CELEX: 62012CJ0516
Eelotsusetaotlus
Määrus nr 1191/69
Avalikud reisijateveo teenused
Artikkel 4
Avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotlus
Artikkel 6
Õigus avaliku teenindamisega kaasnevate kulude hüvitamisele

Eelotsusetaotlused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrust (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (
EÜT L 156, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 19), mida on muudetud nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91 (
EÜT L 169, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 314; edaspidi „määrus nr 1191/69”).
Need taotlused on esitatud ühelt poolt CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA (edaspidi „CTP”) ning teiselt poolt Regione Campania (Campania maakond) (kohtuasjad C‑516/12–C‑518/12) ja Provincia di Napoli (Napoli provints) (kohtuasjad C‑516/12 ja C‑518/12) vahelistes kohtuvaidlustes selle üle, et CTP‑le keelduti hüvitamast kohaliku ühistransporditeenuse osutamisega kaasnevaid kulusid.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1191/69 artikli 1 lõiked 1–5, mis asuvad määruse I jaos, sätestavad:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga tegelevate veoettevõtjate suhtes.
Liikmesriigid võivad jätta käesoleva määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega.
2.   Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
—
linna- ja linnalähiliinid – veoteenused, mis vastavad linnakeskuse või linnastu, samuti kõnealuse keskuse või linnastu ja seda ümbritsevate piirkondade vahelise transpordi vajadustele;
—
piirkondlikud liinid – veoteenused, mis vastavad piirkonna transpordivajadustele.
3.   Liikmesriikide pädevad asutused lõpetavad kõik kohustused, mis on seotud raudtee-, maantee- ja siseveetranspordiga ning tulenevad käesolevas määruses määratletud avalike teenuste kontseptsioonist.
4.   Tagamaks piisavat veoteenuste pakkumist, mille puhul võetakse eeskätt arvesse sotsiaalseid ja keskkonnategureid ning asulaplaneerimist, või pidades silmas eri veohindade kehtestamist reisijate teatavatele kategooriatele, võivad liikmesriigid sõlmida vedajatega avaliku teenindamise lepinguid. Kõnealuste lepingute tingimused ja üksikasjad on sätestatud V jaos.
5.   Liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski säilitada või kehtestada artiklis 2 nimetatud avaliku teenindamise kohustused linna- ja linnalähiliinide ning piirkondlike liinide suhtes; teenuste osutamise tingimused ja üksikasjad, kaasa arvatud hüvitamise viisid, on sätestatud II, III ja IV jaos.
[...]”
Enne määrusega nr 1893/91 tehtud muudatusi esialgses redaktsioonis kehtinud määruse nr 1191/69 artikkel 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid lõpetavad kõik raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis kehtivad kohustused, mis tulenevad käesolevas määruses määratletud avalike teenuste kontseptsioonist.
2.   Sellest hoolimata võib need kohustused säilitada niivõrd, kui need on olulised piisava veoteenuste pakkumise tagamiseks.
3.   Lõiget 1 ei kohaldata reisijateveohindade ja -tingimuste suhtes, mis liikmesriigid on kehtestanud ühe või mitme teatava kategooria isikute huvides.
4.   Finantskohustused, mis lasuvad vedajatel lõikes 2 nimetatud kohustuste säilitamise või lõikes 3 nimetatud veohindade ja -tingimuste kehtestamise tõttu, hüvitatakse käesolevas määruses ette nähtud korras.” [Mõiste „finantskohustused” asemel kasutatakse edaspidi täpsemat vastet „kulud”]
Määruse nr 1191/69 artikli 2 lõige 1 näeb ette:
„Avaliku teenindamise kohustused – kohustused, mida kõnesolev vedaja kaubandushuvidest lähtudes endale ei võtaks või ei võtaks samas ulatuses või samadel tingimustel.”
Nimetatud määruse II jaos „Avaliku teenindamise kohustuste lõpetamise või säilitamise üldised põhimõtted” asuvad artiklid 3–8.
