CELEX: 62009CJ0165
Vide
Direktīva 2008/1/EK
Spēkstacijas būvniecības un ekspluatācijas atļauja
Direktīva 2001/81/EK
Valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija dažām atmosfēru piesārņojošām vielām
Dalībvalstu pilnvaras pārejas periodā
Tieša iedarbība

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. pantu Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvā 96/61/EK
par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli (OV L 257, 26. lpp.) sākotnējā redakcijā, kā arī versijā, kas kodificēta
ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 15. janvāra Direktīvu 2008/1/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli
(OV L 24, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “
IPPC
direktīva”), un, ņemot vērā pamata tiesvedību apstākļus, – atbilstošās normas Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra
Direktīvā 2001/81/EK par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju dažām atmosfēru piesārņojošām vielām (OV L 309, 22. lpp.;
turpmāk tekstā – “
NEC
direktīva”).
Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp – lietā C‑165/09 – fondiem
Stichting Natuur en Milieu
(turpmāk tekstā – “
Natuur en Milieu
”) un
Stichting Greenpeace Nederland
(turpmāk tekstā – “
Greenpeace
”), kā arī četrām fiziskām personām un
College van Gedeputeerde Staten van Groningen
[Groningenas provinces valdību] par lēmumu, ar ko
College van Gedeputeerde Staten van Groningen
izsniedza sabiedrībai
RWE Eemshaven Holding BV
, agrāk –
RWE Power AG
(turpmāk tekstā – “
RWE
”) atļauju spēkstacijas būvniecībai un ekspluatācijai Groningenas provinces teritorijā, un – lietās C‑166/09 un C‑167/09 –
fondiem
Natuur en Milieu
,
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
(turpmāk tekstā – “
Milieufederatie
”) un
Greenpeace
, kā arī apvienību
Vereniging van Verontruste Burgers van Voorne
[Par kaitīgām sekām norūpējušos Fornes pilsoņu apvienību; turpmāk tekstā – “
VVBV
”] un
College van Gedeputeerde Staten van Zuid‑Holland
[Dienvidholandes provinces valdību] par lēmumiem, ar ko šī iestāde attiecīgi sabiedrībām
Electrabel Nederland NV
(turpmāk tekstā – “
Electrabel
”) un
E.On Benelux NV
(turpmāk tekstā – “
E.On
”) izsniedza atļaujas attiecībā uz divu spēkstaciju būvniecību un ekspluatāciju Dienvidholandes provinces teritorijā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums

IPPC
direktīva
Tā kā ar
IPPC
direktīvu ir kodificēta un aizstāta Direktīva 96/61, tad pēdējās minētās direktīvas normas šeit tiks atspoguļotas konsolidētajā
versijā, ar ko saturs nav grozīts.

IPPC
direktīvas preambulas 3. un 9. apsvērumā ir precizēts:
“(3)      Piektajā rīcības programmā vides jomā [..] noteikta prioritāte piesārņojuma integrētai kontrolei, kurai ir svarīga nozīme
virzībā uz noturīgāka līdzsvara panākšanu starp cilvēku darbību un sociāli ekonomisko attīstību, no vienas puses, un dabas
resursiem un to atjaunošanās spēju, no otras puses.
(9)      Integrētas pieejas mērķis piesārņojuma samazināšanā ir iespējami pilnīgi novērst emisijas gaisā, ūdenī vai augsnē, ņemot vērā
atkritumu apsaimniekošanu, un, ja tāda nav iespējama, samazināt emisijas, lai sasniegtu augstu vides aizsardzības līmeni kopumā.”

IPPC
direktīvas 2. panta 7. punktā vides kvalitātes standarts ir definēts kā “to prasību kopums, kuras saskaņā ar Kopienas tiesību
aktiem attiecīgajā laikā jāievēro konkrētajā vidē vai attiecīgā tās daļā”.
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 12. punktu ““labākās pieejamās metodes” ir efektīvākais un pilnīgākais darbību un ekspluatācijas
metožu izstrādes posms, kurā tiek parādīta konkrēto metožu faktiskā piemērotība tam, lai principā noteiktu pamatus emisijas
robežvērtībām, kas paredzētas, lai novērstu un – gadījumos, kad novēršana ir neiespējama, – vispār samazinātu emisijas un
ietekmi uz vidi kopumā”.

IPPC
direktīvas 4. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka jaunas iekārtas netiek ekspluatētas, ja nav saņemta atļauja,
kas piešķirta saskaņā ar šo direktīvu [..].”

IPPC
direktīvas 9. pantā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka atļaujā iekļauti visi pasākumi, kas vajadzīgi 3. un 10. pantā noteikto prasību ievērošanai attiecībā
uz atļauju izsniegšanu, lai sasniegtu augstu vides aizsardzības līmeni kopumā, aizsargājot gaisu, ūdeni un zemi.
[..]
3.      Atļaujā iekļauj piesārņojošo vielu emisijas robežvērtības, jo īpaši tās, kuras uzskaitītas III pielikumā un varētu tikt emitētas
no konkrētās iekārtas ievērojamā daudzumā, ņemot vērā to raksturu un piesārņojuma pārneses iespējas no vienas dabas vides
daļas (gaisa, ūdens vai zemes) citā. Vajadzības gadījumā atļaujā iekļauj atbilstošas prasības, kuras nodrošina augsnes un
gruntsūdeņu aizsardzību un pasākumus iekārtā radušos atkritumu apsaimniekošanai. Attiecīgā gadījumā robežvērtības var papildināt
vai aizstāt ar tām ekvivalentiem parametriem vai tehniskiem pasākumiem.
[..]
4.      Neskarot 10. pantu, emisijas robežvērtības, ekvivalentus parametrus vai tehniskus pasākumus, kas minēti 3. punktā, nosaka,
pamatojoties uz labākajām pieejamām metodēm, nenorādot kādas konkrētas metodes vai īpašu tehnoloģiju, bet ņemot vērā attiecīgās
iekārtas tehniskos parametrus, tās atrašanās vietu un vietējos vides apstākļus. Jebkurā gadījumā atļaujas izsniegšanas nosacījumos
paredz noteikumus, kas palīdz samazināt piesārņojumu lielā attālumā vai pārrobežu piesārņojumu, kā arī nodrošina augstu vides
aizsardzības līmeni kopumā.
[..]
7.      Atļaujās šīs direktīvas prasību ievērošanai var iekļaut citus šādus īpašus nosacījumus pēc dalībvalsts vai kompetentās iestādes
ieskatiem.
8.      Neskarot pienākumu ieviest atļaujas izsniegšanas procedūru saskaņā ar šo direktīvu, dalībvalstis vispārīgos saistošos noteikumos
var paredzēt konkrētas prasības attiecībā uz konkrētiem iekārtu veidiem, tos neiekļaujot individuālajos atļaujas izsniegšanas
nosacījumos, ar noteikumu, ka tiek nodrošināta integrēta pieeja un ekvivalents un augsts vides aizsardzības līmenis kopumā.”
Šīs direktīvas 10. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Gadījumos, kad vides kvalitātes standarts nosaka nepieciešamību izvirzīt stingrākus nosacījumus nekā tie, ko iespējams nodrošināt
ar labākajām pieejamām metodēm, atļaujās jo īpaši paredz papildu nosacījumus, neskarot citus pasākumus, kurus varētu veikt
vides kvalitātes standartu izpildei.”

IPPC
direktīvas 19. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Ja nav tādu Komisijas [Kopienu] emisijas robežvērtību, kas noteiktas saskaņā ar šo direktīvu, tad I pielikumā uzskaitītajām
iekārtām par minimālajām emisijas robežvērtībām, ievērojot šo direktīvu, izmanto attiecīgās emisijas robežvērtības, kuras
noteiktas II pielikumā uzskaitītajās direktīvās un citos Kopienas tiesību aktos.”
Minētās
IPPC
direktīvas II pielikumā ir sniegts saraksts ar šādām direktīvām:
“1.      Padomes Direktīva 87/217/EEK (1987. gada 19. marts) par vides piesārņojuma ar azbestu novēršanu un samazināšanu;
2.      Padomes Direktīva 82/176/EEK (1982. gada 22. marts) par robežvērtībām un kvalitātes mērķiem attiecībā uz dzīvsudraba emisiju
sārmu metālu hlorīdu elektrolīzes rūpniecībā;
3.      Padomes Direktīva 83/513/EEK (1983. gada 26. septembris) par robežvērtībām un kvalitātes mērķiem attiecībā uz kadmija emisijām;
4.      Padomes Direktīva 84/156/EEK (1984. gada 8. marts) par robežvērtībām un kvalitātes mērķiem attiecībā uz dzīvsudraba emisijām
nozarēs, kas nav sārmu metālu hlorīdu elektrolīze;
5.      Padomes Direktīva 84/491/EEK (1984. gada 9. oktobris) par robežvērtībām un kvalitātes mērķiem attiecībā uz heksahlorcikloheksāna
emisijām;
6.      Padomes Direktīva 86/280/EEK (1986. gada 12. jūnijs) par emisiju robežvērtībām un kvalitātes mērķiem attiecībā uz dažām bīstamām
vielām, kas iekļautas Direktīvas 76/464/EEK pielikuma I sarakstā;
7.      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/76/EK (2000. gada 4. decembris) par atkritumu sadedzināšanu;
8.      Padomes Direktīva 92/112/EEK (1992. gada 15. decembris) par procedūrām tādu programmu saskaņošanai, kuras paredzētas, lai
samazinātu un galīgi likvidētu titāna dioksīda rūpniecības radīto piesārņojumu;
9.      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/80/EK (2001. gada 23. oktobris) par ierobežojumiem attiecībā uz dažu piesārņojošo
vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām;
10.      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/11/EK (2006. gada 15. februāris) par piesārņojumu, ko rada dažas bīstamas vielas,
kuras novada Kopienas ūdens vidē;
11.      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/12/EK (2006. gada 5. aprīlis) par atkritumiem;
12.      Padomes Direktīva 75/439/EEK (1975. gada 16. jūnijs) par atkritumeļļu apglabāšanu;
13.      Padomes Direktīva 91/689/EEK (1991. gada 12. decembris) par bīstamajiem atkritumiem;
14.      Padomes Direktīva 1999/31/EK (1999. gada 26. aprīlis) par atkritumu poligoniem.”
NEC
direktīva

