radīt nedrošību starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
iedrošinot ziņošanu par viņiem Komisijai. Šī nenoteiktība izriet tieši no tā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki zina, ka
tikai viens no tiem var iegūt atbrīvojumu no naudas soda, paziņojot par citiem pārkāpuma dalībniekiem, tādējādi pakļaujot
tos naudas sodu uzlikšanas riskam. Šīs sistēmas ietvaros un saskaņā ar to pašu loģiku uzņēmumi, kuri visātrāk sniedz savu
ieguldījumu, ir pelnījuši saņemt lielākus tiem piespriesto naudas sodu samazinājumus nekā tie uzņēmumi, kuri ir mazāk naski
uz sadarbību.
Tātad karteļa dalībnieku piedāvātās sadarbības hronoloģiskā secība un ātrums ir paziņojuma par sadarbību īstenotās sistēmas
pamatelementi.
Paziņojuma par sadarbību noteikuma mērķa interpretācijai ir jāatbilst šā paziņojuma loģikai. No šāda skatpunkta šā paziņojuma
23. punkta pēdējā daļa ir jāinterpretē kā tāda, kurā ir paredzēts atlīdzināt uzņēmumam arī tad, ja tas nav bijis pirmais,
kurš iesniedzis lūgumu par atbrīvojumu saistībā ar attiecīgo aizliegto vienošanos, ja tas pirmais ir iesniedzis Komisijai
pierādījumus par faktiem, kurus Komisija nav zinājusi un kuriem bijusi tieša ietekme uz aizliegtās vienošanās smagumu vai
ilgumu. Citiem vārdiem sakot, ja uzņēmuma iesniegtie pierādījumi attiecas uz faktiem, kas Komisijai ir ļāvuši grozīt tā brīža
vērtējumu par aizliegtās vienošanās smagumu un ilgumu, uzņēmumam, kurš iesniedz šos pierādījumus, tiek atlīdzināts, piešķirot
atbrīvojumu attiecībā uz to faktu vērtējumu, kurus apliecina šie pierādījumi.
Tātad paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējā daļa neattiecas uz gadījumiem, kad uzņēmums vienkārši ir iesniedzis jaunus,
pilnīgākus pierādījumus par faktiem, kurus Komisija jau ir zinājusi. Tāpat minētā daļa nav piemērojama gadījumos, kad uzņēmums
dara zināmus jaunus faktus, kuri tomēr nav tādi, kas varētu grozīt Komisijas vērtējumu par aizliegtās vienošanās smagumu vai
ilgumu. Turpretim šis noteikums ir piemērojams vienīgi gadījumos, kad ir izpildīti divi nosacījumi: pirmkārt, attiecīgais
uzņēmums ir pirmais, kurš ir pierādījis Komisijai iepriekš nezināmus faktus, un, otrkārt, šiem faktiem ir bijusi tieša ietekme
uz iespējamās aizliegtās vienošanās smagumu vai ilgumu, ļaujot Komisijai nonākt pie jauniem secinājumiem par pārkāpumu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu, piemērojot
Transcatab
sankcijas par tās rīcību laikā no 1999. līdz 2002. gadam. Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka apstrīdētā lēmuma 497. apsvērumā
Komisija skaidri apstiprina, ka tā nav zinājusi nevienu no faktiem, par kuriem
Transcatab
iesniedza pierādījumus, un, otrkārt, ka saskaņā ar šo iebildumu
Transcatab
argumenti attiecas vienīgi uz aizliegtās vienošanās ilgumu. Taču tie neattiecas uz faktiem, kuriem varētu būt ietekme uz
pārkāpuma smagumu.
