CELEX: 62011CJ0439
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis
Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinka
Gairės dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai
Teisinė reikšmė
Pareiga apibrėžti reikšmingą rinką
Apimtis
Teisė į teisingą procesą
Gero administravimo principas
Objektyvus Komisijos nešališkumas
Baudų apskaičiavimo gairės (2006 m.)
Pardavimo vertės dalis
Pareiga motyvuoti
Baudos sumažinimas dėl nepajėgumo ją sumokėti ar dėl konkrečių bylos aplinkybių
Vienodas požiūris

Apeliaciniu skundu
Ziegler SA
(toliau –
Ziegler
) prašo panaikinti 2011 m. birželio 16 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Ziegler prieš Komisiją
(
T-199/08, Rink. p. II-3507
; toliau – skundžiamas sprendimas); šiuo sprendimu šis teismas atmetė jos ieškinį, kuriuo ji prašė: visų pirma – panaikinti 2008 m. kovo 11 d. Komisijos sprendimą C(2008) 926 galutinis dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.543 – Tarptautinio perkraustymo paslaugos; toliau ‐ ginčijamas sprendimas), nepatenkinus šio reikalavimo – panaikinti minėtu sprendimu jai skirtą baudą, o nepatenkinus ir šio reikalavimo – sumažinti šią baudą.
I –

Teisinis pagrindas
Gairių dėl poveikio prekybai sąvokos, esančios [EB 81 ir 82] straipsniuose (
OL C 101, 2004, p. 81
, toliau – Gairės dėl poveikio prekybai), 3, 45, 50 ir 52–55 punktuose, be kita ko, nurodyta:
„3.
<...> šiose gairėse pateikiama taisyklė, pagal kurią nustatoma, kada susitarimai paprastai negali padaryti didelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai <...>. Jomis siekiama ne išsamumo, bet nurodyti poveikio prekybai sąvokos taikymo metodą ir jo taikymo gaires dažnai pasitaikančiose situacijose. <...>
<...>
45.
Poveikio dydžio vertinimas priklauso nuo kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybių ir visų pirma nuo susitarimo ar veiksmų pobūdžio, susijusių produktų pobūdžio ir atitinkamų įmonių padėties rinkoje. <...> Kuo stipresnė atitinkamų įmonių padėtis rinkoje, tuo labiau tikėtina, kad bus pripažinta, jog susitarimo ar veiksmų, kurie gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, poveikis yra didelis <...>
<...>
50.
<...> Komisija mano, kad reikia nurodyti bendruosius principus, pagal kuriuos nustatoma, kada prekybai paprastai negali būti padarytas didelis poveikis <...>. Taikydama [EB] 81 straipsnį Komisija šį kriterijų laikys neigiama prezumpcija, kurią galima nuginčyti ir kuri taikoma visiems susitarimams, kaip jie suprantami pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį <...>
<...>
52.
Komisija mano, kad susitarimai iš principo negali daryti didelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, kai tenkinamos šios kumuliacinės sąlygos:
a)
bendra šalių rinkos dalis atitinkamoje Bendrijos rinkoje, kuriai susitarimu daromas poveikis, neviršija 5 % ir
b)
horizontalių susitarimų atveju – atitinkamų įmonių <...> vidutinė metinė su susitarimu susijusių produktų apyvarta Bendrijoje neviršija 40 mln. EUR <...>
<...>
53.
Be to, Komisija mano, kad tuo atveju, kai susitarimas ar veiksmai dėl paties savo pobūdžio gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, pavyzdžiui, dėl to, kad jie susiję su importu, eksportu ar keliomis valstybėmis narėmis, egzistuoja teigiama prezumpcija, kurią galima nuginčyti, kad šis poveikis prekybai yra didelis, jei šalių su susitarimu susijusių produktų apyvarta, apskaičiuota pagal šių gairių 52 ir 54 punktuose nurodytą metodą, viršija 40 mln. EUR. Tokių susitarimų, kurie dėl paties savo pobūdžio gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, atveju taip pat dažnai galima daryti prielaidą, kad poveikis prekybai bus didelis, jei šalių rinkos dalis viršija 5 % ribą <...>. Vis dėlto tokia prezumpcija nedaroma, kai susitarimas apima tik vienos valstybės narės dalį <...>.
54.
40 mln. EUR riba <...> apskaičiuojama remiantis bendra per praėjusius finansinius metus atitinkamų įmonių <...> įvykdyto su susitarimu susijusių produktų pardavimo Bendrijoje verte be mokesčių <...>. Į pardavimą tarp tos pačios grupės bendrovių neatsižvelgiama <...>.
55.
Tam, kad būtų taikoma rinkos dalies riba, reikia apibrėžti atitinkamą rinką(
), kurią sudaro atitinkamų produktų rinka ir atitinkama geografinė rinka. Rinkos dalys turi būti apskaičiuotos remiantis pardavimo verte arba, atitinkamais atvejais, pirkimų verte. Jei nėra duomenų apie šias vertes, galima remtis vertinimais, grindžiamais kita patikima komercine informacija, įskaitant duomenis apie kiekį.“
Gairių dėl poveikio prekybai 55 punkte nurodytoje 41 išnašoje teigiama, kad apibrėžiant atitinkamą rinką patariama remtis Pranešimu dėl atitinkamos rinkos nustatymo Bendrijos konkurencijos teisės srityje (
OL C 372, 1997, p. 5
; toliau – Pranešimas dėl rinkos apibrėžimo).
Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (
OL C 210, 2006, p. 2
; toliau – Baudų apskaičiavimo gairės) dalyje „Bazinis baudos dydis“ numatyta:
„<...>
A.
Pardavimo vertės nustatymas
13.
Siekdama nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį, Komisija remsis tiesiogiai ar netiesiogiai su pažeidimu susijusių įmonės prekių ar paslaugų pardavimo verte atitinkamame geografiniame EEE [(Europos ekonominės erdvės)] teritorijos sektoriuje. Paprastai Komisija remsis pilnų [visų] paskutinių įmonės dalyvavimo pažeidime [darant pažeidimą] metų pardavimo rezultatais (toliau – pardavimo vertė).
<...>
B.
Bazinio baudos dydžio nustatymas
19.
Bazinis baudos dydis priklausys nuo pardavimo vertės dalies, apskaičiuotos remiantis pažeidimo sunkumu, padaugintu iš pažeidimo metų skaičiaus.
<...>
21.
Paprastai, nustatyta pardavimo vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama, sieks daugiausiai 30 %.
22.
Siekdama nustatyti, ar pardavimo vertės dalis, į kurią turi būti atsižvelgiama tam tikru atveju, turėtų būti mažesnė ar didesnė, Komisija atsižvelgs į keletą veiksnių, pavyzdžiui, pažeidimo pobūdį, visų susijusių šalių bendrą rinkos dalį, pažeidimo geografinį plotą, pažeidimo įgyvendinimą (arba neįgyvendinimą).
23.
Horizontalūs kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimai (
), kurie paprastai būna slapti, dėl savo pobūdžio laikomi vienu iš didžiausių konkurencijos apribojimų. Laikantis konkurencijos politikos, už juos turėtų būti griežtai baudžiama. Taigi pardavimo vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama tokių pažeidimų atveju, paprastai bus didelė [viršutinėje skalės dalyje].
<...>
25.
Be to, nepriklausomai nuo įmonės dalyvavimo pažeidime [darant pažeidimą] trukmės, Komisija prie bazinio baudos dydžio pridės sumą, lygią 15–25 % pardavimo vertės <...> siekdama atgrasyti įmones net nuo horizontalių kainų nustatymo <...> susitarimų. <...> Nustatydama pardavimo vertės dalį, į kurią reikia atsižvelgti konkrečiu atveju, Komisija įvertins keletą veiksnių, ypač tuos, kurie buvo minėti 22 punkte.
<...>“
Baudų apskaičiavimo gairių 23 punkte nurodytoje 2 išnašoje pažymėta, kad ši sąvoka „susitarimas“ apima įmonių asociacijų susitarimus, suderintus veiksmus ir sprendimus, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Baudų apskaičiavimo gairių dalyje „Bazinio dydžio patikslinimas“ nurodyta:
„<...>
F.
Mokumas
35.
Išskirtinėmis aplinkybėmis Komisija gali, jeigu yra to prašoma, atsižvelgti į ypatingoje finansinėje ir socialinėje padėtyje atsidūrusios įmonės nepajėgumą mokėti baudą. Komisija jokiu būdu nemažins baudos vien konstatavusi, kad įmonė atsidūrė nepalankioje ar nuostolingoje finansinėje situacijoje. Baudą sumažinti bus galima tik remiantis objektyviais įrodymais, kad baudos skyrimas pagal šiose gairėse numatytas sąlygas sukels nepataisomą pavojų susijusios įmonės ekonominiam gyvybingumui ir visiškai nuvertins jos turtą.“
Tų pačių gairių dalies „Galutinės pastabos“ 37 punkte pažymėta:
„Nors šiose gairėse nurodomas bendras baudų apskaičiavimo metodas, tam tikros bylos ypatumai ar būtinybė siekti atgrasomojo poveikio konkrečioje byloje gali pateisinti Komisijos nukrypimą nuo šių metodų ar nuo 21 punkte nustatytų apribojimų.“
II –

Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 1–21 punktų, ginčo aplinkybes ir ginčijamą sprendimą galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad jo adresatės, tarp jų ir
Ziegler
, kurios konsoliduota apyvarta 2006 m. gruodžio 31 d. pasibaigusiais finansiniais metais buvo 244420326 EUR, dalyvavo kartelyje, sudarytame Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų sektoriuje, nes nustatė kainas, dalijosi klientais ir manipuliavo kvietimo teikti pasiūlymus procedūra, todėl padarė vieną tęstinį EB 81 straipsnio pažeidimą arba turi būti pripažintos už jį atsakingos už visą 1984 m. spalio mėn.–2003 m. rugsėjo mėn. laikotarpį ar jo dalį.
Paslaugos, su kuriomis susijęs pažeidimas, apima fizinių asmenų ir įmonių ar viešųjų institucijų turto perkraustymą iš Belgijos arba į ją. Atsižvelgiant į tai, kad visų atitinkamų tarptautinio perkraustymo bendrovių buveinės yra Belgijoje, ir į tai, kad kartelio veikla buvo vykdoma Belgijos teritorijoje, buvo pripažinta, kad kartelio geografinis centras yra Belgijoje. Šių tarptautinio perkraustymo paslaugų kartelio dalyvių bendrą apyvartą 2002 m. Komisija įvertino 41 mln. EUR. Kadangi sektorius įvertintas maždaug 83 mln. EUR, kartelyje dalyvavusių įmonių užimama bendra nagrinėjamo sektoriaus rinkos dalis buvo maždaug 50 %.
Komisija ginčijamame sprendime teigė, kad karteliu visų pirma siekta nustatyti bei išlaikyti dideles kainas ir pasidalyti rinką keliais būdais: sudarant susitarimus dėl kainų, susitarimus dėl rinkos pasidalijimo, nustačius netikrų sąmatų, vadinamų „tariamomis sąmatomis“, sistemą, ir susitarimus dėl finansinių kompensacijų už atmestus arba nepateiktus pasiūlymus, vadinamų „komisiniais mokesčiais“, sistemos.
Ginčijamame sprendime Komisija priėjo prie išvados, jog nuo 1984 m. iki XX a. dešimtojo dešimtmečio pradžios kartelis veikė visų pirma rašytinių susitarimų dėl kainų nustatymo pagrindu, o kartu buvo įvesta komisinių mokesčių praktika ir tariamos sąmatos. Remiantis tuo pačiu sprendimu, komisinių mokesčių praktika turėjo būti suprantama kaip netiesioginis kainos už tarptautinio perkraustymo paslaugas Belgijoje nustatymas, nes kartelio narės vienos kitoms išrašydavo komisinių mokesčių sąskaitas faktūras už atmestus ar nepateiktus pasiūlymus ir nurodydavo fiktyvias paslaugas, be to, sąskaitos faktūros dėl šių komisinių sumos buvo išrašomos klientams.
Dėl tariamų sąmatų Komisija ginčijamame sprendime pažymėjo, jog pateikusi tokias sąmatas perkraustymo bendrovė, kuri norėjo, kad su ja būtų pasirašyta sutartis, veikė taip, kad už perkraustymą mokantis klientas gautų kelias sąmatas. Šiuo tikslu ši bendrovė savo konkurentams nurodydavo bendrą kainą, kurią jie turėjo pasiūlyti už numatomą perkraustymą ir kuri būdavo didesnė už siūlomą minėtos bendrovės. Todėl tai buvo fiktyvios perkraustyti neketinančių bendrovių sąmatos. Komisija konstatavo, kad taikant tokią praktiką manipuliuojama kvietimo teikti pasiūlymus procedūra, o tai lemia, kad prašoma perkraustymo kaina yra didesnė, nei būtų buvusi konkurencijos sąlygomis.
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad šie susitarimai buvo vykdomi iki 2003 m. ir kad šiais kompleksiniais veiksmais siekta to paties tikslo – nustatyti kainas, pasidalyti rinką ir taip iškraipyti konkurenciją.
Atsižvelgusi į šias aplinkybes, Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio 1 straipsnis suformuluotas taip:
„Šios įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnio 1 dalį ir [1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (
OL L 1, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3)] 53 straipsnio 1 dalį, nes tiesiogiai ir netiesiogiai nustatė kainas už tarptautinio perkraustymo paslaugas Belgijoje, pasidalijo šios rinkos dalį ir manipuliavo kvietimo teikti pasiūlymus procedūra per nurodytus laikotarpius:
<...>
j)
[
Ziegler
] – nuo 1984 m. spalio 4 d. iki 2003 m. rugsėjo 8 d.“
Todėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l punkte Komisija skyrė
Ziegler
9,2 mln. EUR baudą, apskaičiuotą remiantis metodu, nustatytu Baudų apskaičiavimo gairėse.
