CELEX: 62014CJ0325
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2001/29/EK
3. panta 1. punkts
Izziņošana sabiedrībai
Jēdzieni “izziņošana” un “sabiedrība”
Televīzijas raidījumu izplatīšana
Process, kas tiek dēvēts par “tiešo ievadi”

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (
OV L 167, 10. lpp.
) 3. panta 1. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp
SBS Belgium NV
(turpmāk tekstā – “
SBS
”) un
Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (SABAM)
(Beļģijas autoru, komponistu un izdevēju savienība) par pienākumu samaksāt taisnīgu atlīdzību par raidījumu izplatīšanu, izmantojot tiešās ievades tehnisko paņēmienu.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 2001/29 preambulas 23. un 27. apsvērumā ir paredzēts:
“(23)
Šai direktīvai būtu jāturpina saskaņot autora tiesības uz izziņošanu. Šīs tiesības būtu jāsaprot plašā nozīmē – kā tādas, kas attiecas uz visa veida izziņošanu sabiedrībai, kuras nav klāt vietā, kur notikusi sākotnējā izziņošana. Šīm tiesībām būtu jāattiecas uz darba visa veida raidīšanu vai atkārtotu raidīšanu sabiedrībai, izmantojot vai neizmantojot vadus, tajā skaitā raidīšanu ēterā. Šīm tiesībām nebūtu jāattiecas uz citām darbībām.
[..]
(27)
Tikai materiālo iespēju nodrošināšana, dodot iespēju veikt izziņošanu vai to veicot, pati neveido izziņošanu šīs direktīvas nozīmē.”
Šīs direktīvas 3. pantā “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu”) ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
[..]
3.   Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
SABAM
, autortiesību aģentūra, pārstāv autorus jautājumos par viņu ar autortiesībām aizsargāto darbu izmantošanas atļauju izsniegšanu trešajām personām un par atlīdzības saņemšanu par šo darbu izmantošanu.
SBS
ir televīzijas apraides holandiešu valodā komercsabiedrība, kas veido un izmanto televīzijas raidījumus. Veicot apraides darbības,
SBS
izmanto vairākus privātus komerckanālus Beļģijā. Tās programmās ir gan savi, gan iekšzemes un ārvalstu producentu sabiedrību un raidījumu piegādātāju raidījumi.
SBS
savus raidījumus pārraida, izmantojot vienīgi tehniku, kas tiek dēvēta par “tiešo ievadi”. Tas ir process, kas sastāv no diviem posmiem, kuros
SBS
nosūta savus raidījumus saturošos signālus saviem izplatītājiem, kā, piemēram,
Belgacom
,
Telenet
un
TV Vlaanderen
, izmantojot privātu divpunktu savienojuma līniju. Šajā posmā šos signālus nevar uztver plaša sabiedrība. Pēc tam izplatītāji šos signālus – pēc kodēšanas vai bez tās – pārraida saviem abonentiem, lai tie raidījumus – vajadzības gadījumā, izmantojot dekoderi, ko abonentu rīcībā nodevis izplatītājs, – varētu skatīties sava televizora ekrānā. Atkarībā no attiecīgā izplatītāja signāli tiek pārraidīti ar satelīta palīdzību (
TV Vlaanderen
), pa kabeli (
Telenet
) vai pa
xDSL
(
Belgacom
).
SABAM
uzskata, ka
SBS
kā televīzijas apraides organizācija veic izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta izpratnē, pārraidot ar tiešās ievades paņēmiena palīdzību. Tādējādi tiek prasīta autortiesību īpašnieku atļauja. Tā prasa kā kompensāciju samaksāt noteiktu naudas summu.
SBS
apstrīd šo pieteikumu. Tā apgalvo, ka tikai izplatītāji un citas tāda paša veida organizācijas veic izziņošanu attiecīgajai sabiedrībai, ievērojot autortiesības. Tātad tā apgalvo, ka tai nav jāmaksā nekāda atlīdzība.
Rechtbank van koophandel te Brussel
(Briseles komerctiesa) apmierināja
SABAM
prasību un piesprieda
SBS
, pamatojoties uz autortiesībām, samaksāt gandrīz vienu miljonu euro par 2009. gadu.
SBS
iesniedza iesniedzējtiesā apelācijas sūdzību par minētās tiesas taisīto spriedumu.