No lietas materiāliem izriet, ka, kopš
Deltafina
2002. gada 19. februārī iesniedza lūgumu piešķirt atbrīvojumu, Komisija zināja, ka aizliegtā vienošanās sākās 1995. gadā
un ilga līdz 2001. gadam. Faktiski
Deltafina
savā pieteikumā par atbrīvojumu, pirmkārt, bija skaidri atzinusi šo apstākli un, otrkārt, bija iesniegusi astoņas ar roku
rakstītas piezīmes saistībā ar sanāksmēm un sarunām starp pārstrādātājiem attiecībā uz 1999. gadu, divas ar roku rakstītas
piezīmes attiecībā uz 2000. gadu un vēl divas – attiecībā uz 2001. gadu. Ir jānorāda, ka
Transcatab
vienīgi apgalvo, ka tā ir bijusi pirmā, kas iesniegusi pierādījumus par vairākiem nolīgumiem un kontaktiem, kas šajā laikposmā
notikuši starp pārstrādātājiem. Tomēr tā neapgalvo, ka Komisija nebija iepriekš zinājusi, ka aizliegtā vienošanās starp pārstrādātājiem
pastāvēja laikā no 1999. līdz 2002. gadam.
Turklāt detalizēta apstrīdētā lēmuma analīze arī liecina, ka Komisija savu lēmumu balstīja uz vairākām ziņām par kontaktiem
starp pārstrādātājiem, kuras sniedza
Deltafina
un
Dimon Italia
, t.i., neatkarīgi no
Transcatab
sniegtās informācijas.
Konkrēti, attiecībā uz 1999. gadu no apstrīdētā lēmuma izriet, ka
Deltafina
sniedza vairākas norādes par kontaktiem, kas šā gada laikā notika starp pārstrādātājiem, piemēram, 159. apsvērumā (181. zemsvītras
piezīme), 195. apsvērumā (206. zemsvītras piezīme), 199. apsvērumā (212. zemsvītras piezīme) un 200. apsvērumā (214. zemsvītras
piezīme). No visām šīm zemsvītras piezīmēm izriet, ka
Deltafina
šo sanāksmju saturu ir aprakstījusi paziņojumos, kas iesniegti pirms
Transcatab
iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu.
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās attiecināšanu arī uz pārprodukciju no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 144. un 148. apsvērums
tika sagatavots, balstoties uz
Deltafina
iesniegto informāciju. Atbildē uz repliku Komisija precizēja, ka tās apsvērumi balstījās uz dokumentiem, kurus
Deltafina
iesniedza 2002. gada 22. februārī, proti, pirms
Transcatab
iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu. Tas, ka šī attiecināšana pēc tam formāli ir norādīta
Transcatab
iesniegtajā nolīgumā, neko nemaina
Transcatab
iebilduma vērtējumā, ņemot vērā paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējo rindkopu.
Attiecībā uz 2000. gadu apstrīdētā lēmuma 203. apsvērums (216. zemsvītras piezīme) un 204. apsvērums (218. zemsvītras piezīme)
liecina, ka
Deltafina
ir sniegusi vairākus pierādījumus par kontaktiem starp pārstrādātājiem šā gada laikā. It īpaši 218. zemsvītras piezīmē ir
paskaidrots, ka
Deltafina
apstrīdētā lēmuma 204. apsvērumā minētās sanāksmes saturu ir aprakstījusi paziņojumos, kas iesniegti pirms
Transcatab
iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu, ko Komisija apliecināja atbildē uz repliku. Turklāt no lietas materiāliem
izriet, ka
Deltafina
2002. gada 19. martā Komisijai iesniedza arī informāciju un dokumentus par kontaktiem, kas notikuši šā gada laikā.
Attiecībā uz 2001. gadu no apstrīdētā lēmuma 209. apsvēruma (223. zemsvītras piezīme) un 211. apsvēruma (225. zemsvītras piezīme)
izriet, ka pirms
Transcatab
iesniegtā pieteikuma par naudas soda samazinājumu
Deltafina
jau bija iesniegusi Komisijai dokumentus, kas pierāda, ka šā gada laikā starp pārstrādātājiem pastāvēja kontakti. It īpaši
šajās divās zemsvītras piezīmēs minētais 495., 498., 524. un 614. dokuments neapstrīdami pierāda, ka šajā laikposmā starp
pārstrādātājiem pastāvēja kontakti. Šie dokumenti arī liecina, ka, pirms
Transcatab
bija iesniegusi savu pieteikumu par naudas soda samazinājumu, Komisijai jau bija zināms par prettiesiskajiem kontaktiem starp
pārstrādātājiem, tai skaitā
Transcatab
, vismaz līdz 2001. gada 15. oktobrim.
