CELEX: 62011TJ0306
Verseny
Közigazgatási eljárás
Információkérő határozat
A kért információk szükségessége
Indokolási kötelezettség
Arányosság

A jogvita alapját képező tényállás
2008 novemberében és 2009 szeptemberében az Európai Közösségek Bizottsága [az EUMSZ 101. cikkben] és [az EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 20. cikke értelmében több helyszíni vizsgálatot folytatott a cementágazatban tevékeny társaságoknál. E helyszíni vizsgálatokat követően az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése alapján információkéréseket küldtek ki. A felperest, a Schwenk Zement KG‑t, sem a helyszíni vizsgálatok, sem pedig az információkérések nem érintették.
A 2010. november 19‑i levelében a Bizottság a felperest értesítette arról, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése értelmében információkérő határozatot szándékozik hozzá intézni, és közölte vele az e határozathoz általa mellékelni kívánt kérdőív tervezetét.
A 2010. december 6‑i levelében a felperes előterjesztette az e kérdőívtervezettel kapcsolatos észrevételeit.
Ugyanezen a napon a Bizottság arról a határozatáról tájékoztatta a felperest, hogy az 1/2003 rendelet 11. cikkének (6) bekezdése értelmében vett eljárást indít vele szemben, valamint a cementágazatban tevékeny hét másik vállalkozással szemben „a cement és a kapcsolódó termékek piacán az Európai Gazdasági Térségen (EGT) belüli kereskedelmi forgalom korlátozására, beleértve az EGT‑n kívüli országokból származó EGT‑be irányuló behozatalok korlátozását, a piacok felosztására, az árak összehangolására és kapcsolódó versenyellenes magatartásokra” irányuló, az EUMSZ 101. cikket sértő feltételezett jogsértések miatt (a továbbiakban: eljárást megindító határozat).
2011. március 30‑án a Bizottság elfogadta az 1/2003 rendelet 18. cikke (3) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/39520 – „cement és kapcsolódó termékek”‑ügy) a C(2011) 2367 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).
A Bizottság a megtámadott határozatban az 1/2003 rendelet 18. cikkének megfelelően kijelentette, hogy az említett rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében egyszerű kérelem vagy határozat formájában felkérheti a vállalkozásokat vagy vállalkozások társulásait, hogy nyújtsanak be minden szükséges információt (a megtámadott határozat (3) preambulumbekezdése). Miután emlékeztetett arra, hogy a felperessel közölte azon szándékát, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikke (3) bekezdésének megfelelő határozatot fogad el, és arra, hogy a felperes a kérdőívtervezettel kapcsolatos észrevételeit előterjesztette (a megtámadott határozat (4) és (5) preambulumbekezdése), a Bizottság határozatban arra kérte fel a felperest, valamint az Európai Unióban székhellyel rendelkező, és közvetlen vagy közvetett irányítása alá tartozó leányvállalatait, hogy válaszoljanak az I. mellékletben foglalt, 94 oldalas és tizenegy kérdéssort tartalmazó kérdőívre (a megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése). Az e kérdőív megválaszolására vonatkozó tájékoztató a megtámadott határozat II. mellékletében, míg a használandó válaszmodellek a III. mellékletben találhatók.
A Bizottság felidézte a fenti 4. pontban ismertetett, feltételezett jogsértések leírását is (a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése).
A Bizottság a kért tájékoztatás jellegére és mennyiségére, valamint a versenyszabályok feltételezett megsértésének súlyára hivatkozva úgy tartotta megfelelőnek, ha a felperes számára az első tíz kérdéssor tekintetében a válaszadásra nyitva álló határidőt tizenkét hétben, a „Kapcsolatok és találkozók”‑ra vonatkozó tizenegyedik kérdéssor tekintetében pedig két hétben állapítja meg (a megtámadott határozat (8) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen szól:
„
1. cikk
[A felperes] (az EU‑ban székhellyel rendelkező, és közvetlen vagy közvetett irányítása alá tartozó leányvállalataival együtt) a jelen határozat I. mellékletében említett információkat e határozat II. és III. mellékletében kért módon az 1–10. kérdések tekintetében nyitva álló, a jelen határozat közlésétől számított tizenkét héten belül, illetve a 11. kérdés tekintetében nyitva álló két héten belül nyújtja. Valamennyi melléklet a jelen határozat szerves részét képezi.
