CELEX: 62008TJ0211
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgus Beļģijā
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana
Tirgus sadale
Manipulācijas ar publisko iepirkumu procedūrām
Vienots un turpināts pārkāpums
Naudas sodi
2006. gada pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai
Smagums
Ilgums

Fakti
1.
Strīda priekšmets
Atbilstoši Komisijas 2008. gada 11. marta Lēmumam C(2008) 926, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.543 – Starptautiskie pārcelšanās pakalpojumi) (turpmāk tekstā – “lēmums”), kura kopsavilkums
ir publicēts 2009. gada 11. augusta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 188, 16. lpp.), prasītāja,
Putters International NV
, ir bijusi tādas aizliegtas vienošanās starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgū Beļģijā dalībniece, kura attiecās uz tiešu
un netiešu cenu noteikšanu, tirgus sadali un manipulāciju ar procedūrām piedāvājumu iesniegšanai. Eiropas Kopienu Komisija
norāda, ka aizliegtā vienošanās ir pastāvējusi gandrīz 19 gadus (no 1984. gada oktobra līdz 2003. gada septembrim). Tās dalībnieki
ir noteikuši cenas, iesnieguši klientiem viltotas tāmes (t.s. “viltus tāmes”) un viens otram atlīdzinājuši par noraidītajiem
piedāvājumiem ar finansiālo kompensāciju sistēmas palīdzību (turpmāk tekstā – “komisijas maksa”).
2.
Prasītāja

Putters International
(turpmāk tekstā – “
Putters
” vai “prasītāja”) kopš 1997. gada 9. janvāra pastāv akciju sabiedrības formā. 2006. gada 31. decembrī slēgtā finanšu gada
laikā
Putters
konsolidētais vispasaules apgrozījums bija EUR 3 950 907.
3.
Administratīvais process
Atbilstoši lēmumā teiktajam Komisija procesu uzsāka pēc savas iniciatīvas, jo tās rīcībā bija informācija, kas norādīja uz
to, ka dažas Beļģijas sabiedrības, kas darbojās pārcelšanās jomā, piedalās nolīgumos, uz kuriem varēja attiekties EKL 81. pantā
paredzētais aizliegums.
Tādējādi, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu
(OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu, 2003. gada septembrī
Allied Arthur Pierre NV
,
Interdean NV
,
Transworld International NV
un
Ziegler SA
tika veiktas pārbaudes. Pēc šīm pārbaudēm
Allied Arthur Pierre
iesniedza lūgumu par atbrīvojuma piešķiršanu vai naudas soda samazināšanu atbilstoši Komisijas Paziņojumam par atbrīvojumu
no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā
– “2002. gada paziņojums par sadarbību”).
Allied Arthur Pierre
atzina savu dalību nolīgumos par komisijas maksām un viltus tāmēm, uzskaitīja iesaistītos konkurentus, tostarp vienu konkurentu,
par kuru Komisijas dienestiem iepriekš nebija zināms, un iesniedza dokumentus, kuri apstiprināja tās mutvārdu paziņojumus.
Atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam pret konkurenci vērstajos nolīgumos iesaistītajiem uzņēmumiem, to konkurentiem,
kā arī vienai profesionālajai organizācijai tika nosūtīti vairāki rakstveida informācijas pieprasījumi. 2006. gada 18. oktobrī
tika pieņemts un vairākām sabiedrībām nosūtīts paziņojums par iebildumiem. Visi adresāti uz to atbildēja. To pārstāvji, izņemot
Amertranseuro Internation Holdings Ltd
,
Stichting Administratiekantoor Portielje
,
Team Relocations Ltd
un
Trans Euro Ltd
pārstāvjus, atsaucās uz savām tiesībām uz piekļuvi Komisijas lietas materiālos esošajiem dokumentiem, kuriem varēja piekļūt
vienīgi Komisijas telpās. Piekļuve tiem tika piešķirta laikā no 2006. gada 6. līdz 29. novembrim. Uzklausīšana notika 2007. gada
22. martā.
2008. gada 11. martā Komisija pieņēma lēmumu.
4.
Apstrīdētais lēmums
Komisija apgalvo, ka lēmuma adresāti, tostarp prasītāja, ir bijuši aizliegtas vienošanās starptautisko pārcelšanās pakalpojumu
jomā Beļģijā dalībnieki vai ir par to atbildīgi. Aizliegtās vienošanās dalībnieki ir noteikuši cenas, sadalījuši klientus
un veikuši manipulācijas ar piedāvājumu iesniegšanu vismaz laikā no 1984. līdz 2003. gadam. Tādējādi tie ir īstenojuši vienotu
un turpinātu EKL 81. panta pārkāpumu.
Atbilstoši Komisijas teiktajam attiecīgie pakalpojumi ietver gan fizisko personu –privātpersonu vai uzņēmumu vai citu publisku
iestāžu darbinieku – īpašuma pārvadāšanu, gan uzņēmumu vai publisko iestāžu īpašuma pārvadāšanu. Šo pārvadājumu raksturiezīme
bija tā, ka vai nu to sākumpunkts, vai galamērķis bija Beļģijā. Ņemot vērā arī to, ka attiecīgās starptautiskās pārcelšanās
sabiedrības visas atrodas Beļģijā un aizliegtās vienošanās darbības norisinās Beļģijā, Komisija uzskatīja, ka aizliegtās vienošanās
ģeogrāfiskais centrs atradās Beļģijā.
Aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējo apgrozījumu starptautisko pārcelšanās pakalpojumu jomā Beļģijā Komisija novērtēja
EUR 41 miljona apmērā attiecībā uz 2002. gadu. Tā kā Komisija šīs nozares lielumu novērtēja aptuveni EUR 83 miljonu apmērā,
tad attiecīgo uzņēmumu kopējā tirgus daļa tika noteikta aptuveni 50 %.
Komisija norāda, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija tostarp noteikt un uzturēt augstas cenas un vienlaicīgi vai secīgi sadalīt
tirgu dažādos veidos – tādos kā vienošanās par cenām, vienošanās par tirgus sadali ar viltotu tāmju (viltus tāmes) palīdzību
un vienošanās par finansiālām kompensācijām par noraidītiem piedāvājumiem vai atturēšanos iesniegt piedāvājumus (komisijas
maksa).