Attiecībā uz 2002. gadu Komisija apgalvo, ka tā jau zināja, ka kontakti starp pārstrādātājiem šajā gadā turpinājās, par ko
tā uzzināja no apstrīdētā lēmuma 235. zemsvītras piezīmē minētās faksa kopijas, kuru iesniedza
Dimon
. Tomēr
Transcatab
apgalvo, ka šis dokuments ir iesniegts pēc 2002. gada 18. aprīļa, t.i., datuma, kad tā bija iesniegusi 234. zemsvītras piezīmē
minētos dokumentus par 2002. gadu.
Attiecībā uz to ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka
Dimon
šo dokumentu iesniedza pēc
Transcatab
un ka tā bija pirmais uzņēmums, kurš sniedza pierādījumus par sanāksmēm, kuras notika 2002. gada sākumā, šim apstāklim neesot
bijis nekādu praktisku seku.
Pirmkārt, kā ir iepriekš norādīts 389. punktā, no lietas materiāliem izriet, ka, pirms
Transcatab
bija iesniegusi savu pieteikumu par naudas soda samazinājumu, Komisijas rīcībā jau bija pierādījumi, ka aizliegtā vienošanās
bija ilgusi vismaz līdz 2001. gada 15. oktobrim. Aizliegtā vienošanās sākās 1995. gada 29. septembrī (skat. apstrīdētā lēmuma
377. apsvērumu), un, tā kā
Transcatab
šo apstākli neapstrīd, ir jākonstatē, ka, vēl pirms
Transcatab
iesniedza savus dokumentus, Komisijas rīcībā jau bija pietiekama informācija, lai konstatētu, ka aizliegtā vienošanās ilga
vairāk nekā sešus gadus. Ar šo konstatējumu pietika, lai Komisija varētu palielināt naudas soda sākumsummu par 60 %. No tā
izriet, ka Komisijas konstatētais fakts, ka aizliegtā vienošanās bija ilgusi par četriem mēnešiem ilgāk (līdz 2002. gada 19. februārim),
nekādi neietekmēja galīgo soda sankciju apmēru noteikšanu.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 256. un nākamajos apsvērumos Komisija noteica – un
Transcatab
šo vērtējumu neapstrīdēja (skat. iepriekš 233. punktu) –, ka aizliegtā vienošanās bija vienots un ilgstošs pārkāpums. Tāpat
Komisija konstatēja, ka šis pārkāpums tika izbeigts 2002. gada 19. februārī, proti, dienā, kad
Deltafina
iesniedza savu pieteikumu par atbrīvojumu.
Transcatab
nebija ne apgalvojusi, ne pierādījusi, ka tā savu dalību pārkāpumā esot pārtraukusi pirms šā datuma.
Attiecībā uz to ir jāatgādina, ka uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā, veicot patstāvīgas darbības, kuras atbilst priekšstatam
par nolīgumu vai saskaņotām darbībām, kas vērstas pret konkurenci EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, un kuras veicina pārkāpuma
īstenošanu kopumā, ir atbildīgs arī par darbībām, ko veikuši citi uzņēmumi saistībā ar šo pārkāpumu, par visu pārkāpumā piedalīšanās
laiku (skat. iepriekš 222. punktā minēto spriedumu lietā
BST
/Komisija, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi uzņēmumu var saukt pie atbildības par vispārējo aizliegto vienošanos, pat ja ir pierādīts, ka tas ir tieši piedalījies
tikai vienā vai dažos to veidojošajos elementos, jo, pirmkārt, tas zināja vai tam noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras
dalībnieks tas bija, bija kopējā plāna daļa, un, otrkārt, ka šajā kopējā plānā ietilpa visi aizliegto vienošanos veidojošie
elementi (iepriekš 91. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā “PVC II”, 773. punkts; iepriekš 130. punktā minētais
spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 231. punkts, un 2010. gada 19. maija spriedums lietā T‑19/05
Boliden
u.c./Komisija, Krājums, II‑1843. lpp., 61. punkts).