Sama määruse artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Vedajate ülesandeks on taotleda liikmesriikide pädevatelt asutustelt avaliku teenindamise kohustuse täielikku või osalist lõpetamist, kui kõnealune kohustus tekitab nendele majanduslikku halvemust.
2.   Taotlustes võivad vedajad teha ettepaneku kasutuseloleva veoliigi asendamiseks muu veoliigiga. Ettevõtjad arvutavad artikli 5 kohaselt välja, kuidas oma finantsseisundit kokkuhoiu abil parandada.”
Määruse nr 1191/69 artikkel 6 sätestab:
„1.   Vedajad esitavad aasta jooksul alates käesoleva määruse jõustumise kuupäevast liikmesriikide pädevatele asutustele artiklis 4 nimetatud taotlused.
Vedajad võivad taotlused esitada pärast eespool nimetatud tähtpäeva, kui nad leiavad, et artikli 4 lõikes 1 esitatud tingimused on täidetud.
2   Otsustes, mille kohaselt säilitatakse avaliku teenindamise kohustus täielikult või osaliselt või lõpetatakse kohustus kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks, nähakse ette sellest tulenevate [kuludega] seotud hüvitus; hüvituse suurus määratakse kindlaks artiklites 10–13 ette nähtud korras”.
3.   Niiviisi esitatud taotluste kohta teevad liikmesriikide pädevad asutused otsused aasta jooksul alates toimimis- või veokohustust puudutava taotluse laekumise kuupäevast ning kuue kuu jooksul alates tariifikohustust puudutava taotluse laekumise kuupäevast.
Õigus hüvitusele tekib pädevate asutuste otsuse tegemise kuupäeval, kuid mitte ühelgi juhul enne 1. jaanuari 1971.
4.   Liikmesriikide pädevad asutused võivad siiski lõike 3 esimeses lõigus ette nähtud aega pikendada kõige rohkem 1. jaanuarini 1972, kui nad peavad seda ettevõtjatelt saadud taotluste arvu ja tähtsuse tõttu vajalikuks. Sellisel juhul tekib õigus hüvitusele kõnealusel kuupäeval.
Liikmesriikide pädevad asutused, olles otsustanud seda võimalust kasutada, teavitavad sellest asjaomaseid ettevõtjaid kuue kuu jooksul pärast taotluse esitamist.
Kui mõnel liikmesriigil peaks tekkima erilisi raskusi, võib nõukogu komisjoni ettepanekul ja vastavalt selle liikmesriigi taotlusele lubada asjaomasel liikmesriigil pikendada käesoleva lõike esimeses lõigus nimetatud tähtaega 1. jaanuarini 1973.
5.   Kui pädevad asutused ei ole otsust teinud ette nähtud tähtaja jooksul, siis loetakse kohustus, mille lõpetamise kohta esitati taotlus artikli 4 lõike 1 alusel, lõpetatuks.
6.   Nõukogu tutvub komisjoni poolt enne 31. detsembrit 1972 esitatava ettekande põhjal käesoleva määruse rakendamise olukorraga igas liikmesriigis.”
Määruse nr 1191/69 V jaos „Avaliku teenindamise lepingud” ainsana asuv artikkel 14 näeb ette:
„1.   Avaliku teenindamise leping – leping, mis sõlmitakse liikmesriigi pädevate asutuste ja vedajate vahel selleks, et osutada üldsusele piisavaid veoteenuseid.
Avaliku teenindamise leping võib hõlmata eelkõige:
—
veoteenuseid, mis vastavad kinnitatud pidevus-, korrapärasus-, mahu- ja kvaliteedinormidele,
—
lisaveoteenuseid,
—
veoteenuseid, mida osutatakse kindlaksmääratud hinnaga ja kindlaksmääratud tingimustel, eriti reisijate teatavatele kategooriatele või teatavatel marsruutidel,
—
teenuste kohandamist tegelike nõuetega.