Šādos apstākļos
hof van beroep te Brussel
(Briseles apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka raidorganizācija veic izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē, kad tā raidījumus saturošus signālus pārraida signālu izplatītājiem un šīs pārraidīšanas laikā vai sakarā ar to sabiedrības locekļi nevar uztvert šos signālus, un izplatītāji pēc tam šos signālus pārraida saviem abonentiem, lai tie šos raidījumus varētu skatīties.
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2001/29 galvenais mērķis ir ieviest augstu autoru aizsardzības līmeni, kas tiem ļautu saņemt atbilstīgu atlīdzību par to darbu izmantošanu, tostarp izziņošanas sabiedrībai gadījumā. Līdz ar to “izziņošanas sabiedrībai” jēdziens, kas minēts šīs direktīvas 3. panta 1. punktā, ir jāsaprot plašā nozīmē, kā tas ir skaidri noteikts šīs direktīvas preambulas 23. apsvērumā (spriedums ITV Broadcasting u.c.,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
,
20.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tiesa jau ir nospriedusi, ka “izziņošanas sabiedrībai” jēdziens Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē apvieno divus kumulatīvus elementus, proti, darba “izziņošanas” darbību un tā izziņošanu “sabiedrībai” (skat. spriedumu Svensson u.c.,
C‑466/12
,
EU:C:2014:76
,
16.
punkts).
Pirmkārt, “izziņošana” attiecas uz jebkādu aizsargāto darbu pārraidīšanu neatkarīgi no izmantotā paņēmiena vai tehniskā procesa (spriedums Football Association Premier League u.c.,
C‑403/08 un C‑429/08
,
EU:C:2011:631
,
193.
punkts).
Turklāt katra darba raidīšana vai retranslācija, kurā tiek izmantots īpašs tehnikas veids, principā individuāli ir jāatļauj attiecīgā darba autoram (spriedums ITV Broadcasting u.c.,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
,
24.
punkts).
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka televīzijas apraides sabiedrība, par kuru ir runa pamatlietā, pārraida raidījumus saturošus signālus vairākiem signālu izplatītājiem, izmantojot satelītu, kabeli vai
xDSL
līniju, tātad – izmantojot dažādus paņēmienus vai tehniskus procesus.
No minētā izriet, ka šādas pārraidīšanas, kas ir vai nav līdzīgas, ir jāuzskata par “izziņošanu” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.
Otrkārt, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 15. punktā, lai varētu konstatēt atbilstību jēdzienam “izziņošana sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, aizsargātajiem darbiem ir jābūt arī faktiski izziņotiem “sabiedrībai”,
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdziens “sabiedrība” nozīmē nenoteiktu adresātu, potenciālo televīzijas skatītāju, skaitu un turklāt paredz diezgan lielu personu skaitu (skat. šajā ziņā spriedumus SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
37.
un
38.
punkts, kā arī ITV Broadcasting u.c.,
C‑607/11
,
EU:C:2013:147
,
32.
punkts).
Tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kā skaidri izriet no prejudiciālā jautājuma, aplūkojamā televīzijas apraides sabiedrība pārraida raidījumus saturošus signālus konkrētiem un noteiktiem izplatītājiem, bet potenciālajiem televīzijas skatītājiem nav iespējas tiem piekļūt.
Tātad televīzijas apraides sabiedrību pārraidītie darbi, kādi ir pamatlietā, tiek izziņoti nevis “sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, bet atsevišķiem un noteiktiem komersantiem.
Ņemot vērā abu izziņošanu sabiedrībai veidojošo elementu kumulatīvo raksturu, kas ir atgādināts šī sprieduma 15. punktā, tā kā nosacījums, ka aizsargātiem darbiem ir jābūt izziņotiem sabiedrībai, nav izpildīts, pārraides, ko veic tāda televīzijas apraides sabiedrība, kāda ir pamatlietā, būtībā nav uzskatāmas par izziņošanu sabiedrībai Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos tomēr uzreiz nevar tikt izslēgts, ka noteiktos apstākļos tādi izplatītāju abonenti, kādi ir pamatlietā, varētu tikt uzskatīti par “sabiedrību”, uz kuru attiecas sākotnējā pārraidīšana, ko veic televīzijas apraides sabiedrība.