2009 m. liepos 24 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2009) 5810 galutinis, kuriuo buvo iš dalies pakeistas ginčijamas sprendimas ir nustatyta maždaug 600000 EUR mažesnė kitos ginčijamo sprendimo adresatės pardavimo vertė. Kadangi tai adresatei skirta bauda buvo apskaičiuota remiantis šia verte, Komisija sumažino jai skirtą baudą.
III –

Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarija gavo 2008 m. birželio 3 d.,
Ziegler
pareiškė ieškinį, kuriuo prašė: visų pirma – panaikinti ginčijamą sprendimą, nepatenkinus šio reikalavimo – panaikinti jai skirtą baudą, o nepatenkinus ir šio reikalavimo – gerokai sumažinti šią baudą. Ji taip pat prašė Bendrojo Teismo, kad šis, prieš priimdamas sprendimą, nurodytų pateikti visą administracinės bylos medžiagą Bendrojo Teismo kanceliarijai.
Kartu su šiuo ieškiniu
Ziegler
pateikė prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kuriame, be kita ko, prašė sustabdyti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio, kiek juo jai skirta bauda, vykdymą. Šis prašymas buvo atmestas 2009 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi
Ziegler prieš Komisiją
(T-199/08 R), o apeliacinis skundas dėl šios nutarties – 2010 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi
Ziegler prieš Komisiją
(C-113/09 P(R)).
Grįsdama savo ieškinį
Ziegler
nurodo devynis pagrindus: penkis, kuriais grindžiamas pagrindinis reikalavimas panaikinti ginčijamą sprendimą, ir keturis, kuriais grindžiamas alternatyvus reikalavimas panaikinti arba sumažinti baudą.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas iš dalies patenkino
Ziegler
prašymą nurodyti pateikti administracinės bylos medžiagą Bendrojo Teismo kanceliarijai. Tačiau jis atmetė visus
Ziegler
nurodytus pagrindus, todėl ir visą ieškinį bei priteisė iš
Ziegler
bylinėjimosi išlaidas. Bendrasis Teismas tai padarė remdamasis, be kita ko, toliau nurodytais motyvais.
Nagrinėdamas pirmąjį ieškinio pagrindą, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą, susijusį su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis ir teisės klaidomis, padarytomis vertinant EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, skundžiamo sprendimo 41–46 punktuose Bendrasis Teismas visų pirma atmetė Komisijos argumentą, kad akivaizdaus konkurencijos apribojimo atveju nereikia apibrėžti reikšmingos rinkos. Jis pažymėjo, kad Komisija turi pareigą apibrėžti rinką visų pirma tuo atveju, kai be tokio apibrėžimo negalima nustatyti, ar atitinkamas susitarimas gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, ir kad šiuo atveju
Ziegler
turėjo teisę ginčyti tai, kaip Komisija vertino šią EB 81 straipsnio taikymo sąlygą.
Toliau skundžiamo sprendimo 56–63 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija neįrodė, jog buvo pasiekta Gairių dėl poveikio prekybai 53 punkte numatyta 40 mln. EUR riba. Anot Bendrojo Teismo, tam, kad būtų įvertintas rinkos dydis siekiant nustatyti, ar valstybių narių tarpusavio prekybai buvo padaryta didelė įtaka, reikėjo iš nagrinėjamų paslaugų apyvartos atimti apyvartą, realizuotą būnant subrangovu. Bendrasis Teismas konstatavo, kad, atėmus tokią apyvartą, 40 mln. EUR riba nebebūtų pasiekta.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 48 punkte nusprendęs, kad
Ziegler
dublike pateikti argumentai dėl minėtų gairių 53 punkte numatytos 5 % rinkos dalies ribos yra tik pagrindo, kuriuo ginčijamas didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai įrodymas, plėtojimas, todėl jis priimtinas, Bendrasis Teismas juos išnagrinėjo skundžiamo sprendimo 64–74 punktuose. Šiuo klausimu jis, be kita ko, pažymėjo, kad Komisija neįvykdė pareigos apibrėžti atitinkamos rinkos, kurią sau nustatė tų pačių gairių 55 punkte. Vis dėlto jis priėjo prie išvados, kad, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog ši 5 % rinkos dalies riba buvo viršyta, nes pateikė pakankamai išsamų nagrinėjamo sektoriaus aprašymą, kad būtų galima įvertinti, ar ši riba buvo pasiekta. Todėl skundžiamo sprendimo 72 punkte jis nusprendė, kad Komisija „išimties tvarka“ galėjo remtis tokia riba aiškiai neapibrėždama rinkos, kaip tai suprantama pagal minėtą 55 punktą.
Nagrinėdamas ieškinio trečiojo pagrindo, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą, pirmą dalį dėl pareigos motyvuoti neįvykdymo, kiek tai susiję su bazinio baudos dydžio nustatymu, skundžiamo sprendimo 88–94 punktuose Bendrasis Teismas, be kita ko, nusprendė, kad Komisija turėtų pagrįsti baudų apskaičiavimo motyvus, kad 2006 m. priimtose Baudų apskaičiavimo gairėse buvo iš esmės pakeistas jų apskaičiavimo metodas ir kad tokiomis aplinkybėmis Komisija iš principo nebegalėjo motyvuoti tik to, kodėl pažeidimą kvalifikavo kaip „labai sunkų“, ir nemotyvuoti pardavimo vertės pasirinktos dalies, į kurią bus atsižvelgiama. Jis pažymėjo, kad nagrinėjamu atveju Komisija nustatė, jog ši dalis yra 17 %, o tokį pasirinkimą motyvavo tik „labai sunkiu“ pažeidimo pobūdžiu. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 93 punkte jis teigė, kad „tokio motyvavimo gali pakakti tik tada, kai Komisija taiko už didžiausius apribojimus numatytai žemutinei skalės ribai labai artimą procentinę išraišką“, o „jei Komisija būtų norėjusi taikyti didesnę procentinę išraišką, ji būtų turėjusi pateikti išsamesnius motyvus“. To sprendimo 94 punkte Bendrasis Teismas pridūrė, kad tas pats pasakytina ir apie papildomo dydžio, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, motyvavimą.
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą ir kuris susijęs su teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir bendrojo gero administravimo principo pažeidimu, skundžiamo sprendimo 103–107 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad
Ziegler
neginčijo Komisijos kompetencijos nagrinėjamu atveju priimti sprendimo dėl EB 81 straipsnio taikymo. Jis taip pat nurodė, kad tariama Komisijos objektyvumo stoka nėra teisės į gynybą pažeidimas, galintis lemti ginčijamo sprendimo panaikinimą, ir kad ją reikia išnagrinėti atliekant įrodymų ar šio sprendimo motyvų vertinimo kontrolę. Todėl Bendrasis Teismas nusprendė, kad šis ieškinio pagrindas, kaip panaikinimo pagrindas, yra netinkamas. Vis dėlto siekdamas išsamumo jis pažymėjo, kad šis pagrindas dar ir nepagrįstas. Anot Bendrojo Teismo,
Ziegler
pateikti įrodymai negali nei patvirtinti to, kad tariamas Komisijos ar kurio nors jos pareigūno šališkumas atsispindėjo ginčijamame sprendime arba kad Komisija nagrinėdama bylą buvo šališka, nei parodyti, kaip elgesys, kuriuo kaltinami tam tikri Komisijos pareigūnai, darant prielaidą, kad jis įrodytas, galėjo pažeisti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.
Analizuodamas paskutinįjį pagrindą, kuriuo siekiama, kad bauda būtų panaikinta arba sumažinta dėl išimtinių aplinkybių, Bendrasis Teismas išnagrinėjo
Ziegler
argumentus, kuriuos teikdama ji iš esmės rėmėsi savo nepajėgumu sumokėti baudą ir skirtingu požiūriu į ją, palyginti su kita įmone, ginčijamo sprendimo adresate. Skundžiamo sprendimo 165–169 punktuose jis, be kita ko, pažymėjo, kad Baudų apskaičiavimo gairių 35 punkte nustatytos dvi kumuliacinės šio punkto taikymo sąlygos ir kad Komisijos vertinimas, pagal kurį tai, jog
Ziegler
skirta bauda sudaro tik 3,76 % jos 2006 m. pasaulinės apyvartos, rodo, kad ši bauda negali negrįžtamai pakenkti
Ziegler
ekonominiam gyvybingumui, yra abstraktus ir jame neatsižvelgiama į konkrečią šios bendrovės situaciją. Todėl jis nusprendė, kad remiantis šiuo vertinimu negalima atmesti
Ziegler
pateikto prašymo sumažinti baudą. Vis dėlto, kadangi
Ziegler
neginčijo ginčijamame sprendime padarytos Komisijos išvados, kad neįvykdyta antroji sąlyga, susijusi su ypatingų socialinių ir ekonominių aplinkybių buvimu, Bendrasis Teismas nusprendė, jog Komisija pagrįstai atmetė
Ziegler
argumentus, kuriais siekiama sumažinti baudą dėl jos patiriamų ekonominių ir finansinių sunkumų.
Dėl tariamo vienodo požiūrio, palyginti su kita įmone, ginčijamo sprendimo adresate, principo pažeidimo skundžiamo sprendimo 170 ir 171 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad, viena vertus, šios kitos įmonės pagal Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą pateiktą prašymą Komisija taip pat buvo atmetusi dėl ypatingų socialinių ir ekonominių aplinkybių nebuvimo. Kita vertus, jis manė, kad nors Komisija tos įmonės baudą iš tikrųjų sumažino pagal minėtų gairių 37 punktą, iš ginčijamo sprendimo matyti, jog tos įmonės ir
Ziegler
situacijos nebuvo panašios ir kad šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, jog
Ziegler
skirta bauda yra daug mažesnė, nei nustatyta 10 % jos bendros apyvartos viršutinė riba, o kitai įmonei skirta bauda, prieš ją sumažinant, šią ribą gerokai viršijo.
IV –

Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu
Ziegler
Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti šį apeliacinį skundą priimtinu ir pagrįstu,
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir pačiam priimti sprendimą byloje,
—
patenkinti jos pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus, taigi panaikinti ginčijamą sprendimą, nepatenkinus šio prašymo – panaikinti ginčijamu sprendimu jai skirtą baudą, o nepatenkinus ir šio reikalavimo – gerokai sumažinti šią baudą ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Be to, dublike
Ziegler
prašo Komisijos reikalavimus dėl motyvų pakeitimo pripažinti nepriimtinais arba bent jau nepagrįstais.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą, pakeitus tam tikrus Bendrojo Teismo sprendimo motyvus,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti ieškinį dėl panaikinimo ir
—
priteisti iš
Ziegler
bylinėjimosi išlaidas.
V –

Dėl apeliacinio skundo
Savo apeliacinį skundą
Ziegler
grindžia keturiais pagrindais.
A –
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis, padarytomis vertinant didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai įrodymą
Pirmąjį pagrindą
Ziegler
suskirstė į tris dalis, kurių pirmoji susijusi su pareiga apibrėžti reikšmingą rinką, o antroji ir trečioji iš esmės – su Baudų apskaičiavimo gairių 53 punkte numatyta 5 % rinkos dalies riba. Tačiau Komisija prašo, kad Teisingumo Teismas iš pradžių pakeistų tam tikrus motyvus, dėl kurių, jos manymu, šis apeliacinio skundo pagrindas būtų atmestas.
1. Dėl Komisijos prašymų pakeisti motyvus
a) Šalių argumentai
Pirma, Komisija teigia, kad Gairėmis dėl poveikio prekybai nesiekiama reikalavimą įrodyti didelę įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai padaryti griežtesnį, nei įtvirtinta teismo praktikoje. Nors Komisija turi tam tikrą diskreciją apskaičiuodama baudas, ji neturi teisės manyti, kad karteliui, kuriuo daromas didelis poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, gali būti netaikomas EB 81 straipsnyje numatytas draudimas. Todėl Gairių dėl poveikio prekybai 52 ir 53 punktuose numatytos ribos yra tik orientacinės. Taip pat pareigos apibrėžti rinką negalima kildinti iš šių gairių 55 punkto tais atvejais, kaip antai susijusiais su karteliais, kai iš teismo praktikos matyti, kad toks apibrėžimas yra perteklinis. Todėl Komisija mano, kad skundžiamo sprendimo 64–74 punktuose pateikti motyvai klaidingi ir turi būti pakeisti.
Antra, Komisijos nuomone, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes supainiojo sąvoką „apyvarta“, kaip ji suprantama pagal Gairių dėl poveikio prekybai 52 ir 53 punktus, su Baudų apskaičiavimo gairių 13 punkte vartojama sąvoka „pardavimo vertė“, ir konstatavo, kad apyvarta, kaip ji suprantama pagal minėtus 52 ir 53 punktus, negali apimti subrangos pagrindu pasiektos apyvartos. Subranga yra ūkinė veikla, kuri reikšminga nustatant, ar valstybių narių tarpusavio prekybai buvo padarytas didelis poveikis, net jeigu į ją nereikia atsižvelgti apskaičiuojant baudą. Todėl Komisija prašo pakeisti motyvus, esančius skundžiamo sprendimo 56–63 punktuose, kuriuose Bendrasis Teismas esą padarė klaidingą išvadą, kad neįrodyta, jog buvo viršyta 40 mln. EUR riba.
Trečia, Komisija prašo pakeisti motyvus, esančius skundžiamo sprendimo 40–50 punktuose, ypač 48 punkte. Bendrasis Teismas esą padarė klaidingą išvadą, kad
Ziegler
argumentai dėl 5 % rinkos dalies priimtini. Šių argumentų ieškinyje nebuvo, todėl juos reikėjo pripažinti ne jau nurodyto pagrindo plėtojimu, bet nauja jo dalimi, kuri dėl to turėjo būti pripažinta nepriimtina.
