CELEX: 62014FJ0034
Javna služba
Osoblje ACER‑a
Član ugovornog osoblja
Neproduljenje ugovora
Tužba za poništenje
Dopuštenost tužbe
Prigovor nezakonitosti iz članka 6. stavka 2. OPO‑a ACER‑a s obzirom na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja
Tužba za naknadu štete
Otkazni rok
Nematerijalna šteta
Naknada štete

Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 11. travnja 2014., D. P. zahtijeva, s jedne strane, da se poništi odluka od 20. prosinca 2013. kojom je ravnatelj Agencije za suradnju energetskih regulatora (u daljnjem tekstu: ACER ili Agencija) odbio produljiti njezin ugovor i, s druge strane, da se ACER‑u naloži da joj isplati iznos od 10000 eura na ime naknade navodno pretrpljene nematerijalne štete.
Pravni okvir
Pravni okvir prije svega čini članak 3.a i članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, u tekstu koji se primjenjuje na spor (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja).
Nadalje, u članku 28. Uredbe (EZ) br. 713/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o osnivanju [ACER‑a] (
SL L 211, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 1., str. 253.), naslovljenom „Osoblje“, predviđa se:
„1.   Na osoblje Agencije, uključujući njezina ravnatelja, primjenjuju se Pravilnik [o osoblju za dužnosnike Europske unije], Uvjeti zaposlenja i pravila koja su zajednički usvojile institucije [Europske unije] u smislu primjene [Pravilnika] i Uvjeta zaposlenja.
2.   Upravni odbor, u dogovoru s [Europskom komisijom], donosi odgovarajuća provedbena pravila, u skladu s člankom 110. Pravilnika o osoblju [za dužnosnike Europske unije].
[…]“
Osim toga, Odluka Upravnog odbora ACER‑a br. 2011/11 od 1. lipnja 2011. o donošenju općih provedbenih odredbi za postupke kojima se uređuju zapošljavanje i zaposlenje ugovornog osoblja ACER‑a (u daljnjem tekstu: OPO) u članku 6., naslovljenom „Trajanje ugovora“, predviđa:
„1.   [Ugovorno osoblje u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja] može se zaposliti, ako se radi o prvom ugovoru, na određeno vrijeme od najmanje tri, a najviše pet godina.
2.   U funkcijskim skupinama II., III. i IV. svako produljenje ugovora sklapa se na [određeno vrijeme] od najmanje tri, a najviše pet godina. Drugo produljenje bez prekida koje vodi prema ugovoru o radu na neodređeno vrijeme može se odobriti samo ako ukupno trajanje prva dva ugovora iznosi najmanje pet godina.
[…]“ [neslužbeni prijevod]
Konačno, člankom 2. stavkom 3. Odluke ravnatelja ACER‑a br. 2013/11 od 28. svibnja 2013. o produljivanju ugovora prije njihova isteka (u daljnjem tekstu: Odluka br. 2013/11) predviđa se da „[u] slučaju kad je službenik svoje dužnosti obavljao na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom razdoblja duljeg od [jedne] godine, ali ne više od [tri] godine, odluku o tome hoće li se ugovor produljiti treba donijeti i priopćiti najkasnije [tri] mjeseca prije isteka tog ugovora“ [neslužbeni prijevod].
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Tužiteljica se 1. siječnja 2011. zaposlila u ACER‑u kao član ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja, u funkcijskoj skupini II., razred 5., stupanj 1. Ugovor je sklopljen na godinu dana, zaključno do 31. prosinca 2011., a potom je, sukladno sklopljenom dodatku, prvi put produljen za dvije godine, zaključno do 31. prosinca 2013.
U poruci elektroničke pošte od 15. ožujka 2013. tužiteljica je obavijestila Službu za ljudske resurse ACER‑a (u daljnjem tekstu: Služba za ljudske resurse) da je zainteresirana za drugo produljenje svojega ugovora. Ravnatelj ACER‑a (u daljnjem tekstu: ravnatelj), u svojstvu tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu ACER‑a (u daljnjem tekstu: tijelo za sklapanje ugovora), o tome je također obaviješten.
Nakon što je 1. listopada 2013. od Službe za ljudske resurse primila poruku elektroničke pošte u kojoj ju se obavještava da je „postupak produljenja [njezina] ugovora u tijeku“ i da će ravnatelj „sutra potpisati predmet“, tužiteljici je 2. listopada 2013. ponuđen ugovor o radu u statusu ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja, pod istim uvjetima funkcijske grupe, razreda i stupnja kao i u ugovoru koji je istjecao 31. prosinca 2013., na određeno vrijeme u trajanju od dvije godine, s primjenom od 1. siječnja 2014.
Budući da je smatrala da novim ugovorom nije raspoređena u pravi stupanj i da on ne predstavlja produljenje prvog ugovora, tužiteljica ga nije potpisala već je 9. listopada 2013. od Službe za ljudske resurse zatražila njegov „ispravak“. Nakon dopisivanja između tužiteljice i ACER‑ovih službi, ravnatelj je 31. listopada 2013. tužiteljicu obavijestio da čeka stav Službe za ljudske resurse prije nego što donese odluku.