Šajā ziņā vispirms ir skaidrs, ka tādi izplatītāji, kādi ir šajā lietā, katrā ziņā nav šādas sabiedrības daļa, – atšķirībā no tādām juridiskajām personām, kādas ir viesnīcas, kas ir aplūkotas lietās, kurās ir taisīti spriedumi SGAE (
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
) un Phonographic Performance (Ireland) (
C‑162/10
,
EU:C:2012:141
).
No minētā izriet, ka abonenti, kas ir aplūkojamo izplatītāju pārraižu adresāti,
a priori
nevar tikt uzskatīti par “jaunu” sabiedrību, uz ko neattiecas sākotnējā izziņošana, ko veikusi televīzijas apraides sabiedrība (skat.
a contrario
spriedumu SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
40.
punkts).
Līdz ar to pamatlietā ir tikai viena vienīga “sabiedrība”, t.i., tā, ko veido katra attiecīgā izplatītāja abonentu kopums.
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma teksta izriet, ka tikai pēc šo izplatītāju iesaistīšanās to abonenti var skatīties televīzijas raidījumus.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka komersanta pārraidīta darba izplatīšana, par kādu ir runa pamatlietā, tā abonentiem ir autonoma pakalpojuma sniegšana, kas tiek veikta ar mērķi gūt peļņu, proti, abonēšanas maksu minētās personas maksā nevis raidorganizācijām, bet gan šim komersantam nevis par kādu tehnisku pakalpojumu, bet gan par piekļuvi attiecīgajai izziņošanai un tātad – aizsargātiem darbiem (skat. pēc analoģijas spriedumu Airfield un Canal Digitaal,
C‑431/09 un C‑432/09
,
EU:C:2011:648
,
80.
punkts).
Tādējādi komersanta veikta pārraidīšana pie šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajiem nosacījumiem nav vienkāršs tehnisks līdzeklis, lai nodrošinātu vai uzlabotu sākotnējās apraides uztveršanu tās apraides zonā (skat. pēc analoģijas spriedumu Airfield un Canal Digitaal,
C‑431/09 un C‑432/09
,
EU:C:2011:648
,
79.
punkts).
Šādos apstākļos nevar tikt izslēgts, ka izplatītājs var būt situācijā, kas nav autonoma attiecībā pret televīzijas apraides sabiedrību, un ka tā izplatīšanas pakalpojumiem ir tīri tehnisks raksturs, jo tā iesaistīšanās ir vienkāršs tehnisks līdzeklis Tiesas judikatūras izpratnē (skat. it īpaši spriedumus Football Association Premier League u.c.,
C‑403/08 un C‑429/08
,
EU:C:2011:631
,
194.
punkts, un Airfield un Canal Digitaal,
C‑431/09 un C‑432/09
,
EU:C:2011:648
,
74.
un
79.
punkts).
Ja tas tā ir, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, aplūkoto izplatītāju abonenti varētu tikt uzskatīti par sabiedrību, uz kuru attiecas televīzijas apraides sabiedrības izziņošana, un līdz ar to varētu tikt uzskatīts, ka pēdējā minētā veic “izziņošanu sabiedrībai”.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka raidorganizācija neveic izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē, kad tā raidījumus saturošus signālus pārraida tikai signālu izplatītājiem un šīs pārraidīšanas laikā vai sakarā ar to šie signāli nav pieejami sabiedrības locekļiem, un izplatītāji pēc tam šos signālus pārraida saviem attiecīgajiem abonentiem, lai tie šos raidījumus varētu skatīties, izņemot, ja aplūkoto izplatītāju iesaistīšanās ir tikai tehnisks paņēmiens, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka raidorganizācija neveic izziņošanu sabiedrībai šīs tiesību normas izpratnē, kad tā raidījumus saturošus signālus pārraida tikai signālu izplatītājiem un šīs pārraidīšanas laikā vai sakarā ar to šie signāli nav pieejami sabiedrības locekļiem, un izplatītāji pēc tam šos signālus pārraida saviem attiecīgajiem abonentiem, lai tie šos raidījumus varētu skatīties, izņemot, ja aplūkoto izplatītāju iesaistīšanās ir tikai tehnisks paņēmiens, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*
)   Tiesvedības valoda – holandiešu.