CELEX: 62009CJ0462
Tilnærmelse af lovgivningerne
ophavsret og beslægtede rettigheder
direktiv 2001/29/EF
retten til reproduktion
undtagelser og indskrænkninger
undtagelsen for så vidt angår kopiering til privat brug
artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5
rimelig kompensation
skyldner for afgiften til finansiering af den rimelige kompensation
distancekøb mellem to personer, der er hjemmehørende i forskellige medlemsstater

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, i Europa-Parlamentets
og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i
informationssamfundet (EFT L 167, s. 10).
Anmodningen er blevet indgivet inden for rammerne af en sag mellem på den ene side Stichting de Thuiskopie (herefter »Stichting«)
og på den anden side Opus Supplies Deutschland GmbH (herefter »Opus«) og Mijndert van der Lee og Hananja van der Lee, som
er direktører for dette selskab, vedrørende selskabets betaling af den afgift, der har til formål at finansiere den rimelige
kompensation, som udbetales til indehaverne af ophavsretten i medfør af undtagelsen for så vidt angår kopiering til privat
brug (herefter »afgiften for privatkopiering«).

Retsforskrifter

Direktiv 2001/29
9., 10., 31., 32., 35. og 38. betragtning til direktiv 2001/29 har følgende ordlyd:
»(9)      Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne
rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare
og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt.
Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten.
(10)      Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager
et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde.
[…]
[…]
(31)      Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af
rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. […]
(32)      Direktivet indeholder en udtømmende opregning af undtagelser og indskrænkninger til reproduktionsretten og retten til overføring
til almenheden. Nogle undtagelser og indskrænkninger finder i givet fald kun anvendelse på retten til reproduktion. Listen
tager behørigt hensyn til medlemsstaternes forskellige retlige traditioner, samtidig med at den tilsigter at sikre det indre
markeds funktion. Det er ønskeligt, at medlemsstaterne anvender disse undtagelser og indskrænkninger på ensartet vis, hvilket
vil blive vurderet i forbindelse med den fremtidige gennemgang af gennemførelseslovgivningen.
[…]
(35)      I visse undtagelsestilfælde bør rettighedshavere have en rimelig kompensation for anvendelsen af deres beskyttede værker eller
andre beskyttede frembringelser. Når det fastsættes, hvilken form en sådan rimelig kompensation skal have, hvilke nærmere
bestemmelser der skal gælde for den, og hvilket omfang den eventuelt skal have, bør der tages hensyn til de særlige omstændigheder
i hvert enkelt tilfælde. I forbindelse med vurderingen af disse omstændigheder kan det være relevant som kriterium at lægge
til grund, om rettighedshaverne eventuelt har lidt skade som følge af den pågældende handling. I visse sager, hvor rettighedshaverne
allerede har modtaget en anden form for betaling, f.eks. som del af en licensafgift, bør der ikke forfalde specifik eller
særskilt betaling. Ved fastsættelsen af størrelsen af den rimelige kompensation bør der tages hensyn til, i hvor stor udstrækning
der anvendes tekniske beskyttelsesforanstaltninger som nævnt i dette direktiv. I visse situationer, hvor skaden for rettighedshaveren
er minimal, bør der ikke være betalingspligt.