Ziegler
teigia, kad šie prašymai pakeisti motyvus nepriimtini, nes jie, viena vertus, neturi įtakos skundžiamo sprendimo rezoliucinei daliai ir, kita vertus, nekonkretūs. Bet kuriuo atveju jie nepagrįsti.
Pirma, Gairėse dėl poveikio prekybai nustačiusi ribas, kurių nėra teismo praktikoje, Komisija ketino apriboti savo diskreciją dėl didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlygos taikymo. Todėl nepateikusi atitinkamų motyvų ji negali nukrypti nuo šių gairių. Be to, jeigu Komisija, kaip nagrinėjamu atveju, nusprendžia minėtas gaires taikyti, ji privalo jų laikytis.
Antra, Komisijos nurodyto skirtumo tarp sąvokų „pardavimo vertė“ ir „apyvarta“ nepatvirtina nei atitinkamų nuostatų tekstas, nei esmė, nei juo labiau teismo praktika.
Trečia,
Ziegler
teigia, kad Bendrajame Teisme pateiki argumentai dėl 5 % rinkos dalies ribos priimtini, nes tai yra su didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimu susijusio pagrindo plėtojimas.
b) Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl minėtų prašymų priimtinumo, kurį ginčija
Ziegler
, reikia, pirma, konstatuoti, kad jų negalima pripažinti nepriimtinais dėl nekonkretumo. Dėl kiekvieno savo prašymo Komisija, konkrečiai kalbant, nurodė skundžiamo sprendimo dalis, kuriose, jos manymu, yra teisės klaidų, motyvus, dėl kurių mano, kad juose yra tokių klaidų, ir motyvus, kuriuos, jos nuomone, Bendrasis Teismas turėjo nurodyti, kad nepadarytų teisės klaidų, t. y. tuos, kuriuos ji šiam teismui pateikė savo gynybos argumentuose.
Antra, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, tam, kad prašymas pakeisti motyvus būtų priimtinas, turi būti suinteresuotumas pateikti tokį prašymą, t. y. turi būti galimybė, kad dėl prašymo nagrinėjimo baigties jį pateikusi šalis gaus naudos. Taip gali būti tuo atveju, kai prašymu pakeisti motyvus ginamasi nuo tam tikro ieškovės pateikto pagrindo (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo
GlaxoSmithKline Services ir kt. prieš Komisiją ir kt
.,
C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P ir C-519/06 P, Rink. p. I-9291
, 23 punktą ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo
Iride prieš Komisiją
, C-329/09 P, 48–51 punktus).
Šioje byloje, kalbant apie pirmąjį prašymą dėl motyvų, susijusių su sąvoka „didelis poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai“ ir su pareiga apibrėžti reikšmingą rinką, reikia pažymėti, kad jeigu Bendrasis Teismas būtų padaręs teisės klaidą, konstatavęs, kad, remiantis privalomu Gairių dėl poveikio prekybai pobūdžiu, Komisija turėjo apibrėžti reikšmingą rinką,
Ziegler
pateikto pirmojo pagrindo pirma dalis būtų nepagrįsta. Taigi
Ziegler
nebegalėtų teigti, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai atleido Komisiją nuo pareigos apibrėžti rinką. Vadinasi, Komisija yra suinteresuota pateikti minėtą prašymą, todėl jis priimtinas.
Kalbant apie antrąjį prašymą dėl motyvų, susijusių su tuo, kad nebuvo viršyta 40 mln. EUR riba, pažymėtina, kad jeigu paaiškėtų, jog Bendrasis Teismas pažeisdamas teisę supainiojo Baudų apskaičiavimo gairėse vartojamą sąvoką „pardavimo vertė“ su sąvoka „apyvarta“, kaip ji suprantama pagal Gaires dėl poveikio prekybai, ir tuo remdamasis padarė klaidingą išvadą, kad minėta riba nebuvo pasiekta, reikėtų konstatuoti, kad šios ribos viršijimas buvo įrodytas. Tokiu atveju
Ziegler
nurodyto pirmojo pagrindo antra ir trečia dalys, susijusios tik su 5 % rinkos dalies ribos vertinimu, būtų nepagrįstos. Tai reiškia, kad Komisija yra suinteresuota pateikti ir šį prašymą, todėl jis taip pat priimtinas.
Kalbant apie trečiąjį prašymą dėl motyvų, susijusių su
Ziegler
argumentų dėl 5 % rinkos dalies ribos priimtinumo, pakanka konstatuoti, nesant reikalo priimti sprendimo dėl jo priimtinumo, kad jį bet kuriuo atveju reikia atmesti kaip nepagrįstą (pagal analogiją žr. 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
C-233/02, Rink. p. I-2759
, 26 punktą).
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Vis dėlto pagrindas ar argumentas, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai išplėtojamas anksčiau ieškinyje nurodytas pagrindas ir kuris su juo yra glaudžiai susijęs, turi būti pripažintas priimtinu (šiuo klausimu žr. 2001 m. lapkričio 13 d. Nutarties
Dürbeck prieš Komisiją
,
C-430/00 P, Rink. p. I-8547
, 17 punktą).
Šiuo atveju iš Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos medžiagos matyti, kad ieškinyje pateikta pirmojo pagrindo antra dalimi
Ziegler
iš pradžių ieškinio 44 punkte ginčijo „eurais išreikštą nagrinėjamų bendrovių apyvartą ir rinkos dydį, kuriuos Komisija nustatė vertindama dešimties nagrinėjamų bendrovių ir kitų tarptautinio perkraustymo paslaugų rinkoje veikiančių bendrovių rinkos dalis“. Tada to ieškinio 45 punkte ji teigė, kad „taikant [metodą], pagal kurį Komisija apskaičiavo rinkos dalis ir šios rinkos dydį, buvo padaryta akivaizdi vertinimo klaida, o [ginčijamo] sprendimo 89 punkte atliktas nagrinėjamų bendrovių rinkos dalių įvertinimas faktiniu požiūriu klaidingas“. Galiausiai 58 punkte
Ziegler
pažymėjo, kad „[ieškinyje] nurodyti neatitikimai ir netikslumai, susiję su rinkos dalių ir rinkos dydžio apskaičiavimu eurais, atitinkamai turi įtakos vertinant nagrinėjamų susitarimų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai“, ir šiuo klausimu pateikė nuorodą į ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamąją dalį, kurioje kalbama, be kita ko, apie 5 % rinkos dalies ribos viršijimą.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, skundžiamo sprendimo 48 punkte Bendrasis Teismas teisėtai nusprendė, kad „dublike paminėta 5 % riba yra tik esamo pagrindo plėtojimas, o ne naujas pagrindas“, todėl
Ziegler
argumentai, kad minėta riba tariamai nebuvo viršyta, priimtini.
Taigi trečiasis Komisijos prašymas iš karto turi būti atmestas, o dviejų pirmųjų prašymų pagrįstumas prireikus bus išnagrinėtas analizuojant
Ziegler
pateiktą pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.
2. Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pagrįstumo
a) Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pareiga apibrėžti rinką
i) Šalių argumentai
Anot
Ziegler
, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 72 punkte konstatavo, jog Komisija „išimties tvarka“ galėjo padaryti išvadą, kad atitinkamoms įmonėms priklausė didesnė nei 5 % rinkos dalis, tačiau neapibrėžti atitinkamos rinkos.
Kaip pagrindinį argumentą
Ziegler
nurodo tai, kad Bendrasis Teismas negalėjo nepadaręs teisės klaidos atleisti Komisijos nuo pareigos apibrėžti atitinkamą rinką, nustatytos Gairių dėl poveikio prekybai, kuriose daroma nuoroda į Pranešimą dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo, 55 punkte. Kadangi šiomis gairėmis apribojama Komisijos diskrecija, jų nesilaikymas yra vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimas. Šiuo atveju būtent dėl to, kad Komisija neįrodė, jog buvo įvykdyta didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlyga, o paprasčiausia taikė minėtose gairėse įtvirtintas prezumpcijas, ji turėjo apibrėžti reikšmingą rinką.
Alternatyviai
Ziegler
teigia, kad motyvuose, kuriais Bendrasis Teismas grindžia atleidimą nuo pareigos apibrėžti rinką, yra prieštaravimų ir klaidų dėl esmės. Prieštaravimą sudaro tai, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose atleido Komisiją nuo šios pareigos motyvuodamas tuo, kad faktiškai ši pareiga buvo įvykdyta. Tai yra mažų mažiausiai motyvavimo šiuo klausimu stoka, nes Bendrasis Teismas nenurodė, kodėl jis Komisijai taiko žemesnį įrodinėjimo standartą.
Dėl klaidų dėl esmės
Ziegler
tvirtina, kad, pirma, nagrinėjamo sektoriaus apibūdinimo negalima painioti su teisine rinkos samprata konkurencijos teisėje. Antra, bet kuriuo atveju, taikant pasiūlos ir paklausos pakeičiamumo kriterijus, turėjo būti padaryta išvada, kad egzistavo viena visų tarptautinio perkraustymo paslaugų rinka, kurios geografinė aprėptis daug didesnė nei Belgijos teritorija. Todėl Bendrasis Teismas negalėjo teisėtai padaryti išvados, kad Komisija teisingai identifikavo tarptautinio perkraustymo iš Belgijos ir į ją paslaugų rinką.
Be prašymo pakeisti motyvus, Komisija visų pirma pabrėžia, jog per administracinę procedūrą
Ziegler
neginčijo to, kad nagrinėjamu atveju buvo įvykdyta didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlyga.
Toliau, anot šios institucijos, reikia atskirti, viena vertus, rinkos, kuri gali būti reikšminga nustatant, ar viršyta 5 % rinkos dalies riba, apibrėžimą ir, kita vertus, visapusišką reikšmingos rinkos apibrėžimą, daromą tuo atveju, kai reikia įvertinti ūkio subjekto galią rinkoje. Tik antruoju atveju reikia atlikti analizę, kuri viršytų paprastą atitinkamo sektoriaus apibūdinimą. Be to, remiantis teismo praktika, akivaizdžių kartelių atveju nėra reikalo apibrėžti rinkos. Todėl tam, kad būtų laikomasi Gairių dėl poveikio prekybai 55 punkto, kartelių atveju pakanka pateikti sektoriaus apibūdinimą, leidžiantį nustatyti kartelio dalyvių rinkos dalį.
Galiausiai Komisija pripažįsta, kad Bendrojo Teismo motyvai yra kažkiek prieštaraujantys. Tačiau tai esą paprasčiausia rodo, jog Bendrasis Teismas padarė klaidingą išvadą, kad ji neįvykdė pareigos apibrėžti reikšmingos rinkos. Šiuo klausimu Komisija pateikia nuorodą į savo argumentus dėl motyvų pakeitimo.
ii) Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia, tuo atveju, jei, pabrėždama, jog
Ziegler
per administracinę procedūrą neginčijo, kad didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlyga buvo įvykdyta, Komisija ginčytų šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą, svarbu priminti, jog, ypač dėl EB 81 straipsnio taikymo, jokia Sąjungos teisės nuostata nereikalaujama, kad pranešimo apie kaltinimus adresatas ginčytų įvairius faktinius ar teisinius šio pranešimo elementus per administracinę procedūrą tam, kad galėtų juos ginčyti vėliau per teismo procesą. Iš tiesų, nesant šiuo tikslu aiškiai įtvirtinto teisinio pagrindo, toks apribojimas prieštarautų bendriesiems teisėtumo ir teisės į gynybą užtikrinimo principams (2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
,
C-407/08 P, Rink. p. I-6375, 89
ir 91 punktai).
Todėl negalima teigti, kad
Ziegler
Bendrajame Teisme negalėjo ir dabar Teisingumo Teisme negali ginčyti to, kad buvo įvykdyta EB 81 straipsnio taikymo sąlyga, susijusi su didele įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai.
Ziegler
kaip pagrindinį argumentą nurodo tai, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai atleido Komisiją nuo pareigos apibrėžti reikšmingą rinką, kurią ši institucija pati nusistatė Gairių dėl poveikio prekybai 55 punkte, o Komisija teigia priešingai – kad Bendrasis Teismas suklydo, kai šias gaires pripažino privalomomis. Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Komisija savo diskrecijos įgyvendinimo kryptis gali nusistatyti tokiuose aktuose, kokios yra gairės, jei šiuose aktuose yra taisyklių, nurodančių, kaip turi elgtis ši institucija, ir jais nenukrypstama nuo ESV Sutarties nuostatų (šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
,
C-313/90, Rink. p. I-1125, 34
ir 36 punktus bei 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-288/96, Rink. p. I-8237
, 62 punktą).
Taigi, nors priemonių, kuriomis siekiama daryti išorinį poveikį, pavyzdžiui, su ūkio subjektais susijusių gairių, negalima pripažinti teisės normomis, kurių administracija bet kuriuo atveju turi laikytis, vis dėlto jose nustatytos orientacinės elgesio taisyklės, nuo kurių konkrečiu atveju administracija negali nukrypti, nenurodžiusi priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą. Iš tiesų. priėmusi tokias elgesio taisykles ir viešai pranešusi, kad nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems jos skirtos, atitinkama institucija apriboja savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Todėl negalima atmesti galimybės, kad tam tikromis aplinkybėmis tokios visuotinai taikomos elgesio taisyklės, atsižvelgiant į jų turinį, gali sukelti teisinį poveikį (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425
, 209–211 punktus).