Ravnatelj je tužiteljici 11. studenoga 2013. naveo da se, nakon sastanka održanog sa Službom za ljudske resurse i Pravnom službom ACER‑a, upravo ispituje mogućnost izmjene dodatka na temelju kojeg bi se prvi ugovor produljio na dvije godine kako bi se doseglo trajanje od četiri godine. Tužiteljica je u osnovi odgovorila da se pouzdaje u Agenciju kako bi se pronašlo rješenje koje će biti u skladu s mjerodavnim propisima te je izrazila nadu da će uskoro dobiti „ispravljenu verziju […] produljenja [svojeg] ugovora“.
U poruci elektroničke pošte od 25. studenoga 2013. Pravna služba Agencije u osnovi je pitala Glavnu upravu (GU) „Ljudski resursi i sigurnost“ Europske komisije postoji li u okolnostima konkretnog slučaja mogućnost produljenja tužiteljičina ugovora s obzirom na odredbu članka 6. Uvjeta zaposlenja.
U poruci elektroničke pošte od 27. studenoga 2013. Komisijina GU „Ljudski resursi i sigurnost“ je Službi za ljudske resurse dostavila mišljenje svoje službe „Odnosi s tijelima javne uprave, agencijama i upravnim uredima“. U tom se pravnom mišljenju pojašnjava da razmatrano produljenje nije u skladu s odredbom članka 6. stavka 2. OPO‑a, ali da je i sama ta odredba protivna članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja jer njime nije predviđena mogućnost odstupanja. U mišljenju se navodi da u tim okolnostima treba slijediti argumentaciju iznesenu u presudi Komisija/Petrilli (T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
) te smatrati da tijelo za sklapanje ugovora s tužiteljicom može sklopiti ugovor pod uvjetom da navede razloge zbog kojih interes službe u posebnim okolnostima konkretnog slučaja opravdava odstupanje od članka 6. stavka 2. OPO‑a. Osim toga, u mišljenju se navodi i da je moguće naknadno izmijeniti članak 6. OPO‑a kako bi se predvidjela mogućnost odstupanja, pri čemu onda treba predvidjeti i procesna jamstva.
Na sastanku Upravnog odbora ACER‑a održanom 12. prosinca 2013. ravnatelj je članovima odbora skrenuo pozornost na moguću neusklađenost članka 6. stavka 2. OPO‑a s Uvjetima zaposlenja. Iz zapisnika s tog sastanka razvidno je također da je ravnatelj obavijestio Upravni odbor o činjenici da je ACER suočen s problemom službenika čiji je ugovor već prvi put produljen, a da ukupno trajanje prvog ugovora i prvog produljenja nije doseglo pet godina, zbog čega ugovor drugi put vjerojatno neće moći biti produljen.
Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 19. prosinca 2013. ravnatelja obavijestila da nije spremna potpisati prijedlog izmjene dodatka svojem prvom ugovoru, kojim se duljina prvog produljenja pomakla s dvije na četiri godine. Navela je da se protivi toj odluci, ali da nema drugog izbora ako želi nastaviti raditi u Agenciji.
U poruci elektroničke pošte i dopisu poslanom preporučenom poštom od 20. prosinca 2013., čiji je primitak tužiteljica potvrdila 20. odnosno 23. prosinca 2013., ravnatelj joj je, djelujući u svojstvu tijela za sklapanje ugovora, dostavio odluku o neproduljenju njezina ugovora (u daljnjem tekstu: odluka o neproduljenju). On je naveo da žali zbog te odluke, pojašnjavajući da nije pronašao nikakvo rješenje koje bi bilo pravno prihvatljivo s obzirom na odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja i članka 6. stavka 2. OPO‑a. U odluci o neproduljenju nigdje se ne spominje mišljenje Odjela „Odnosi s tijelima javne uprave, agencijama i upravnim uredima“ koje je Komisijina GU „Ljudski resursi i sigurnost“ bila proslijedila Službi za ljudske resurse u poruci elektroničke pošte od 27. studenoga 2013.
Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 22. prosinca 2013. ravnatelja podsjetila na različite mogućnosti, pritom ih nabrajajući, koje je Agencija uzastopno razmatrala u cilju produljenja njezina ugovora, napominjući da, što se nje tiče, želi jedino nastaviti raditi u ACERU‑u (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 22. prosinca 2013.).
Ravnatelj je u poruci elektroničke pošte od 23. prosinca 2013. tužiteljici još jednom izrazio žaljenje što nije pronađeno rješenje za produljenje njezina ugovora i što nijedna od razmotrenih mogućnosti nije smatrana „dovoljno čvrstom da bi bila održiva“.
U poruci elektroničke pošte od 30. prosinca 2013. tužiteljica je od ravnatelja zatražila da suspendira primjenu odluke o neproduljenju, navodeći da će podnijeti žalbu u kojoj će iznijeti argumente njezina odvjetnika u prilog produljenju ugovora. Također je naglasila neočekivanost odluke o neproduljenju te je navela kako smatra da ima pravo na otkazni rok.