Komisija uzskata, ka laikā no 1984. gada līdz 90. gadu sākumam aizliegtās vienošanās pamatā bija tostarp rakstveida vienošanās
par cenu noteikšanu. Vienlaicīgi tika ieviestas komisijas maksas un viltus tāmes. Komisijas maksa bija galīgās cenas, kas
bija jāmaksā patērētājam, nesaņemot ekvivalentu pakalpojumu, apslēpts elements. Tā bija naudas summa, kura pārcelšanās sabiedrībai,
kura bija ieguvusi līguma slēgšanas tiesības, bija jāmaksā konkurentiem, kuri nebija ieguvuši līguma slēgšanas tiesības, neatkarīgi
no tā, vai šie konkurenti arī bija iesnieguši piedāvājumu vai bija no tā atturējušies. Tādējādi runa ir par zināma veida finansiālu
kompensāciju pārcelšanās sabiedrībām, kuras nebija ieguvušas līguma par starptautisku pārcelšanos slēgšanas tiesības. Aizliegtās
vienošanās dalībnieki bija viens otram izrakstījuši rēķinus par komisijas maksām par noraidītajiem piedāvājumiem vai piedāvājumiem,
kurus tie bija atturējušies iesniegt, norādīdami fiktīvus pakalpojumus, un šo komisijas maksu summa tika iekļauta klientu
rēķinos. Komisija apgalvo, ka šī prakse ir uzskatāma par netiešu cenu noteikšanu starptautiskajiem pārcelšanās pakalpojumiem
Beļģijā.
Šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki sadarbojās arī attiecībā uz viltus tāmju iesniegšanu, kas klientiem, t.i., darba devējiem,
kuri apmaksāja pārcelšanās izdevumus, lika maldīgi domāt, ka viņi varēja izvēlēties atbilstoši kritērijiem, kuru pamatā ir
konkurence. Viltus tāme ir fiktīva tāme, ko klientam vai personai, kura pārceļas, iesniedz pārcelšanās sabiedrība, kurai nav
nodoma šo pārcelšanos veikt. Lai iesniegtu viltus tāmi, pārcelšanās sabiedrība, kura vēlējās saņemt līguma slēgšanas tiesības
(turpmāk tekstā – “pieprasītāja sabiedrība”), noorganizēja, ka iestāde vai uzņēmums vai nu tieši, vai netieši ar tās personas
starpniecību, kurai bija jāpārceļas, saņem vairākas tāmes. Šai nolūkā pieprasītāja sabiedrība saviem konkurentiem norādīja
cenas, apdrošināšanas likmes un uzglabāšanas izmaksas, kādas tiem bija jānorāda par pakalpojumu. Šī cena, kas bija augstāka
par pieprasītājas sabiedrības piedāvāto, tika norādīta viltus tāmē. Saskaņā ar Komisijas teikto, tā kā darba devējs parasti
izvēlas pārcelšanās sabiedrību, kura piedāvā viszemāko cenu, tai pašā starptautiskā pārvadāšanā iesaistītās sabiedrības principā
zināja iepriekš, kura no tām iegūs tiesības noslēgt līgumu par šo pārcelšanos.
Turklāt Komisija norāda, ka pieprasītājas sabiedrības prasītā cena varēja būt augstāka, nekā tā citādi būtu bijusi, jo tajā
pašā pārvadāšanā iesaistītās sabiedrības bija iesniegušas viltus tāmes, kurās bija ietverta pieprasītājas sabiedrības norādītā
cena. Kā piemēru Komisija lēmuma 233. apsvērumā min
Allied Arthur Pierre
1997. gada 11. jūlija iekšējo elektronisko vēstuli, kurā norādīts: “Klients ir pieprasījis divas [viltus tāmes], tādējādi
mēs varam prasīt augstāku cenu.” Tādējādi Komisija apgalvo, ka viltus tāmju iesniegšana klientiem bija manipulēšana ar uzaicinājuma
iesniegt piedāvājumus procedūru tādā veidā, ka visos piedāvājumos norādītās cenas bija apzināti augstākas nekā pieprasītājas
sabiedrības norādītā cena un katrā ziņā augstākas, nekā tās būtu bijušas konkurences apstākļos.
Komisija apgalvo, ka šāda kārtība bija noteikta līdz pat 2003. gadam. Pēc tās domām, šo komplekso darbību mērķis bija viens
– noteikt cenas, sadalīt tirgu un tādējādi izkropļot konkurenci.
Noslēgumā Komisija pieņēma lēmuma rezolutīvo daļu, kuras 1. pantā noteikts:
“Šādi uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punkta noteikumus, tieši vai netieši nosakot cenas starptautiskajiem pārcelšanās
pakalpojumiem Beļģijā, savā starpā sadalot šā tirgus daļu un manipulējot ar piedāvājumu pieteikumu iesniegšanas procedūru
šādos periodos:
[..]
f)      [
Putters
] no 1997. gada 14. februāra līdz 2003. gada 4. augustam;
[..].” [Neoficiāls tulkojums]
Līdz ar to ar lēmuma 2. panta h) punktu Komisija prasītājai uzlika EUR 395 000 naudas sodu.
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai,
piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 4. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa 2010. gada
6. maija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt lēmuma 1. pantu, ciktāl tajā norādīts, ka prasītāja ir izdarījusi EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu;
–        atcelt lēmuma 2. pantu, ciktāl ar to prasītājai tiek uzlikts naudas sods;
–        vajadzības gadījumā – noteikt naudas sodu apmērā, kas ir būtiski mazāks par Komisijas noteikto;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja izvirza piecus pamatus, kas vērsti uz lēmuma atcelšanu un naudas soda atcelšanu vai samazināšanu. Pirmais pamats
ir par EKL 81. panta piemērošanu, savukārt pārējie pamati attiecas uz naudas soda aprēķināšanu.
1.