2. cikk
[A felperes] az EU‑ban székhellyel rendelkező, és közvetlen vagy közvetett irányítása alá tartozó leányvállalataival együtt a jelen határozat címzettje.”
A 2011. április 11‑i levelében és a 2011. április 12‑i elektronikus levelében a felperes a tizenegyedik kérdéssor megválaszolására nyitva álló határidő 2011. május 2‑ig történő meghosszabbítását kérte. A 2011. április 12‑i elektronikus levélben a felperest arról értesítették, hogy e kérelmének nem adnak helyt.
2011. április 18‑án és május 5‑én a felperes benyújtotta a tizenegyedik kérdéssorra adott válaszát. 2011. június 27‑én a felperes benyújtotta az első tíz kérdésre adott válaszát.
Az eljárás és a felek kérelmei
A felperes a Törvényszék Hivatalához 2011. június 10‑én benyújtott keresetlevéllel előterjesztette a jelen keresetet.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (hetedik tanács) a szóbeli szakasz megindításáról döntött.
A Törvényszék a 2013. február 8‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.
A jogkérdésről
Keresete alátámasztására a felperes öt jogalapra hivatkozik, amelyek először is az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti határozat elfogadásának aránytalan jellegén, másodszor az említett 18. cikk (3) bekezdésének megsértésén, harmadszor a tizenegyedik kérdéssor megválaszolása tekintetében meghatározott kéthetes határidő aránytalan jellegén, negyedszer a megtámadott határozat elégtelen indokolásán, ötödször pedig a védelemhez való jogának megsértésén alapulnak.
A megtámadott határozat indokolásának a negyedik és az ötödik jogalapban foglalt vitatásáról
Az 1/2003 rendelet 18. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított második jogalapjának első részében a felperes többek között azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem pontos a Bizottság által vizsgálni kívánt feltételezett jogsértések tekintetében, ami őt megakadályozta abban, hogy a kért információk szükségességét felmérje.
A negyedik jogalapjában a felperes a megtámadott határozat indokolásának az EUMSZ 296. cikk második bekezdését sértő elégtelen jellegére hivatkozik. Különösen azt rója fel a Bizottságnak, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének és az 1/2003 rendelet 18. cikkének szövegét átfogalmazta, ahelyett hogy a neki felrótt tényekre, a feltételezett magatartás súlyára és a kért információk szükségességére vonatkozó indokolást szolgáltatott volna. Továbbá lényegében azzal érvel, hogy a megtámadott határozat indokolására vonatkozó kötelezettségnek különösen a tizenegyedik kérdéssor tekintetében meghatározott kéthetes határidő szokatlan jellege is nyomatékot ad.
A második jogalapra adott válaszában a Bizottság azzal érvel, hogy a megtámadott határozat kellő pontossággal fejti ki az általa vizsgálni kívánt feltételezett jogsértéseket. A negyedik jogalapra adott válaszában a Bizottság azzal érvel, hogy a megtámadott határozatot jogilag megkövetelt módon indokolta.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az információkérő határozat indokolásának lényeges elemeit maga az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése határozza meg (lásd a Törvényszék T‑458/09. és T‑171/10. sz., Slovak Telekom kontra Bizottság egyesített ügyekben 2012. március 22‑én hozott ítéletének 76. és 77. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen a negyedik jogalap (az indokolás elégtelensége) és a második jogalap első része (az 1/2003 rendelet 18. cikke (3) bekezdésének megsértése) részben fedi egymást, hiszen a Bizottság által vizsgálandó feltételezett jogsértések nem kellően pontos kifejtésére vonatkozó, formálisan a második jogalapban előadott kifogás a megtámadott határozat e pontra vonatkozó indokolása vitatásának felel meg.