Tai pasakytina apie Gaires dėl poveikio prekybai. Iš jų 3 punkto matyti, kad nors jos skirtos padėti teismams ir valstybių narių valdžios institucijomis taikyti EB 81 ir 82 straipsniuose vartojamą poveikio prekybai sąvoką, jomis taip pat „siekiama <...> nurodyti poveikio prekybai sąvokos taikymo metodologiją ir jo taikymo gaires dažnai pasitaikančiose situacijose“. Be to, ypač šių gairių 50, 52 ir 53 punktų formuluotės aiškiai rodo, kad Komisija ketina jas taikyti visų pirma siekdama įvertinti, ar susitarimas daro didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Kaip matyti, be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 49 punkto, neginčytina, kad nagrinėjamu atveju Komisija nusprendė minėtas gaires taikyti siekdama nustatyti, ar buvo įvykdyta EB 81 straipsnio taikymo sąlyga, susijusi su didele įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 66–68 punktuose iš esmės nusprendė, kad nagrinėjamu atveju Komisija turėjo laikytis minėtų gairių.
Be to, net jeigu tam tikromis aplinkybėmis nėra reikalo apibrėžti reikšmingos rinkos tam, kad būtų nustatyta, ar daroma didelė įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, t. y. kai net nesant tokio apibrėžimo galima nustatyti, kad atitinkamas kartelis gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir jo tikslas arba poveikis yra konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 16 d. Nutarties
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
, C-111/04 P, 31 punktą), iš principo negalima patikrinti, ar rinkos dalies riba viršyta, jei nėra jokio šios rinkos apibrėžimo. Šiuo klausimu Gairių dėl poveikio prekybai 55 punkte logiškai numatyta, jog „tam, kad būtų taikoma rinkos dalies riba, reikia apibrėžti atitinkamą rinką“, ir pateikiama nuoroda į Pranešimą dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo, apie kurį kalbama tame 55 punkte esančioje išnašoje.
Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas taip pat nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 66–68 punktuose iš esmės nusprendė, kad, remiantis šiomis gairėmis, Komisija turėjo apibrėžti reikšmingą rinką. Todėl reikia atmesti pirmąjį Komisijos prašymą pakeisti motyvus.
Vis dėlto su pagrindiniais
Ziegler
argumentais negalima sutikti.
Žinoma, skundžiamo sprendimo 68 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, jog „neginčytina, kad Komisija nesilaikė Gairių [dėl poveikio prekybai] 55 punkte nustatytos pareigos [apibrėžti reikšmingą rinką]“, ir to sprendimo 72 punkte padarė išvadą, kad „išimties tvarka Komisija galėjo remtis antra alternatyvia [minėtų] gairių 53 punkte nurodyta sąlyga, aiškiai neapibrėždama rinkos, kaip tai suprantama pagal šių gairių 55 punktą“.
Tačiau iš kartu skaitomų skundžiamo sprendimo 65–73 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas jokiu būdu neatleidžia Komisijos nuo pareigos apibrėžti atitinkamą rinką, kai ši remiasi 5 % reikšmingos Bendrijos rinkos riba. Priešingai, skundžiamo sprendimo 70 punkte jis konstatavo, kad Komisija tinkamai apibrėžė atitinkamas paslaugas, nes pateikė „pakankamai išsamų nagrinėjamo sektoriaus aprašymą, įskaitant pasiūlą, paklausą ir geografinę apimtį“, o tai leido jam „patikrinti pagrindinius Komisijos teiginius tiek, kiek tuo remiantis yra aišku, kad bendra rinkos dalis gerokai viršija 5 % ribą“.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 65 punkte Bendrasis Teismas, be kita ko, nurodė, jog „Komisija teisingai pažymėjo, kad karteliu buvo siekiama apriboti konkurenciją tarptautinio perkraustymo į Belgiją arba iš jos sektoriuje. Nagrinėjamiems perkraustymams būdinga tai, kad jie buvo vykdomi iš Belgijos arba į ją ir kad kartelio veikla buvo vykdoma Belgijoje. Be to, apskaičiuodama rinkos dydį Komisija atsižvelgė į šioje rinkoje veikiančių užsienio bendrovių apyvartą. Todėl Komisija padarė pagrįstą išvadą, kad atitinkamos paslaugos yra tarptautinio perkraustymo paslaugos Belgijoje“. To sprendimo 71 punkte jis taip pat konstatavo, kad Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinką „Komisija teisingai laikė atitinkama rinka“.
Taip Bendrasis Teismas tik nusprendė, kaip savo išvados 46 punkte pažymėjo generalinė advokatė, kad toks apibūdinimas yra rinkos apibrėžimas, kaip tai suprantama pagal Gairių dėl poveikio prekybai 55 punktą, leidžiantis įvertinti, ar buvo viršyta minėta 5 % riba.
Konstatuotina, kad pagrindinis
Ziegler
argumentas, kuriuo siekiama užginčyti Komisijos atleidimo nuo pareigos apibrėžti atitinkamą rinką pagrįstumą, grindžiamas selektyviu ar net klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, todėl turi būti atmestas, kaip ir alternatyvus apeliantės argumentas, kad Bendrasis Teismas pateikė prieštaringus motyvus siekdamas pateisinti šį atleidimą ar net šiuo atžvilgiu neįvykdė pareigos motyvuoti, nes šis argumentas taip pat grindžiamas tuo pačiu selektyviu aiškinimu.
Antra, dėl
Ziegler
teiginio, kad laikydamasis tokio požiūrio Bendrasis Teismas mažų mažiausia klaidingai vertino teisinius reikalavimus, kuriuos šiuo atveju turėjo atitikti atitinkamos rinkos apibrėžimas, reikia priminti, kad taikant EB 81 straipsnio 1 dalį reikšmingos rinkos apibrėžimu siekiama vienintelio tikslo – nustatyti, ar atitinkamas susitarimas gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir ar jo tikslas arba poveikis yra konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas (minėtos Nutarties
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
31 punktas), ir kad norint išsiaiškinti, ar kartelis daro didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, jį reikia nagrinėti atsižvelgiant į ekonominį ir teisinį jo kontekstą (2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
,
C-238/05, Rink. p. I-11125
, 35 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
,
C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ir C-137/07 P, Rink. p. I-8681
, 37 punktas).
Taigi, vertinant didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlygą, reikalavimai, kuriuos turi atitikti atitinkamos rinkos apibrėžimas, skiriasi, nelygu konkretaus atvejo aplinkybės.
Tokiomis aplinkybėmis, priešingai, nei teigia
Ziegler
, Bendrasis Teismas šiuo atveju nepadarė teisės klaidos dėl teisinių reikalavimų, kuriuos turi atitikti rinkos apibrėžimas, kai skundžiamo sprendimo 70 punkte konstatavo, kad „pakankamai išsamus nagrinėjamo sektoriaus aprašymas, įskaitant pasiūlą, paklausą ir geografinę apimtį“, buvo pakankamas, kad sudarytų rinkos apibrėžimą, leidžiantį įvertinti, ar nagrinėjamu atveju buvo viršyta minėtų gairių 53 punkte numatyta 5 % rinkos dalies riba.
Trečia, dėl
Ziegler
teiginio, kad Bendrasis Teismas suklydo, kai patvirtino Komisijos ginčijamame sprendime pateiktą rinkos apibrėžimą, reikia priminti, jog iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Bendrajam Teismui konstatavus ar įvertinus faktines aplinkybes, remiantis SESV 256 straipsniu, Teisingumo Teismas turi kompetenciją patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Bendrasis Teismas padarė jomis remdamasis (žr., be kita ko, 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
,
C-185/95 P, Rink. p. I-8417
, 23 punktą ir 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo
General Química ir kt. prieš Komisiją
,
C-90/09 P, Rink. p. I-1
, 71 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš principo nagrinėti įrodymų, kuriais Bendrasis Teismas grindė šias faktines aplinkybes. Jeigu šie įrodymai gauti teisėtai ir buvo laikytasi bendrųjų teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai bei įrodymų vertinimui, tik Bendrasis Teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų galios. Todėl toks vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejį, savaime nėra teisės klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (minėto Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
24 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei minėto Sprendimo
General Química ir kt. prieš Komisiją
72 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šio sprendimo 74 punkte paminėtu argumentu
Ziegler
iš tikrųjų siekia, kad būtų iš naujo išnagrinėtos faktinės aplinkybės, tačiau neteigia, jog Bendrasis Teismas jas iškraipė. Todėl šis argumentas nepriimtinas.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nepriimtiną.
b) Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su 5 % rinkos dalies ribos neviršijimu
i) Šalių argumentai
Ziegler
teigia, kad net jeigu Belgijos tarptautinio perkraustymo rinka būtų laikoma reikšminga, Bendrasis Teismas neįvykdė pareigos motyvuoti, kai skundžiamo sprendimo 71 punkte konstatavo, kad Gairių dėl poveikio prekybai 53 punkte nurodyta 5 % rinkos dalies riba nagrinėjamu atveju neabejotinai buvo pasiekta, o tam, kad ši riba nebūtų pasiekta, rinkos dydis turėtų būti mažiausiai 435 mln. EUR, tačiau taip nėra, nes, anot Bendrojo Teismo, tai reikštų, kad reikia atsižvelgti į daug didesnę rinką nei ta, kurią nustatė Komisija.
Pirma, šis teiginys esą yra nemotyvuotas ir grindžiamas Bendrojo Teismo išvada, dėl kurios šalys neturėjo galimybės pateikti savo argumentų, pažeidžiant bendrąjį teisės į gynybą užtikrinimo principą, dispozityvumo principą ir įrodinėjimo pareigos taisykles. Antra, net jeigu šis teiginys grindžiamas ginčijamame sprendime pateiktu atitinkamos rinkos dydžio vertinimu, tokiu informacijos šaltiniu negalima remtis, nes skundžiamo sprendimo 59 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad rinkos dydis buvo klaidingai įvertintas 83 mln. EUR ir kad rinka nebuvo apibrėžta. Todėl Bendrojo Teismo motyvai yra prieštaringi.
Ziegler
priduria, kad, jos manymu, Belgijos tarptautinio perkraustymo rinkos dydis 2002 m. galėjo būti 880 mln. EUR.
Komisija ne tik prašo pakeisti motyvus, bet ir visų pirma nurodo, kad dėl hipotetinio rinkos dydžio įvertinimo, kurio reikia, kad kartelio dalyvių turima rinkos dalis galėtų nesiekti 5 % ribos, šalys per teismo posėdį pateikė argumentus ir kad su apskaičiavimu susijusią informaciją ji nurodė savo 2010 m. kovo 22 d. atsakyme į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus. Pažymėtina, kad reikšmingos rinkos dydžio įvertinimas 880 mln. EUR pirmą kartą buvo pateiktas Teisingumo Teisme ir yra netikroviškas. Be to, Komisija pažymi, kad
Ziegler
kaltina pernelyg dideliu šios rinkos dydžio įvertinimu nagrinėjant 40 mln. EUR ribą, tačiau pernelyg mažu jos įvertinimu nagrinėjant 5 % rinkos dalies ribą. Galiausiai 5 % riba bet kuriuo atveju buvo akivaizdžiai pasiekta.
Ziegler
neginčija aritmetinių argumentų, Bendrojo Teismo pateiktų, be kita ko, skundžiamo sprendimo 70 punkte. Be to, Bendrojo Teismo paaiškinimų visiškai pakanka jo motyvams suprasti. Todėl pareiga motyvuoti taip pat įvykdyta.
ii) Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką sprendimo motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai atspindėti Bendrojo Teismo argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę (žr., be kita ko, 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Taryba prieš de Nil ir Impens
,
C-259/96 P, Rink. p. I-2915, 32
ir 33 punktus bei minėto Sprendimo
General Química ir kt. prieš Komisiją
59 punktą).
Tačiau pareiga motyvuoti nereikalaujama, kad Bendrasis Teismas išsamiai ir vieną po kito išnagrinėtų visus ginčo šalių argumentus. Todėl motyvai gali būti numanomi su sąlyga, kad jie leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti, dėl kokių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę (žr., be kita ko, 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123
, 372 punktą).
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 71 punkte, su kuriuo vieninteliu susijusi ši apeliacinio pagrindo dalis, Bendrasis Teismas konstatavo:
„<...> pirma, Komisija padarė pagrįstą išvadą, jog atitinkamos paslaugos yra tarptautinio perkraustymo paslaugos Belgijoje <...>. Antra, tuo remdamasi Komisija apskaičiavo, kad rinkos dydis yra 83 mln. EUR ir kad bendra kartelio dalyvių rinkos dalis yra apie 50 %. Šiuos skaičius reikia pakoreguoti tam, kad būtų atsižvelgta į [2009 m. liepos 24 d.] Sprendime C (2009) 5810 [galutinis] <...> pateiktus pataisymus, ir tam, kad būtų neįtraukti subrangovo pardavimo sandoriai <...>, ir dėl to, Komisijos nuomone, bendra apyvarta yra daugiau kaip 20 mln. EUR, o bendra rinkos dalis – beveik 30 %. Vis dėlto ši rinkos dalis vis dar smarkiai viršija 5 % ribą. Trečia, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimus [
Ziegler
] per teismo posėdį nurodė, jog tam, kad nebūtų viršyta 5 % riba, rinkos dydis turėtų būti mažiausia 435 mln. EUR. Vienintelė galimybė apskaičiuoti tokį atitinkamos rinkos dydį būtų rinką apibrėžti daug plačiau nei tarptautinio perkraustymo paslaugų Belgijoje rinka, kurią, beje, Komisija teisingai laikė atitinkama rinka.“
Konstatuotina, kad, pirma, iš šio 71 punkto aiškiai matyti, jog dėl skaičių, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas, ir išvados, kurią jis padarė remdamasis tais skaičiais, šalys galėjo pateikti argumentus. Todėl argumentas, kad buvo padarytas rungimosi principo pažeidimas ir iš to kylantys bendrojo teisės į gynybą užtikrinimo principo, dispozityvumo principo ir įrodinėjimo pareigos taisyklių pažeidimai, turi būti atmestas.