NEC
direktīvas preambulas 11. un 12. apsvērumā ir noteikts:
“(11) Katrai dalībvalstij noteiktā maksimāli pieļaujamā sēra dioksīda, slāpekļa oksīdu, gaistošo organisko savienojumu un amonjaka
emisija ir rentabls veids, kā sasniegt vides aizsardzības pagaidu mērķus. Šāda maksimāli pieļaujamā emisija Kopienai un dalībvalstīm
dos iespējas noteikt, kā to ievērot.
(12)      Dalībvalstīm būtu jāuzņemas atbildība par pasākumu ieviešanu, lai ievērotu tām noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju. Būs
nepieciešams novērtēt sasniegto progresu attiecībā uz maksimāli pieļaujamās emisijas ievērošanu. Tāpēc būtu jāizstrādā un
Komisijai jāpaziņo valstu programmas emisijas samazināšanai, un tajās būtu jāiekļauj informācija par pasākumiem, kuri pieņemti
vai paredzēti, lai ievērotu pieļaujamo emisiju.”

NEC
direktīvas preambulas 19. apsvērumā ir noteikts:
“Šīs direktīvas noteikumi būtu jāpiemēro, neskarot Kopienas tiesību aktus, ar kuriem nosaka šo piesārņojošo vielu emisiju
no konkrētiem avotiem, kā arī [Direktīvu 96/61] par emisijas robežvērtībām un par labāko pieejamo tehnisko paņēmienu izmantošanu.”

NEC
direktīvas 1. pantā ir noteikts, ka tās mērķis ir ierobežot paskābināšanu un eitrofikāciju izraisošo piesārņojošo vielu, kā
arī ozona prekursoru emisiju, lai uzlabotu iedzīvotāju veselības un vides aizsardzību pret apdraudējumiem, ko rada paskābināšana,
augsnes eitrofikācijas un piezemes ozona kaitīgā ietekme.

NEC
direktīvas 4. pantā ar nosaukumu “Valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija” ir paredzēts:
“1.      Vēlākais līdz 2010. gadam [2010. gada beigām] dalībvalstis ierobežo piesārņojošo vielu – sēra dioksīda (SO
), slāpekļa oksīdu (NO
x
), gaistošo organisko savienojumu (GOS), amonjaka (NH
) – gada emisiju līdz lielumam, kas nepārsniedz I pielikumā noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju, ņemot vērā visas izmaiņas,
kas veiktas ar Kopienas pasākumiem, kuri pieņemti, ievērojot 9. pantā minētos ziņojumus.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka nevienu gadu pēc 2010. gada netiek pārsniegta I pielikumā noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu:
“1.      Dalībvalstis vēlākais līdz 2002. gada 1. oktobrim izstrādā 4. pantā minēto piesārņojošo vielu emisijas pakāpeniskas samazināšanas
programmas, kas vērstas vismaz uz I pielikumā valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās emisijas ievērošanu ne vēlāk kā līdz
2010. gadam.
2.      Valstu programmās ietver informāciju par pieņemto vai plānoto politiku un pasākumiem, kvantitatīvu šīs politikas un pasākumu
ietekmes novērtējumu uz piesārņojošo vielu emisiju 2010. gadā. Norāda būtiskākās sagaidāmās izmaiņas valstu emisijas ģeogrāfiskajā
sadalījumā.
3.      Līdz 2006. gada 1. oktobrim dalībvalstis atjaunina un pārstrādā savas programmas pēc vajadzības.
4.      Programmas, kuras izstrādātas saskaņā ar šā panta 1., 2. un 3. punktu, dalībvalstis dara pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām
organizācijām, piemēram, vides aizsardzības organizācijām. Informācija, ko saskaņā ar šo punktu sniedz sabiedrībai un organizācijām,
ir skaidra, saprotama un viegli pieejama.”

NEC
direktīvas 7. panta 1. un 2. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
“1.      Dalībvalstis sagatavo un katru gadu atjaunina valsts mēroga emisijas pārskatus un emisijas prognozes 2010. gadam attiecībā
uz 4. pantā minētajām piesārņojošajām vielām.
2.      Dalībvalstis sagatavo savus emisijas pārskatus un emisijas prognozes saskaņā ar III pielikumā noteikto metodoloģiju.”
Šīs direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Katru gadu vēlākais līdz 31. decembrim dalībvalstis Komisijai un Eiropas Vides aģentūrai iesniedz valsts mēroga pārskatus
par emisiju un emisijas prognozes 2010. gadam, kas sastādītas saskaņā ar 7. pantu. Tās paziņo savus galīgos valsts mēroga
pārskatus par aizpagājušo gadu un provizoriskus emisijas pārskatus par iepriekšējo gadu. Emisijas prognozēs iekļauj informāciju,
kas vajadzīga, lai gūtu kvantitatīvu priekšstatu par tās sastādīšanā izmantotajiem galvenajiem sociāli ekonomiskajiem apsvērumiem.
2.      Vēlākais līdz 2002. gada 31. decembrim dalībvalstis informē Komisiju par programmām, kas izstrādātas saskaņā ar 6. panta 1. un
2. punktu.
Vēlākais līdz 2006. gada 31. decembrim dalībvalstis informē Komisiju par atjauninātajām programmām, kas izstrādātas saskaņā
ar 6. panta 3. punktu.”

NEC
direktīvas I pielikumā Nīderlandes Karalistei ir paredzēta maksimāli pieļaujamā SO
emisija 50 tūkstošu tonnu apjomā un NO
x
emisija 260 tūkstošu tonnu apjomā, kas jāsasniedz vēlākais 2010. gadā.