U poruci elektroničke pošte od 31. prosinca 2013. ravnatelj je tužiteljicu podsjetio da nema nikakve „pravno održive“ mogućnosti da se njezin ugovor produlji. Pritom joj je obećao da će Služba za ljudske resurse i Pravna služba Agencije preispitati njezin slučaj te da će je obavijestiti o eventualnom pozitivnom rješenju.
Tužiteljica je u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. ravnatelju istaknula da je pri ispitivanju njezina slučaja potrebno voditi računa o načelu dobre uprave, mogućnosti koju agencijama priznaje novi Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije – koji se primjenjuje od 1. siječnja 2014. – da se odstupi od općih provedbenih odredbi koje donosi Komisija, načelu hijerarhije pravnih normi, jasnoći teksta odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja i, konačno, kontradikciji između članka 6. OPO‑a i članka 85. Uvjeta zaposlenja (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 3. siječnja 2014.). Također je napomenula da je, unatoč činjenici da je izrazila interes za produljenjem svojeg ugovora devet mjeseci prije njegova isticanja, iskoristila samo dva radna dana otkaznog roka nakon što joj je dostavljena odluka o neproduljenju.
Također 3. siječnja 2014., ravnatelj je tužiteljicu obavijestio da je njezina poruka elektroničke pošte od toga dana proslijeđena Službi za ljudske resurse i Pravnoj službi Agencije te da će je ponovno kontaktirati čim dobije njihove odgovore.
U poruci elektroničke pošte od 13. siječnja 2014. ravnatelj je tužiteljicu obavijestio da je uz pomoć Službe za ljudske resurse i Pravne Službe Agencije proveo preispitivanje njezina slučaja u svjetlu argumenata navedenih u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014., ali da mu ti dodatni argumenti ne daju pravnu osnovu koja bi omogućila produljenje njezina ugovora (u daljnjem tekstu: odluka od 13. siječnja 2014.). Ravnatelj je naveo da članak 85. Uvjeta zaposlenja i članak 6. OPO‑a nisu nekompatibilni, da su OPO‑i prije donošenja bili dostavljeni Komisijinoj pravnoj službi koja nije iznijela nikakvu primjedbu niti je dala bilo kakav komentar u tom smislu, te da mu kombinirana primjena članka 85. Uvjeta zaposlenja i članka 6. OPO‑a ne ostavlja nikakav izbor u konkretnom slučaju.
Zahtjevi stranaka
Tužiteljica od Službeničkog suda zahtijeva da:
—
poništi odluku o neproduljenju;
—
naloži ACER‑u da joj isplati iznos od 10000 eura kao naknadu nematerijalne štete koju smatra da je pretrpjela;
—
naloži ACER‑u snošenje troškova.
ACER od Službeničkog suda zahtijeva da:
—
proglasi tužbu nedopuštenom;
—
podredno, tužbu odbije kao neosnovanu;
—
naloži tužiteljici snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost tužbe
Argumenti stranaka
ACER smatra da tužba nije bila podnesena u roku predviđenom člankom 91. stavkom 3. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji prije stupanja na snagu Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i [Uvjeta zaposlenja] (u daljnjem tekstu: Pravilnik). Tvrdi da poruku elektroničke pošte od 22. prosinca 2013., odnosno tužiteljičinu poruku elektroničke pošte od 19. prosinca 2013., treba smatrati žalbom protiv odluke o neproduljenju u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika. Agencija je već idućeg dana, 23. prosinca 2013., na tu žalbu odgovorila elektroničkom poštom. Smatra da kasnije tužiteljičine poruke elektroničke pošte, konkretno poruke od 20. prosinca 2013. i 3. siječnja 2014., predstavljaju samo ponavljanje prvotne žalbe. Dvjema odlukama u kojima je na njih odgovoreno stoga se samo potvrđuje odluka iz poruke elektroničke pošte od 23. prosinca 2013.
ACER smatra da je, s obzirom na to da je rok za tužbu počeo teći 23. prosinca 2013., tužba podnesena 11. travnja 2014. zakašnjela.
Tužiteljica smatra da je tužba dopuštena. Njezin je savjetnik na raspravi zatražio da mu se omogući podnošenje nove isprave u cilju dokazivanja dopuštenosti tužbe.
Ocjena Službeničkog suda
Treba podsjetiti da točnu pravnu kvalifikaciju pismena koje je tužiteljica uputila tijelu za sklapanje ugovora prije podnošenja tužbe, može ocjenjivati jedino sud (vidjeti u tom smislu presudu Politi/Europska zaklada za stručnu izobrazbu, C‑154/99 P,
EU:C:2000:354
, t. 16.).
Dopis u kojem dužnosnik jasno izražava svoju volju da pobija odluku koja na njega negativno utječe, pritom izričito ne zahtijevajući povlačenje predmetne odluke, predstavlja žalbu u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika. U tom pogledu, sadržaj akta važniji je od njegova oblika (presuda Mendes/Komisija, F‑125/11,
EU:F:2013:35
, t. 34. i navedena sudska praksa).