Antra, iš Bendrojo Teismo bylos medžiagos matyti, kad išvada, kurią šis teismas padarė minėtame 71 punkte, grindžiama ne ginčijamame sprendime pateiktu rinkos dydžio vertinimu, kuris, remiantis skundžiamo sprendimo 59 punktu, yra klaidingas, bet pakoreguotais skaičiais, Komisijos perduotais 2010 m. kovo 22 d. atsakyme į Bendrojo Teismo klausimus. Kaip matyti iš Bendrojo Teismo bylos medžiagos, tame atsakyme Komisija pažymėjo, kad gali „visą tarptautinio perkraustymo iš Belgijos ar į ją rinkos dydį, neįtraukiant subrangos pagrindu įvykdytų perkraustymų, įvertinti daugiausiai 67,5 mln. EUR“ ir kad netgi tokioje mažesnėje rinkoje kartelio dalyvių „bendra rinkos dalis buvo ne mažiau kaip beveik 30 %“. Tai reiškia, kad tariamas motyvų prieštaringumas neįrodytas.
Šiuo klausimu taip pat svarbu pabrėžti, kaip savo išvados 73 punkte pažymėjo generalinė advokatė, jog vien dėl to, kad tam tikri ginčijamame sprendime esantys skaičiai galėjo būti pripažinti klaidingais, negalima daryti išvados, jog visi Komisijos nurodyti skaičiai yra klaidingi. Bet kuriuo atveju Komisijos (jos atsakyme į Bendrojo Teismo klausimus) pateiktų skaičių teisingumo vertinimas yra fakto klausimas, kuris, išskyrus iškraipymo atvejį (šioje byloje neteigiama, kad faktinės aplinkybės ar įrodymai buvo iškraipyti), remiantis šio sprendimo 74 ir 75 punktuose nurodyta teismo praktika, nepatenka į nagrinėjant apeliacinį skundą Teisingumo Teismo vykdomos kontrolės sritį.
Trečia, priešingai, nei teigia
Ziegler
, motyvai, kuriuos skundžiamo sprendimo 71 punkte Bendrasis Teismas pateikė siekdamas pagrįsti savo išvadą, kad buvo viršyta 5 % rinkos dalies riba, atitinka šio sprendimo 81 ir 82 punktuose minėtus reikalavimus. Savaime suprantama, kad bendra kartelio dalyvių rinkos dalis gali būti proporcingai mažesnė, tik jeigu padidėja rinka, su kuria jis susijęs. Kadangi, pirma, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija teisėtai nustatė Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinką ir, antra, šios rinkos dydžio, su kuriuo sutiko Bendrasis Teismas, negalima veiksmingai užginčyti apeliacinėje instancijoje, jei neteigiama, kad buvo iškraipytos faktinės aplinkybės ar įrodymai, nereikėjo jokių ypatingų motyvų šiam teiginiui pagrįsti, išskyrus tuos, kurie susiję su išvada, kad tik pripažįstant daug didesnę rinką nei Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinka, kurią teisingai nustatė Komisija, ši riba galėtų būti nepasiekta.
Be to, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad teigdama, jog Belgijos tarptautinio perkraustymo rinkos dydis 2002 m. galėjo siekti 880 mln. EUR,
Ziegler
vėlgi siekia užginčyti Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, tačiau neteigia, kad buvo iškraipyti įrodymai. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 74 ir 75 punktuose jau minėtos teismo praktikos, toks argumentas nepriimtinas apeliacinėje instancijoje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip iš dalies nepagrįsta ir iš dalies nepriimtina, nesant reikalo nuspręsti dėl antrojo Komisijos prašymo pakeisti motyvus.
c) Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečios dalies, kurioje teigiama, jog 5 % rinkos dalies ribos viršijimo nepakanka tam, kad būtų įrodyta didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai rizika
i) Šalių argumentai
Ziegler
alternatyviai teigia, kad bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo 73 punkte Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, jog nagrinėjamas pažeidimas galėjo daryti didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai vien dėl to, kad kartelio dalyviams priklausė daugiau nei 5 % atitinkamos rinkos.
Ziegler
pateikia nuorodą į, be kita ko, Gairių dėl poveikio prekybai 45 punktą ir teigia, kad, pirma, išankstinė nagrinėjamos prezumpcijos taikymo sąlyga yra susitarimų, kurie dėl paties savo pobūdžio gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, egzistavimas. Vis dėlto Bendrasis Teismas nenusprendė dėl šios sąlygos, kuri, beje, nagrinėjamu atveju netenkinama. Antra, bet kuriuo atveju minėtų gairių 53 punkte įtvirtinta teigiama prezumpcija, remiantis pačia to punkto formuluote, nėra visuotinai ir automatiškai taikoma. Todėl Komisija turi išnagrinėti konkretaus atvejo aplinkybes ir pagrįsti šios prezumpcijos taikymą.
Komisija pažymi, jog ne tik 5 % rinkos dalies ribos viršijimas, kuris, beje, šiuo atveju akivaizdus, bet ir kitos aplinkybės patvirtina išvadą, kad buvo įrodyta didelė įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad
Ziegler
neatsižvelgia nei į atitinkamų paslaugų tarptautinį pobūdį, nei į tai, kad kartelis buvo susijęs su visa Belgijos teritorija.
ii) Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Teisingumo Teismo praktiką tam, kad būtų daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, įmonių sprendimai, susitarimai ar suderinti veiksmai, atsižvelgiant į objektyvių teisinių ar faktinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir kliudyti kurti vieningą valstybių narių rinką. Be to, šis poveikis neturi būti mažas (minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
34 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
36 punktas).
Bendrijos vidaus prekybai įtaka paprastai daroma, kai veikia keli veiksniai, kurie, nagrinėjami atskirai, nebūtinai yra lemiami. Norint nustatyti, ar kartelis daro didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, jį reikia nagrinėti atsižvelgiant į ekonominį ir teisinį kontekstą (minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
35 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
37 punktas).
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad visą valstybės narės teritoriją apimantis kartelis vien dėl savo pobūdžio sustiprina nacionalinių rinkų atskyrimą ir taip trukdo ESV Sutartimi siekiamai ekonominei skvarbai, todėl gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Arduino
,
C-35/99, Rink. p. I-1529
, 33 punktą; minėto Sprendimo
Asnef-Equifax ir Administración del Estado
37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei minėto Sprendimo
Erste Group Bank
ir kt.
prieš Komisiją
38 punktą), ir kad atitinkamų paslaugų tarptautinis pobūdis yra svarbus veiksnys vertinant, ar daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą (pagal analogiją žr. 1987 m. spalio 1 d. Sprendimo
Vereniging van Vlaamse Reisbureaus
,
311/85, Rink. p. 3801, 18
ir 21 punktus).
Taigi klausimas, ar buvo padaryta didelė įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į visas reikšmingas atskiro atvejo aplinkybes. Todėl negalima atmesti galimybės, kad konkrečiu atveju viena šių aplinkybių, kaip antai akivaizdus ribų, Komisijos numatytų Gairių dėl poveikio prekybai 53 punkte, viršijimas savaime gali būti pakankamas įrodymas, jog padarytas didelis poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją žr. 1978 m. vasario 1 d. Sprendimo
Miller International Schallplatten prieš Komisiją
,
19/77, Rink. p. 131
, 9 punktą ir 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
,
100/80-103/80, Rink. p. 1825, 82
, 83 ir 86 punktus).
Be to, reikia priminti, kad, remiantis Gairių dėl poveikio prekybai 53 punktu, „susitarimų, kurie dėl paties savo pobūdžio gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, atveju <...> dažnai galima preziumuoti, kad poveikis prekybai bus didelis, jei šalių rinkos dalis viršija 5 % ribą“.
Žinoma, šiuo atveju skundžiamo sprendimo 73 punkte Bendrasis Teismas paprasčiausia nurodė, jog „pagal Gairių [dėl poveikio prekybai] 53 punkte įtvirtintą teigiamą prezumpciją tam, kad būtų įrodyta, jog valstybių narių tarpusavio prekybai padarytas didelis poveikis, pakanka, kad būtų įvykdyta viena iš dviejų alternatyvių sąlygų“.
Vis dėlto to sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad „Gairių [dėl poveikio prekybai] 53 punkte numatyta teigiama prezumpcija taikoma tik susitarimams ar veiksmams, kurie dėl savo pobūdžio gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai“. Be to, to sprendimo 52, 65 ir 71 punktuose jis pažymėjo, kad, pirma, su nagrinėjamu karteliu susijusių paslaugų tarptautinis pobūdis nebuvo ginčijamas ir, antra, kartelio geografinę rinką Komisija teisėtai apibrėžė kaip apimančią Belgijos teritoriją, t. y. visą vienos valstybės narės teritoriją.
Iš viso skundžiamo sprendimo matyti, jog darydamas išvadą, kad nagrinėjamu atveju buvo įvykdyta didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlyga, Bendrasis Teismas ne tik rėmėsi tuo, kad buvo viršyta, beje, labai smarkiai, 5 % rinkos dalies riba, bet ir nagrinėjo kartelio geografinę aprėptį bei tarptautinį susijusių paslaugų pobūdį. Taigi jis atsižvelgė į visas reikšmingas šio atvejo aplinkybes, kaip reikalaujama pagal šio sprendimo 92–95 punktuose minėtą teismo praktiką.
Be to, nors Bendrasis Teismas aiškiai nenusprendė dėl išankstinės minėtų gairių 53 punkto taikymo sąlygos, susijusios su atitinkamo susitarimo pobūdžiu, iš to, kas pasakyta šio sprendimo 98 punkte, matyti, kad, jo manymu, nagrinėjamu atveju ši sąlyga, atsižvelgiant į nagrinėjamo kartelio požymius, buvo akivaizdžiai įvykdyta. Todėl neįrodyta, kad minėtas 53 punktas, kaip teigiama, buvo pažeistas. Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 81 ir 82 punktuose minėtą teismo praktiką, nėra pagrindo teigti, kad Bendrasis Teismas neįvykdė savo pareigos motyvuoti dėl minėtos prezumpcijos taikymo šioje byloje.
Tokiomis aplinkybėmis
Ziegler
apeliacinio skundo pirmojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta, todėl reikia atmesti visą šį pagrindą, nesant reikalo nuspręsti dėl antrojo Komisijos prašymo pakeisti motyvus pagrįstumo.
B –
Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, susijusio su SESV 296 straipsnio, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio, Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio ir bendrojo vienodo požiūrio principo pažeidimu, padarytu vertinant baudos dydžio motyvavimą
1. Šalių argumentai
Ziegler
iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė Sąjungos teisę, kai skundžiamo sprendimo 88–94 punktuose nusprendė, jog Komisija įvykdė savo pareigą motyvuoti, kai rėmėsi vien „labai sunkiu“ pažeidimo pobūdžiu siekdama nustatyti pardavimo vertės dalį, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis ir papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio.
Kaip pagrindinį argumentą
Ziegler
nurodo tai, kad, pirma, taip suteikdamas tokią pareigos motyvuoti išimtį Bendrasis Teismas pažeidė SESV 296 straipsnį. Baudų apskaičiavimo gairių 20 ir 22 punktuose numatyta, kad nustatydama pardavimo vertės dalį, į kurią turi būti atsižvelgta, Komisija turi atsižvelgti į tam tikrus veiksnius netgi tuomet, kai mano, kad tai yra vienas iš didžiausių konkurencijos apribojimų. Todėl motyvai, kuriuos Bendrasis Teismas pateikė skundžiamo sprendimo 93 punkte, yra nepakankami ir jais iškraipomas minėtų gairių 23 punktas.
Antra, skundžiamame sprendime esą pažeidžiama pagrindinė teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje, kiek ši teisė reiškia pareigą pateikti „atitinkamus ir pakankamus motyvus“. Komisija turi tokią pareigą, kai vykdo procedūras ir priima sprendimus dėl konkurencijos teisės pažeidimų, nes atsižvelgiant į Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką neginčytina, kad Komisija yra teismas, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį. Iš šios teismo praktikos esą matyti, kad teisė į teisingą bylos nagrinėjimą neleidžia Bendrajam Teismui atleisti Komisijos nuo pareigos motyvuoti sankcijas, taikytinas už sunkiausius konkurencijos teisės pažeidimus.
Ziegler
priduria, kad net jeigu Komisija nebūtų laikoma teismu, kuriam taikytini minėti motyvavimo reikalavimai, Bendrasis Teismas, atleisdamas Komisiją nuo pareigos motyvuoti tuo atveju, kai ji nustato pardavimo vertės dalį, kuri artima skalės, taikomos tokio tipo pažeidimams, apatinei ribai, atsisako pasinaudoti neribota jurisdikcija, todėl pažeidžia apeliantės teisę į teisingą bylos nagrinėjimą. Iš teismų praktikos, ypač iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, matyti, kad paprasčiausias patikrinimas, ar administracinė institucija neperžengė savo diskrecijos ribų, nėra kontrolė pasinaudojant neribota jurisdikcija pagal EŽTK 6 straipsnį. Be to, vien galimybės atlikti kontrolę pasinaudojant neribota jurisdikcija nepakanka teisingam bylos nagrinėjimui užtikrinti – dar reikia, kad konkrečiu atveju ši kontrolė iš tikrųjų būtų atlikta.
Alternatyviai
Ziegler
teigia, kad net jeigu tokia pareigos motyvuoti išimtis iš principo priimtina, mastas, kurį jai suteikia Bendrasis Teismas, ją daro nesuderinamą su minėtomis pagrindinėmis nuostatomis ir bendruoju vienodo požiūrio principu ir yra nepakankamai motyvuotas. Pirma, dėl to, kad, remiantis skundžiamo sprendimo 93 punktu, ši išimtis taikoma tik tada, kai nustatoma už didžiausius konkurencijos apribojimus numatytos skalės žemutinei ribai „labai artima procentinė išraiška“, tačiau ši sąvoka neapibrėžiama, skirtingos situacijos bus vertinamos vienodai, pažeidžiant vienodo požiūrio principą. Antra, nusprendęs, kad suteikta išimtis taip pat taikoma papildomam dydžiui, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, tačiau nepateikęs tolesnių paaiškinimų, Bendrasis Teismas pažeidė savo pareigą motyvuoti. Baudų apskaičiavimo gairių 25 punkte teigiama, jog papildomas dydis taikomas sunkiausiems pažeidimams, o vien pažeidimo pobūdžio negali pakakti, kad būtų nustatyta pardavimo vertės dalis, į kurią turi būti atsižvelgta.