Valsts tiesiskais regulējums
Direktīva 96/61, kā arī
IPPC
direktīva valsts tiesību sistēmā tika transponētas, grozot atsevišķas normas
Wet Milieubeheer
(Vides pārvaldības likumā, turpmāk tekstā – “
WMB
”). Saskaņā ar
WMB
8.1. panta 1. punkta b) apakšpunktu bez atbilstošas atļaujas ir aizliegts pārveidot iekārtas, uz kurām [agrāk] attiecās Direktīva 96/61
un tad – Direktīva
IPPC
, vai izmainīt to darbības veidu.
Konkrēti,
WMB
8.10. pantā ir paredzēts, ka šādas iekārtas būvniecības un ekspluatācijas atļauju var atteikties izsniegt vienīgi vides aizsardzības
interesēs. Tā paša panta 2. punkta a) apakšpunktā šajā ziņā ir precizēts, ka atļaujas izsniegšanas pieteikums noteikti ir
jānoraida, ja, atļauju izsniedzot, nevar panākt, ka iekārtā tiks izmantoti labākie pieejamie tehnoloģiskie paņēmieni.
Atbilstoši
WMB
8.11. panta 2. punktam atļauju var izsniegt, nosakot ierobežojumus, ja tas vajadzīgs vides aizsardzības interesēs.
Attiecībā uz
NEC
direktīvu, lai to īstenotu un transponētu, Nīderlandes iestādes īstenoja vairākas iniciatīvas un pasākumus.
Saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 2. punktu
Staatssecretaris van Volkshuisvesting, Ruimtelijk Ordening en Milieubeheer
(dzīvokļu jautājumu, teritorijas plānošanas un vides pārvaldības valsts sekretārs) 2002. gadā sagatavoja un iesniedza Komisijai
Ziņojumu par valsts programmu attiecībā uz maksimāli pieļaujamo emisiju saistībā ar paskābināšanu un gaisa piesārņojumu lielā
attālumā [2002. gadā] (“Rapportage emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging 2002”). 2003. gadā viņš
sagatavoja Pārskatu par direktīvas izpildi attiecībā uz maksimālo emisiju saistībā ar paskābināšanu un gaisa piesārņojumu
lielā attālumā [2003. gadā] (“Uitvoeringsnotitie emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging 2003 Erop
of eronder”), kurā izklāstīti plānotie pasākumi un valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija sadalīta pēc nozarēm.
2005. gada 6. jūlijā stājās spēkā
Wet van 16 juni 2005 tot wijziging van de Wet inzake de luchtverontreiniging
(
uitvoering EG‑richtlijn nationale emissieplafonds
) (2005. gada 16. jūnija likums, ar ko groza Likumu par gaisa piesārņojumu (EK direktīvas par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo
emisiju īstenošana); turpmāk tekstā – “Likums par grozījumiem”), kā arī
Besluit uitvoering EG-richtlijn nationale emissieplafonds
(Lēmums par EK direktīvas par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju īstenošanu).
Saskaņā ar
NEC
direktīvas 8. panta 2. punktu 2006. gadā valsts vides politikas programma tika pārskatīta un atjaunināta. Šajā nolūkā
Minister van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer
(dzīvokļu jautājumu, teritorijas plānošanas un vides ministrs; turpmāk tekstā – “ministrs”) pieņēma
Uitvoeringsnotitie emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging 2006
(“Ziņojumu par maksimāli pieļaujamo emisiju saistībā ar paskābināšanu un gaisa piesārņojumu lielā attālumā 2006. gadā”), kurā
ietvertas visas likuma prasības, nodokļu pasākumi un saistošie nolīgumi, kas paredzēti, lai vēlākais 2010. gada 31. decembrī
ievērotu Nīderlandes Karalistei noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju.
2007. gada 28. jūnijā, atsaukdamies uz dzīvokļu jautājumu, teritorijas plānošanas un vides pārvaldības valsts sekretāra sagatavoto
Pārskatu par direktīvas izpildi attiecībā uz maksimālo emisiju saistībā ar paskābināšanu un gaisa piesārņojumu lielā attālumā,
ministrs noteica nozares maksimāli pieļaujamo SO
emisiju attiecībā uz enerģētikas nozari kopā 13,5 tūkstošu tonnu apjomā gadā, neatkarīgi no jaunu spēkstaciju nodošanas ekspluatācijā.
2008. gada 26. jūnijā tika noslēgts saistošs un izpildāms vienošanās protokols par SO
starp attiecīgajām valsts iestādēm, provinču iestādēm (tostarp Dienvidholandes un Groningenas iestādēm) un visām elektroenerģijas
ražošanas sabiedrībām, lai visiem parakstītājiem šīs emisijas robežas ievērošanu enerģētikas nozarē laika posmā līdz 2019. gada
31. decembrim padarītu obligātu.
Savukārt saistībā ar valstij noteikto maksimāli pieļaujamo NO
x
emisiju Nīderlandes iestādes ieviesa emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu, pamatojoties uz mērķi 55 tūkstoši tonnu NO
x
emisiju 2010. gadā lielajām rūpniecības iekārtām.

Pamata tiesvedības un prejudiciālie jautājumi
Lietā C‑165/09 ar 2007. gada 11. decembra lēmumu
College van Gedeputeerde Staten van Groningen
izsniedza
RWE
atļauju ar akmeņogļu putekļiem un biomasu darbināmas spēkstacijas būvniecībai un ekspluatācijai Ēmshavenas [
Eemshaven
] industriālajā teritorijā Ēmsmondā [
Eemsmond
].
Kopējai šīs iekārtas radītajai gada emisijai kopš tās ekspluatācijas sākuma, kas paredzēts agrākais 2012. gadā, vajadzētu
būt 1454 tonnām SO
, kas ir aptuveni 2,9 % no valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās šo piesārņojošo vielu emisijas.

Natuur en Milieu
,
Greenpeace
, B. Meijers [
B. Meijer
] un B. Meijere [
B. Meijer
], kā arī E. Zvāgs [
E. Zwaag
] un F. Pals [
F. Pals
] ir cēluši prasību par šo lēmumu
Raad van State
.
Lietā C‑166/09 2008. gada 11. martā
College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland
izsniedza atļauju attiecībā uz
Electrabel
projektu ar akmeņogļu putekļiem un biomasu darbināmas spēkstacijas būvniecībai un ekspluatācijai pie Misūri šosejas [
Missouriweg
] Roterdamā.
Šai spēkstacijai, kuras ekspluatācija tiks sākta tikai 2013. gadā, būtu jārada gada emisiju daudzums, kas atbilst 580 tonnām
SO
un 730 tonnām NO
x
, proti, attiecīgi 1,2 % un 0,3 % apjomā no valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās emisijas, kāda noteikta attiecībā uz SO
un NO
x
.

Natuur en Milieu
,
Milieufederatie
,
Greenpeace
, kā arī
VVBV
fondi lēmumu par minētās atļaujas izsniegšanu ir apstrīdējuši
Raad van State
.
Lietā C‑167/09 ar 2007. gada 26. oktobra lēmumu
College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland
izsniedza
E.On
atļauju jaunas, ar kurināmo, konkrēti, akmeņoglēm, darbināmas iekārtas elektroenerģijas ražošanai daļējai rekonstrukcijai,
kura atrodas pie Kolorādo šosejas [
Coloradoweg
], Roterdamas industriālajā teritorijā.
Kopējai gada emisijai, kas paredzēta kopš šīs iekārtas ekspluatācijas sākuma, agrākais 2012. gadā būtu jāsasniedz 923 tonnas
SO
un 1535 tonnas NO
x
, kas attiecīgi atbilst 1,8 % un 0,6 % no valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās emisijas attiecībā uz SO
un NO
x
.