2.   Avaliku teenindamise lepingus on muu hulgas järgmised punktid:
a)
osutatavate teenuste iseloom, eelkõige jätkuvus-, regulaarsus-, veomahu- ja kvaliteedinormid;
b)
lepinguga hõlmatavate teenuste hind, mis lisatakse tariifituludele või sisaldub tariifituludes, ning kahe lepingupoole finantssuhete üksikasjad;
c)
lepingu muutmise ja parandamise eeskirjad, arvestades ettenägematuid muudatusi;
d)
lepingu kehtivuse aeg;
e)
sanktsioonid lepingu rikkumise korral.
3.   Vara, mida kasutatakse veoteenuste osutamisel avaliku teenindamise lepingu alusel, võib kuuluda veoettevõtjale või olla ettevõtja käsutusse antud.
4.   Ettevõtja, kes kavatseb lõpetada avalikkusele püsivalt ja regulaarselt osutatava veoteenuse, mis ei ole lepingusüsteemi ega avaliku teenindamise kohustusega hõlmatud, või teha teenuses olulisi muudatusi, teatab sellest liikmesriigi pädevatele asutustele vähemalt kolm kuud ette.
Pädevad asutused võivad otsustada sellise etteteatamise nõudmisest loobuda.
See säte ei mõjuta teisi siseriiklikke sätteid, mida kohaldatakse veoteenuste lõpetamise ja muutmise õiguse suhtes.
5.   Pärast lõikes 4 nimetatud teabe laekumist võivad pädevad asutused nõuda asjaomase teenuse säilitamist kuni aasta teatamise kuupäevast alates, ning teatavad sellest ettevõtjale vähemalt üks kuu enne etteteatamisaja lõppemist.
Nad võivad samuti algatada läbirääkimisi kõnealuse veoteenuse kasutuselevõtmise või muutmise üle.
6.   Veoettevõtjate lõikes 5 nimetatud kohustustest tulenevad [kulud] hüvitatakse II, III ja IV jaos ette nähtud ühise korra kohaselt.”
Enne määrusega nr 1893/91 tehtud muudatusi esialgses redaktsioonis kehtinud määruse nr 1191/69 artikkel 14 oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Välja arvatud artikli 1 lõikega 3 hõlmatavad juhud, võivad liikmesriigid pärast käesoleva määruse jõustumise kuupäeva kehtestada vedajatele avaliku teenindamise kohustusi ainult niivõrd, kui sellised kohustused on oluliselt vajalikud selleks, et tagada nõuetekohaste veoteenuste pakkumine.
2.   Kui niiviisi kehtestatud kohustused tekitavad vedajatele majandusliku halvemuse artikli 5 lõigete 1 ja 2 tähenduses või [kulusid] artikli 9 tähenduses, näevad liikmesriikide pädevad asutused kõnealuste kohustuste kehtestamist otsustades ette nendest tulenevate [kulude] hüvitamise. Kohaldatakse artikleid 10–13.”
Itaalia õigus
9. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 422 (mis käsitleb kohaliku ühistranspordi funktsioonide ja ülesannete ülekandmist maakondadele ja kohaliku omavalitsuse üksustele kooskõlas 15. märtsi seaduse nr 59 artikli 4 lõikega 4 (decreto legislativo nr 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, nr 59;
GURI
nr 287, 10.12.1997, lk 4)) artikkel 17 näeb ette:
„Maakonnad, provintsid ja kommuunid määravad vastavalt [määruse nr 1191/69] artiklile 2 kindlaks avaliku teenindamise kohustused ning näevad artiklis 19 osutatud spetsiaalsetes teenuslepingutes ette vastavad majanduslikud hüvitised neid teenuseid osutavatele ettevõtjatele, võttes eespool viidatud ühenduse õigusnormi kohaselt arvesse nii tariifidest saadud tulu kui ka vedude abiteenuste osutamisest saadud tulu.”
Vaidlused põhikohtuasjades ja eelotsuse küsimused
CTP osutab kohaliku ühistranspordi teenuseid Napoli provintsis. Sel alusel esitas ta Regione Campaniale ja Provincia di Napolile mitu taotlust kõnealuste teenuste osutamisest väidetavalt tingitud majandusliku halvemuse hüvitamiseks, kuid need taotlused jäeti rahuldamata.