Ziegler
manymu, Komisijos prašymas pakeisti motyvus dėl pareigos motyvuoti, numatytos 2006 m. priimtose Baudų apskaičiavimo gairėse, apimties yra nepriimtinas ir bet kuriuo atveju nepagrįstas. Teismo praktika, suformuota iki šių gairių priėmimo 2006 m., neteko reikšmės. Šiomis gairėmis buvo išplėsta Komisijos pareiga motyvuoti. Be to, pripažinus baudžiamąjį baudų, kurias Komisija skiria konkurencijos srityje, pobūdį ir įsigaliojus Chartijai buvo sugriežtinti Komisijos sprendimų motyvavimui taikomi reikalavimai.
Komisija iš pradžių pažymi, kad motyvuodama 17 % pardavimo vertės dalį
Ziegler
Bendrajame Teisme nepateikė argumentų, susijusių su jos pagrindine teise į teisingą bylos nagrinėjimą. Komisija prašo, kad Teisingumo Teismas pakeistų skundžiamo sprendimo 90–92 punktuose esančius motyvus. Konkrečiai kalbant, to sprendimo 92 punkte esantis teiginys, kad 2006 m. priimtomis Baudų apskaičiavimo gairėmis buvo išplėsta Komisijos pareiga motyvuoti baudas, yra klaidingas. Komisija taip pat pažymi, kad prieštaravimo tarp skundžiamo sprendimo 92 ir 93 punktų, apie kurį kalba
Ziegler
, neliktų, jei būtų patenkintas jos prašymas pakeisti motyvus ir dėl to turėtų būti atmestas antrasis apeliacinio skundo pagrindas.
Anot Komisijos, šis pagrindas bet kuriuo atveju nepagrįstas. Kaip pagrindinį argumentą dėl pareigos motyvuoti ši institucija nurodo tai, jog, pirma, Bendrasis Teismas, atsižvelgęs į ginčijamą sprendimą, padarė teisingą išvadą, kad Komisija šią pareigą įvykdė. Antra, argumentas, kad Komisija yra teismas, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį, kuriam tenka ypatinga pareiga motyvuoti, ir kad dėl nepakankamo skundžiamo sprendimo motyvavimo
Ziegler
neteko teisės ginčyti ginčijamo sprendimo nepriklausomame teisme, kuris atlieka kontrolę naudodamasis neribota jurisdikcija, yra nepriimtinas, nes pirmą kartą pateiktas apeliacinėje instancijoje ir jį buvo įmanoma pateikti Bendrajame Teisme. Bet kuriuo atveju šis argumentas nepagrįstas. Konkrečiai kalbant, Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika negali paneigti dabartinės Europos Sąjungos teismo praktikos, pagal kurią Komisijos negalima laikyti teismu, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį.
Alternatyviai dėl baudos dydžio motyvavimo vertinimo Komisija, kiek tai susiję su pardavimo vertės dalimi, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis, pateikia nuorodą į šiame sprendime išdėstytus jos argumentus dėl ginčijamame sprendime nurodytų motyvų. Dėl pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, Komisija mano, jog neginčytina, kad nagrinėjamu atveju nustatyta 17 % dalis yra apatinėje 15–25 % skalės dalyje ar kad dėl tokių pačių sunkumą lemiančių elementų gali būti du kartus nustatyta tokia pati dalis, jei atlikti du vertinimai dėl pažeidimo sunkumo.
2. Teisingumo Teismo vertinimas
a) Dėl Komisijos prašymo pakeisti motyvus
Reikia pažymėti, jog net jeigu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 90–92 punktuose būtų padaręs klaidingą išvadą, kad vietoje 1998 m. Baudų apskaičiavimo gairių priėmus 2006 m. gaires buvo išplėsta Komisijos pareiga motyvuoti, kuri jai tenka skiriant sankcijas už Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimus, tai neturėtų įtakos nagrinėjant
Ziegler
apeliacinio skundo antrojo pagrindo pagrįstumą. Skundžiamo sprendimo 93–96 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad tokių išplėtotų motyvų jo nagrinėjamoje byloje nereikia. Taigi remdamasis tuo, kas pasakyta skundžiamo sprendimo 90–92 punktuose, Bendrasis Teismas nepadarė jokių faktinių ar teisinių šios bylos išvadų.
Todėl reikia pripažinti, kad Komisijos prašymas pateiktas dėl perteklinių skundžiamo sprendimo motyvų, todėl bet kuriuo atveju turi būti atmestas kaip netinkamas (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 25 d. Nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
,
C-137/95 P, Rink. p. I-1611
, 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Salzgitter prieš Komisiją
,
C-182/99 P, Rink. p. I-10761, 54
ir 55 punktus).
b) Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo pagrįstumo
i) Dėl pagrindinės dalies
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors šioje dalyje
Ziegler
pateikia, be kita ko, kaltinimą, kad buvo pažeistas SESV 296 straipsnis, nagrinėjamu atveju taikytinas EB 253 straipsnis, nes ginčijamas sprendimas buvo priimtas prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai. Vis dėlto tai neturi reikšmės, nes teisiniai reikalavimai, kurie pagal EB 253 straipsnį taikomi šioje byloje nagrinėjamiems Sąjungos aktams motyvuoti, nesiskiria nuo tų, kurie taikomi pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą. Todėl šį kaltinimą reikia suprasti kaip susijusį, be kita ko, su EB 253 straipsnio pažeidimu.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EB 253 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvų pagrįstumo, nuo kurio priklauso ginčijamo teisės akto teisėtumas iš esmės (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Elf Aquitaine prieš Komisiją
,
C-521/09 P, Rink. p. I-8947
, 146 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo požiūriu, pirma, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti atitinkamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę. Kiek tai konkrečiai susiję su individualių sprendimų motyvavimu, be tikslo leisti atlikti teisminę kontrolę, pareiga motyvuoti tokius sprendimus siekiama suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar sprendimas gali turėti trūkumų, dėl kurių jo galiojimą galima ginčyti (minėto Sprendimo
Elf Aquitaine prieš Komisiją
147 ir 148 punktai bei jame nurodyta teismo praktika).
Antra, reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, visų pirma atitinkamo akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį bei akto adresatų ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai su juo susiję, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir kontekstą bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės nuostatas (minėto Sprendimo
Elf Aquitaine prieš Komisiją
150 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Be to, dėl pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis, pasirinkimo Baudų apskaičiavimo gairių 21 punkte numatyta, kad „paprastai, nustatyta pardavimo vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama, sieks daugiausiai 30 %“. Šių gairių 22 punkte taip pat numatyta, kad „siekdama nustatyti, ar pardavimo vertės dalis, į kurią turi būti atsižvelgiama tam tikru atveju, turėtų būti mažesnė ar didesnė, Komisija atsižvelgs į keletą veiksnių, pavyzdžiui, pažeidimo pobūdį, visų susijusių šalių bendrą rinkos dalį, pažeidimo geografinį plotą, pažeidimo įgyvendinimą (arba neįgyvendinimą)“. Minėtų gairių 23 punkte pažymima, kad „pardavimo vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama [horizontalių kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimų, kurie paprastai yra slapti], atveju, paprastai bus viršutinėje skalės dalyje“.
Dėl papildomo dydžio, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, nustatymo Baudų apskaičiavimo gairių 25 punkte nurodyta, kad „<...> nepriklausomai nuo įmonės dalyvavimo pažeidime [darant pažeidimą] trukmės, Komisija prie bazinio baudos dydžio pridės sumą, lygią 15–25 % pardavimo vertės <...> siekdama atgrasyti įmones net nuo horizontalių kainų nustatymo <...> susitarimų. <...> Nustatydama pardavimo vertės dalį, į kurią reikia atsižvelgti konkrečiu atveju, Komisija įvertins keletą veiksnių, ypač tuos, kurie buvo minėti 22 punkte“.
Nagrinėjamu atveju dėl pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis, Bendrasis Teismas iš pradžių skundžiamo sprendimo 89 punkte (kurio
Ziegler
neginčija) nusprendė, kad “Komisija pakankamai motyvavo pažeidimo kvalifikavimą kaip „labai sunkaus“, to sprendimo 87 punkte priminė EB 253 straipsnyje nustatyto reikalavimo motyvuoti turinį, o jo 91 punkte – esminį Baudų apskaičiavimo gairių 19, 21 ir 23 punktų turinį, o tada skundžiamo sprendimo 93 punkte pažymėjo:
„<...> reikia konstatuoti, kad [ginčijamo sprendimo] 543 konstatuojamojoje dalyje Komisija šią procentinę išraišką nustatė truputį didesnę nei šios skalės vidurys, t. y. 17 %, savo pasirinkimą motyvuodama tik tuo, kad pažeidimas „labai sunkus“. Tačiau Komisija išsamiau nepaaiškino, kodėl, kvalifikavusi pažeidimą kaip „labai sunkų“, ji nustatė 17 %, o ne daug aukščiau „skalės viršutinėje dalyje“ esančią procentinę išraišką. Tokio motyvavimo gali pakakti tik tada, kai Komisija taiko už didžiausius apribojimus numatytai žemutinės skalės ribai labai artimą procentinę išraišką, kuri, be to, labai palanki ieškovei. Iš tikrųjų tokiu atveju gairėse nustatytą motyvavimą viršijantis papildomas motyvavimas nereikalingas. Tačiau jei Komisija būtų norėjusi taikyti didesnę procentinę išraišką, ji būtų turėjusi pateikti išsamesnius motyvus.“
Dėl dalies, pagal kurią nustatomas papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, skundžiamo sprendimo 94 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog „kadangi <...> [ginčijamo sprendimo] 556 konstatuojamojoje dalyje pateikiama nuoroda į 542 konstatuojamąją dalį, o žemutinė skalės riba yra tokia pati, tai, kas pasakyta, taikoma ir kaltinimams, susijusiems su šios sumos nustatymo motyvavimu“.
Remiantis tuo darytina išvada, kad, pirma, Bendrasis Teismas pagal šio sprendimo 115 punkte minėtą teismo praktiką konstatavo, jog motyvai, kuriuos ginčijamame sprendime Komisija pateikė dėl pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis, yra aiškūs, vienareikšmiai ir atitinka Baudų apskaičiavimo gairių 21 ir 23 punktuose nustatytą metodą. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad tuose 21 ir 23 punktuose Komisija nurodė, jog paprastai ji nustatys pardavimo vertės dalį, kuri gali siekti daugiausia 30 %, tačiau pažeidimų, kaip antai horizontalių kainų nustatymo ir rinkos padalijimo susitarimų, atveju (ginčijamame sprendime taip buvo kvalifikuotas nagrinėjamas kartelis ir
Ziegler
to neginčijo) pardavimo vertės dalis paprastai bus „viršutinėje skalės dalyje“.
Antra, kadangi 17 % norma yra daug mažesnė už viršutinę skalės ribą, Komisijos nurodytą minėtose gairėse didžiausių konkurencijos apribojimų atveju, Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, kad ši norma buvo labai palanki
Ziegler
. Todėl, remiantis šio sprendimo 116 punkte minėta teismo praktika, Bendrasis Teismas pagrįstai manė, kad
Ziegler
nebuvo suinteresuota gauti specialių paaiškinimų dėl šios dalies pasirinkimo ir kad dėl to Komisija ginčijamame sprendime neturėjo pateikti konkrečių motyvų šiuo klausimu.
Trečia, iš skundžiamo sprendimo nematyti ir
Ziegler
, beje, neteigia, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas esant ypatingoms aplinkybėms ar buvo susijęs su karteliu, pasižyminčiu specifiniais požymiais, dėl kurių Komisija, be nurodyto motyvavimo, būtų turėjusi pateikti konkrečių motyvų dėl pasirinktos pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis; jų nepateikus Bendrasis Teismas būtų turėjęs taikyti sankcijas.
Ketvirta, konkrečiai kalbant apie pardavimo vertės dalį, pagal kurią nustatomas papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, konstatuotina, kad, pirma, nagrinėjamas kartelis priklauso Baudų apskaičiavimo gairių 25 punkte nurodytų pažeidimų, apie kuriuos taip pat kalbama šių gairių 23 punkte, kategorijai ir, antra, 17 % norma taip pat yra 15–25 % skalės, paminėtos tame 25 punkte, apatinėje dalyje. Taigi skundžiamo sprendimo 94 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai pateikė nuorodą į savo analizę, susijusią su pardavimo vertės dalies, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis, motyvavimu. Todėl tai, kas išdėstyta šio sprendimo 121–123 punktuose, taip pat taikoma Bendrojo Teismo atliktai analizei, susijusiai su motyvais, kuriuos Komisija ginčijamame sprendime pateikė dėl minėtos dalies.
Tokiomis aplinkybėmis
Ziegler
kaltinimas, kad Bendrasis Teismas pažeidė EB 253 straipsnį, nes netaikė sankcijų už tai, kad ginčijamame sprendime nebuvo motyvuota pasirinkta pardavimo vertės dalis, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis ir papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, ar net visiškai atleido Komisiją nuo pareigos pateikti dėl to motyvus, turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Antra, dėl tariamo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, įtvirtintos Chartijos 47 straipsnyje ir EŽTK 6 straipsnyje, pažeidimo iš pradžių reikia pažymėti, kad Sąjungos teisėje Chartijos 47 straipsniu suteikiama apsauga prilygsta apsaugai, kuri suteikiama EŽTK 6 straipsnio 1 dalimi. Todėl reikia remtis tik Chartijos 47 straipsniu (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo
Chalkor prieš Komisiją
,
C-386/10 P, Rink. p. I-13085
, 51 punktą).