Valamely egyedi határozat indokolásának kötelezettsége arra irányul, hogy lehetővé tegye a bíróság számára a határozat jogszerűségének vizsgálatára vonatkozó hatásköre gyakorlását, és hogy az érdekeltnek elegendő tájékoztatást adjon arról, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy esetleg a jogszerűségének vitatását lehetővé tevő hibát tartalmaz‑e, mindemellett e kötelezettség terjedelme a kérdéses jogi aktus jellegétől, valamint elfogadásának körülményeitől, illetve az adott területre vonatkozó jogszabályok összességétől függ (a Bíróság
185/83. sz. Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen ügyben 1984. október 25-én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3623. o.]
38. pontja; a Törvényszék
T-349/03. sz., Corsica Ferries France kontra Bizottság ügyben 2005. június 15-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-2197. o.]
62. és 63. pontja, és T‑266/03. sz., CB kontra Bizottság ügyben 2007. július 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 35. pontja).
Az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság „közli a kérelem jogalapját és célját, meghatározza, milyen információra van szükség, és meghatározza azt a határidőt, amelyen belül az információt be kell nyújtani”. Az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése ezenkívül kifejti, hogy a Bizottság „utal a 23. cikkben előírt szankciókra”, „utal a 24. cikkben előírt szankciókra vagy kiszabja azokat”, és „[u]tal továbbá arra a jogra, hogy határozata a Bírósággal felülvizsgáltatható”.
Az indokolási kötelezettség e behatárolására az információkérő határozatok bizonyítási eszköz jellege ad magyarázatot.
Nem szabad megfeledkezni arról ugyanis, hogy a Bizottság előtt zajló, az 1/2003 rendelet szerinti közigazgatási eljárás két külön, egymást követő szakaszra oszlik, amelyek mindegyike saját belső logikának felel meg: vagyis egyrészt egy előzetes vizsgálati szakaszra, másrészt pedig egy kontradiktórius szakaszra. Az előzetes vizsgálati szakasznak – amely során a Bizottság az 1/2003 rendeletben előírt vizsgálati jogköreit alkalmazza, és amely a kifogásközlésig terjed – a célja annak lehetővé tétele, hogy a Bizottság összegyűjtse a versenyszabályok megsértésének fennállását alátámasztó vagy azt cáfoló valamennyi releváns elemet, és előzetesen állást foglaljon az eljárás irányát és későbbi alakulását illetően. A kontradiktórius szakasznak viszont, amely a kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart, lehetővé kell tennie a Bizottság számára, hogy a felrótt jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T-99/04. sz., AC-Treuhand kontra Bizottság ügyben 2008. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 2008., II-1501. o.]
47. pontját).
Egyrészt az előzetes vizsgálati szakasz kezdete az az időpont, amikor a Bizottság az 1/2003 rendelet 18. és 20. cikke által ráruházott jogkörének gyakorlása során olyan intézkedéseket tesz, amelyekkel jelzi, hogy úgy véli, jogsértés történt, és amelyek jelentős következményekkel járnak a gyanúsított vállalkozások helyzetére. Másrészt az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és csak ekkor áll e vállalkozásnak jogában az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen az érintett vállalkozás csak a kifogásközlés megküldése után élhet teljes mértékben a védelemhez való jogával. Az ugyanis, ha e jogokat a kifogásközlés megküldését megelőző szakaszra is kiterjesztenék, veszélyeztethetné a Bizottság vizsgálatának sikerességét, mivel az érintett vállalkozás már az előzetes vizsgálati szakaszban azonosíthatná, mely információk vannak a Bizottság birtokában, és ennélfogva mely információk tarthatók még előtte titokban (lásd ebben az értelemben a fenti 26. pontban hivatkozott AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 48. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor a Bizottság által az előzetes vizsgálati szakaszban lefolytatott bizonyításfelvétel, különösen a vizsgálati intézkedések és az információkérések, jellegüknél fogva jogsértést rónak fel, és jelentős következményekkel járhatnak a gyanúsított vállalkozások helyzetére. Következésképpen el kell kerülni azt, hogy a védelemhez való jog orvosolhatatlanul sérülhessen a közigazgatási eljárás ezen szakaszában, mivel a bizonyításfelvétel keretében tett intézkedések meghatározók lehetnek a vállalkozások felelősségét megalapozó magatartások jogellenes jellegét alátámasztó bizonyítékok megállapítása tekintetében (lásd ebben az értelemben a Bíróság
46/87. és 227/88. sz., Hoechst kontra Bizottság egyesített ügyekben 1989. szeptember 21-én hozott ítéletének [EBHT 1989., 2859. o.]