Par pirmo pamatu – ka prasītāja bijusi kompleksas un vienotas aizliegtās vienošanās dalībniece

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja Komisijai pārmet, ka tā pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka prasītāja ir bijusi kompleksas un vienotas
aizliegtās vienošanās dalībniece, lai gan patiesībā tā vienīgi epizodiski piedalījās praksē attiecībā uz komisijas maksām
un viltus tāmēm.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka nolīgumu par cenām, no vienas puses, un nolīgumu par komisijas maksām un viltus tāmēm, no
otras puses, mērķi ir pilnīgi atšķirīgi. Nolīgumos par komisijas maksām un viltus tāmēm neesot paredzēta cenu noteikšana,
pat netieši. Otrkārt, nolīguma par cenām, no vienas puses, un nolīgumu par komisijas maksām un viltus tāmēm, no otras puses,
dalībnieki neesot vieni un tie paši. Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tā neesot piedalījusies vispārējā plānā. Lai gan attiecībā
uz nelielu grupu uzņēmumu pastāvēja kompleksa aizliegta vienošanās, prasītāja neesot piederējusi šim kodolam un apgalvo, ka
tai neesot bijis zināms par nolīgumiem par cenām. Ceturtkārt, tā uzsver nozīmīgo kvalitatīvo atšķirību starp tās dalību noteiktās
praksēs un kompleksas aizliegtas vienošanās ar ierobežotu dalībnieku skaitu pastāvēšanu.
Replikā prasītāja precizē, ka divi aizliegtās vienošanās mērķi bija, pirmkārt, saglabāt augstu cenu līmeni starptautisko pārcelšanās
pakalpojumu tirgū Beļģijā un, otrkārt, sadalīt šo pakalpojumu tirgu. Tomēr epizodiskā prasītājas dalība praksē attiecībā uz
viltus tāmēm un komisijas maksām nevarēja izraisīt vispārējo tirgus cenu celšanos.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

Vispārējās tiesas vērtējums
Ar šo pamatu prasītāja apstrīd noteiktu prakšu pret konkurenci vērsto raksturu un apgalvo, ka nav piedalījusies lēmumā aprakstītajā
vienotajā un turpinātajā pārkāpumā. Tādējādi vispirms ir jāpārbauda komisijas maksu un viltus tāmju pret konkurenci vērstais
raksturs, tad jāatgādina vienota un turpināta pārkāpuma jēdziens un, visbeidzot, jāpiemēro šie principi prasītājas situācijai.
Par komisijas maksu un viltus tāmju pret konkurenci vērsto raksturu
Prasītāja apgalvo, ka nolīgumos par komisijas maksām un viltus tāmēm pat netieši nebija paredzēta cenu noteikšana. Šis apgalvojums
nav atbalstāms. Attiecībā uz komisijas maksām: to daudzums un līmenis tika noteikts iepriekš, pirms pārcelšanās pakalpojumu
sabiedrības klientiem iesniedza savas tāmes. Tādējādi komisijas maksas neizbēgami paaugstināja cenu līmeni, jo to radītās
izmaksas ietekmēja klientus. Attiecībā uz tāmēm: “neīstajā” piedāvājumā norādīto cenu noteica sabiedrība, kas šo tāmi bija
pieprasījusi, un sabiedrība, kas viltus tāmi sagatavoja, to pieņēma, un tas ļāva šai pirmajai minētajai sabiedrībai noteikt
augstāku cenu nekā cena, kāda izveidotos brīvas konkurences apstākļos, un kas bija tuva “neīstajai” cenai, par kuru kopīgi
vienojās. Lēmuma 233. apsvērumā Komisija ir parādījusi šo viltus tāmju ietekmi uz cenām (skat. iepriekš 13. punktu).
Attiecībā uz argumentiem, ka viltus tāmes tika iesniegtas vienīgi pēc tam, kad klients bija izdarījis savu izvēli, ir jāuzsver,
ka persona, kam ir kontakti ar pakalpojuma sniedzēju, piemēram, Komisijas darbinieks, nav patiesais pārcelšanās [pakalpojumu]
sabiedrību klients. Patiesībā pārcelšanās sabiedrības izvēle ir tā uzņēmuma vai iestādes, kas maksā par pārcelšanos, ziņā.
Tieši ar mērķi sev nodrošināt izvēli virkne uzņēmumu un iestāžu pieprasa iesniegt vairākus piedāvājumus.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, ka prasītājas dalība praksē attiecībā uz viltus tāmēm un komisijas maksām nevarēja izraisītu
vispārējā tirgus cenu līmeņa paaugstināšanos, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu,
vienošanās konkrētas iedarbības ņemšana vērā ir lieka, ja tās mērķis ir ierobežot, traucēt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū
(Tiesas 1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64
Consten
un
Grundig
/Komisija,
Recueil
, 429., 496. lpp., un Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑143/89
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, II‑917. lpp., 30. punkts).
Par vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienu
Savā 1999. gada 8. jūlija spriedumā lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
(
Recueil
, I‑4125. lpp., 82. punkts) Tiesa noteica, ka būtu mākslīgi sadalīt turpinātu rīcību, ko raksturo viens mērķis, saskatot tajā
vairākus atsevišķus pārkāpumus, lai gan, gluži pretēji, tas ir viens vienots pārkāpums, kas progresīvi ir ticis konkretizēts
gan ar nolīgumiem, gan ar saskaņotām darbībām.
Šādos apstākļos uzņēmums, kas ir piedalījies pārkāpumā, veicot patstāvīgas darbības, kuras atbilst priekšstatam par nolīgumu
vai saskaņotām darbībām, kas vērstas pret konkurenci EKL 81. panta 1. punkta izpratnē un kuras veicina pārkāpuma īstenošanu
kopumā, ir atbildīgs arī par darbībām, ko veikuši citi uzņēmumi saistībā ar šo pārkāpumu, par visu pārkāpumā piedalīšanās
laiku (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 83. punkts).
No šī sprieduma izriet – lai noteiktu uzņēmuma dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, Komisijai ir jāpierāda, ka uzņēmums
ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem, un ka tas zināja par citu
uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja tās saprātīgi paredzēt
un bija gatavs uzņemties ar tām saistīto risku (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 87. punkts).