Kadangi
Ziegler
tvirtina, kad nagrinėjamu atveju šią Chartijos nuostatą pažeidė ir Komisija, ir Bendrasis Teismas, svarbu priminti, jog, pirma, pagal nusistovėjusią teismo praktiką leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, leistų jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnį ginčą, nei buvo nagrinėjęs Bendrasis Teismas. Todėl apeliaciniame procese Teisingumo Teismo kompetencija apribojama teisinių išvadų, kurios buvo pateiktos dėl pirmojoje instancijoje išnagrinėtų ieškinio pagrindų, vertinimu (2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
,
C-202/07 P, Rink. p. I-2369
, 60 punktas ir jame nurodyta teismo praktika bei 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo
Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco prieš Komisiją ir Komisija prieš Alliance One International ir kt
., C-628/10 P ir C-14/11 P, 111 punktas).
Pirmojoje instancijoje
Ziegler
nepateikė jokio argumento, kuriuo būtų siekiama įrodyti, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija pažeidė pagrindinę jos teisę į teisingą bylos nagrinėjimą. Todėl šis kaltinimas nepriimtinas.
Antra, kiek šiuo kaltinimu
Ziegler
teigia, kad pats Bendrasis Teismas pažeidė šią pagrindinę teisę, reikia pažymėti, jog
Ziegler
tvirtina, kad šį pažeidimą lemia tai, jog Bendrasis Teismas, pažeisdamas Sąjungos teisę, atleido Komisiją nuo pareigos motyvuoti, kurią ji turi rinkdamasi pardavimo vertės dalį, pagal kurią nustatomas bazinis baudos dydis ir papildomas dydis, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio.
Vis dėlto konstatuotina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 125 punkto, šis kaltinimas grindžiamas klaidinga prielaida, nes Bendrasis Teismas neatleido Komisijos nuo jai tenkančios pareigos motyvuoti. Taigi minėtas kaltinimas turi būti atmestas kaip šiuo atžvilgiu nepagrįstas.
Todėl turi būti atmesta visa pagrindinė šio apeliacinio skundo pagrindo dalis.
ii) Dėl alternatyvios dalies
Pirma, reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Chartijos 20 ir 21 straipsniuose. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pagal minėtą principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas (2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją
,
C-550/07 P, Rink. p. I-8301, 54
ir 55 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
Iš nustovėjusios Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad, kalbant apie baudos dydžio nustatymą, įmonės, kurios buvo sudariusios susitarimą ar derino veiksmus ir taip pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, negali būti diskriminuojamos taikant skirtingus skaičiavimo metodus (minėto Sprendimo
Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco prieš Komisiją ir Komisija prieš Alliance One International ir kt
. 58 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad ankstesnė Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje ir kad jos sprendimai kitose bylose turi tik orientacinę reikšmę vertinant, ar buvo diskriminuojama (2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
,
C-167/04 P, Rink. p. I-8935
, 205 punktas ir minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
233 punktas).
Tačiau nagrinėjamu atveju
Ziegler
nekaltina Bendrojo Teismo tuo, kad šis netaikė sankcijų už vienodo požiūrio principo pažeidimą dėl to, kad Komisija, siekdama jos atžvilgiu nustatyti bazinį baudos dydį ir papildomą dydį, kuriuo siekiama atgrasomojo poveikio, pasirinko 17 % pardavimo vertės dalį, nors kitos įmonės, kuri dalyvavo tame pačiame kartelyje ir kurios veiksmai buvo panašūs į
Ziegler
veiksmus, atžvilgiu ji pasirinko 15 % dalį. Atvirkščiai,
Ziegler
teigia, kad Bendrasis Teismas padarė tokį pažeidimą, kai skundžiamo sprendimo 93 punkte netiesiogiai pripažino, kad atvejai, kuriais bauda apskaičiuojama remiantis 17 % pardavimo vertės dalimi, ir atvejai, kuriais šis apskaičiavimas atliekamas remiantis 15 % šios vertės dalimi, gali būti laikomi panašiais.
Konstatuotina, kad, pirma, tokios išvados negalima padaryti remiantis minėtu 93 punktu. Antra, bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į šio sprendimo 134 punkte minėtą teismo praktiką, teorinis palyginimas su ateityje galima Komisijos praktika negali turėti jokios reikšmės vertinant, ar buvo diskriminuojama.
Tai reiškia, kad su vienodo požiūrio principo pažeidimu susijusį kaltinimą reikia atmesti.
Antra, dėl Bendrojo Teismo tariamai neįvykdytos pareigos motyvuoti, jam tenkančios skundžiamo sprendimo 94 punkte leidus Komisijai nustatyti 17 % pardavimo vertės dalį, į kurią turi būti atsižvelgta nustatant papildomą dydį, kuriuo siekiama atgrasomojo tikslo, vien dėl labai sunkaus pažeidimo pobūdžio, nors pagal Baudų apskaičiavimo gairių 25 punktą vien pažeidimo pobūdžio negali pakakti procentinei daliai nustatyti, reikia priminti, jog, pirma, šio sprendimo 124 ir 125 punktuose jau konstatuota, kad skundžiamo sprendimo 94 punkte nėra EB 253 straipsnio pažeidimo,
Ziegler
nurodyto šio apeliacinio skundo pagrindo pagrindinėje dalyje.
Antra, priešingai, nei teigia
Ziegler
, Bendrasis Teismas neturėjo pateikti papildomų savo sprendimo motyvų atsižvelgdamas į Baudų apskaičiavimo gairių 25 punktą. Kalbant apie procentinę dalį, kuri turi būti pasirinkta neperžengiant 25 punkte nurodytų ribų, tiesa, kad šiame punkte nurodyta, jog „nustatydama pardavimo vertės dalį, į kurią reikia atsižvelgti konkrečiu atveju, Komisija įvertins keletą veiksnių, ypač tuos, kurie buvo minėti [tų pačių gairių] 22 punkte“. Vis dėlto nagrinėjamo pažeidimo pobūdis nurodytas būtent kaip vienas iš tokių veiksnių.
Be to, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 129 punkte, iš minėto 22 punkto, aiškinamo kartu su minėtu 25 punktu, formuluotės matyti, jog tai yra paprasčiausias bendro pobūdžio pareiškimas, iš kurio negalima daryti išvados, kad, viena vertus, kiekvienu konkrečiu atveju Komisija privalo remtis visais šiais veiksniais ir išsamiai motyvuoti pasirinktą dalį kiekvieno jų atžvilgiu ir, kita vertus, Bendrasis Teismas būtinai privalo konstatuoti, kad Komisijos pateikti motyvai nepakankami, jeigu ji nepateikė savo sprendimo motyvų dėl visų tame 22 punkte paminėtų veiksnių.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į šio sprendimo 81 ir 82 punktuose minėtą teismo praktiką, Bendrasis Teismas teisiniu požiūriu pakankamai motyvavo išvadą, kurią padarė skundžiamo sprendimo 94 punkte.
Be to, dėl to, kad
Ziegler
mano, jog Bendrojo Teismo pozicija dėl esmės yra klaidinga, skundžiamas sprendimas negali būti laikomas nepakankamai motyvuotu. Remiantis šio sprendimo 114 punkte paminėta teismo praktika, pareigą motyvuoti reikia skirti nuo motyvų pagrįstumo.
Todėl kaltinimas, susijęs su skundžiamo sprendimo motyvų nepakankamumu, turi būti atmestas kaip nepagrįstas ir dėl to reikia atmesti visą šią alternatyvią apeliacinio skundo pagrindo dalį.
Kadangi negalima sutikti nė su vienu
Ziegler
šiam pagrindui pagrįsti pateiktu kaltinimu, reikia atmesti visą antrąjį apeliacinio skundo pagrindą.
C –
Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti neįvykdymu ir pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą bei gero administravimo principo pažeidimu, tariamai padarytu atmetus kaltinimą, kad Komisija nebuvo objektyviai nešališka
1. Šalių argumentai
Ziegler
teigia, kad, pirma, skundžiamo sprendimo 103–107 punktai yra nepakankamai motyvuoti, nes Bendrasis Teismas nepagrindžia, kodėl atmetė kaltinimą, kad Komisija nebuvo objektyviai nešališka. Skundžiamo sprendimo 104–106 punktuose Bendrojo Teismo pateikti motyvai susiję su subjektyviu nešališkumu, todėl šios dvi sąvokos painiojamos. Objektyvus nešališkumas egzistavo iki ginčijamo sprendimo ir yra grindžiamas veiksniais, kurie nesusiję su tuo sprendimu ir neturi jame atsispindėti. Norint išsiaiškinti, ar yra objektyvus nešališkumas, reikia klausti, ar, neatsižvelgiant į Komisijos veiksmus, tam tikros aplinkybės, kurias galima patikrinti, kelia abejonių dėl šios institucijos nešališkumo.
Antra,
Ziegler
teigia, kad ginčijamame sprendime trūksta objektyvaus nešališkumo, todėl atmesdamas šį pagrindą Bendrasis Teismas pažeidė jos teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, įtvirtintą Chartijos 47 straipsnyje ir EŽTK 6 straipsnyje, ir jos teisę į gerą administravimą, įtvirtintą Chartijos 41 straipsnyje. Viena vertus, šiomis nuostatomis Komisijai nustatyta objektyvaus nešališkumo pareiga, net jeigu ši institucija nebūtų laikoma teismu, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 47 straipsnį ir EŽTK 6 straipsnį. Mažų mažiausia Komisija šią pareigą turi dėl Chartijos 41 straipsnyje įtvirtintos teisės į gerą administravimą. Kita vertus,
Ziegler
manymu, šis objektyvaus nešališkumo reikalavimas nagrinėjamu atveju neįvykdytas. Komisija su pažeidimu, kuriuo kaltinama
Ziegler
, susijusi tiek dėl to, kad ji yra viena iš šio pažeidimo aukų, tiek dėl to, kad Komisijos pareigūnai dalyvavo darant pažeidimą kaip tariamų sąmatų prašytojai. Anot Europos Žmogaus Teisių Teismo, pažeidimo aukos sprendimo dėl jo priimti negali.
Komisija mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas. Dėl skundžiamo sprendimo motyvavimo ji laikosi nuomonės, kad Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, susijusi su subjektyviu nešališkumu, neturi reikšmės, nes Komisijos negalima prilyginti teismui. Be to, aplinkybė, kad Komisija ar kita Sąjungos institucija yra viena iš kartelio aukų, savaime negali paneigti to, kad tyrimą ji vykdė visiškai nešališkai. Šioje byloje nebuvo pažeista jokia
Ziegler
teisė į gynybą. Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas pagrįstai atsižvelgė į tai, kad
Ziegler
negalėjo pateikti jokių konkrečių įrodymų savo teiginiui pagrįsti. Todėl Bendrasis Teismas esą tinkamai motyvavo šio argumento atmetimą.
Dėl pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir gero administravimo principo Komisija primena, kad jos negalima laikyti teismu, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 47 straipsnį ir EŽTK 6 straipsnį. Be to, Komisija pripažįsta, kad pagal gero administravimo principą ji neabejotinai turi nešališkumo pareigą, visų pirma kai vykdo administracinį tyrimą, tačiau mano, kad šią pareigą nagrinėjamu atveju ji įvykdė.
2. Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, dėl tariamai nepakankamo skundžiamo sprendimo motyvavimo reikia pabrėžti, kad, viena vertus, remiantis šio sprendimo 81 ir 82 punktuose minėta nusistovėjusia teismo praktika, Bendrajam Teismui tenkančia pareiga motyvuoti nereikalaujama, kad šis teismas išsamiai ir vieną po kito išnagrinėtų visus ginčo šalių argumentus. Todėl Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi su sąlyga, kad jie leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti, dėl kokių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę. Kita vertus, remiantis šio sprendimo 114 punkte minėta taip pat nusistovėjusia teismo praktika, pareigą motyvuoti reikia skirti nuo motyvų pagrįstumo.
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 104 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad „tariama Komisijos objektyvumo stoka nėra teisės į gynybą pažeidimas, galintis lemti ginčijamo sprendimo panaikinimą, bet ją reikia išnagrinėti atliekant įrodymų ar sprendimo motyvų vertinimo kontrolę“. Tuo remdamasis minėto sprendimo 105 punkte jis padarė išvadą, kad minėtas pagrindas, kaip panaikinimo pagrindas, yra netinkamas.
Tačiau skundžiamo sprendimo 106 punkte, siekdamas išsamumo, jis nusprendė, kad šis pagrindas „dar ir nepagrįstas“, motyvuodamas tuo, jog, pirma, „[
Ziegler
] pateikti įrodymai negali patvirtinti to, kad tariamas Komisijos ar kurio nors jos pareigūno šališkumas atsispindėjo [ginčijamame sprendime]“ (toliau Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar šie įrodymai neturi lemiamos reikšmės), ir, antra, argumentai, kuriuos
Ziegler
pateikė, be kita ko, per teismo posėdį, „taip pat negali pagrįsti jos teiginio, jog nagrinėdama bylą Komisija buvo šališka“. Šiuo atžvilgiu jis visų pirma konstatavo, kad „[
Ziegler
] nepaaiškina, kaip elgesys, kuriuo kaltinami tam tikri pareigūnai, darant prielaidą, kad jis įrodytas, galėjo pažeisti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą“.