15. pontját, és a fenti 26. pontban hivatkozott AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. és 51. pontját).
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságra rótt azon kötelezettség, hogy az információkérés jogi alapját és célját meg kell jelölnie, alapvető követelmény azért, hogy az érintett vállalkozásoktól kért információk indokoltsága kitűnjön, valamint azért, hogy e vállalkozások megérthessék, hogy a védelemhez való joguk megtartása mellett milyen mértékű együttműködésre kötelesek. Ebből következik, hogy a Bizottság csak olyan információk közlését kérheti, amelyek lehetővé tehetik számára a vizsgálat lefolytatását indokoló és az információkérésben megjelölt feltételezett jogsértések vizsgálatát (lásd ebben az értelemben analógia útján a Törvényszék
T-39/90. sz., SEP kontra Bizottság ügyben 1991. december 12-én hozott ítéletének [EBHT 1991., II-1497. o.]
25. pontját és
T-34/93. sz., Société Générale kontra Bizottság ügyben 1995. március 8-án hozott ítéletének [EBHT 1995., II-545. o.]
40. pontját).
Amint Jacobs főtanácsnok
C-36/92. P. sz., SEP kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának (a Bíróság 1994. május 19-én hozott ítélete, EBHT 1994., I-1911., I-1914. o.)
30. pontjában kiemelte, a kérelem céljának megjelölésére vonatkozó kötelezettség azt jelenti, hogy „[a Bizottságnak] nyilvánvalóan meg kell határoznia a versenyszabályok állítólagos megsértését”, „[a]z információ szükségességét az információkérésben említett célhoz viszonyítva kell értékelni”, és „[a] célt kellő pontossággal kell megjelölni, hiszen ellenkező esetben az információ szükségességét nem lehet meghatározni, és a Bíróság nem gyakorolhatja felülvizsgálati jogkörét”.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy a Bizottság nem köteles a feltételezett jogsértésekről birtokában lévő valamennyi információt közölni az ilyen határozat címzettjével, és nem köteles e jogsértések pontos jogi minősítésére, ugyanakkor világosan meg kell jelölnie az általa vizsgálni kívánt feltételezéseket (a fenti 29. pontban hivatkozott Société Générale kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. és 63. pontja és a fenti 21. pontban hivatkozott Slovak Telekom kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 77. pontja).
A Bizottság azonban nem kötelezhető arra, hogy az előzetes vizsgálati szakaszban az általa megvizsgálni kívánt feltételezett jogsértéseken kívül a valószínűsítő körülményeket, vagyis az EUMSZ 101. cikk megsértésének feltételezéséhez vezető tényezőket is megjelölje. Ez a kötelezettség ugyanis veszélyeztetné a vizsgálat sikerességének és az érintett vállalkozás védelemhez való jogának megőrzése között az ítélkezési gyakorlat által megteremtett egyensúlyt.
A jelen ügyben a megtámadott határozat világosan megjelöli, hogy azt az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése alapján fogadták el, és hogy a vizsgált magatartások az EUMSZ 101. cikk megsértésének minősülhetnek. A (10) és (11) preambulumbekezdése kifejezetten hivatkozik a fenti 24. pontban kifejtett szankciókra és jogorvoslatra.