U konkretnom slučaju treba prije svega reći da je tužiteljica svoju volju da pobija odluku o neproduljenju, čije je „preispitivanje“ tražila detaljno navodeći više pravnih razloga, jasno očitovala samo u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. (vidjeti točku 20. ove presude). Dopis od 3. siječnja 2014. stoga treba smatrati žalbom u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika.
Nadalje, treba također napomenuti da je tužiteljica u poruci elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. iznijela prigovore koji se uopće nisu navodili ni u poruci elektroničke pošte od 19. prosinca 2013. niti u onoj od 22. prosinca 2013., poglavito kontradikciju između članka 6. stavka 2. OPO‑a i članka 85. Uvjeta zaposlenja te kršenje načela hijerarhije pravnih normi. No ravnatelj je, u svojstvu tijela za sklapanje ugovora, na te prigovore prvi put odgovorio tek u odluci od 13. siječnja 2014. Rok za tužbu stoga je u svakom slučaju počeo teći od dana dostave te odluke, donesene kao odgovor na poruku elektroničke pošte od 3. siječnja 2014. koja se smatra žalbom, odnosno 13. siječnja 2014. (o dopuštenosti uzastopnih žalbi, vidjeti presude Ghignone i dr./Vijeće, T‑44/97,
EU:T:2000:258
, t. 39.; Collotte/Komisija, F‑58/07,
EU:F:2008:170
, t. 32. i navedenu sudsku praksu, te D’Agostino/Komisija, F‑93/12,
EU:F:2013:155
, t. 30., protiv koje je podnesena žalba pred Općim sudom Europske unije, predmet T‑670/13 P). Tužba podnesena 11. travnja 2014. stoga nije zakašnjela.
Iz navedenog slijedi da ACER‑ov argument o postojanju zapreke vođenju postupka, u kojem se poziva na zakašnjelost tužbe, nije osnovan te ga treba odbiti bez potrebe da se odlučuje o tužiteljičinu zahtjevu za podnošenjem novog dokaza.
Zahtjev za poništenje odluke o neproduljenju
U prilog zahtjevu za poništenje tužiteljica je u tužbi istaknula jedan glavni tužbeni razlog, vezan uz nezakonitost članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja, i jedan podredan, glede pogrešnog obrazloženja odluke o neproduljenju.
Na raspravi je, međutim, tužiteljičin savjetnik izjavio da odustaje od podrednog tužbenog razloga.
Stoga valja odlučiti o jedinom tužbenom razlogu, koji se tiče nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja.
Argumenti stranaka
Tužiteljica tvrdi da je odredba članka 6. stavka 2. OPO‑a, na kojoj se temelji odluka o neproduljenju, u suprotnosti s člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja.
Tužiteljica kao prvo navodi da članak 6. stavak 2. OPO‑a, koji tijelu za imenovanje dopušta drugo produljenje samo pod uvjetom da prva dva ugovora pokrivaju razdoblje od najmanje pet godina, uvodi izuzetak od mogućnosti korištenja drugog produljenja ugovora o radu za člana ugovornog osoblja predviđene člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja. Smatra da članak 6. stavak 2. OPO‑a ima za posljedicu sužavanje područja primjene članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja, zato što za drugo produljenje uvodi uvjet koji nije predviđen u Uvjetima zaposlenja, odnosno uvjet da je dotični službenik u okviru Agencije radio najmanje pet godina.
Tužiteljica smatra da je takvo odstupanje nezakonito, uzimajući u obzir hijerarhiju pravnih normi i činjenicu da su odredbe članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja jasne, potpune i precizne i da upravnom tijelu ne ostavljaju nikakav diskrecijski prostor za zaključak da određeni ugovori ne mogu imati pravo na drugo produljenje. Smatra da članak 6. stavak 2. OPO‑a ima za učinak omogućavanje Agenciji da spriječi produljenje ugovora na neodređeno vrijeme, predlažući službeniku, proizvoljno, prvi ugovor i prvo produljenje čije je ukupno trajanje kraće od propisanog trajanja od pet godina.
Kao drugo, tužiteljica dalje navodi da, pod pretpostavkom da članak 6. stavak 2. OPO‑a treba tumačiti kao uvođenje iznimke ne od mogućnosti drugog produljivanja, nego od pravila prema kojem se drugo produljenje može odobriti samo na neodređeno vrijeme, isti treba također smatrati protivnim članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja.
S tim u vezi, pozivajući se na presudu Scheefer/Parlament (F‑105/09,
EU:F:2011:41
, t. 51. i 53. do 55.), tužiteljica tvrdi da je pravilo o sklapanju ugovora na neodređeno vrijeme kod drugog produljenja uvedeno kako bi se zaštitila stabilnost radnih mjesta, što je i glavni cilj Direktive Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (
SL L 175, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.) i Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme sklopljenog 18. ožujka 1999. koji mu je priložen. Članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja stoga treba tumačiti na način da mu se osigura široka primjena, zato što je njegov cilj spriječiti upravna tijela da zlouporabljuju svoje ovlasti koristeći se uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme.