[…]
(38)      Medlemsstaterne bør have mulighed for at indføre en undtagelse eller indskrænkning med hensyn til retten til reproduktion
mod en rimelig kompensation for visse former for reproduktion af lyd-, video- og audiovisuelt materiale til privat brug. Dette
kan indebære indførelse af eller fortsat anvendelse af vederlagsordninger som kompensation for rettighedshavernes tab. […]«
Artikel 2 i direktiv 2001/29 med overskriften »Retten til reproduktion« bestemmer:
»Medlemsstaterne indfører en eneret til at tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion
på en hvilken som helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis:
a)      for ophavsmænd for så vidt angår deres værker
b)      for udøvende kunstnere for så vidt angår optagelser af deres fremførelser
c)      for fremstillere af fonogrammer for så vidt angår deres fonogrammer
d)      for producenter af den første filmoptagelse for så vidt angår den originale film eller eksemplarer heraf, og
e)      for radio- og fjernsynsforetagender for så vidt angår optagelser af deres udsendelser, hvad enten der er tale om trådbunden
eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit.«
Direktivets artikel 5 med overskriften »Undtagelser og indskrænkninger«, bestemmer i stk. 2, litra b):
»Medlemsstaterne kan indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den i artikel 2 nævnte ret til reproduktion med hensyn
til:
[…]
b)      reproduktioner på ethvert medium foretaget af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte
er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation, i forbindelse med hvilken der tages hensyn
til anvendelse eller ikke-anvendelse af de i artikel 6 nævnte tekniske foranstaltninger på det pågældende værk eller den pågældende
frembringelse.«
Nævnte direktivs artikel 5, stk. 5, fastsætter:
»Undtagelser og indskrænkninger efter stk. 1, 2, 3 og 4 må kun anvendes i visse specielle tilfælde, der ikke strider mod den
normale udnyttelse af værket eller andre frembringelser og ikke indebærer urimelig skade for rettighedshaverens legitime interesser.«

Nationale bestemmelser
Artikel 16c, stk. 1-3, i lov om ophavsret (Auteurswet,
Staatsblad
2008, nr. 538) bestemmer:
»1.      Fuldstændig eller delvis reproduktion af et litterært, videnskabeligt eller kunstnerisk værk betragtes ikke som en krænkelse
af ophavsretten til værket, når værket reproduceres på et medium, der er bestemt til at gengive et værk, og når reproduktionen
sker uden direkte eller indirekte kommercielle formål, men udelukkende til øvelses- studie- eller anden brug for den fysiske
person, der har foretaget reproduktionen.
2.      For den i stykke 1 omhandlede reproduktion skal der til ophavsmanden eller dennes retlige efterfølger erlægges en rimelig
kompensation. Kompensationens betaling påhviler fabrikanten eller importøren af de i stk. 1 omhandlede medier.
3.      Fabrikantens betalingsforpligtelse opstår på det tidspunkt, hvor de af ham fremstillede medier kan bringes i handelen. For
importøren opstår forpligtelsen på indførselstidspunktet.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Kongeriget Nederlandene har, som det fremgår af artikel 16c, stk. 1, i lov om ophavsret, indført undtagelsen for så vidt angår
kopiering til privat brug i dets nationale lovgivning. Ifølge den nævnte artikels stk. 2 påhviler det fabrikanten eller importøren
af reproduktionsmedierne at betale afgiften for privatkopiering.
Stichting er det organ i Nederlandene, som har til opgave at opkræve afgiften for privatkopiering.
Opus er et selskab, der har hjemsted i Tyskland, og som på internettet markedsfører tomme, dvs. ikke indspillede, medier til
reproduktion. Dets virksomhed er bl.a. rettet mod Nederlandene via websteder på nederlandsk, der henvender sig til de nederlandske
forbrugere.
Det fremgår af Opus’ handelsbetingelser, at når en nederlandsk forbruger afgiver en bestilling over nettet, behandles bestillingen
i Tyskland, hvorefter varerne som postforsendelse sendes fra Tyskland til Nederlandene for kundens regning og i dennes navn
af en transportør, der har fået overdraget opgaven af Opus.
Opus betaler hverken i Nederlandene eller i Tyskland afgift for privatkopiering for de databærende medier, som leveres til
selskabets kunder i Nederlandene. Den forelæggende ret har desuden anført, at afgiften for privatkopiering ikke er inkluderet
i prisen for de af Opus markedsførte reproduktionsmedier.