Az, hogy a megtámadott határozat kellően meg van‑e indokolva, vagy sem, tehát kizárólag attól függ, hogy a Bizottság kellően egyértelműen meghatározta‑e az általa vizsgálni kívánt feltételezett jogsértéseket.
A megtámadott határozatnak az erre vonatkozó indokolását a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdésében foglalt azon hivatkozás képezi, amely szerint „[a] feltételezett jogsértések a cement és a kapcsolódó termékek piacán az Európai Gazdasági Térségen (EGT) belüli kereskedelmi forgalom korlátozására, beleértve az EGT‑n kívüli országokból származó, EGT‑be irányuló behozatalok korlátozását, a piacok felosztására, az árak összehangolására és kapcsolódó versenyellenes magatartásokra vonatkoznak”.
Egyébiránt a megtámadott határozat kifejezetten visszautal a fenti 4. pontban említett, eljárást megindító határozatra, amely további információkat tartalmaz a feltételezett jogsértések földrajzi kiterjedéséről, valamint az érintett termékek típusáról.
A Törvényszék szerint a megtámadott határozat indokolásának megfogalmazása igen általános, és pontosításra szorult volna, így e tekintetben kifogásolható. Mindazonáltal úgy lehet tekinteni, hogy a cement és a kapcsolódó termékek piacán az Európai Gazdasági Térségbe (EGT) irányuló behozatalok korlátozására, a piacok felosztására, valamint az árak összehangolására való hivatkozás – az eljárást megindító határozattal együtt értelmezve – megfelel az egyértelműség azon minimális fokának, amely arra enged következtetni, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdésében foglalt előírásokat tiszteletben tartották.
Ebből arra kell következtetni, hogy a megtámadott határozat jogilag megkövetelt módon indokolva van.
E megállapítást nem kérdőjelezik meg a felperes által előterjesztett különböző érvek.
Elsősorban a felperesnek a kért információk szükségessége indokolásának hiányára vonatkozó kifogását illetően elegendő azt hangsúlyozni, hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése értelmében nem köteles ezzel kapcsolatban külön indokolást szolgáltatni. Ugyanis az érintett vállalkozás a Bizottság által megvizsgálni kívánt feltételezett jogsértések meghatározásán keresztül mérheti fel a kért információk szükségességét, és adott esetben vitathatja az információkérő határozatot a Törvényszék előtt.
Másodsorban, a tizenegyedik kérdéssor tekintetében biztosított kéthetes időtartam megválasztása indokolásának elégtelenségére alapított kifogást illetően, meg kell jegyezni, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése csupán azt írja elő a Bizottság számára, hogy határozzon meg egy határidőt, azt azonban nem, hogy ennek megválasztását indokolja.
Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat erre vonatkozóan tartalmaz indokolást, hiszen a megtámadott határozat (8) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy az első tíz kérdéssor tekintetében meghatározott tizenkét hetes határidő és a tizenegyedik kérdéssor tekintetében meghatározott kéthetes határidő a kért információk jellegével és mennyiségével, valamint a versenyszabályokba ütköző feltételezett jogsértések súlyával magyarázható. Következésképpen úgy tekinthető, hogy a Bizottság szerint a tizenegyedik kérdéssorba illeszkedő információk csekélyebb száma igazolja a válaszadásra nyitva álló rövidebb határidőt.
Harmadsorban, a felperes arra alapított érvelésére, hogy a megtámadott határozat indokolása nem teszi érthetővé a Bizottságnak a felperes által a 2010. december 6‑i levelében benyújtott észrevételekkel kapcsolatos álláspontját, azt a választ kell adni, hogy a Bizottság azt sem volt köteles külön indokolni. Megjegyezhető azonban, hogy a megtámadott határozat (6) preambulumbekezdésében kifejtettek szerint ezen észrevételeket adott esetben figyelembe vették a megtámadott határozat I. mellékletében foglalt kérdőív szerkesztése során.