Konačno, tužiteljičin savjetnik na raspravi je naveo da su OPO‑i usvojeni bez savjetovanja s odborom osoblja Agencije te da nisu bili na odgovarajući način objavljeni.
ACER s druge strane zahtijeva da se pravni razlog odbije, ističući da članak 6. stavak 2. OPO‑a ne proturječi članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja, pa da stoga odluka o neproduljenju ne sadrži povredu koja se tiče prava.
ACER kao prvo tvrdi da se sukladno presudi Komisija/Macchia (T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, t. 60.), za koju smatra da je u konkretnom slučaju relevantna po analogiji, članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja ne može tumačiti kao da mu je cilj zajamčiti kontinuitet zaposlenja članova ugovornog osoblja.
Kao drugo, ACER ističe da prema sudskoj praksi član ugovornog osoblja koji ima ugovor o radu na određeno vrijeme načelno nema nikakvo pravo na produljenje svojeg ugovora, zato što je produljenje samo mogućnost ograničena uvjetom da je u interesu službe. Navodi da upravna tijela imaju široke diskrecijske ovlasti u području produljenja ugovora. Ističe da je trajanje radnog odnosa između institucije i člana ugovornog osoblja uređeno ugovorom koje su te stranke sklopile.
Shodno tomu smatra da, osim ako to ne dovodi do zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme, produljenje ugovora može biti podvrgnuto uvjetu. ACER je produljenje ugovora uvjetovao putem OPO‑a koji na transparentan način preciziraju kriterije na kojima moraju počivati odluke o produljenju. Smatra da su OPO‑i „komplementarni i koherentni“ s člankom 85. stavkom 1. Uvjeta zaposlenja.
Kao treće, tvrdi da članak 6. stavak 2. OPO‑a slijedi model koji je Komisija sugerirala 2011. kako bi se, s jedne strane, uskladili propisi agencija i, s druge strane, kako bi se osiguralo „simetrično postupanje prema ugovornom i privremenom osoblju“ radi izbjegavanja situacije u kojoj bi članovi ugovornog osoblja mogli dobiti ugovor o radu na neodređeno vrijeme u kraćem roku nego članovi privremenog osoblja u okviru iste agencije. Osim toga, navodi da je Komisija „podržala“ ACER‑ov provedbeni propis.
Nadalje, ACER navodi da nije bio u mogućnosti potpuno se držati postupka izloženog u Odluci br. 2013/11, jer „osnovni prethodni kriterij[,] to jest ispunjenje uvjeta za produljenje“ u konkretnom slučaju nije bio zadovoljen.
Konačno, ACER je na raspravi naveo da se, kada je riječ o prigovorima koje je na toj raspravi istaknuo tužiteljičin savjetnik, a tiču se usvajanja OPO‑a bez prethodnog savjetovanja s odborom osoblja Agencije i činjenice da OPO‑i nisu objavljeni, radi o novim prigovorima koji su stoga nedopušteni.
Ocjena Službeničkog suda
Tužiteljica je u prilog zahtjevu za poništenje odluke o neproduljenju istaknula prigovor nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a u odnosu na članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja.
Sukladno članku 85. stavku 1. Uvjeta zaposlenja, „[u]govori ugovornog osoblja iz članka 3.a [Uvjeta zaposlenja] mogu se sklopiti na određeno vrijeme u trajanju od najmanje tri mjeseca, a najduže pet godina. Oni se mogu produžiti samo jednom na određeno vrijeme koje ne smije biti duže od pet godina. Trajanje prvog ugovora i prvog produženja mora ukupno iznositi najmanje šest mjeseci za funkcijsku skupinu I., a najmanje devet mjeseci za ostale funkcijske skupine. Svako sljedeće produženje je na neodređeno vrijeme. […]“
Kao što ACER ispravno tvrdi, treba podsjetiti da iako članak 85. stavak 1. Uvjeta zaposlenja predviđa mogućnost drugog produljenja ugovora, ne radi se o pravu dodijeljenom dotičnoj osobi niti o jamstvu određenog kontinuiteta zaposlenja, već o mogućnosti ostavljenoj na ocjenu tijelu za sklapanje ugovora. Naime, prema sudskoj praksi, institucije raspolažu širokom diskrecijskom ovlasti u organizaciji svojih službi u pogledu povjerenih im zadaća i prilikom raspoređivanja osoblja koje im se nalazi na raspolaganju s obzirom na ispunjenje tih zadaća, pod uvjetom da se to raspoređivanje obavlja u interesu službe (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, t. 34. i navedenu sudsku praksu, te Komisija/Macchia,
EU:T:2014:266
, t. 49. i 60.).
Međutim, članak 6. stavak 2. OPO‑a za mogućnost drugog produljenja ugovora na neodređeno vrijeme postavlja uvjet
sine qua non
da ukupno trajanje prvog ugovora i njegova prvog produljenja bude najmanje pet godina. Ako taj uvjet nije ispunjen, nužno je isključena bilo kakva mogućnost produljenja na zahtjev ili čak po službenoj dužnosti.