Aizliegtas vienošanās tikai tad var uzskatīt par faktoriem, kas veido pret konkurenci vērstu vienotu nolīgumu, ja ir pierādīts,
ka tās ietilpst vispārējā plānā, kam ir vienots mērķis. Turklāt uzņēmuma dalība attiecīgajās aizliegtajās vienošanās var liecināt
par tā pievienošanos šim nolīgumam tikai tad, ja, piedaloties šajās vienošanās, tas zināja vai tam vajadzēja zināt, ka, to
darot, tas līdzdarbojas vienotā nolīgumā (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95,
no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz
T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4027. un 4112. punkts).
Tādējādi no šīs judikatūras izriet, ka, lai pierādītu dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā, ir jābūt izpildītiem trīs nosacījumiem,
proti, jāpastāv vispārējam plānam, kam ir vienots mērķis, uzņēmumam apzināti jāsniedz ieguldījums šī plāna īstenošanā, un
tam jāzina (kas ir pierādīts vai prezumēts) par citu dalībnieku pārkāpjošo rīcību.
Tādējādi lēmums ir jāpārbauda, ievērojot šos nosacījumus.
Par attiecīgās pārkāpjošās rīcības kvalifikāciju
–       Par vispārēja plāna ar kopēju mērķi esamību
Attiecībā uz, pirmkārt, vispārēja plāna ar vienotu mērķi esamību Komisija apgalvo, ka attiecīgajiem uzņēmumiem bija ekonomisks
mērķis izkropļot cenu dabisku attīstību.
Tomēr vienota mērķa jēdzienu nevar noteikt ar vispārēju norādi uz konkurences izkropļošanu pārkāpuma skartajā tirgū, jo konkurences
ietekmēšana gan kā mērķis, gan kā sekas ir obligāts elements jebkādām darbībām, kas ietilpst EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas
jomā. Šāda vienota mērķa jēdziena definīcija varētu atņemt vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienam tā nozīmi, jo tā sekas
būtu tādas, ka vairākas darbības, kas skar vienu ekonomisku sektoru un ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, būtu sistemātiski
jākvalificē kā elementi, kas veido vienotu pārkāpumu.
Šajā lietā no lēmuma izriet, ka kopējais mērķis, kuru mēģināja sasniegt dažādos veidos, kas iekļāvās vispārējā plānā, bija
– sasniegt un saglabāt augstu cenu līmeni starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgū Beļģijā un sadalīt šo tirgu. Šis kopējais
mērķis ir detalizēti aprakstīts lēmuma 314. apsvērumā un 322.–344. apsvērumā.
Abām praksēm, kurās prasītāja piedalījās, tāpat kā rakstveida nolīgumam par cenām bija kopējs mērķis, proti, ierobežot konkurenci
starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nosakot augstāku cenu līmeni, nekā tas būtu bijis, nolīgumiem nepastāvot. Konkurentiem,
kuri neieguva līguma slēgšanas tiesības, maksātās komisijas maksas tos būtiski atturēja no konkurētspējīgas cenas piedāvāšanas,
un, apmainoties ar informāciju par saviem piedāvājumiem saistībā ar viltus tāmēm, aizliegtās vienošanās dalībnieki bija ierobežojuši
cenu konkurenci. Turklāt nolīgums par viltus tāmēm dalībniekiem ļāva saglabāt cenas augstākā līmenī, nekā tās būtu bijušas,
nepastāvot šādam nolīgumam.
Visbeidzot, vienotam un turpinātam pārkāpumam var būt arī divkāršs mērķis ierobežot cenas un sadalīt tirgu. Šis arguments
tādējādi nevar likt apšaubīt šāda pārkāpuma esamību tāpat kā arguments, ka nolīguma par cenām, no vienas puses, un nolīgumu
par komisijas maksām un viltus tāmēm, no otras puses, dalībnieki nav vieni un tie paši. Tas apstāklis vien, ka katrs uzņēmums
piedalās pārkāpumā savā veidā, neiespaido to, ka pārkāpums tiek kvalificēts kā vienots un turpināts (Vispārējās tiesas 2008. gada
8. jūlija spriedums lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 260. punkts).
–       Par prasītājas apzinātu ieguldījumu vispārējā plānā
Attiecībā uz, otrkārt, prasītājas ieguldījumu pārkāpuma izdarīšanā nav apstrīdēts, ka tā piedalījās divās no trijām lēmumā
aprakstītajām praksēm, proti, nolīgumā par komisijas maksām un nolīgumā par viltus tāmēm.
Taču prasītāja nekad nav piedalījusies rakstveida nolīgumā par cenām. Un, lai gan uzņēmums, kas ar savu rīcību ir piedalījies
pārkāpumā, ir atbildīgs arī par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros, tas attiecas tikai uz šī uzņēmuma piedalīšanās
minētajā pārkāpumā laiku (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 83. punkts). Tādējādi prasītāja nevar tikt atzīta par atbildīgu par rīcību, kas bija beigusies vairāk kā piecus gadus pirms
tās iesaistīšanās aizliegtajā vienošanās.
Tomēr lēmumā Komisija ir atzinusi, ka prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu tikai attiecībā uz laiku no 1997. gada
14. februāra līdz 2003. gada 4. augustam – laiku, kurā prasītāja piedalījās visās aizliegtās vienošanās izpausmēs. Tādējādi
Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā to, ka prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece tikai sākot ar 1997. gadu.
Turklāt prasītājas apgalvojumi, ka nolīgumi par komisijas maksām un viltus tāmēm netika piemēroti vienlaicīgi un ka vienošanās
par komisijas maksām ir bijušas
ad hoc
, nav atbilstoši tiktāl, ciktāl pretēji prasītājas apgalvotajam šīm divām praksēm ir bijis viens un tas pats mērķis.
–       Par to, ka prasītājai bija zināms par pārkāpjošo rīcību
Attiecībā uz, treškārt, jautājumu par to, vai prasītājai bija zināms par pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku pārkāpjošo
rīcību, ir taisnība, ka šīs sabiedrības dalības laikā nenotika pret konkurenci vērstas sanāksmes. Tomēr tas, ka prasītāja
nekad nav piedalījusies šādā sanāksmē, nav noteicošais, jo aizliegtās vienošanās darbība liecina par to, ka dalībniekiem nebija
jāpiedalās sanāksmēs, lai tie būtu informēti par nolīgumiem par komisijas maksām vai viltus tāmēm vai lai tajos piedalītos.