Stichting anlagde sag mod Opus ved de nederlandske retsinstanser med påstand om betaling af denne afgift, idet Stichting gjorde
gældende, at Opus skulle anses for at være »importør« som omhandlet i lov om ophavsret og følgelig som skyldneren for afgiften
for privatkopiering.
Opus bestred med henvisning til klausulerne i handelsbetingelserne, at selskabet kunne anses for at være importør til Nederlandene
af de medier til reproduktion, som det markedsfører. Selskabet gjorde gældende, at det var de nederlandske købere, dvs. de
enkelte forbrugere, der skulle kvalificeres som importører.
Opus fik medhold i dette argument ved den nederlandske førsteinstans og dernæst ved appelinstansen, som afviste Stichtings
betalingskrav. Herefter iværksatte Stichting kassationsanke til den forelæggende ret.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt disse retsinstansers løsning af tvisten i hovedsagen er i overensstemmelse med
direktiv 2001/29. Hvis køberen, dvs. den enkelte forbruger, anses for at være importør, og dermed for at være skyldner for
afgiften for privatkopiering, vil dette ifølge den forelæggende ret betyde, at afgiften ikke kan opkræves, eftersom den enkelte
køber i praksis er svær at identificere. Den spørger derfor, om begrebet »importør« ikke skal tillægges en bredere betydning
end den, der følger af dets rent sproglige betydning, idet der også skal tages hensyn til de databærende mediers endelige
destination, som den erhvervsdrivende sælger også kender.
Under disse omstændigheder har Hoge Raad der Nederlanden besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Afgiver direktiv [2001/29], i særdeleshed dets artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, holdepunkter for besvarelsen
af det spørgsmål, hvem der efter den nationale lovgivning må betragtes som skyldner for den i artikel 5, stk. 2, litra b),
omhandlede »rimelige kompensation«? [Hvis spørgsmålet besvares bekræftende], hvilke?
2)      Såfremt der er tale om distancekøb, hvor køber er hjemmehørende i en anden medlemsstat end sælger, kræver artikel 5, stk. 5,
i [direktiv 2001/29] da en så vid fortolkning af de nationale retsregler, at den i artikel 5, stk. 2, litra b), omhandlede
»rimelige kompensation« ved distancekøbet skal erlægges af en kommercielt handlende skyldner herfor i mindst et af de i distancekøbet
involverede lande?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål spørger den forelæggende ret, om bestemmelserne i direktiv 2001/29, nærmere bestemt artikel 5, stk. 2,
litra b), og artikel 5, stk. 5, skal fortolkes således, at de indeholder kriterier, der gør det muligt at afgøre, hvem der
skal anses for at være skyldneren for den rimelige kompensation i medfør af undtagelsen for så vidt angår kopiering til privat
brug.
Det skal indledningsvis bemærkes, at medlemsstaterne i medfør af artikel 2 i direktiv 2001/29 i princippet tilkender ophavsmænd
en eneret til at tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion på en hvilken som
helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis, for så vidt angår deres værker.
I henhold til direktivets artikel 5, stk. 2, litra b), kan medlemsstaterne imidlertid fastsætte en undtagelse fra ophavsmandens
eneret med hensyn til reproduktion for så vidt angår hans værk, med hensyn til reproduktioner på ethvert medium foretaget
af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle (den såkaldte undtagelse
for »privatkopiering«).
Ifølge direktivets artikel 5, stk. 5, er indførelsen af undtagelsen for privatkopiering imidlertid underlagt tre betingelser,
nemlig for det første, at denne undtagelse kun anvendes i visse specielle tilfælde, for det andet, at den ikke må være i strid
med den normale udnyttelse af værket, og endelig at den ikke må indebære urimelig skade for ophavsrettighedshaverens legitime
interesser.