No, kad institucija ili agencija ima ovlast donošenja općih provedbenih odredbi kojima se dopunjuju ili provode hijerarhijski više i obvezujuće odredbe Pravilnika ili Uvjeta zaposlenja, nadležno tijelo ne smije postupati
contra legem
, osobito ne donoseći odredbe čija bi primjena bila suprotna svrsi odredaba Pravilnika ili koja bi ih lišila korisnog učinka, niti ne poštovati opća pravna načela kao što su načelo dobre uprave, načelo jednakog postupanja i načelo zaštite legitimnih očekivanja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
Naime, prema sudskoj praksi, opće provedbene odredbe koje su donesene u okviru članka 110. stavka 1. Pravilnika mogu utvrditi mjerila koja mogu usmjeriti upravu u izvršavanju njezine diskrecijske ovlasti ili pojasniti doseg nejasnih odredbi Pravilnika. Međutim, one ne mogu pojašnjenjem jasnog pojma iz Pravilnika zakonito suziti područje primjene Pravilnika ili Uvjeta zaposlenja ni predvidjeti pravila koja odstupaju od hijerarhijski viših odredbi kao što su odredbe Pravilnika i Uvjeta zaposlenja ili opća načela prava (presude Brems/Vijeće, T‑75/89,
EU:T:1990:88
, t. 29. i navedena sudska praksa, i Ianniello/Komisija, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, t. 38. i navedena sudska praksa).
Tako je u presudi Brems/Vijeće (
EU:T:1990:88
, t. 30.) Prvostupanjski sud Europskih zajednica proglasio nezakonitim članke 3. i 7. Odluke Vijeća od 15. ožujka 1976. o donošenju općih odredbi za provedbu članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku, s obrazloženjem da je, pokušavajući precizirati izraz „svaka osoba“ spomenut u članku 2. stavku 4. Priloga VII. Pravilniku, navedenim člancima 3. i 7. nametnuto minimalno i maksimalno dobno ograničenje koja se primjenjuju na osobe koje se smatraju uzdržavanim djetetom, pa su na taj način po sili zakona iz područja primjene članka 2. stavka 4. Priloga VII. Pravilniku isključene sve osobe koje se nalaze između propisanih dobnih granica, a tijelo za imenovanje time je ostalo bez mogućnosti da izvršava svoju diskrecijsku ovlast u svakom konkretnom slučaju.
S obzirom na sva navedena razmatranja, valja zaključiti da članak 6. stavak 2. OPO‑a ograničava doseg članka 85. stavka 1. Uvjeta zaposlenja time što uvodi dodatan uvjet za produljenje ugovora člana ugovornog osoblja u smislu članka 3.a Uvjeta zaposlenja koji nije predviđen tim uvjetima zaposlenja i koji sprječava izvršavanje diskrecijske ovlasti povjerene upravi a da takvo ograničenje ne može biti objektivno opravdano interesom službe. Međutim, osim ako ne postoji izričito odobrenje predviđeno u tu svrhu, ACER‑ova interna odluka opće primjene, kao što su to OPO‑i, ne može zakonito ograničiti doseg izričitog pravila predviđenog Pravilnikom ili Uvjetima zaposlenja (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, t. 31. i. 36, te navedenu sudsku praksu).
Osim toga, ne mogu se prihvatiti ni argumenti koje ACER iznosi u pogledu ciljeva koji su se željeli postići donošenjem OPO‑a.
Kao prvo, ni potreba usklađivanja prakse Komisije i agencija u području zapošljavanja i zaposlenja ugovornog osoblja, niti potreba da se osigura „simetrično“ postupanje prema ugovornom i privremenom osoblju po pitanju trajanja službe koje se zahtijeva za ispunjavanje uvjeta za sklapanje ugovora na neodređeno vrijeme, pod pretpostavkom da su navedene potrebe dokazane, ne mogu biti opravdanje za nepoštivanje načela hijerarhije pravnih normi.
Kao drugo, ni činjenica da su odredbe članka 6. stavka 2. OPO‑a jednake odredbama članka 6. Odluke Komisije C(2004) 1313 od 7. travnja 2004. o određivanju općih provedbenih odredbi glede postupaka kojima se uređuje zapošljavanje i zaposlenje ugovornog osoblja u Komisiji, ne može biti opravdanje da se tijelu za sklapanje ugovora automatski oduzme njegovo diskrecijsko pravo u okviru produljenja ugovora člana ugovornog osoblja. Nadalje, treba napomenuti da članak 6. Odluke Komisije C(2011) 1264 od 2. ožujka 2011. o općim odredbama za provedbu članka 79. stavka 2. Uvjeta zaposlenja, kojim se uređuju radni uvjeti članova ugovornog osoblja koje Komisija zapošljava na temelju članaka 3.a i 3.b Uvjeta zaposlenja i koji je usvojen prije OPO‑a, više ne predviđa uvjet minimalnog trajanja prvog ugovora i njegova prvog produljenja radi dobivanja drugog produljenja.