Nolīgumi parasti tika noslēgti telefoniski, ar elektroniskā pasta un/vai faksa palīdzību.
Turklāt prasītājai bija katrā ziņā jābūt zināmam par pārējo dalībnieku pārkāpjošo rīcību, jo komisijas maksu un viltus tāmju
prakses pamatā bija savstarpēja sadarbība ar partneriem, kas katrā reizē mainījās. Šīs sistēmas pamatā faktiski bija princips
“do ut des”, jo katrs uzņēmums, kurš maksāja komisijas maksu vai izsniedza viltus tāmi, sagaidīja, ka nākotnē tas pats varēs
gūt labumu no šīs sistēmas un saņems komisijas maksu vai viltus tāmi. Tādējādi pretēji prasītājas apgalvotajam šīs vienošanās
nebija vis
ad hoc
, bet tām bija papildinošs raksturs.
Prasītājas apgalvojums, ka tai nebija zināms par rakstveida nolīgumiem un ka tai nebija zināms par komisijas maksu praksi
pirms 1997. gada, nav atbilstošs, jo lēmumā prasītāja ir atzīta par atbildīgu par pārkāpumu tikai pēc šī laika. Vēlākais 1997. gadā,
kad tā pieņēma savu pirmo komisijas maksu, prasītāja uzzināja par to, ka visi uzņēmumi nedarbojās parastos konkurences apstākļos.
Tādējādi tai bija zināms par pārējo uzņēmumu pārkāpjošo rīcību, kā arī to pret konkurenci vērsto mērķi.
Tādējādi Komisijai bija pamats atzīt, ka prasītājai bija zināms vai tai bija jābūt zināmam par pārējo aizliegtās vienošanās
dalībnieku pārkāpjošo rīcību.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija pamatoti atzina, ka prasītāja ir piedalījusies lēmumā aprakstītajā vienotajā un
turpinātajā pārkāpumā. Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida.
2.
Par otro pamatu par pamatsummas aprēķināšanu

Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro pamatu prasītāja apgalvo, ka, aprēķinot naudas soda pamatsummu, Komisija nav ievērojusi samērīguma un vienlīdzīgas
attieksmes principu.
Pēc prasītājas domām, pamatsumma ir aprēķināta pārāk liela, jo prasītājas apgrozījums, kam ir tieša vai netieša saistība ar
pārkāpumu, ir ievērojami mazāks nekā Komisijas vērā ņemtā EUR 1 441 149 summa. Patiesībā pārkāpums esot ietekmējis tikai 1 %
no prasītājas starptautisko pārcelšanos lietām 2002. gadā. Prasītāja uzskata, ka vērā jāņem nevis kopējais starptautisko pārcelšanās
pakalpojumu apgrozījums, bet gan apgrozījums no pakalpojumiem, kas saprātīgi var tieši vai netieši tikt saistīti ar tās izdarītajiem
pārkāpumiem.
Prasītāja norāda, ka Komisijas izmantotās metodes nesamērīgais un nevienlīdzīgais raksturs izriet arī no attiecības starp
vērā ņemto apgrozījumu un konstatēto pārkāpumu skaitu (EUR 18 476 attiecībā uz prasītāju salīdzinājumā ar aptuveni EUR 7000
attiecībā uz
Allied Arthur Pierre
,
Interdean
un
Ziegler
). Turklāt šī EUR 18 476 summa esot nesamērīga attiecībā pret prasītājas īstenoto starptautiskās pārcelšanās pakalpojumu vidējo
vērtību (EUR 4650).
Komisija uzskata, ka prasītājas argumenti ir nepamatoti un pat neefektīvi. Pēc tam, kad Komisija bija noteikusi, kādām precēm
vai pakalpojumiem ir tieša vai netieša saistība ar pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummu, varēja tikt ņemta vērā visu
šo preču vai pakalpojumu pārdošanas apjoma vērtība.

Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītāja apstrīd Komisijas izmantoto apgrozījumu, kas tieši vai netieši ir saistīts ar pārkāpumu.
Pretēji Komisijas apgalvotajam šis pamats nav neefektīvs. Ja EUR 1 441 149 vietā Komisija naudas soda pamatsummas aprēķināšanai
būtu izmantojusi vienīgi to pārdošanas apjomu, ko, kā tiek apgalvots, ietekmēja pārkāpums, proti, kā apgalvo prasītāja, 1 %
no šīs summas jeb EUR 14 411,49, tad pamatsumma būtu EUR 18 374,65 un tātad ievērojami zemāka par šajā gadījumā prasītājai
piemēroto 10 % maksimālo robežvērtību.
Tomēr argumenta, ka vērā jāņem vienīgi pārkāpuma reāli ietekmētais pārdošanas apjoms, pamatā ir 2006. gada pamatnostādņu 13. punkta
kļūdaina interpretācija. Šajā punktā noteikts:
“Lai noteiktu naudas soda pamatsummu, Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto uzņēmuma preču vai pakalpojumu
pārdošanas apjomu [..].”
Pretēji prasītājas apgalvojumiem no šīs tiesību normas neizriet, ka, aprēķinot atbilstošo pārdošanas apjomu, vērā var tikt
ņemts vienīgi to pārcelšanos pārdošanas apjoms, kuras reāli ietekmējusi pārkāpjošā prakse.
Tā 2006. gada pamatnostādņu 13. panta formulējumā ir atsauce uz “pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto [..] pārdošanas apjomu”,
nevis uz “pārkāpuma ietekmēto pārdošanas apjomu”. Tādējādi 13. punkta formulējums attiecas uz pārdošanas apjomu konkrētajā
tirgū. Tas turklāt ļoti skaidri izriet no 2006. gada pamatnostādņu 6. punkta vācu valodas versijas, kurā ir runāts par “Umsatz
auf den vom Verstoß betroffenen Märkten” (pārdošanas apjoms tirgos, uz kuriem attiecas pārkāpums).