Hvad angår sidstnævnte betingelse er medlemsstaterne, når de beslutter at indføre undtagelsen for privatkopiering i deres
nationale lovgivning, således navnlig i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 forpligtede til at fastsætte
bestemmelser om udbetaling af en »rimelig kompensation« til fordel for rettighedsindehaverne (jf. ligeledes dom af 21.10.2010,
sag C-467/08, Padawan, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
Hvad angår svaret på spørgsmålet om, hvem der skal anses for at være skyldner for den rimelige kompensation, skal det bemærkes,
at bestemmelserne i direktiv 2001/29 ikke udtrykkeligt bestemmer, hvem der skal betale kompensationen, og medlemsstaterne
har derfor en vid skønsmargen ved afgørelsen af, hvem der skal betale denne rimelige kompensation.
Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at udformningen og størrelsen af den rimelige kompensation har tilknytning til
den skade, der påføres ophavsmanden som følge af, at hans beskyttede værk uden hans tilladelse reproduceres med henblik på
privat brug. På denne baggrund skal den rimelige kompensation anses for at være en modydelse for ophavsmandens skade (Padawan-dommen,
præmis 40).
Som det fremgår af 31. betragtning til direktiv 2001/29 og af præmis 43 i Padawan-dommen, skal der desuden opretholdes en
»rimelig balance« mellem på den ene side ophavsmændenes rettigheder og interesser, som modtagere af den rimelige kompensation,
og på den anden side rettigheder og interesser for brugerne af beskyttede værker.
Eftersom den person, der har givet anledning til skaden for indehaveren af eneretten til reproduktion, er den, som til privat
brug foretager denne reproduktion af et beskyttet værk uden at søge forudgående tilladelse fra nævnte indehaver, påhviler
det i princippet denne person at erstatte det tab, der er forbundet med denne reproduktion, ved at finansiere den kompensation,
der udbetales til den pågældende indehaver (Padawan-dommen, præmis 45).
Domstolen har imidlertid fastslået, at det under hensyntagen til de praktiske vanskeligheder med at identificere de private
brugere og forpligte disse til at godtgøre rettighedsindehaverne den skade, de har påført dem, står medlemsstaterne frit for
med henblik på finansieringen af den rimelige kompensation at indføre en »afgift for privatkopiering« ikke blot for de pågældende
privatpersoner, men for personer, der råder over udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, og som i den forbindelse
retligt eller faktisk giver privatpersoner adgang til dette udstyr eller tilbyder disse kopieringsservice. Inden for rammerne
af en sådan ordning påhviler betalingen af afgiften for privatkopiering de personer, der råder over sådant udstyr (Padawan-dommen,
præmis 46).
Domstolen har endvidere præciseret, at eftersom ordningen gør det muligt for de betalingspligtige at lade afgiftsbeløbet for
privatkopiering indgå i prisen for adgangen til nævnte udstyr, apparater og reproduktionsmedier eller i prisen på kopieringsservice,
bliver byrden ved afgiften i sidste ende båret af den private bruger, der betaler denne pris i overensstemmelse med den »rimelige
balance«, som skal findes mellem ophavsmændenes interesser og interesserne for brugerne af de beskyttede værker (Padawan-dommen,
præmis 48 og 49).
På baggrund af det ovenstående skal det første spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i direktiv 2001/29, nærmere bestemt
artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, skal fortolkes således, at en slutbruger, der foretager privatkopiering
af et beskyttet værk, i princippet skal anses for at være skyldner for den i artikel 5, stk. 2, litra b), omhandlede rimelige
kompensation. Det står dog medlemsstaterne frit for at indføre en afgift for privatkopiering for de personer, som giver slutbrugeren
adgang til udstyr, apparater eller reproduktionsmedier, eftersom disse personer kan lade størrelsen af denne afgift indgå
i den pris for adgang til nævnte udstyr, som slutbrugen betaler.

Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål spørger den forelæggende ret nærmere bestemt, om direktiv 2001/29, såfremt der er tale om distancekøb
mellem en køber og en erhvervsdrivende sælger af udstyr, apparater eller reproduktionsmedier, som er hjemmehørende i forskellige
medlemsstater, kræver en fortolkning af national ret, der indebærer, at den rimelige kompensation kan opkræves hos en skyldner,
som handler i egenskab af erhvervsdrivende.