Konačno, ACER u odgovoru na tužbu navodi da je „Agencija interno razmatrala mogućnost da pribjegne nekom obliku iznimnog postupanja“, ali da u konkretnom slučaju „ocjene [tužiteljice] za 2011. i 2012. nisu pružile dovoljno dokaza o iznimnim rezultatima koji bi mogli biti opravdanje za bilo kakvo odstupanje od mjerodavnog propisa“.
Međutim, takav argument ne može dati odgovor na istaknuti prigovor nezakonitosti, zato što člankom 6. stavkom 2. OPO‑a nije predviđena nikakva iznimka od uvjeta kojim se traži da ukupno trajanje prvog ugovora i njegova prvog produljenja iznosi pet godina.
U svakom slučaju, iz isprava u spisu i posebno iz odluke o neproduljenju proizlazi da je ACER tužiteljičin ugovor odbio produljiti samo zbog toga što u konkretnom slučaju nije bio zadovoljen uvjet propisan člankom 6. stavkom 2. OPO‑a kojim se traži da prvi ugovor i prvo produljenje imaju ukupno trajanje od najmanje pet godina.
No, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako u sustavu pravnih sredstava predviđenom člancima 90. i 91. Pravilnika upravna tijela mogu biti dovedena u situaciju da, kada izričito odbiju žalbu, izmijene obrazloženje na temelju kojeg je donesen pobijani akt, do takve izmjene ne smije doći nakon što je protiv pobijanog akta podnesena tužba pred Službeničkim sudom. Osim toga, upravnom tijelu nije dopušteno da tijekom postupka prvotno pogrešno obrazloženje nadomjesti potpuno novim obrazloženjem (presuda Allen/Komisija, F‑23/10,
EU:F:2011:162
, t. 98.).
Opravdanje za odluku o neproduljenju koje se temelji na tužiteljičinim rezultatima, koje je prvi put izneseno tijekom postupka, Službenički sud stoga ne može uzeti u razmatranje u okviru nadzora zakonitosti odluke o neproduljenju.
Podredno, Službenički sud napominje da je to opravdanje u očitoj proturječnosti s ispravama iz spisa, iz kojih proizlazi da je Agencija u više navrata izrazila želju da održi radni odnos što ga povezuje s tužiteljicom.
Uzevši u obzir sve navedeno, a poglavito u svjetlu sudske prakse citirane u točkama 53. do 56. ove presude, valja prihvatiti prigovor nezakonitosti članka 6. stavka 2. OPO‑a i poništiti odluku o neproduljenju, bez potrebe da se odlučuje o dva nova prigovora koja je na raspravi iznio tužiteljičin savjetnik.
Zahtjev za naknadu štete
Argumenti stranaka
Tužiteljica smatra da je pretrpjela znatnu nematerijalnu štetu koju poništenje odluke o neproduljenju neće popraviti, a proizlazi iz ACER‑ova kašnjenja u donošenju i dostavljanju odluke o neproduljenju protivno članku 2. Odluke br. 2013/11 koji u tom pogledu predviđa rok od tri mjeseca prije isteka tekućeg ugovora.
Tužiteljica ističe da joj je odluka o neproduljenju dostavljena tek 20. prosinca 2013., odnosno nekoliko dana prije isteka njezina ugovora 31. prosinca 2013., dok su joj još od listopada neprestano davana uvjeravanja da će biti pronađeno rješenje i da će njezin ugovor biti produljen. Nesigurnost i psihički pritisak zbog tog kašnjenja postali su takvi da je tužiteljica odlučila prihvatiti ponudu od 19. prosinca 2013., iako je znala da je ona nezakonita i protivna njezinim dugoročnim interesima. Smatra da je stoga kašnjenje produljenja njezina ugovora umnogostručilo negativne posljedice odluke o neproduljenju. Usto tužiteljica tvrdi da je nakon dostavljanja te odluke razvila reakciju na visok stres, dijagnosticiranu 23. prosinca 2013.
Tužiteljica od Službeničkog suda traži da
ex æquo et bono
odredi iznos naknade za pretrpljenu nematerijalnu štetu. Smatra da bi odgovarajući iznos bio 10000 eura.
ACER priznaje da Odluka br. 2013/11 u konkretnom slučaju nije bila poštovana, ali zahtijeva da se zahtjev za naknadu štete odbije. Kao prvo, tvrdi da tužiteljica nije podnijela nikakav dokaz u prilog tvrdnji o svojem zdravstvenom stanju te da u svakom slučaju nije dokazana uzročna veza između kašnjenja u donošenju odluke o neproduljenju i pogoršanja tužiteljičina zdravstvenog stanja.
Kao drugo, ACER tvrdi da produljenje ugovora nije pravno osnovano te da je tužiteljica još od sklapanja prvog dodatka 2011. godine znala da se njezin ugovor neće moći drugi put produljiti ako ne bude ispunjen uvjet propisan člankom 6. stavkom 2. OPO‑a. Agencija ju je upozorila na pravne probleme vezane uz produljenje njezina ugovora.
Kao treće, ACER je tražeći u razdoblju od listopada do prosinca 2013. pravno prihvatljivo rješenje radi zadržavanja tužiteljičina zaposlenja, poštovao svoju obvezu postupanja s dužnom pažnjom, iskazujući prema njoj pozornost i razumijevanje.