Natuur en Milieu
,
Milieufederatie
,
Greenpeace
, kā arī
VVBV
fondi par minēto lēmumu izsniegt atļauju ir cēluši prasību
Raad van State
.
Šajās trijās prasībās prasītāji pamata lietās būtībā ir norādījuši, ka – ņemot vērā, ka maksimāli pieļaujamā emisija, kas
ar
NEC
direktīvu noteikta Nīderlandes Karalistei, 2010. gada beigās netiks ievērota, – kompetentajām iestādēm neesot bijis pienākuma
piešķirt minētās atļaujas vai vismaz tām esot bijis pienākums to izdošanai izvirzīt stingrākus nosacījumus.
Lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu
Raad van State
pievienojas domai, ka minēto atļauju izsniegšanas dienā izvēlētā politika un pasākumi nebija pietiekami, lai Nīderlandes Karaliste
2010. gada beigās varētu sasniegt
NEC
direktīvas 4. pantā izvirzīto mērķi.
Kā konkrēti izrietot arī no ministra sagatavotā Ziņojuma par maksimāli pieļaujamo emisiju saistībā ar paskābināšanu un gaisa
piesārņojumu lielā attālumā, no
AEA Energy & Environment
2008. gada martā sagatavotā ziņojuma par atbilstoši
NEC
direktīvai iesniegto valsts plānu vērtējumu, kā arī no
Planbureau voor de Leefomgeving
(dzīves vides projektēšanas biroja) pieņemtās
Milieubalans 2008
(2008. gada vides bilances), ja politika nemainīsies, tad valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija saskaņā ar aplēsēm Nīderlandē 2010. gadā varbūt tiks pārsniegta.
Tādējādi dažādajās pamata lietās iesniedzējtiesai atsevišķi Savienības tiesību aspekti, kas formulēti vienādi, bija jāaplūko
ar šādām iebildēm:
–        lietā C‑165/09 jautājums ir vienīgi par
NEC
direktīvā noteikto maksimāli pieļaujamo SO
emisiju, bet lietas C‑166/09 un C‑167/09 attiecas arī uz šajā direktīvā minēto maksimāli pieļaujamo NO
x
emisiju;
–        ņemot vērā laiku, kad radās fakti pamata lietās, pirmais prejudiciālais jautājums, kas uzdots lietās C‑165/09 un C‑167/09
ir par to, kā interpretēt Direktīvas 96/61 9. pantu, bet lietā C‑166/09 šis jautājums attiecas uz to pašu normu, kuras teksts
nav mainīts, redakcijā, kas kodificēta ar
IPPC
direktīvu.
Šādos apstākļos
Raad van State
nolēma apturēt tiesvedību un katrā no pamata lietām uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai pienākums interpretēt normas saskaņā ar direktīvu nozīmē, ka [
WMB
] transponētos [Direktīvā 96/61] (tagad –
IPPC
direktīva) [(lietas C‑165/09 un C‑167/09)] [vai] [
IPPC
] direktīvā [(lieta C‑166/09)] noteiktos pienākumus var [interpretēt un tie jāinterpretē] tādējādi, ka, lemjot par atļaujas
izsniegšanu saskaņā ar vides tiesībām, pilnā apjomā ir jāņem vērā
NEC
direktīvā attiecīgajai valstij noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
emisija [(lieta C‑165/09)] [vai] maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija [(lietas C‑166/09 un C‑167/09)], it īpaši, ciktāl tas attiecas uz [
IPPC
] direktīvas 9. panta 4. punktā noteiktajiem pienākumiem?
2.      a)      Vai pienākums atturēties pieņemt normas, kas varētu nopietni apdraudēt ar direktīvu paredzēto rezultātu, dalībvalstij ir jāpilda
arī laika posmā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim
NEC
direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē?
b)      Vai laika posmā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim, ja pastāv risks, ka pēc šī laika posma beigām valstij
noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
[un/vai NO
x
] emisija tiks pārsniegta vai tā tiek pārsniegta, kaut arī dalībvalstij ir jāpilda pienākums atturēties pieņemt iepriekšminētos
noteikumus, tai līdztekus minētajam pienākumam vai tā vietā tomēr pastāv arī pozitīvi – rīcības – pienākumi?
c)      Vai atbildes sniegšanai uz 2.a un 2.b jautājumu ir nozīme tam, ka no atļaujas atbilstoši vides tiesībām izsniegšanas pieteikuma
iekārtas būvniecībai, kas veicinās
NEC
direktīvā valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās SO
[un/vai NO
x
] emisijas pārsniegšanu, izriet, ka iekārtas ekspluatācija tiks sākta agrākais 2011. gadā?
3.      a)      Vai [otrajā] jautājumā minētie pienākumi var būt iemesls tam, ka dalībvalsts nedrīkst izsniegt pieprasīto atļauju atbilstoši
vides tiesībām vai arī tai, ja netiek garantēts, ka iekārta, kurai atļauja tiek pieprasīta, neveicinās [
NEC
direktīvā] valstij noteikt[ās] maksimāli pieļaujam[ās] SO
[un/vai NO
x
] emisijas pārsniegšanu vai tās risku, [ir jānosaka papildu pienākumi vai ierobežojumi]? Vai atbildes sniegšanai uz šo jautājumu
ir nozīme tam, kādā apmērā iekārta veicinās pārsniegšanu vai pārsniegšanas draudus?
b)      Vai no
NEC
direktīvas izriet arī, ka arī noteiktās maksimālās pieļaujamās SO
[un/vai NO
x
] emisijas pārsniegšanas gadījumā valstij ir diskrecionāra vara tādu pasākumu kā atļaujas izsniegšanas pieteikuma noraidījums
vai papildu prasību un ierobežojumu noteikšana vietā piemērot citus pasākumus, nodrošinot līdzsvaru ar [emisijas] samazinājumu
citā vietā?
4)      Tā kā dalībvalstīm ir jāpilda pienākumi otrā un trešā jautājuma izpratnē, vai indivīdi valsts tiesā var atsaukties uz šo pienākumu
izpildes nepieciešamību?
5.      a)      Vai indivīdi var tieši atsaukties uz
NEC
direktīvas 4. pantu?
b)      Ja var, vai ir iespējams tieši atsaukties uz to, sākot ar 2002. gada 27. novembri vai tikai sākot ar 2010. gada 31. decembri?
Vai atbildes sniegšanai uz šo jautājumu ir nozīme tam, ka no pieteikuma izsniegt atļauju saskaņā ar vides tiesībām izriet,
ka iekārtu sāks ekspluatēt agrākais 2011. gadā?
6)      Ja atļauja, ko izsniedz saskaņā ar vides tiesībām, un/vai citi pasākumi veicin[a]
NEC
direktīvā valstij noteiktās maksimāli pieļaujamās SO
[un/vai NO
x
] emisijas pārsniegšanu vai pārsniegšanas risku, vai tādā gadījumā, ņemot vērā šīs direktīvas 4. pantu, indivīdiem it īpaši:
a)      ir vispārējas tiesības prasīt, lai attiecīgā dalībvalsts izstrādā[tu] pasākumu paketi, ar kuru 2010. gadā valsts gada SO
[un/vai NO
x
] emisija [tiks] ierobežota līdz
NEC
direktīvā valstij noteiktajai maksimāli pieļaujamajai emisijai, vai arī, ja tas neizdodas, izstrādā[tu] pasākumu paketi,
ar kuru emisija [pēc minētā gada] cik [vien] iespējams strauji [tiks] samazināta līdz šim līmenim;
b)      ir konkrētas tiesības prasīt, lai attiecīgā dalībvalsts [īstenotu] specifiskus pasākumus attiecībā uz konkrētu iekārtu – piemēram,
izsniedzot atļaujas atteikumu vai nosakot stingrākas prasības vai ierobežojumus, kas veicin[a] valsts gada SO
[un/vai NO
x
] emisija[s] ierobežo[šanu] līdz
NEC
direktīvā valstij noteiktajai maksimāli pieļaujamajai emisijai [vēlākais 2010. gadā], – vai arī, ja tas neizdodas, izstrādā[tu]
pasākumu paketi, ar kuru emisija [pēc minētā gada] cik iespējams ātri [tiktu] samazināta līdz šim līmenim?
c)      Vai atbildes sniegšanai uz 6.a un 6.b jautājumu ir nozīme tam, kādā mērā iekārta veicinās [maksimālās emisijas] pārsniegšanu
vai pārsniegšanas risku?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 24. jūnija rīkojumu lietas C‑165/09, C‑166/09 un C‑167/09 tika apvienotas rakstveida un
mutvārdu procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.

Par pieņemamību

RWE
,
Electrabel
un
E.On
apstrīd iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
Konkrēti, šīs sabiedrības norāda, ka uzdotajiem jautājumiem, pirmkārt, tādā ziņā, ka tie ir par
NEC
direktīvas normu interpretāciju, neesot nekādas saistības ar priekšmetu pamata lietās, kuras attiecas uz vides atļaujas izsniegšanu
saskaņā ar valsts tiesību normām, ar ko nodrošināta
IPPC
direktīvas transpozīcija valsts tiesību sistēmā, un tiem, otrkārt, esot hipotētisks raksturs, jo pieņemtās valsts programmas
ļaujot Nīderlandes Karalistei līdz 2010. gada 31. decembrim nepārsniegt attiecībā uz SO
un NO
x
noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju.

E.On
turklāt norāda, ka
Raad van State
esot varējusi pamata lietas atrisināt, pamatojoties uz jau esošo pastāvīgo judikatūru, kas neatstājot nekādas šaubas par pareizu
attiecīgo Savienības tiesību piemērošanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir
funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt pamata prāvas faktus,
kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības. Tāpat tikai valsts tiesa, kura iztiesā [lietu] un kurai jāuzņemas atbildība
par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciālais
nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi
skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. 2005. gada 12. aprīļa spriedumu
lietā C‑145/03
Keller
, Krājums, I‑2529. lpp., 33. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05
Lucchini
, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts, kā arī 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑11/07
Eckelkamp
u.c., Krājums, I‑6845. lpp., 27. un 32. punkts).
Tiesai nav jāpieņem nolēmums, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības
ar pamata lietas faktisko situāciju vai priekšmetu, vai arī ja problēma ir hipotētiska (skat. 2001. gada 13. marta spriedumu
lietā C‑379/98
PreussenElektra
,
Recueil
, I‑2099. lpp., 39. punkts, un 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07
Hartlauer
, Krājums, I‑1721. lpp., 25. punkts).
Tomēr šajās tiesvedībās tā nav.
Lēmumos lūgt prejudiciālu nolēmumu
Raad van State
, pirmkārt, tieši vēlas noskaidrot, vai pienākumi, kas izriet no
IPPC
direktīvas un it īpaši tās 9. panta, liek kompetentajām valsts iestādēm, izsniedzot atļauju saskaņā ar šo direktīvu (turpmāk
tekstā – “vides atļauja”), ņemt vērā
NEC
direktīvā valstij noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju. Tādējādi nevarētu apgalvot, ka prasītajai šīs direktīvas normu interpretācijai nav nekādas saistības ar priekšmetu
pamata lietā.
Otrkārt, tā vēlas noskaidrot to pienākumu apjomu, kas dalībvalstīm izriet no
NEC
direktīvas 4. panta, kā arī citām tās atbilstošajām normām, konkrēti, gadījumos, kad pastāv risks, ka šīs valstis neievēros
šajā direktīvā valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju. Tā kā visi lietas dalībnieki nav vienisprātis ar tehniskās informācijas un zinātnisko datu vērtējumu, uz ko šajā
ziņā atsaucas
Raad van State
, un tā kā šādu risku nevar izslēgt, nešķiet – vismaz ne acīmredzami –, ka uzdotie jautājumi būtu hipotētiski attiecībā uz
nolēmumiem, kas minētajai valsts tiesai jāpieņem pamata lietās.
Turklāt attiecībā uz
E.On
argumentu, ka šajās lietās uzdotie jautājumi attiecas uz to, kā interpretēt Savienības tiesības, kas visai skaidri izriet
no Tiesas pastāvīgās judikatūras, ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 267. pantam valsts tiesa, ja tā uzskata par vajadzīgu,
vienmēr var uzdot no jauna interpretācijas jautājumus Tiesai (skat. 1963. gada 27. marta spriedumu apvienotajās lietās no
28/62 līdz 30/62
Da Costa
u.c.,
Recueil
, 59. lpp., 76. punkts; 1982. gada 6. oktobra spriedumu lietā 283/81
Cilfit
u.c.,
Recueil
, 3415. lpp., 15. punkts, kā arī 2010. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑45/09
Rosenbladt
, Krājums, I‑0000. lpp., 31. punkts).
Tādējādi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāuzskata par pieņemamiem.