A fortiori
2006. gada pamatnostādņu 13. punkts neattiecas vienīgi uz gadījumiem, kuros Komisijai ir dokumentāri pierādījumi par pārkāpumu.
Šo interpretāciju apstiprina Kopienu konkurences tiesību normu mērķis. Prasītājas piedāvātā interpretācija nozīmētu, ka, lai
noteiktu aizliegtu vienošanos lietās uzliekamā naudas soda pamatsummu, Komisijai būtu pienākums ikreiz noteikt, kāds ir individuālais
pārdošanas apjoms, ko ietekmējusi aizliegtā vienošanās. Šādu pienākumu Savienības tiesas nekad nav uzlikušas, un nekas neliecina
par to, ka Komisijai būtu bijis nodoms 2006. gada pamatnostādnēs paredzēt sev šādu pienākumu.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka apgrozījuma daļa, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, sniedz pareizu norādi
par pārkāpuma plašumu konkrētajā tirgū (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 121. punkts). It īpaši preču, attiecībā uz kurām īstenota ierobežojošā prakse, realizētais apgrozījums ir objektīvs
elements, ar kuru var precīzi noteikt, cik šāda prakse ir kaitīga normālai konkurencei (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta
spriedums lietā T‑151/94
British Steel
/Komisija,
Recueil
, II‑629. lpp., 643. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑50/03
Saint‑Gobain Gyproc Belgium
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 84. punkts). Šis princips ir pārņemts 2006. gada pamatnostādnēs.
No tā izriet, ka prasītājas norādītajiem skaitļiem, proti, attiecībai starp vērā ņemto apgrozījumu un konstatēto pārkāpumu
skaitu, nav nozīmes. Tas tā ir jo vairāk tāpēc, ka aizliegtu vienošanos lietās, kas pēc sava rakstura ir slepenas, ir neizbēgami,
ka daži no dokumentiem, kas liecina par katras pret konkurenci vērstās prakses izpausmēm, netiks atklāti. Šajā lietā būtu
faktiski neiespējami atrast dokumentus par katru no skartajiem pārvadājumiem.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida.
3.
Par trešo pamatu – diferenciācijas neesamību

Lietas dalībnieku argumenti
Trešā pamata ietvaros prasītāja atsaucas uz to, ka nav ievēroti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi attiecībā uz
to, ka ir piemērota vienota 17 % likme, kas atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 19. punktam atspoguļo pārkāpuma smagumu.
Prasītāja Komisijai pārmet, ka tā piemērojusi visiem attiecīgajiem uzņēmumiem vienādu 17 % likmi saistībā ar pārkāpuma smagumu
un preventīvo papildsummu un nav ņēmusi vērā lomu, kāda tiem bijusi aizliegtajā vienošanās un praksēs, kurās tie piedalījušies.
Sekas tam, ka pret visiem uzņēmumiem ir bijusi identiska attieksme, lai gan tie atradās būtiski atšķirīgās situācijās, ir
tādas, ka prasītāja ir sodīta salīdzinoši smagāk nekā uzņēmums, attiecībā uz kuru ir konstatēts, ka tam aizliegtajā vienošanās
ir bijusi nozīmīga loma. Tādējādi attiecība starp naudas soda pamatsummu un konstatēto pārkāpumu skaitu ir EUR 23 462 attiecībā
uz prasītāju un tikai EUR 6736 attiecībā uz
Allied Arthur Pierre
. Tomēr, ja pārkāpumu ir izdarījušas vairākas personas, Komisijai esot pienākums ņemt vērā katras dalības relatīvo smagumu.
Pēc prasītājas domām, atšķirība starp aizliegtās vienošanās dalībnieku lomām prasa, lai Komisija veiktu diferencēšanu.
Komisija apgalvo, ka prasītājai galu galā uzliktais naudas sods jau ir “ārkārtīgi mazs” naudas soda maksimālās robežvērtības
piemērošanas dēļ. Tādējādi pat tad, ja naudas soda aprēķins tiktu mainīts prasītājas minēto iemeslu dēļ, naudas soda apmērs
nemainītos. Tā arī apstrīd prasītājas apgalvojumus.

Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka uzskats, ka esot jāpastāv lineārai attiecībai starp rakstveida pierādījumiem par prasītājas izdarīto
pārkāpumu un procentuālo likmi, kas atspoguļo šī pārkāpuma smagumu, ir kļūdains. Aizliegtu vienošanos lietās, kas pēc sava
rakstura ir slepenas, ir neizbēgami, ka daži no dokumentiem, kas liecina par pret konkurenci vērsto prakšu izpausmēm, netiks
atklāti, it īpaši tad, ja Komisija attiecībā uz prasītāju nav veikusi pārbaudes.
Attiecībā uz diferenciācijas neesamību jāatsaucas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem par trešo pamatu, kas izvirzīts lietā T‑204/08
Team Relocations
/Komisija (sprieduma 80. un nākamie punkti), un otro
Gosselin
izvirzīto pamatu lietā T‑208/08
Gosselin
/Komisija (sprieduma 124. un nākamie punkti). Tomēr jāatzīst, ka šajā lietā, piemērojot 10 % robežvērtību, naudas sods jau
tika būtiski samazināts. Lai gan naudas soda pamatsumma tika noteikta EUR 1,83 miljonu apmērā, uzliktais naudas sods ir EUR 395 000.
Šādos apstākļos nav iedomājami, ka citāds smaguma vērtējums – kas jāveic pirms maksimālās robežvērtības piemērošanas – varētu
būt pamats galīgā naudas soda samazinājumam. Ņemot vērā prasītājas izdarītā pārkāpuma raksturu, pārdošanas apjoma daļai, kas
noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 23. punktam jāatrodas “diapazona augšdaļā”. Pat
pieņemot, ka Vispārējā tiesa, īstenojot tās neierobežoto kompetenci, uzskatītu, ka, nosakot smagumu un attiecībā uz papildsummu
ir jāpiemēro 15,1 % likme, naudas soda pamatsumma būtu EUR 1,63 miljoni un tādējādi joprojām būtu ievērojami zemāka nekā maksimālā
vērtība.