CTP esitas taotluste rahuldamata jätmise haldusotsuste peale kaebused Tribunale amministrativo regionale per la Campaniale (Campania maakonna halduskohus). See kohus leidis, et määruse nr 1191/69 artikli 4 kohaselt tekib õigus majandusliku halvemuse hüvitamisele ainult siis, kui veoettevõtja on eelnevalt esitanud taotluse talle pandud avaliku teenindamise kohustus lõpetada, ning vaid juhul, kui pädevad asutused on jätnud selle taotluse rahuldamata. Tõdedes, et CTP ei olnud sellist lõpetamise taotlust esitanud, tegi Tribunale amministrativo regionale per la Campania kolm kohtuotsust, millega ta jättis CTP kaebused rahuldamata.
CTP esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Tribunale amministrativo regionale per la Campania kolme kohtuotsuse peale apellatsioonkaebused. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et määruse nr 1191/69 artikleid 1, 4 ja 6 saab avaliku teenindamise kohustusega ettevõtja jaoks hüvitise saamise õiguse tekkimise osas tõlgendada kahte eri moodi.
Tribunale amministrativo regionale per la Campania teleoloogilise tõlgenduse kohaselt saab õigus hüvitisele tekkida vaid pärast seda, kui pädevad asutused on asjaomase ettevõtja taotluse lõpetada avaliku teenindamise kohustus rahuldamata jätnud. Selles kontekstis viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus eespool viidatud 19. novembri 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 422 artiklile 17, mis näeb ette teenuslepingute sõlmimise, ning täpsustab sellega seoses, erinevalt varasemast kontsessioonikorrast läheneb praegune kord pigem teenuste osutamise lepingule, kuna ametiasutuse makstava summa võib samastada sünallagmaatilise vastutasuga vabatahtlikult võetud kohustuse eest. Siiski saab õigus hüvitisele – kuigi see on lepinguliselt ette nähtud – tekkida ainult siis, kui on esitatud avaliku teenindamise kohustuse lõpetamise taotlus.
Tõlgenduse kohaselt, mida ta nimetab süstemaatiliseks, tekib õigus hüvitisele, ilma et ettevõtja peaks esitama teenuse lõpetamise taotluse, kuivõrd see õigus puudutab avaliku teenindamise kohustust, mille säilitamine on lubatud määruse nr 1191/69 artikli 1 lõike 5 alusel, mis viitab linna-, linnalähiliinide ja piirkondlike liinide teenindamisele.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato menetlused peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse, mis on kohtuasjades C‑516/12–C‑518/12 ühesugune:
„Kas [määruse nr 1191/69] artikli 4 kohaselt tekib õigus hüvitisele alles siis, kui pädevad asutused ei ole teenuse osutamise kohustust, mis tekitab veoettevõtjale majanduslikku halvemust, vedaja vastava taotluse peale lõpetada otsustanud, või on see säte kohaldatav ainult nende teenindamiskohustuste suhtes, mille lõpetamise määrus näeb ette, lubamata nende säilitamist?”
Euroopa Kohtu presidendi 29. novembri 2012. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑516/12–C‑518/12 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Kõigepealt tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluste kontekst.
Ühelt poolt ei viita miski Euroopa Kohtule esitatud toimikus sellele, et Itaalia Vabariik on kasutanud määruse nr 1191/69 artikli 1 lõike 1 teises lõigus sätestatud võimalust jätta selle määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega. Järelikult on selle määruse sätted põhikohtuasjade suhtes täiel määral kohaldatavad ja eelotsuse küsimust tuleb analüüsida nendest sätetest lähtudes (vt analoogia alusel kohtuotsus Antrop jt, C‑504/07,
EU:C:2009:290
, punkt 17).