Par lietas būtību

Ievada apsvērumi
Tiesai iesniegtajos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa, ņemot vērā laiku, kad radās fakti pamata lietās,
ir minējusi gan Direktīvu 96/61, gan
IPPC
direktīvu.
Tomēr, tā kā Direktīvas 96/61 un
IPPC
direktīvas 9. panta normas, uz ko attiecas pirmais prejudiciālais jautājums, ir formulētas identiski un tāpēc ir interpretējamas
vienādi (skat. 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑513/99
Concordia Bus Finland
,
Recueil
, I‑7213. lpp., 91. punkts, kā arī 2005. gada 24. novembra spriedumu lietā C‑331/04
ATI EAC
un
Viaggi di Maio
u.c., Krājums, I‑10109. lpp., 20. punkts), Tiesa var sniegt lietderīgu atbildi uz minētajiem jautājumiem, atsaukdamās vienīgi
uz šo normu konsolidēto versiju.

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu
Raad van State
būtībā vaicā, vai
IPPC
direktīvas 9. panta 1., 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, izsniedzot vides atļauju rūpniecības iekārtas būvniecībai
un ekspluatācijai, kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums šīs atļaujas izsniegšanas nosacījumos ietvert
NEC
direktīvā valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju.
Šajā ziņā uzreiz jākonstatē – kā uzsvērušas arī visas dalībvalstis, kas iestājušās šajā tiesvedībā –, ka nevienā no minētajiem
IPPC
direktīvas 9. panta punktiem nav tieši vai netieši norādīts uz šo maksimāli pieļaujamo emisiju.
Minētā panta 1. punktā, nosakot dalībvalstīm pienākumu pārliecināties, ka vides atļaujā ir ietverti visi vajadzīgie pasākumi,
lai izpildītu
IPPC
direktīvas 3. pantā minētos nosacījumus, nav norādīts uz minēto maksimāli pieļaujamo emisiju. Šajā pantā ir tikai izvirzīts
noteikums, pirmkārt, iekārtas ekspluatēt tā, ka tiek veikti vajadzīgie preventīvie pasākumi piesārņojuma novēršanai, lai nerastos
būtisks piesārņojums, jo īpaši – izmantojot labākās pieejamās metodes, un, otrkārt, neradīt atkritumus vai ierobežot to rašanos,
lai samazinātu to ietekmi uz vidi; enerģiju izmantot efektīvi un veikt pasākumus, kas vajadzīgi negadījumu novēršanai un to
seku ierobežošanai, kā arī piesārņojuma riska novēršanai un iekārtas ekspluatācijas vietas sakārtošanai apmierinošā stāvoklī
pēc darbības pilnīgas izbeigšanas.
Nekādas norādes neizriet arī no
IPPC
direktīvas 9. panta 1. punkta kopsakarā ar šī panta 4. punktu tiktāl, ciktāl tajā kompetentajām valsts iestādēm ir noteikts
pienākums attiecīgā gadījumā ievērot arī šīs direktīvas 10. pantā minētos atļaujas izsniegšanas nosacījumus.
Pēdējā minētajā pantā it īpaši ir noteikts, ka minētajā atļaujā tiek paredzēti papildu nosacījumi, ja “vides kvalitātes standarti”
nosaka nepieciešamību izvirzīt stingrākus nosacījumus nekā tie, ko iespējams nodrošināt ar labākajām pieejamām metodēm.
Tomēr no
IPPC
direktīvas 2. panta 7. punkta formulējuma izriet, ka šie standarti ir “prasības, kuras [..] attiecīgajā laikā jāievēro konkrētajā
vidē vai attiecīgā tās daļā”, un tādējādi tie ir saistīti ar aizsardzības objektu kvalitatīvajām īpašībām.
Kā norāda arī ģenerāladvokāte secinājumu 63. punktā,
NEC
direktīvā paredzētajai valstī maksimāli pieļaujamai emisijai nav šādu īpašību, jo tajā ir norādīts uz piesārņojošo vielu
kopējo daudzumu, kuras var tikt izmestas gaisā, nevis uz konkrētām kvalitatīvām prasībām attiecībā uz piesārņojošo vielu koncentrāciju,
kas attiecīgajā laikā jāievēro šajā īpašajā vidē.
Tāpat uz attiecīgo maksimāli pieļaujamo emisiju nav norādīts
IPPC
direktīvas 9. panta 3. punktā. Protams, saskaņā ar šo normu jebkurā vides atļaujā jābūt iekļautām emisijas robežvērtībām
attiecībā uz piesārņojošām vielām, kas varētu tikt emitētas no attiecīgajām iekārtām; to vidū it īpaši ir SO
un NO
x
.
Tomēr
IPPC
direktīvas 19. panta 2. punktā šajā ziņā ir paredzēts, ka tad, ja nav Kopienu emisijas robežvērtību, šīm iekārtām par minimālajām
emisijas robežvērtībām izmanto attiecīgās emisijas robežvērtības, “kuras noteiktas II pielikumā uzskaitītajās direktīvās un
citos Kopienas tiesību aktos”.
Jākonstatē, ka
NEC
direktīva, pirmkārt, nav minētajā II pielikumā uzskaitīto direktīvu vidū. Otrkārt, tiktāl, ciktāl tajā ir paredzēta valstīm
noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija attiecībā uz piesārņojošām vielām, kuras tiek izmestas gaisā no daudziem dažādiem avotiem
un darbībām, kas nav precizēti, šo direktīvu arī nevar uzskatīt par “citu Kopienas tiesību aktu”, kurā noteiktas emisijas
robežvērtības, jo saskaņā ar
IPPC
direktīvas 2. pantu tās ir “masa, kas izteikta ar dažiem īpašiem parametriem, koncentrācija un/vai emisijas līmenis, ko nedrīkst
pārsniegt vienā vai vairākos laikposmos [..] [, kas] parasti attiecas uz punktu, kurā notiek emisija no iekārtām”.
Visbeidzot,
IPPC
direktīvas 9. panta 4. punktā nav sniegta nekāda netieša norāde uz
NEC
direktīvā minēto maksimāli pieļaujamo emisiju. Pirmkārt, šīs normas pirmajā teikumā vienīgi ir paredzēts, ka emisijas robežvērtības
ir jānosaka, pamatojoties uz labākajām pieejamām metodēm, nenorādot kādas konkrētas metodes vai īpašu tehnoloģiju, bet ņemot
vērā attiecīgās iekārtas tehniskos parametrus, tās atrašanās vietu un vietējos vides apstākļus.
Otrkārt, šīs normas otrajā teikumā noteikto pienākumu – nodrošināt, ka atļaujas izsniegšanas nosacījumos tiek paredzēti noteikumi,
kas palīdz samazināt piesārņojumu lielā attālumā vai pārrobežu piesārņojumu, kā arī nodrošina augstu vides aizsardzības līmeni
kopumā, – var interpretēt tikai saistībā ar sistēmu, kas ieviesta ar pašu
IPPC
direktīvu, un it īpaši saistībā ar šī punkta pirmajā teikumā paredzēto normu, atbilstoši kurai emisijas robežvērtībām obligāti
ir jāpamatojas uz labākajām pieejamām metodēm.
Turklāt jāpiebilst, ka ar
IPPC
direktīvu, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. panta 1. punktu, lai īstenotu EKL 174. pantā minētos Savienības vides politikas
mērķus un principus, nav paredzēta pilnīga saskaņošana. Šajos apstākļos dalībvalstīm saglabājas iespēja šīs direktīvas 9. panta
7. un 8. punkta nozīmē paredzēt citus īpašus – iespējams, stingrākus – atļaujas izsniegšanas nosacījumus, kā arī vispārīgos
saistošos noteikumos paredzēt konkrētas prasības attiecībā uz atsevišķiem iekārtu veidiem, ar noteikumu, ka tiek nodrošināta
integrēta pieeja un ekvivalents un augsts vides aizsardzības līmenis kopumā.
Pēc šī precizējuma jākonstatē, ka nevienā
NEC
direktīvas normā arī nav noteikti pienākumi kompetentajām valsts iestādēm, piešķirot vides atļauju, atļaujas izsniegšanas
nosacījumos ietvert valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju.
Gluži pretēji, Savienības likumdevējs
NEC
direktīvas preambulas 19. apsvērumā ir tieši paredzējis, ka tā būtu jāpiemēro, “neskarot [
IPPC
direktīvas normas] par emisijas robežvērtībām un par labāko pieejamo tehnisko paņēmienu izmantošanu”, tādējādi liekot saprast,
ka dalībvalstīm
NEC
direktīvā paredzētie pienākumi nevar tieši ietekmēt pienākumus, kas konkrēti izriet no
IPPC
direktīvas 9. panta.
Visbeidzot, šo interpretāciju apstiprina tas, ka abām attiecīgajām direktīvām ir atšķirīgs mērķis un vispārējā sistēma.