Podredno, ACER smatra da naknada štete treba biti umanjena, s obzirom na činjenicu da je tužiteljica bila nezaposlena samo tri mjeseca prije nego što se pridružila službama Vijeća Europske unije na položaju koji je u najmanju ruku jednak onomu koji je imala u ACER‑u. Također, budući da je tužiteljica tijekom svojih posljednjih mjeseci u Agenciji od drugih europskih institucija primila nekoliko ponuda, ona je bila u mogućnosti smanjiti ili čak eliminirati negativne posljedice prekida ugovornog odnosa s ACER‑om.
Ocjena Službeničkog suda
Sukladno članku 2. stavku 3. Odluke br. 2013/11, u slučaju kad je službenik svoje dužnosti obavljao na temelju ugovora o radu na određeno vrijeme tijekom razdoblja duljeg od jedne godine, ali ne više od tri godine, odluku o tome hoće li se ugovor produljiti treba donijeti i priopćiti najkasnije [tri] mjeseca prije isteka tog ugovora.
U konkretnom slučaju nesporno je da je odluka o neproduljenju tužiteljici dostavljena 20. prosinca 2013., odnosno samo jedanaest dana prije isteka njezina ugovora predviđenog za 31. prosinca 2013., dakle očito kršeći članak 2. stavak 3. Odluke br. 2013/11.
Nadalje, iako je točno da je Odluka br. 2013/11 donesena 28. svibnja 2013., treba reći da je članak 6. stavak 2. OPO‑a, na kojem je tijelo za sklapanje ugovora temeljilo obrazloženje odluke o neproduljenju, bio na snazi od 1. lipnja 2011. ACER, koji je tužiteljica upozorila više od devet mjeseci prije isteka svojeg ugovora, stoga je imao dovoljno vremena da potraži rješenje za produljenje tužiteljičina ugovora, bez da je bilo nužno da prekorači rok propisan za donošenje odluke.
Stoga treba zaključiti da je ACER napravio pogrešku koja može rezultirati pravom na naknadu.
Nadalje, suprotno ACER‑ovim navodima, tužiteljica je u dovoljnoj mjeri pravno dokazala postojanje nematerijalne štete nastale zbog nesigurnosti koja je obilježila njezin profesionalni život tijekom posljednjih mjeseci izvršenja ugovora, zbog nepostojanja odluke o nastavku njezina radnog odnosa s ACER‑om, i postojanje uzročne veze između kašnjenja u donošenju odluke o neproduljenju i navedene nematerijalne štete.
Osim toga, to što je tužiteljica počela tražiti posao i što je tijekom posljednjih mjeseci svojeg rada u Agenciji primila i odbila nekoliko ponuda za posao, potvrđuje činjenicu da su njezini radni rezultati bili na visokoj razini i, štoviše, ilustriraju nesigurnu situaciju do koje ju je ACER doveo.
Konačno, tužiteljica je dokazala da poništenje odluke o neproduljenju nije bilo dovoljno da bi se popravila pretrpljena nematerijalna šteta, posebno uzimajući u obzir ACER‑ovo nepoštivanje članka 2. stavka 3. Odluke br. 2013/11.
Stoga, neovisno o mjerama koje će ACER morati donijeti nakon poništenja odluke o neproduljenju, valja prihvatiti zahtjev za naknadu štete i ACER‑u naložiti da tužiteljici plati naknadu štete u iznosu procijenjenom
ex æquo et bono
na 7000 eura.
Troškovi
Sukladno članku 101. Poslovnika, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Poglavlja 8. Odjeljka 2. navedenog poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove i dužna je na zahtjev druge stranke snositi troškove koje joj je prouzročila. Sukladno članku 102. stavku 1. istog poslovnika, Službenički sud može odlučiti da, ako to zahtijeva pravičnost, stranka koja ne uspije u postupku snosi vlastite troškove, ali da je dužna samo djelomično snositi troškove druge stranke odnosno da uopće nije dužna snositi troškove po toj osnovi.
Iz obrazloženja ove presude proizlazi da je ACER stranka koja nije uspjela u postupku. Pored toga, tužiteljica je u svojem očitovanju izričito zatražila da se ACER‑u naloži snošenje troškova. Budući da predmetne okolnosti ne opravdavaju primjenu odredaba članka 102. stavka 1. Poslovnika, ACER snosi vlastite troškove te mu valja naložiti snošenje tužiteljičinih troškova.

Slijedom navedenoga,
SLUŽBENIČKI SUD (treće vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Odluka od 20. prosinca 2013. kojom je direktor Agencije za suradnju energetskih regulatora odbio produljiti ugovor osobi D. P.

2.
Agenciji za suradnju energetskih regulatora nalaže se da osobi D. P. isplati iznos od 7000 eura.

3.
Agencija za suradnju energetskih regulatora snosi vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova DP‑a.

Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Perillo
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 8. srpnja 2015.
Tajnik
W. Hakenberg
Predsjednik
S. Van Raepenbusch
(
*1
)	Jezik postupka: engleski