Teiselt poolt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika järgi kuulub Euroopa Kohtule esitatava eelotsuse küsimuse eseme määratlemine eelotsusetaotluse esitanud kohtu ainupädevusse. Üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (kohtuotsus Kersbergen-Lap ja Dams‑Schipper, C‑154/05,
EU:C:2006:449
, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtuistungil poolte esitatud andmete kohaselt saab põhikohtuasjade vaidlustes käsitletavate CTP osutatud kohalike ühistransporditeenuste aluse leida avaliku teenindamise kohustuses määruse nr 1191/69 artikli 2 lõike 1 tähenduses või avaliku teenindamise lepingus selle määruse artikli 14 lõike 1 tähenduses.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 34 ja 35 märkis, saab esitatud küsimuses käsitletavat määruse nr 1191/69 artiklit 4 nagu ka selle määruse artiklit 6 kohaldada vaid siis, kui CTP osutatavate ühistransporditeenuste aluseks on avaliku teenindamise kohustus nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses. Neid artikleid ei saa aga kohaldada juhul, CTP osutatavate ühistransporditeenuste aluseks on avaliku teenindamise leping määruse nr 1191/69 artikli 14 lõike 1 tähenduses; selle peab aga kindlaks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Antud juhul puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus määruse nr 1191/69 artikli 4 tõlgendamist ning see kohus ei kirjelda selle määruse artikli 14 lõike 1 kohaldamisalasse jäävat olukorda. Käesoleva kohtuotsuse punktis 21 viidatud kohtupraktikat arvestades tuleb järelikult analüüsida Euroopa Kohtule esitatud küsimust lähtudes eeldusest, et CTP osutatavate ühistransporditeenuste aluseks on avaliku teenindamise kohustus nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses.
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1191/69 artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et õigus avaliku teenindamise kohustusega kaasnevate kulude hüvitamisele selle määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses tekib siis, kui ühelt poolt on asjaomane ettevõtja esitanud selle kohustuse lõpetamise taotluse ja teiselt poolt on pädevad asutused teinud otsuse nimetatud kohustus säilitada või lõpetada see kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt määruse nr 1191/69 artikli 4 lõikele 1, koosmõjus selle määruse artikli 6 lõikega 2, hüvitatakse asjaomastele veoettevõtjatele avaliku teenindamise kohustusega kaasnevad kulud vaid juhul, kui nad taotlevad selle kohustuse täielikku või osalist lõpetamist ja pädevad asutused otsustavad – vastupidi sellele taotlusele – selle kohustuse säilitada või lõpetada see kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks. Niisiis nõuavad määruse nr 1191/69 sätted, et kaks käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud tingimust oleksid täidetud.
Samas tuleb meenutada, et enne määrusega nr 1893/91 tehtud muudatusi esialgses redaktsioonis kehtinud määruse nr 1191/69 artikkel 14 lubas liikmesriikidel seada uusi avaliku teenindamise kohustusi, kuid kohustas pädevaid ametiasutusi nägema oma uute kohustuste panemise otsuses ette ka nende kohustuste täitmisega kaasnevate kulude hüvitamise.
Esialgses redaktsioonis kehtinud määruse nr 1191/69 kohaselt kehtis vaid enne selle määruse jõustumist pandud kohustuste puhul nõue taotleda hüvitise saamiseks selle määruse artikli 4 – koosmõjus artikliga 6 – alusel avaliku teenindamise kohustuse lõpetamist, samas kui nimetatud määruse artikli 14 alusel hiljem pandud avaliku teenindamise kohustuste puhul tekkis see õigus hüvitisele automaatselt.
On tõsi, et määrus nr 1893/91 asendas selle sätte määruse nr 1191/69 artikli 14 praeguse redaktsiooniga, mis näeb ette avaliku teenindamise lepingute sõlmimise. Peale selle lisati määrusega nr 1893/91 uus artikli 1 lõige 5, mille kohaselt toimub avaliku teenindamise kohustuste säilitamine ja panemine vastavalt määruse nr 1191/69 II–IV jaos ette nähtud tingimustele ja korrale.