IPPC
direktīvas mērķis, kā tas definēts tās 1. pantā, ir panākt integrētu piesārņojuma novēršanu un kontroli, īstenojot pasākumus,
kas paredzēti, lai novērstu un – ja tas nav iespējams – samazinātu emisijas gaisā, ūdenī un zemē, ko rada tajā minētās darbības,
lai sasniegtu augstu vides aizsardzības līmeni kopumā. Šī integrētā pieeja materializējas, adekvāti saskaņojot atļauju izsniegšanas
procedūras un nosacījumus tādām rūpniecības iekārtām, attiecībā uz kurām pastāv vērā ņemama iespēja radīt piesārņojumu (šajā
ziņā attiecībā uz Direktīvu 96/61 skat. 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑473/07
Association nationale pour la protection des eaux et rivières
un
OABA
, Krājums, I‑319. lpp., 25. un 26. punkts).
Ar šādu mērķi, kā Komisija ir izklāstījusi 2007. gada 21. decembrī sniegtajā paziņojumā Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas
Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu Komitejai – Par politikas pilnveidošanu rūpniecisko emisiju jomā [COM(2007) 843,
galīgā redakcija],
IPPC
direktīvā ir noteikti atļauju izsniegšanas un lielo rūpniecības iekārtu ekspluatācijas uzraudzības principi, kas pamatoti
ar integrētu pieeju un labāko pieejamo metožu piemērošanu, kas, ņemot vērā izmaksas un priekšrocības, ir efektīvākās metodes
augsta vides aizsardzības līmeņa sasniegšanai.
Savukārt
NEC
direktīvas mērķis, kā izriet no tās 1. un 2. panta, ir ierobežot paskābināšanu un eitrofikāciju izraisošo piesārņojošo vielu,
kā arī ozona prekursoru emisiju no jebkādiem avotiem, lai uzlabotu iedzīvotāju veselības un vides aizsardzību ar mērķi ilgtermiņā
nepārsniegt kritiskos līmeņus un slodzes.
Turklāt, kā skaidri izriet no
NEC
direktīvas 4. panta, kā arī preambulas 11. un 12. apsvēruma, tās pamatā ir tīri programmatiska pieeja, atbilstoši kurai dalībvalstīm
ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz īstenojamās vai plānojamās politikas un pasākumu izvēli saistībā ar valstu programmām
attiecībā uz piesārņojošo avotu kopumu, lai pakāpeniski strukturāli samazinātu, konkrēti, SO
un NO
x
, emisijas līdz daudzumiem, kas vēlākais 2010. gada beigās nepārsniedz šīs direktīvas I pielikumā norādīto maksimāli pieļaujamo
emisiju. No tā izriet, ka tajā izvirzīto mērķu sasniegšana nevar tieši pārklāties ar vides atļaujas izsniegšanas procedūrām.
Tāpēc, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka
IPPC
direktīvas 9. panta 1., 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, izsniedzot vides atļauju tādu rūpniecības iekārtu būvniecībai
un ekspluatācijai, par kādām ir pamata lietas, dalībvalstīm nav pienākuma šīs atļaujas izsniegšanas nosacījumos ietvert
NEC
direktīvā valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju, bet tām jāizpilda no minētās
NEC
direktīvas izrietošais pienākums saistībā ar valsts programmām īstenot vai plānot atbilstošu un viendabīgu politiku un pasākumus,
kas kopumā var konkrēti samazināt šo piesārņojošo vielu emisiju līdz daudzumiem, kuri vēlākais 2010. gada beigās nepārsniedz
šīs direktīvas I pielikumā norādīto maksimāli pieļaujamo emisiju.

Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, pirmkārt, kādi pienākumi dalībvalstīm ir paredzēti
NEC
direktīvā laika posmā no 2002. gada 27. novembra – tās transponēšanas termiņa beigām – līdz 2010. gada 31. decembrim, – termiņam,
pēc kura minētajām dalībvalstīm ir jāievēro tajā noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija. Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai,
ņemot vērā šos pienākumus, kompetentajām valsts iestādēm varētu būt pienākums atteikt vai ierobežot vides atļaujas izsniegšanu
vai arī īstenot īpašus kompensācijas pasākumus gadījumā, ja tiek pārsniegta
NEC
direktīvā valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija vai ja ir šādas pārsniegšanas risks.
Par atturēšanos noteikt pasākumus, kas varētu būtiski apdraudēt kādā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā tās adresātēm dalībvalstīm
ir jāatturas pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu (1997. gada 18. decembra
spriedums lietā C‑129/96
Inter‑Environnement Wallonie
,
Recueil
, I‑7411. lpp., 45. punkts; 2003. gada 8. maija spriedums lietā C‑14/02
ATRAL
,
Recueil
, I‑4431. lpp., 58. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07
VTB‑VAB
un
Galatea
, Krājums, I‑2949. lpp., 38. punkts). Šāds atturēšanās pienākums ir noteikts visām valsts iestādēm (skat. 2006. gada 4. jūlija
spriedumu lietā C‑212/04
Adeneler
u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 122. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra); tas jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz jebkādu
vispārēju un īpašu pasākumu noteikšanu, kuru rezultātā var rasties šāds apdraudējums.
Šis atturēšanās pienākums dalībvalstīm atbilstoši LES 4. panta 3. punktam kopsakarā ar LESD 288. panta 3. punktu ir noteikts
arī pārejas periodā, kura laikā dalībvalstīm ir atļauts turpināt piemērot savas valstu sistēmas, pat ja tās neatbilst attiecīgās
direktīvas prasībām (skat. 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑316/04
Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie
, Krājums, I‑9759. lpp., 42. punkts, un 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑138/05
Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie
, Krājums, I‑8339. lpp., 42. punkts).
Tādējādi no tā izriet, ka šāda pienākuma izpilde attiecas arī uz
NEC
direktīvas 4. pantā paredzēto pārejas periodu, kura laikā dalībvalstīm ir atļauts vēl neievērot šīs direktīvas I pielikumā
norādītos valsts emisijas gada daudzumus. Valsts tiesai ir jāpārbauda šī pienākuma izpilde attiecībā uz tiesību normām un
pasākumiem, kuru likumīgums tai jāanalizē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Inter‑Environnement Wallonie
, 46. punkts).
Šajā ziņā tomēr ir jānorāda, ka minētā pārbaude noteikti jāveic, pamatojoties uz visaptverošu vērtējumu, ņemot vērā visu attiecīgās
valsts teritorijā īstenoto politiku un pasākumus.
Ņemot vērā ar
NEC
direktīvu izveidoto sistēmu, un it īpaši tajā paredzēto programmatisko pieeju, kas atgādināta šī sprieduma 75. punktā, šajā
direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanai dalībvalstis var radīt būtiskus šķēršļus, vienīgi pieņemot un ieviešot politikas
un pasākumu kopumu, ar ko, it īpaši ņemot vērā to konkrēto ietekmi, kā arī darbības laiku, tiek pieļauta vai radīta kritiska
situācija attiecībā uz kopējo emisiju daudzumu, kuras tiek izmestas gaisā no visiem piesārņojošajiem avotiem, [un] tas noteikti
var apdraudēt minētās direktīvas I pielikumā norādītās maksimāli pieļaujamās [emisijas] ievērošanu 2010. gada beigās (pēc
analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Inter‑Environnement Wallonie
, 47. un 49. punkts).
No tā izriet, ka viens īpašs pasākums attiecībā uz vienu SO
un NO
x
avotu, ko veido lēmums izsniegt vides atļauju rūpniecības iekārtas būvniecībai un ekspluatācijai, šķiet, pats nevar būtiski
apdraudēt
NEC
direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu, proti, ierobežot šo piesārņojošo avotu emisiju gaisā līdz kopējiem gada daudzumiem,
kas vēlākais 2010. gadā nepārsniedz minēto valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju. Šis secinājums vēl jo vairāk ir
spēkā tad, ja apstākļos, kādi ir pamata lietās, attiecīgās iekārtas ekspluatāciju drīkst sākt tikai agrākais 2012. gadā.
Par pozitīvajiem pienākumiem, kas dalībvalstīm jāpilda pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim
Attiecībā uz to, vai un attiecīgi kādi pozitīvie pienākumi dalībvalstīm ir jāpilda pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra
līdz 2010. gada 31. decembrim, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pienākums veikt visus vajadzīgos
pasākumus direktīvā paredzēto mērķu īstenošanai ir saistošs saskaņā ar LESD 288. panta 3. punktu un pašu direktīvu (1986. gada
26. februāra spriedums lietā 152/84
Marshall
,
Recueil
, 723. lpp., 48. punkts; 1996. gada 24. oktobra spriedums lietā C‑72/95
Kraaijeveld
u.c.,
Recueil
, I‑5403. lpp., 55. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Inter‑Environnement Wallonie
, 40. punkts).
No šī pienākuma izriet, ka transponēšanas [termiņa] laikā dalībvalstīm jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu direktīvā
noteiktā rezultāta sasniegšanu līdz minētā termiņa beigām (iepriekš minētais spriedums lietā
Inter‑Environnement Wallonie
, 44. punkts). Tas pats attiecas uz pārejas periodu, kāds paredzēts
NEC
direktīvas 4. pantā.
Šajā ziņā jānorāda, ka pašā
NEC
direktīvā ir noteikti atsevišķi pozitīvie pienākumi dalībvalstīm šajā periodā, it īpaši attiecībā uz atbalsta stratēģiju
noteikšanu pasaules mērogā, lai pakāpeniski, vēlākais līdz 2010. gada beigām, samazinātu attiecīgo piesārņojošo vielu gada
emisiju līdz daudzumiem, kas nepārsniedz šīs direktīvas I pielikumā noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju.
Precīzāk, saskaņā ar
NEC
direktīvas 6. pantu un 8. panta 2. punktu dalībvalstīm vēlākais līdz 2002. gada 1. oktobrim ir jāizstrādā [un] pēc tam vēlākais
līdz 2006. gada 1. oktobrim jāatjaunina un pēc vajadzības jāpārstrādā attiecīgās emisijas pakāpeniskas samazināšanas programmas,
kuras tām ir pienākums darīt pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām organizācijām, sniedzot skaidru, saprotamu un viegli pieejamu
informāciju, kā arī noteiktajā termiņā paziņot Komisijai.
NEC
direktīvas 7. panta 1. un 2. punktā, kā arī 8. panta 1. punktā dalībvalstīm arī ir noteikts pienākums sagatavot un katru
gadu atjaunināt valsts mēroga pārskatus par minēto emisiju un emisijas prognozes 2010. gadam. Galīgie pārskati par aizpagājušo
gadu un provizoriskie pārskati par iepriekšējo gadu, kā arī valsts emisijas prognozes 2010. gadam ir jāpaziņo Komisijai un
Eiropas Vides aģentūrai katru gadu vēlākais līdz 31. decembrim (šajā ziņā skat. 2008. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑273/08
Komisija/Luksemburga, 2. un 11. punkts).
Tomēr attiecībā uz šo valsts programmu konkrēto saturu ir jākonstatē – kā atgādināts šī sprieduma 75. punktā –, ka plašā rīcības
brīvība, kas dalībvalstīm piešķirta ar
NEC
direktīvu, liedz tām saskarties ar ierobežojumiem šo programmu izveidē un tādējādi dalībvalstīm ir jāīsteno vai jāatturas
īstenot īpašus pasākumus vai iniciatīvas tādu iemeslu dēļ, kas nav saistīti ar stratēģiskiem vērtējumiem, kuros kopumā būtu
ņemti vērā faktiskie apstākļi un dažādas esošās publiskās un privātās intereses.
Iespējamo prasību noteikšana šajā ziņā būtu pretrunā Savienības likumdevēja gribai konkrēti ļaut dalībvalstīm nodrošināt zināmu
līdzsvaru starp dažādām iesaistītajām interesēm. Turklāt tas minētajām valstīm radītu pārmērīgus ierobežojumus un tāpēc būtu
pretrunā LES 5. pantā noteiktajam samērīguma principam, kas skaidri atgādināts
NEC
direktīvas preambulas 13. apsvērumā, – kas prasa, lai līdzekļi, kurus pielieto, īstenojot Savienības tiesību normu, būtu
atbilstoši attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu
(skat. 2005. gada 6. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04
ABNA
u.c., Krājums, I‑10423. lpp., 68. punkts un tajā minētā judikatūra; kā arī 2010. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑58/08
Vodafone
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 51. punkts).
Šajos apstākļos no tā izriet, ka pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim ar LESD 288. panta
3. punktu un pašu
NEC
direktīvu dalībvalstīm nav noteikts pienākums nedz atteikt vai ierobežot tādu vides atļauju izsniegšanu, par kādām ir pamata
lietas, nedz arī īstenot īpašus kompensācijas pasākumus attiecībā uz katru izsniegto šāda veida atļauju, un tā tas ir pat
gadījumā, ja tiek pārsniegta
NEC
direktīvā valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija vai ja ir šādas pārsniegšanas risks.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka pārejas periodā no 2002. gada
27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim, kas paredzēts
NEC
direktīvas 4. pantā,
–        ar LES 4. panta 3. punktu un LESD 288. panta 3. punktu, kā arī
NEC
direktīvu dalībvalstīm ir noteikts pienākums atturēties īstenot pasākumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā
rezultāta sasniegšanu;
–        pats fakts, ka dalībvalstis īsteno īpašu pasākumu attiecībā uz vienu SO
un NO
x
avotu, šķiet, nevar būtiski apdraudēt
NEC
direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir attiecībā uz katru lēmumu izsniegt
vides atļauju rūpniecības iekārtas būvniecībai un ekspluatācijai, par kādiem ir pamata lietas;
–        ar LESD 288. panta 3. punktu un
NEC
direktīvas 6. pantu, 7. panta 1. un 2. punktu, kā arī 8. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm ir noteikts pienākums, pirmkārt,
izstrādāt, atjaunināt un pēc vajadzības pārstrādāt valsts SO
un NO
x
emisijas pakāpeniskas samazināšanas programmas, kuras tām ir pienākums darīt pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām organizācijām,
sniedzot skaidru, saprotamu un viegli pieejamu informāciju, kā arī noteiktajā termiņā paziņot Komisijai, un, otrkārt, sagatavot
un katru gadu atjaunināt valsts mēroga pārskatus par minēto emisiju un emisijas prognozes 2010. gadam, kuri tām noteiktajā
termiņā ir jāpaziņo Komisijai un Eiropas Vides aģentūrai;
–        ar LESD 288. panta 3. punktu un pašu
NEC
direktīvu dalībvalstīm nav noteikts pienākums nedz atteikt vai ierobežot vides atļaujas izsniegšanu rūpniecības iekārtu būvniecībai
un ekspluatācijai, par kādām ir pamata lietas, nedz arī veikt īpašus kompensācijas pasākumus attiecībā uz katru izsniegto
šāda veida atļauju, un tā tas ir pat gadījumā, ja tiek pārsniegta valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija vai ja ir šādas pārsniegšanas risks.