Tiktāl, ciktāl prasītāja apgalvo, ka tās dalības relatīvais smagums ir mazāks nekā pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem, šī
apgalvojuma pamatojumam izvirzītie argumenti tādējādi šajā lietā nevar ietekmēt galīgo uzliktā naudas soda apmēru.
Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
4.
Par ceturto pamatu par maksimālā naudas soda uzlikšanu

Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu prasītāja apgalvo, ka ir pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi, jo Komisija prasītājai ir uzlikusi
maksimālo Regulā Nr. 1/2003 paredzēto naudas sodu, proti, 10 % no iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma.
Pēc prasītājas domām, tas, ka pēc maksimālās robežvērtības piemērošanas noticis būtisks [naudas soda] samazinājums, proti,
no EUR 1 830 000 uz EUR 395 000, jau pats par sevi atklāj naudas soda un Komisijas izmantotā aprēķināšanas veida nesaprātīgo
un nesamērīgo raksturu. Turklāt Komisija esot pārkāpusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus, prasītājai uzlikdama
maksimālo naudas sodu, kas pieļaujams pārkāpuma dalībniekam, kuram ir bijusi ierobežota loma aizliegtajā vienošanās un neliela
ietekme tirgū.
Komisija uzskata, ka šim pamatam nav autonomas nozīmes.

Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatzīst, ka šim pamatam par maksimālā naudas soda uzlikšanu nav autonomas nozīmes attiecībā pret citiem pamatiem, kas vērsti
uz naudas soda apmēru. Tas vien, ka beigās uzliktais naudas sods ir 10 % no prasītājas apgrozījuma, lai gan citiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem šī procentuālā likme ir mazāka, nevar būt samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpums.
Patiesībā šādas sekas neizbēgami izriet no 10 % maksimālās robežvērtības kā vienkārša nepārsniedzamā maksimuma, kas tiek piemērots
pēc naudas soda iespējamā samazinājuma saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem vai samērīguma principu, interpretācijas.
Tomēr summas, kas noteikta atkarībā no pārdošanas apjoma, reizināšana ar dalības pārkāpumā gadu skaitu var nozīmēt, ka 2006. gada
pamatnostādņu ietvaros Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktā paredzētās 10 % robežvērtības piemērošana būtu drīzāk norma,
nevis izņēmums attiecībā uz jebkuru uzņēmumu, kas principā darbojas vienā tirgū un kas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks
vairāk kā vienu gadu. Šādā gadījumā jebkāda diferenciācija atkarībā no [pārkāpuma] smaguma vai atbildību mīkstinošiem apstākļiem
parasti vairs nevarēs ietekmēt naudas sodu, kas ticis ierobežots, lai to samazinātu līdz 10 %. Diferenciācijas neesamība attiecībā
uz galīgo naudas sodu, kas no tās izriet, ir problemātiska, ņemot vērā jaunajai metodoloģijai piemītošo sodu un sankciju individualizācijas
principu. Tas var prasīt, lai Vispārējā tiesa pilnībā īstenotu savu neierobežoto kompetenci konkrētos gadījumos, kad tikai
2006. gada pamatnostādņu piemērošana nepieļauj piemērotu diferenciāciju. Šajā lietā Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka tas
tā nav (šajā ziņā skat. 81. un nākamos punktus).
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.
5.
Par piekto pamatu – atbildību mīkstinošiem apstākļiem

Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pēdējo pamatu prasītāja apalvo, ka nav ievēroti tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principi
un ka Komisija pieļāvusi kļūdu vērtējumā, jo tā nav ņēmusi vērā nevienu no atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Prasītāja uzskata, ka tā atbilst nosacījumiem, lai uz to attiektos zināms skaits 2006. gada pamatnostādņu 29. punktā definēto
atbildību mīkstinošo apstākļu. Konkrētāk, prasītāja esot pārtraukusi pārkāpumu, tiklīdz iesaistījās Komisija; tās dalība pārkāpumā
esot bijusi ļoti ierobežota; tā esot efektīvi sadarbojusies un esot vienmēr sniegusi Komisijai visus nepieciešamos un noderīgos
datus. Turklāt tā neesot apstrīdējusi faktus un tiesvedībā bijusi diskrēta, tikai ierobežoti reaģējot uz paziņojumu par iebildumiem
un nepiedaloties tiesas sēdē. Tādējādi tās attieksme atbilstot tai, kas tiek sagaidīta no uzņēmumiem, kas vēlas, lai tiem
tiktu piemērots izlīgums atbilstoši Komisijas paziņojumam par izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās, lai pieņemtu lēmumus
saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 7. un 23. pantu (OV 2008, C 167, 1. lpp.) un Komisijas 2008. gada 30. jūnija Regulu
(EK) Nr. 622/2008, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 773/2004 attiecībā uz izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās (OV L 171,
3. lpp.).
Komisija apstrīd prasītājas argumentus. Turklāt tā uzskata, ka šis pamats nekādā veidā nevar būt prasītājai noderīgs, jo maksimālās
robežvērtības piemērošanas dēļ
Putters
uzliktais naudas sods jau esot “ārkārtīgi zems”.

Vispārējās tiesas vērtējums
Tāpat kā attiecībā uz trešo pamatu Komisija apšauba prasītājas izvirzītā pamata noderīgumu. Šajā sakarā jāatzīst, ka šajā
lietā naudas soda samazinājums atbildību mīkstinošu apstākļu vērā ņemšanas dēļ reāli nevarētu būt pamats galīgā naudas soda
samazinājumam. Tā kā pēc 10 % maksimālās robežvērtības piemērošanas naudas sods jau ir ticis ļoti ievērojami samazināts un
ņemot vērā prasītājas minēto atbildību mīkstinošo apstākļu raksturu, Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci,
uzskata, ka šo apstākļu vērā ņemšana, kas jāveic pirms maksimālās robežvērtības piemērošanas, nevar būt pamats galīgā naudas
soda samazinājumam. Tādējādi, kā Komisija ir pamatoti norādījusi, pat tad, ja naudas soda aprēķins tiktu pielāgots prasītājas
izvirzīto iemeslu dēļ, naudas sods tomēr netiktu samazināts. Turklāt jāatkārto, ka šīs sekas neizbēgami izriet no 10 % maksimālās
robežvērtības kā vienkārša nepārsniedzamā maksimuma, kas tiek piemērots pēc naudas soda iespējamā samazinājuma saistībā ar
atbildību mīkstinošiem apstākļiem, interpretācijas.