Itaalia valitsuse väitel muutis määrus nr 1893/91 seega avaliku teenindamise kohustuste suhtes kehtivat korda nii, et nende kohustustega kaasnevate kulude hüvitisele õiguse saamiseks tuleb esitada selle määruse artiklite 4 ja 6 alusel taotlus need kohustused lõpetada. Selle tõlgenduse põhjendamiseks esitab Itaalia valitsus argumendi, et pärast määruse nr 1893/91 jõustumist viitab määruse nr 1191/69 uue artikli 1 lõige 5, mis annab liikmesriikidele õiguse panna uusi avaliku teenindamise kohustusi, sõnaselgelt selle määruse II jaole, kus asuvad artiklid 4 ja 6.
Kuid nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 53 rõhutas, ei võimalda miski järeldada, et määrus nr 1893/91 muutis pärast määruse nr 1191/69 jõustumist pandud avaliku teenindamise kohustuste suhtes kehtivat korda, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 28. Määruse nr 1893/91 põhjendustest tuleneb, et lisaks sellele, et liikmesriigid võivad pädevate asutuste ja veoettevõtja vahel sõlmitud lepingus kehtestada transpordivaldkonna avaliku teenindamise juhised, jääb neile alles ka võimalus säilitada või kehtestada teatavad avaliku teenindamise kohustused. Nii täiendati esialgset korda uue korraga, mis põhineb uuel õigusinstrumendil, nimelt avaliku teenindamise lepingul määruse nr 1191/69 artikli 14 tähenduses.
Tuleb lisada, et määrus nr 1893/91 ei muuda määruse nr 1191/69 artikleid 4 ja 6 mingil moel. Nii näeb määruse nr 1191/69 artikli 6 lõige 1 ette, et artiklis 4 nimetatud taotlused tuleb esitada aasta jooksul alates nimetatud määruse jõustumise kuupäevast, see tähendab alates 1. jaanuarist 1969. Pealegi põhinevad selle artikli lõigetes 3–6 kehtestatud tähtajad järgmistel kuupäevadel: 1. jaanuar 1971, 1. jaanuar 1972, 1. jaanuar 1973 või 31. jaanuar 1972. Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 1191/69 artiklit 6 kohaldatakse vaid enne selle määruse jõustumist, ehk 1. jaanuari 1969, pandud kohustuste suhtes.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 rõhutas, ei saa määruse nr 1191/69 artikli 1 lõikest 5 tuletada, et iga selle määruse II–IV jao säte on kohaldatav nii avaliku teenindamise kohustuste säilitamise kui ka kehtestamise suhtes. Nii on mõned nendest sätetest, nagu artikkel 3 või artikli 7 lõige 1, kohaldatavad vaid selliste kohustuste säilitamise suhtes. Sama kehtib selle määruse artiklite 4 ja 6 kohta, mis on kohaldatavad vaid enne 1. jaanuari 1969 pandud avaliku teenindamise kohustuste suhtes. Järelikult ei saa nõustuda Itaalia valitsuse argumendiga, mille kohaselt tuleb nimetatud määruse artikli 1 lõiget 5 tõlgendada nii, et selle määruse artiklid 4 ja 6 on uute avaliku teenindamise kohustuste kehtestamise suhtes kohaldatavad.
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1191/69 artikleid 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et enne selle määruse jõustumist pandud avaliku teenindamise kohustusega kaasnevate kulude hüvitamisele tekib õigus siis, kui asjaomane ettevõtja on esitanud selle kohustuse lõpetamise taotluse ja pädevad asutused on teinud otsuse nimetatud kohustus säilitada või lõpetada see kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks. Pärast seda kuupäeva pandud kohustuste puhul ei ole aga õigus hüvitisele nendest tingimustest sõltuv.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtadega esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määruse (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta, mida on muudetud nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91, artikleid 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et enne selle määruse jõustumist pandud avaliku teenindamise kohustusega kaasnevate kulude hüvitamisele tekib õigus siis, kui asjaomane ettevõtja on esitanud selle kohustuse lõpetamise taotluse ja pädevad asutused on teinud otsuse nimetatud kohustus säilitada või lõpetada see kindlaksmääratud ajavahemiku lõpuks. Pärast seda kuupäeva pandud kohustuste puhul ei ole aga õigus hüvitisele nendest tingimustest sõltuv.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.