Det skal i denne forbindelse understreges, at artikel 5, stk. 5, i direktiv 2001/29, som fastlægger de kumulative betingelser
for anvendelsen af bl.a. undtagelsen for privatkopiering, ikke i sig selv indeholder nogen særlige angivelse, der muliggør
en særlig fortolkning for så vidt angår den person, der skal anses for at være skyldneren for den rimelige kompensation, som
i henhold til undtagelsen for privatkopiering tilkommer ophavsmændene i forbindelse med en aftale om distancekøb som den i
hovedsagen omhandlede.
Det skal imidlertid bemærkes, at det fremgår af niende betragtning til direktiv 2001/29, at EU-lovgiver tilstræbte et højt
beskyttelsesniveau for ophavsret og beslægtede rettigheder, da disse er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces.
En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere,
kulturen, industrien og almenheden generelt. Ifølge tiende betragtning til direktivet er det derfor nødvendigt, for at ophavsmænd
og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, at de modtager et passende vederlag for anvendelsen
af deres værker.
Det fremgår navnlig af artikel 5, stk. 2, litra b), og af 35. betragtning til direktivet, at rettighedshaverne i de medlemsstater,
hvor der er indført en undtagelse for privatkopiering, bør modtage en rimelig kompensation for anvendelsen af deres beskyttede
værker eller andre beskyttede frembringelser, der er sket uden deres samtykke. I henhold til direktivets artikel 5, stk. 5,
må indførelsen af undtagelsen for privatkopiering heller ikke indebære urimelig skade for ophavsretsindehaverens legitime
interesser.
Heraf følger, at disse bestemmelser – medmindre de skal fratages enhver effektiv virkning – pålægger en medlemsstat, som har
indført undtagelsen for privatkopiering i sin nationale lovgivning, en resultatforpligtelse, således at denne medlemsstat
inden for rammerne af sine beføjelser skal sikre en effektiv opkrævning af den rimelige kompensation, som skal udgøre rettighedsindehavernes
erstatning for den lidte skade, navnlig hvis skaden er opstået på den pågældende medlemsstats område.
Eftersom det – således som det er blevet fastslået i denne doms præmis 26 – i princippet påhviler de slutbrugere, som til
privat brug foretager reproduktion af et beskyttet værk uden at søge forudgående tilladelse fra rettighedsindehaveren og som
følgelig påfører denne en skade, at erstatte denne, må det antages, at den skade, som giver anledning til skadeserstatningen,
er opstået på området i den medlemsstat, hvor disse slutbrugere er bosiddende.
Heraf følger, at hvis en medlemsstat har indført undtagelsen for privatkopiering i national ret, og hvis de slutbrugere, som
til privat brug foretager reproduktion af et beskyttet værk, er bosiddende på denne medlemsstats område, er denne stat i medfør
af sin stedlige kompetence forpligtet til at sikre en effektiv opkrævning af den rimelige kompensation som erstatning for
den skade, som ophavsmændene har lidt på denne stats område.
For så vidt angår hovedsagen er det ubestridt, at den af ophavsmændene lidte skade er opstået på nederlandsk område, eftersom
køberne som slutbrugere af de beskyttede værker til privat brug er bosiddende dér. Det er ligeledes ubestridt, at Kongeriget
Nederlandene har valgt at indføre en ordning for opkrævning af den i henhold til undtagelsen for privatkopiering skyldige
rimelige kompensation hos fabrikanten eller hos importøren af medier til reproduktion af beskyttede værker.
Ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen er det med hensyn til sådanne aftaler som de i hovedsagen omhandlede i praksis
umuligt at opkræve en sådan kompensation hos slutbrugerne som importører af de pågældende medier i Nederlandene.