Taigi, nors Bendrasis Teismas minėtuose punktuose aiškiai neatskyrė objektyvaus nešališkumo ir subjektyvaus nešališkumo sąvokų, vis dėlto jis aiškiai nurodė priežastį, kodėl mano, kad
Ziegler
pateiktas pagrindas netinkamas, ir taip teisiniu požiūriu pakankamai atsakė į šios bendrovės argumentus, o Teisingumo Teismui sudarė galimybę vykdyti kontrolę, kaip nurodyta šio sprendimo 149 punkte minėtoje teismo praktikoje. Remiantis šio sprendimo 114 punkte minėta teismo praktika, tai, ar Bendrojo Teismo motyvai yra teisingi, kiek jis objektyviam nešališkumui taiko tokius pačius reikalavimus kaip ir subjektyviam nešališkumui, yra esmės klausimas, dėl kurio, neatsižvelgiant į tai, ar jis pagrįstas, skundžiamas sprendimas negali būti laikomas nepakankamai motyvuotu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šio apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antra, dėl tariamo pagrindinės teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir gero administravimo principo pažeidimo reikia priminti, kad nors Komisijos negalima laikyti „teismu“, kaip jis suprantamas pagal EŽTK 6 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo
van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
,
209/78-215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125
, 81 punktą ir minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
7 punktą), vis dėlto per administracinę procedūrą ji turi užtikrinti pagrindines Sąjungos teises, įskaitant teisę į gerą administravimą, įtvirtintą Chartijos 41 straipsnyje. Būtent šiame straipsnyje, o ne Chartijos 47 straipsnyje reglamentuojama Komisijos vykdoma administracinė procedūra dėl kartelių (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo
Solvay prieš Komisiją
,
C-109/10 P, Rink. p. I-10329
, 53 punktą ir 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo
Solvay prieš Komisiją
,
C-110/10 P, Rink. p. I-10439
, 48 punktą).
Remiantis Chartijos 41 straipsniu, kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjungos institucijos jo reikalus tvarkytų nešališkai. Šis nešališkumo reikalavimas apima, pirma, subjektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad nė vienas bylą nagrinėjantis atitinkamos institucijos pareigūnas neturi reikšti šališkumo ar asmeninio palankumo, ir, antra, objektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad institucija turi suteikti pakankamas garantijas, kad neliktų jokių teisėtų abejonių dėl šališkumo (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt
.,
C-341/06 P ir C-342/06 P, Rink. p. I-4777
, 54 punktą ir 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo
Gorostiaga Atxalandabaso prieš Parlamentą
,
C-308/07 P, Rink. p. I-1059
, 46 punktą).
Ši apeliacinio skundo pagrindo dalis susijusi tik su objektyvaus nešališkumo sąvoka.
Ziegler
iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas negalėjo nepadaręs teisės klaidos nuspręsti, kad nagrinėjamu atveju Komisija buvo objektyviai nešališka, nes pati Komisija save laikė nagrinėjamo kartelio auka, o Komisijos pareigūnai prašė tariamų sąmatų.
Reikia pažymėti, kad, pirma, vien tai, kad Komisija tiria kartelį, kuriuo buvo padaryta žala Sąjungos finansiniams interesams, ir skiria už jį sankcijas, negali lemti šios institucijos objektyvaus nešališkumo stokos. Priešingu atveju, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 149 punkte, vien dėl to, kad Komisija ar net kita Sąjungos institucija gali būti antikonkurencinių veiksmų, apie kuriuos kalbama EB 81 straipsnyje, auka, ji netektų kompetencijos tirti tokių veiksmų, o su tuo sutikti negalima. Šiuo klausimu ypač svarbu pabrėžti, kad pagal EB 85 straipsnį (dabar – SESV 105 straipsnis) tarp Komisijai Sutartimis suteiktų funkcijų yra būtent siekimas užtikrinti EB 81 ir 82 straipsniuose numatytų principų taikymą.
Antra, tai, kad Komisijos tarnybos, atsakingos už Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų tyrimą, ir jos tarnybos, atsakingos už šios institucijos pareigūnų ir tarnautojų persikraustymo administravimą, priklauso tai pačiai organizacinei struktūrai, savaime negali paneigti objektyvaus šios institucijos nešališkumo, nes minėtos tarnybos neabejotinai yra dalis struktūros, kuriai jos priklauso (pagal analogiją žr. 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Otis ir kt
. C-199/11, 64 punktą).
Trečia, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Komisijos sprendimams gali būti taikoma Sąjungos teismo kontrolė ir kad Sąjungos teisėje numatyta Komisijos sprendimų, susijusių, be kita ko, su EB 81 straipsnio taikymo procedūromis, teisminės kontrolės sistema, pagal kurią suteikiamos visos garantijos, kurių reikalaujama pagal Chartijos 47 straipsnį (minėto Sprendimo
Otis ir kt
. 56 punktas). Todėl bet kuriuo atveju Komisijos negalima laikyti kartu pažeidimo auka ir sankcijas už šį pažeidimą skiriančia institucija.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas pagrįstai konstatavo, kad Komisija įvykdė jai tenkančią nešališkumo pareigą. Todėl jis nepadarė teisės klaidos, kai atmetė
Ziegler
nurodytą ieškinio pagrindą, susijusį su teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir bendrojo gero administravimo principo pažeidimu.
Be to, remiantis šio sprendimo 75 punkte paminėta teismo praktika, tik Bendrasis Teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų galios, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejus. Taigi, kadangi šia apeliacinio skundo pagrindo dalimi
Ziegler
siekia užginčyti tai, kaip Bendrasis Teismas vertino įrodymus, kuriuos ji pateikė tame teisme nurodytam ieškinio pagrindui pagrįsti, ir neteigia, kad šie įrodymai buvo iškraipyti, šiuos argumentus reikia atmesti kaip nepriimtinus.
Darytina išvada, kad
Ziegler
apeliacinio skundo trečiojo pagrindo antra dalis yra iš dalies nepagrįsta ir iš dalies nepriimtina, todėl turi būti atmesta; dėl to reikia atmesti visą trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą.
D –
Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu vertinant baudų sumažinimą
1. Šalių argumentai
Ziegler
teigia, jog skundžiamo sprendimo 167 punkte konstatavęs, kad Komisija padarė klaidą dėl jos nepajėgumo mokėti baudą, Bendrasis Teismas, nepažeidęs vienodo požiūrio principo, negalėjo padaryti išvados, kad Komisija turėjo teisę kitos kartelyje dalyvavusios įmonės pradinę baudą sumažinti 70 % pagal Baudų apskaičiavimo gairių 37 punktą, tačiau
Ziegler
skirtos baudos remdamasi tuo pačiu pagrindu ji nesumažino. Manydama, kad ji, kaip ir ta kita įmonė, buvo nepajėgi sumokėti baudos (tokią situaciją konstatavo Bendrasis Teismas),
Ziegler
teigia turėjusi teisę, kad konkreti jos situacija būtų nagrinėjama atsižvelgiant į minėtą 37 punktą.
Anot
Ziegler
, šiam skirtingam požiūriui pagrįsti Komisija nesirėmė skundžiamo sprendimo 171 punkte Bendrojo Teismo nurodytais motyvais, susijusiais su 10 % bendros apyvartos viršutine riba. Be to, toks pagrindimas esą prieštarauja Bendrojo Teismo argumentui, kad atliekant vien apyvarta grįstą vertinimą neatsižvelgiama į konkrečią įmonės situaciją, todėl pats toks vertinimas nėra reikšmingas sprendžiant, ar sumažinti baudą. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, skundžiamas sprendimas, kaip ir ginčijamo sprendimo 2 straipsnis, turi būti panaikinti. Bent jau turi būti gerokai sumažinta
Ziegler
skirta bauda.
Komisija atsako, kad šį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti. Pirma, taikant Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą buvo laikytasi vienodo požiūrio principo. Šiuo atžvilgiu ji, be kita ko, pabrėžia, kad visi prašymai taikyti šį 35 punktą buvo atmesti, nesant ypatingų socialinių ir ekonominių aplinkybių. Antra, minėtų gairių 37 punktas taikomas esant visiškai išimtinei situacijai. Kitos nagrinėjamos įmonės situacija buvo ypatinga dėl priežasčių, kurios negali būti atskleistos
Ziegler
ir apie kurias Bendrasis Teismas žinojo. Tai, kad Bendrasis Teismas aiškiai nurodo tik baudos procentinės dalies skirtumą, palyginti su bendra apyvarta, galima paaiškinti tuo, jog nagrinėjama informacija yra labai konfidenciali ir negali būti atskleista
Ziegler
. Ši dalis taip pat svarbi vertinant, ar bauda kelia grėsmę įmonės išlikimui, ir bet kuriuo atveju šis procentinės dalies skirtumas yra svarbus darant išvadą, kad šios kitos įmonės ir
Ziegler
situacijos nėra panašios, juo labiau kad
Ziegler
nesiekė pasinaudoti minėto 37 punkto nuostatomis.
2. Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis šio sprendimo 132 punkte minėta teismo praktika, pagal vienodo požiūrio principą, be kita ko, reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas.
Taigi vienodo požiūrio principo pažeidimas dėl skirtingo vertinimo suponuoja, kad atitinkamos situacijos yra panašios, atsižvelgiant į visus joms būdingus elementus. Skirtingoms situacijoms būdingus elementus ir jų panašumą reikia, be kita ko, apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į Sąjungos teisės akto, kuriuo nagrinėjamas skirtumas nustatytas, dalyką ir tikslą. Be to, reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjamas aktas priklauso, principus ir tikslus (2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Arcelor Atlantique ir Lorraine ir kt
.,
C-127/07, Rink. p. I-9895, 25
ir 26 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 165 punkte priminęs, kad Baudų apskaičiavimo gairių 35 punkte numatytas sumažinimas suteikiamas, kai pateikiamas toks prašymas ir įvykdomos dvi kumuliacinės sąlygos, t. y. turi būti neįveikiama kliūtis sumokėti baudą ir ypatingos socialinės ir ekonominės aplinkybės, skundžiamo sprendimo 167 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog „paprasčiausio procentinės dalies, kurią sudaro bauda, palyginti su įmonės pasauline apyvarta, apskaičiavimo savaime nepakanka išvadai, kad ši bauda negali negrįžtamai pakenkti jos ekonominiam gyvybingumui, pagrįsti. Jei to pakaktų, būtų galima nurodyti konkrečias [Baudų apskaičiavimo] gairių 35 punkto taikymo ribas“.
Tuo remdamasis jis tame pačiame punkte padarė išvadą, kad Komisija ginčijamame sprendime nepagrįstai nusprendė, jog nebuvo įvykdyta pirmoji minėto 35 punkto taikymo sąlyga, t. y. nebuvo neįveikiamos kliūties sumokėti baudą.
Tačiau, pirma, nors Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija pakankamai nemotyvavo, kodėl manė, jog bauda, kurią ketino skirti
Ziegler
, nebūtų keliamas nepataisomas pavojus jos ekonominiam gyvybingumui, vis dėlto jis nenusprendė, kad
Ziegler
iš tiesų nepajėgi sumokėti baudos. Bendrasis Teismas tik pažymėjo, kad Komisija neįrodė, jog taip nėra. Taigi reikia konstatuoti, kad
Ziegler
argumentas bent jau iš dalies yra grindžiamas klaidinga prielaida, todėl tariamas motyvų prieštaravimas neįrodytas.
Antra, tiesa, kad pagal Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą „išskirtinėmis aplinkybėmis Komisija gali, jeigu yra to prašoma, atsižvelgti į ypatingoje finansinėje ir socialinėje padėtyje atsidūrusios įmonės nepajėgumą mokėti baudą“. Tačiau šių gairių 37 punkte numatyta, kad „nors šiose gairėse nurodomas bendras baudų apskaičiavimo metodas, tam tikros bylos ypatumai ar būtinybė siekti atgrasomojo poveikio konkrečioje byloje gali pateisinti Komisijos nukrypimą nuo šių metodų ar nuo 21 punkte nustatytų apribojimų“. Tai reiškia, kad, priešingai nei minėtų gairių 35 punkto atveju, šis 37 punktas taikomas neatsižvelgiant į tai, ar atitinkama įmonė pajėgi sumokėti baudą.
Todėl net jeigu būtų daroma prielaida, kad Bendrasis Teismas pripažino, jog
Ziegler
pajėgumas sumokėti baudą pagal minėtą 35 punktą yra ribotas, vien dėl šios aplinkybės, kiek tai susiję su minėtu 37 punktu, jos situacija netaptų panaši į kitos nagrinėjamos įmonės situaciją.
Vis dėlto reikia pažymėti, jog atsižvelgiant į minėto 37 punkto formuluotę negalima atmesti to, kad įmonės nepajėgumas sumokėti baudą gali būti svarbus sprendžiant, ar šis punktas taikomas. Tačiau, pirma, tam, kad Baudų apskaičiavimo gairių 35 ir 37 punktai būtų veiksmingi, jų atitinkamo taikymo sąlygos turi būti skirtingos. Todėl bet kuriuo atveju vien nepajėgumo ar riboto pajėgumo sumokėti baudą, kaip tai suprantama pagal minėtą 35 punktą, nepakanka, kad būtų galima taikyti šių gairių 37 punktą.
Antra, kadangi nepajėgumas ar ribotas pajėgumas sumokėti baudą gali būti svarbus taikant minėtą 37 punktą, vertindamas, ar Komisija laikėsi vienodo požiūrio į
Ziegler
ir kitą nagrinėjamą įmonę, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 171 punkte teisėtai palygino jų situacijas atsižvelgdamas į numatomos skirti baudos santykinę reikšmę kiekvienai iš jų, palyginti su atitinkama jų apyvarta, ir, turėdamas omenyje didelį skirtumą, kurį konstatavo tarp šių santykinių reikšmių, padarė išvadą, kad vienodo požiūrio principas nepažeistas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti visą ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą, įskaitant jo dalį, kuria siekiama sumažinti baudą.
Kadangi nė vienas apeliacinio skundo pagrindas negali būti pripažintas pagrįstu, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
VI –

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, kuri taikoma apeliaciniam procesui pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi
Ziegler
bylą pralaimėjo, o Komisija prašė priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas, ši bendrovė turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš
Ziegler SA
bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: prancūzų.