Par ceturto līdz sesto jautājumu
Ar ceturto līdz sesto jautājumu, kas jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā
indivīdi valsts tiesās var tieši atsaukties uz
NEC
direktīvas 4. un 6. pantā paredzētajiem pienākumiem.
Šajā ziņā uzreiz jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir
bez nosacījumiem un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā nav
transponējusi direktīvu noteiktajā termiņā valsts tiesībās vai arī ja tā ir veikusi nepareizu transpozīciju (it īpaši skat.
1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90
Frankovich
u.c.,
Recueil
, I‑5357. lpp., 11. punkts; 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑62/00
Marks & Spencer
,
Recueil
, I‑6325. lpp., 25. punkts, kā arī 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 103. punkts).
Tādējādi, kā vairākkārt atkārtojusi Tiesa, noteikt, ka skartās personas nevar atsaukties uz attiecīgajā direktīvā paredzēto
pienākumu, nebūtu saderīgi ar saistošo raksturu, kas ar LESD 288. panta 3. punktu piešķirts direktīvām. Šis apsvērums it īpaši
ir attiecināms uz direktīvām, kuru mērķis ir pārvaldīt, kā arī samazināt gaisa piesārņojumu un ar kurām tādējādi ir iecerēts
aizsargāt sabiedrības veselību (skat. 2008. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑237/07
Janecek
, Krājums, I‑6221. lpp., 37. punkts).
Taču šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesību norma ir bez nosacījumiem tad, ja tā nosaka pienākumu, kas nav nedz saistīts
ar kādu nosacījumu, nedz arī tā izpildes vai seku ziņā pakārtots kādam Savienības iestāžu vai dalībvalstu aktam (it īpaši
skat. 1968. gada 3. aprīļa spriedumu lietā 28/67
Molkerei‑Zentrale Westfalen
/
Lippe
,
Recueil
, 211. lpp., kā arī 1994. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑236/92
Comitato di coordinamento per la difesa della cava
u.c.,
Recueil
, I‑483. lpp., 9. punkts).
Attiecībā uz
NEC
direktīvas 4. pantu ir jākonstatē, ka tas neatbilst iepriekš izklāstītajām īpašībām.
Aplūkojot to kontekstā, šim pantam ir tīri programmatisks raksturs tādā ziņā, ka tajā vienīgi ir noteikts sasniedzamais mērķis,
atstājot dalībvalstīm plašu rīcības brīvību attiecībā uz šī mērķa sasniegšanai izmantojamiem līdzekļiem.
No tā izriet, ka – tā kā tajā nav paredzēts neviens pienākums, kas būtu bez nosacījumiem un pietiekami precīzs, saskaņā ar
kuru jānosaka politika vai īpaši un precīzi pasākumi, kas ļautu sasniegt noteikto rezultātu, – indivīdi nevar valsts tiesā
tieši atsaukties uz minēto
NEC
direktīvas 4. pantu, lai līdz 2010. gada 31. decembrim panāktu, ka kompetentās iestādes atsaka vai ierobežo tādu lēmumu izsniegt
vides atļauju pieņemšanu, par kādiem ir pamata lietas, vai arī ka tās saistībā ar šādas atļaujas izsniegšanu veic īpašus kompensācijas
pasākumus.
Savukārt
NEC
direktīvas 6. pants ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzs, jo tajā dalībvalstīm ir nepārprotami noteikts pienākums, pirmkārt,
atbilstoši tā 1.–3. punktam izstrādāt valstīm noteiktās, konkrēti, SO
un NO
x
, emisijas valsts pakāpeniskas samazināšanas programmas, lai ievērotu minētās direktīvas I pielikumā norādīto maksimāli pieļaujamo
emisiju vēlākais 2010. gada beigās, un, otrkārt, saskaņā ar tā 4. punktu darīt šīs programmas pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām
organizācijām, piemēram, vides aizsardzības organizācijām, sniedzot skaidru, saprotamu un viegli pieejamu informāciju.
No tā izriet, ka tieši skartajām fiziskajām un juridiskajām personām ir jāspēj panākt – attiecīgā gadījumā vēršoties valsts
tiesās –, ka kompetentās iestādes ievēro un piemēro šādas Savienības tiesību normas.
Attiecībā uz izstrādājamo programmu saturu, lai gan, kā izriet no šī sprieduma 88. punkta, dalībvalstīm tiešām ir plaša rīcības
brīvība, izvēloties īstenot īpašas iniciatīvas, – tām arī tiešām nav pienākuma īstenot tādu politiku un pasākumus, lai līdz
2010. gada beigām nenotiktu nekāda emisijas pārsniegšana.
Tomēr no
NEC
direktīvas 6. panta, kā arī vispārējās sistēmas – mērķa pakāpeniski samazināt skaidri norādīto piesārņojošo vielu emisiju
– izriet, ka dalībvalstīm pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim ir jāīsteno vai jāplāno
atbilstoša un viendabīga politika un pasākumi, kas kopumā var samazināt šo piesārņojošo vielu emisiju tādējādi, lai tiktu
ievērota minētās direktīvas I pielikumā paredzētā valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija.
No šī aspekta raugoties, ir jāatgādina, ka – kaut arī dalībvalstīm ir diskrecionārā vara, –
NEC
direktīvas 6. pantā tai ir paredzēti ierobežojumi, uz kuriem var atsaukties valstu tiesās saistībā ar atbilstošās valsts
programmās īstenotā vai plānotā politikas un pasākumu kopuma piemērotību minētajam mērķim vēlākais līdz 2010. gada beigām
ierobežot minēto piesārņojošo vielu emisiju līdz daudzumiem, kas nepārsniedz šīs direktīvas I pielikumā katrai dalībvalstij
noteikto maksimāli pieļaujamo emisiju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Janecek
, 46. punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz ceturto līdz sesto jautājumu ir jāatbild šādi:
–
NEC
direktīvas 4. pants nav bez nosacījumiem un pietiekami precīzs, lai indivīdi varētu valsts tiesās uz to atsaukties līdz 2010. gada
31. decembrim;
–        ar
NEC
direktīvas 6. pantu tieši skartajiem indivīdiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām var atsaukties valsts tiesās, lai varētu
panākt, ka pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim dalībvalstis saistībā ar valsts programmām
īsteno vai plāno atbilstošu un viendabīgu politiku un pasākumus, kas kopumā var samazināt minēto piesārņojošo vielu emisiju
tādējādi, lai tiktu ievērota minētās direktīvas I pielikumā paredzētā valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija vēlākais
2010. gada beigās, un dara ar šo mērķi izstrādātās programmas pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām organizācijām, sniedzot
skaidru, saprotamu un viegli pieejamu informāciju.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
9. panta 1., 3. un 4. punkts Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvā 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli,
sākotnējā redakcijā, kā arī versijā, kas kodificēta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 15. janvāra Direktīvu 2008/1/EK
par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli, ir jāinterpretē tādējādi, ka, izsniedzot vides atļauju tādu rūpniecības
iekārtu būvniecībai un ekspluatācijai, par kādām ir pamata lietas, dalībvalstīm nav pienākuma šīs atļaujas izsniegšanas nosacījumos
ietvert Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra Direktīvā 2001/81/EK par valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo
emisiju dažām atmosfēru piesārņojošām vielām valstīm noteikto maksimāli pieļaujamo SO
un NO
x
emisiju, bet tām jāizpilda no minētās Direktīvas 2001/81 izrietošais pienākums saistībā ar valsts programmām īstenot vai
plānot atbilstošu un viendabīgu politiku un pasākumus, kas kopumā var konkrēti samazināt šo piesārņojošo vielu emisiju līdz
daudzumiem, kuri vēlākais 2010. gada beigās nepārsniedz šīs direktīvas I pielikumā norādīto maksimāli pieļaujamo emisiju;
2)
pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim, kas paredzēts Direktīvas 2001/81 4. pantā,
–
ar LES 4. panta 3. punktu un LESD 288. panta 3. punktu, kā arī Direktīvu 2001/81 dalībvalstīm ir noteikts pienākums atturēties
īstenot pasākumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu;
–
pats fakts, ka dalībvalstis īsteno īpašu pasākumu attiecībā uz vienu SO
un NO
x
avotu, šķiet, nevar būtiski apdraudēt Direktīvā 2001/81 paredzētā rezultāta sasniegšanu. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai
tā tas ir attiecībā uz katru lēmumu izsniegt vides atļauju rūpniecības iekārtas būvniecībai un ekspluatācijai, par kādiem
ir pamata lietas;
–
ar LESD 288. panta 3. punktu un Direktīvas 2001/81 6. pantu, 7. panta 1. un 2. punktu, kā arī 8. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm
ir noteikts pienākums, pirmkārt, izstrādāt, atjaunināt un pēc vajadzības pārstrādāt valsts SO
un NO
x
emisijas pakāpeniskas samazināšanas programmas, kuras tām ir pienākums darīt pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām organizācijām,
sniedzot skaidru, saprotamu un viegli pieejamu informāciju, kā arī noteiktajā termiņā paziņot Eiropas Komisijai, un, otrkārt,
sagatavot un katru gadu atjaunināt valsts mēroga pārskatus par minēto emisiju un emisijas prognozes 2010. gadam, kuri tām
noteiktajā termiņā ir jāpaziņo Eiropas Komisijai un Eiropas Vides aģentūrai;
–
ar LESD 288. panta 3. punktu un pašu Direktīvu 2001/81 dalībvalstīm nav noteikts pienākums nedz atteikt vai ierobežot vides
atļaujas izsniegšanu rūpniecības iekārtu būvniecībai un ekspluatācijai, par kādām ir pamata lietas, nedz arī īstenot īpašus
kompensācijas pasākumus attiecībā uz katru izsniegto šāda veida atļauju, un tā tas ir pat gadījumā, ja tiek pārsniegta valstīm
noteiktā maksimāli pieļaujamā SO
un NO
x
emisija vai ja ir šādas pārsniegšanas risks;
3)
Direktīvas 2001/81 4. pants nav bez nosacījumiem un pietiekami precīzs, lai indivīdi varētu valsts tiesās uz to atsaukties
līdz 2010. gada 31. decembrim.
Ar Direktīvas 2001/81 6. pantu tieši skartajiem indivīdiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām var atsaukties valsts tiesās,
lai varētu panākt, ka pārejas periodā no 2002. gada 27. novembra līdz 2010. gada 31. decembrim dalībvalstis saistībā ar valsts
programmām īsteno vai plāno atbilstošu un viendabīgu politiku un pasākumus, kas kopumā var samazināt minēto piesārņojošo vielu
emisiju tādējādi, lai tiktu ievērota minētās direktīvas I pielikumā paredzētā valstīm noteiktā maksimāli pieļaujamā emisija
vēlākais 2010. gada beigās, un dara ar šo mērķi izstrādātās programmas pieejamas sabiedrībai un attiecīgajām organizācijām,
sniedzot skaidru, saprotamu un viegli pieejamu informāciju.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.