Lai arī tas nav nepieciešams, Vispārējā tiesa tomēr papildus pārbaudīs prasītājas izvirzītos argumentus.
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka tā uzreiz pēc Komisijas iejaukšanās ir izbeigusi jebkādu dalību pārkāpumu izdarīšanā. Ir taisnība,
ka 2006. gada pamatnostādņu 29. panta pirmajā ievilkumā ir paredzēts, ka naudas soda pamatsummu var samazināt, ja attiecīgais
uzņēmums sniedz pierādījumus, ka tas ir beidzis pārkāpumu tūlīt pēc Komisijas iejaukšanās. Tomēr nākošajā teikumā precizēts,
ka tas “neattiecas uz gadījumiem, kad noslēgtas slepenas vienošanās vai piekopta slepena prakse (jo īpaši saistībā ar karteļiem)”.
Tādējādi Komisija pamatoti ir secinājusi, ka nepastāv tādi iemesli, kas var pamatot naudas soda samazinājumu.
Attiecībā uz, otrkārt, prasītājas apgalvojumu, ka tās dalība pārkāpumā bija ļoti ierobežota, jānorāda, ka Komisijas rīcībā
attiecībā uz šo uzņēmumu ir rakstveida pierādījumi par 78 konkrētiem komisijas maksu un viltus tāmju gadījumiem. Ir taisnība,
ka attiecīgais pārkāpums ir laika gaitā attīstījies un rakstveida nolīgumi tika piemēroti pārkāpuma pirmās fāzes laikā un
pēc tam tika atmesti. Tādējādi atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 19. punktam izmantojamā pārdošanas apjoma daļa principā
varētu tikt modulēta laikā. Šis apstāklis varētu arī pamatot naudas soda samazinājumu saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Tomēr jāuzskata, ka darbības, kurās prasītāja piedalījās, nav mazāk smagi pārkāpumi salīdzinājumā ar rakstveida nolīgumiem
par cenu noteikšanu vai
ad hoc
cenu noteikšana attiecībā uz noteiktiem pārvadājumiem. Patiesībā pretēji prasītājas apgalvotajam arī viltus tāmes un komisijas
maksas ietekmēja cenas (skat. iepriekš 28. punktu). Tāpat šīs lietas apstākļos tam, ka prasītāja nepiedalījās pret konkurenci
vērstās sanāksmēs, attiecībā uz pārkāpuma smaguma noteikšanu nav nozīmes, jo aizliegtā vienošanās darbojās ar tādu mehānismu
palīdzību, kuri šādas sanāksmes padarīja nevajadzīgas.
Treškārt, attiecībā uz apgalvoto prasītājas sadarbību ar Komisiju un faktu neapstrīdēšanu jānorāda, ka atbilstoši secinājumiem
lēmuma 592. un 594. apsvērumā prasītājas sadarbība aprobežojās ar atbildēm uz informācijas pieprasījumiem par uzņēmuma struktūru
un tā ekonomiskajiem rādītājiem. Prasītāja nav brīvprātīgi sniegusi informāciju par pārkāpuma pierādījumiem. Turklāt pretēji
Komisijas 1996. gada 18. jūlija paziņojumam par atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu karteļu gadījumos (OV
C 207, 4. lpp.) 2002. gada Paziņojumā par sadarbību nav paredzēts naudas soda samazinājums tikai faktu neapstrīdēšanas dēļ.
Tādējādi Komisijai bija pamats secināt, ka neviens no šiem apstākļiem nevarēja pamatot naudas soda samazinājuma piemērošanu.
Visbeidzot un ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka tās attieksme atbilda tai, kas tiek sagaidīta no uzņēmumiem, kas vēlas, lai
tiem tiktu piemērots izlīgums. Taču jāatzīst, ka Regula Nr. 622/2008 attiecībā uz izlīguma procedūras kārtību karteļu lietās
stājās spēkā tikai 2008. gada jūlijā, savukārt lēmuma pieņemšanas datums ir 2008. gada marts un paziņojums par iebildumiem
prasītājai tika darīts zināms 2006. gada oktobrī. Tādējādi šī regula šajā lietā nebija piemērojama. Katrā ziņā šajā regulā
paredzētā procedūra netika izmantota.
No tā izriet, ka prasītājas pēdējais pamats ir jānoraida.
Tā kā visi prasītājas izvirzītie prasības pamati ir noraidīti, prasība ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Putters International NV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
FaktiII – 2
1.  Strīda priekšmetsII – 2
2.  PrasītājaII – 2
3.  Administratīvais processII – 2
4.  Apstrīdētais lēmumsII – 3
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 5
Juridiskais pamatojumsII – 6
1.  Par pirmo pamatu – ka prasītāja bijusi kompleksas un vienotas aizliegtās vienošanās dalībnieceII – 6
Lietas dalībnieku argumentiII – 6
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 7
Par komisijas maksu un viltus tāmju pret konkurenci vērsto raksturuII – 7
Par vienota un turpināta pārkāpuma jēdzienuII – 7
Par attiecīgās pārkāpjošās rīcības kvalifikācijuII – 8
–  Par vispārēja plāna ar kopēju mērķi esamībuII – 8
–  Par prasītājas apzinātu ieguldījumu vispārējā plānāII – 9
–  Par to, ka prasītājai bija zināms par pārkāpjošo rīcībuII – 10
2.  Par otro pamatu par pamatsummas aprēķināšanuII – 11
Lietas dalībnieku argumentiII – 11
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 11
3.  Par trešo pamatu – diferenciācijas neesamībuII – 13
Lietas dalībnieku argumentiII – 13
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 13
4.  Par ceturto pamatu par maksimālā naudas soda uzlikšanuII – 14
Lietas dalībnieku argumentiII – 14
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 14
5.  Par piekto pamatu – atbildību mīkstinošiem apstākļiemII – 15
Lietas dalībnieku argumentiII – 15
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 15
Par tiesāšanās izdevumiemII – 17
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.