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka
Transcatab
nav sniegusi pierādījumus par Komisijai vēl nezināmiem faktiem, kuriem būtu tieša ietekme uz iespējamās aizliegtās vienošanās
smagumu vai ilgumu, kas attaisnotu daļēja atbrīvojuma piešķiršanu, kā tas paredzēts paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējā
daļā. Tādējādi
Transcatab
nevar apgalvot, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ka tā nav uzskatāma par atbildīgu par visu pārkāpumu
kopumā.
Līdz ar to ir jānoraida visi prasījumi par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu. Attiecībā uz prasījumiem par apstrīdētā lēmuma
grozīšanu Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā šajā gadījumā neviens apstāklis nav tāds, kas pamatotu naudas soda samazinājumu,
tad nav pamata apmierināt šo lūgumu. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.
6.
Par Komisijas pretprasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka
Transcatab
ir apstrīdējusi faktus, īpaši aizliegtās vienošanās ilgumu, kurus Komisija bija konstatējusi apstrīdētajā lēmumā. Trešā pamata
pirmajā daļā apgalvojot, ka kopš 1999. gada darbības notika vienīgi saskaņā ar starpuzņēmumu nolīgumiem (skat. iepriekš 227. un
228. punktu),
Transcatab
ne tikai esot apstrīdējusi Komisijas faktu interpretāciju, bet arī apšaubījusi faktus, kurus pati iepriekš bija atzinusi).
Transcatab
apstrīdētais aizliegtās vienošanās ilgums, kas bija būtiska faktisko apstākļu daļa, padarīja daļēji nepamatotu Komisijas
piešķirto 30 % samazinājumu. Tādēļ Komisija lūdza Vispārējai tiesai mainīt
Transcatab
naudas soda samazinājumu no 30 % uz 25 % un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, noteikt naudas sodu EUR 15 miljonu apmērā.

Transcatab
iebilst pret Komisijas pretprasību.

Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka apstāklis, ka
Transcatab
nebija “apstrīdējusi faktus, uz kuriem Komisija bija balstījusies paziņojumā par iebildumiem”, bija viens no apsvērumiem,
pamatojoties uz kuriem Komisija tai piešķīra naudas soda samazinājumu par 30 % (skat. apstrīdētā lēmuma 498. un 499. apsvērumu).
Tomēr no
Transcatab
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izriet, ka, lai arī tā nebija skaidri atbildējusi uz Komisijas iebildumiem par pārkāpuma
ilgumu, tomēr bija apgalvojusi, ka, tā kā kopš 1999. gada pārstrādātāji rīkojās saskaņā ar Likumu Nr. 88/88, sākot ar šo gadu
tos nevar vainot rīcībā, kas vērsta pret konkurenci.
Tādējādi, pat ja šis arguments ir pretrunā atsevišķiem apgalvojumiem, kas izteikti administratīvā procesa laikā, un tam, ka
nav apstrīdēti atsevišķi Komisijas analīzes aspekti, tas nekādā veidā nemazina konstatējumu, ka arguments, kas iekļauts trešā
pamata pirmajā daļā, jau ir ticis izvirzīts administratīvā procesa laikā. Tad, kad Komisija piešķīra samazinājumu
Transcatab
, tā jau zināja šo argumentu, tādēļ tas neapstrīd faktu esamību, kas varētu apšaubīt saskaņā ar paziņojumu par sadarbību apstrīdētajā
lēmumā piešķirto samazinājumu.