Såfremt dette er tilfældet, og henset til den omstændighed, at den opkrævningsordning, som den pågældende medlemsstat har
valgt at indføre, ikke fritager denne stat fra den resultatforpligtelse, der pålægger den at sikre de ophavsmænd, der lider
skade, en effektiv udbetaling af en rimelig kompensation i erstatning for den skade, som er opstået på dens område, påhviler
det denne medlemsstats myndigheder, navnlig domstolene, at finde en fortolkning af den nationale lovgivning, der er i overensstemmelse
med denne resultatforpligtelse, som sikrer, at kompensationen opkræves hos den sælger, som har medvirket i importen af de
omhandlede medier ved at stille dem til rådighed for slutbrugerne.
Under omstændigheder som dem, der navnlig er gengivet ovenfor i denne doms præmis 12, har det herved ingen betydning for medlemsstatens
forpligtelse, at den erhvervsdrivende sælger – som ved sådanne distancekøb som de i hovedsagen omhandlede stiller udstyr,
apparater eller reproduktionsmedier til rådighed for købere, der som slutbrugere er bosiddende i denne medlemsstat – er hjemmehørende
i en anden medlemsstat.
Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at direktiv 2001/29, nærmere bestemt artikel 5,
stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, skal fortolkes således, at det påhviler en medlemsstat, som har indført en ordning
for afgifter for privatkopiering, der betales af fabrikanten eller importøren af medier til reproduktion af beskyttede værker,
og på hvis område den skade, som ophavsmændene har lidt som følge af de i denne medlemsstat bosiddende køberes private brug
af deres værker, sker, at sikre, at disse ophavsmænd faktisk modtager den rimelige kompensation, som skal udgøre erstatningen
for denne denne skade. Den omstændighed alene, at den erhvervsdrivende sælger af udstyr, apparater eller reproduktionsmedier
er hjemmehørende i en anden medlemsstat end den, som køberne er bosiddende i, har ingen betydning for denne resultatforpligtelse.
Såfremt det ikke er muligt at sikre, at den rimelige kompensation kan opkræves hos køberne, påhviler det den nationale ret
at fortolke den nationale lovgivning således, at denne kompensation kan opkræves hos en skyldner, som handler i egenskab af
erhvervsdrivende.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret
og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, nærmere bestemt artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, skal
fortolkes således, at en slutbruger, der foretager privatkopiering af et beskyttet værk, i princippet skal anses for at være
skyldner for den i artikel 5, stk. 2, litra b), omhandlede rimelige kompensation. Det står dog medlemsstaterne frit for at
indføre en afgift for privatkopiering for de personer, som giver slutbrugeren adgang til udstyr, apparater eller reproduktionsmedier,
eftersom disse personer kan lade størrelsen af denne afgift indgå i den pris for adgang til nævnte udstyr, som slutbrugen
betaler.
2)
Direktiv 2001/29, nærmere bestemt artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, skal fortolkes således, at det påhviler
en medlemsstat, som har indført en ordning for afgifter for privatkopiering, der betales af fabrikanten eller importøren af
medier til reproduktion af beskyttede værker, og på hvis område den skade, som ophavsmændene har lidt som følge af de i denne
medlemsstat bosiddende køberes private brug af deres værker, sker, at sikre, at disse ophavsmænd faktisk modtager den rimelige
kompensation, som skal udgøre erstatningen for denne skade. Den omstændighed alene, at den erhvervsdrivende sælger af udstyr,
apparater eller reproduktionsmedier er hjemmehørende i en anden medlemsstat end den, som køberne er bosiddende i, har ingen
betydning for denne resultatforpligtelse. Såfremt det ikke er muligt at sikre, at den rimelige kompensation kan opkræves hos
køberne, påhviler det den nationale ret at fortolke den nationale lovgivning således, at denne kompensation kan opkræves hos
en skyldner, som handler i egenskab af erhvervsdrivende.
Underskrifter
*
Processprog: nederlandsk.