Tādēļ Komisijas pretprasība ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasība ir jānoraida kopumā, tāpat kā Komisijas iesniegtā pretprasība.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši minētā Reglamenta 87. panta
3. punkta pirmajai daļai Vispārējā tiesa var sadalīt tiesāšanās izdevumus vai nolemt, ka katrs lietas dalībnieks sedz pats
savus tiesāšanās izdevumus, ja spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi.
Šajā lietā
Transcatab
spriedums ir nelabvēlīgs, bet Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs saistībā ar tās pretprasību. Tā kā Komisija naudas soda
palielinājumu pieprasīja tikai pakārtoti, ir jākonstatē, ka tieši prasītāja ir tā, kurai spriedums ir nelabvēlīgs. Šajos apstākļos
ir jālemj, ka prasītāja sedz pati savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina 90 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, bet Komisija
sedz 10 % no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Komisijas iesniegto pretprasību noraidīt;
3)
Transcatab SpA
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina 90 % no tiesāšanās izdevumiem, kas radušies Komisijai;
4)
Komisijai sedz 10 % no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 5. oktobrī.
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
1.  Administratīvais process
2.  Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētā lēmuma adresāti
Naudas soda apmēra noteikšana
Naudas sodu sākumsummas noteikšana
Naudas soda pamatsummas noteikšana
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Paziņojuma par sadarbību piemērošana
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par pirmo pamatu saistībā ar Transcatab mātessabiedrības vainojamību pārkāpumā
Par pirmā pamata pirmo daļu saistībā ar nepareizu judikatūras izpratni, iesniegto pierādījumu noliegšanu un tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par to, ka nav ievēroti noteikumi, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par meitassabiedrības darbībām
–  Par to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas iesniegti, lai atspēkotu prezumpciju
–  Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Par pirmā pamata otro daļu par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par otro pamatu par naudas soda sākumsummas noteikšanu
Par otrā pamata pirmo daļu par pārkāpuma smagumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par pārkāpuma kvalificēšanu par sevišķi smagu
–  Par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu
–  Par tirgus ģeogrāfisko izplatību
–  Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
–  Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumiem
Par otrā pamata otro daļu par samērīguma principa, vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par samērīguma principa pārkāpumu
–  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
–  Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Par otrā pamata trešo daļu par samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā sankcijas preventīvo iedarbību un Transcatab finanšu
situāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par trešo pamatu par naudas soda pamatsummas noteikšanu
Par trešā pamata pirmo daļu par kļūdainu naudas soda apmēra palielināšanu pārkāpuma ilguma dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Par naudas soda palielinājumu nolīguma ilguma dēļ
–  Par to, ka patērētājiem netika nodarīts kaitējums
Par trešā pamata otro daļu par ne bis in idem principa pārkāpumu un pamatojuma nesnieg�anu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešā pamata trešo daļu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par ceturto pamatu par noteiktiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Par ceturtā pamata pirmo daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka aizliegtā vienošanās netika īstenota
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturtā pamata otro daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka strīdīgās darbības tikušas pārtrauktas pirms
Komisijas iejaukšanās
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturtā pamata trešo daļu par atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar to, ka pastāv saprātīgas šaubas par strīdīgās
rīcības pārkāpjošo raksturu
Par to, ka pastāv saprātīgas šaubas par strīdīgās rīcības pārkāpjošo raksturu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par atšķirīgu attieksmi, salīdzinot ar lietu Jēltabaka – Spānija
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturtā pamata ceturto daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar Transcatab patieso sadarbību procesa laikā
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturtā pamata piekto daļu par atbildību mīkstinošo apstākli saistībā ar to, ka brīdī, kad Komisija uzsāka pārbaudes,
jēltabakas tirgū nepastāvēja precedents
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturtā pamata sesto daļu par Itālijas jēltabakas tirgus sociālekonomisko raksturojumu un par šīs nozares krīzi
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
5.  Par piekto pamatu attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par to, ka sabiedrība ir kvalificējama kā pirmā sabiedrība, kura var saņemt naudas soda samazinājumu
Par paziņojuma par sadarbību 23. punkta pēdējo daļu
6.  Par Komisijas pretprasību
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – itāļu.