Ennélfogva a negyedik jogalapot és a második jogalap első részét el kell utasítani.
Az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti határozat elfogadásának aránytalanságára alapított, első jogalapról
A felperes úgy véli, hogy a megtámadott határozat sérti az arányosság elvét, mivel a jelen ügy körülményei között elegendő lett volna az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerinti egyszerű információkérés megküldése. Az érvelése alátámasztására többek között arra a körülményre hivatkozik, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése alapján hozott határozattal érintett más vállalkozásokkal ellentétben a Bizottság hozzá nem címzett előzetesen egy, az ugyanezen cikk (2) bekezdés értelmében vett információkérést. Úgy véli továbbá, hogy [az EK 81.] és [az EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (
HL 1962. 13., 204. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikke értelmében érvényesülő helyzethez képest az 1/2003 rendelet 18. cikke által bevezetett módosítások nem jelentik azt, hogy a Bizottság szabadon választhat, hogy információkérés vagy információkérő határozat útján kíván‑e eljárni, függetlenítve magát az arányosság elvének tiszteletben tartásától.
A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az uniós jog általános elvei közé tartozó arányosság elve megköveteli, hogy az intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogos célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, azaz több megfelelő intézkedés közül a kevésbé korlátozó jellegűt kell választani, és az okozott hátrányok nem lehetnek aránytalanok az elérendő célokhoz képest (a Bíróság
C-189/01. sz., Jippes és társai ügyben 2001. július 12-én hozott ítéletének [EBHT 2001., I-5689. o.]
81. pontja).
A Bizottság az 1/2003 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése értelmében „egyszerű kérelem vagy határozat formájában” kérhet információt anélkül, hogy e rendelkezés a határozat elfogadását előzetes „egyszerű kérelemtől” tenné függővé. Az 1/2003 rendelet 18. cikke ebben különbözik a 17. rendelet 11. cikkétől, amely az (5) bekezdésében a határozattal történő információkérés lehetőségét az előzetes információkérés sikertelenségétől tette függővé.
Ellentétben azzal, amit a Bizottság a beadványaiban állítani látszik, hangsúlyozni kell, hogy a Bizottságnak az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében vett egyszerű információkérés és az ugyanezen rendelet 18. cikkének (3) bekezdése értelmében vett információkérő határozat közötti választása az arányossági vizsgálattól függ. Ez szükségszerűen kitűnik magának az arányosság elvének a fenti 47. pontban kifejtett fogalmából, hiszen az azt említi, hogy „több megfelelő intézkedés közül a kevésbé korlátozó jellegűt kell választani”. Ugyanígy azt is meg lehet jegyezni, hogy az 1/2003 rendelet 18. cikkének (1) bekezdésében a Bizottságnak biztosított választási lehetőség bizonyos hasonlóságot mutat a 17. rendelet 14. cikke, illetve az 1/2003 rendelet 20. cikke alapján fennálló, az egyszerű meghatalmazás alapján végzett, illetve a határozattal elrendelt vizsgálat közötti választás lehetőségével. Márpedig erre a választásra kiterjed az uniós bíróságnak az arányosság elve alapján végzett felülvizsgálata (a Bíróság
136/79. sz., National Panasonic kontra Bizottság ügyben 1980. június 26-án hozott ítéletének [EBHT 1980., 2033. o.]
29. pontja és
C-94/00. sz. Roquette Frères ügyben 2002. október 22-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I-9011. o.]
77. pontja; a Törvényszék
T-340/04. sz., France Télécom kontra Bizottság ügyben 2007. március 8-án hozott ítéletének [EBHT 2007., II-573. o.]
147. pontja).
A határozattal elrendelt vizsgálat alkalmazása arányossági vizsgálatának az ítélkezési gyakorlatban előnyben részesített megközelítésére tekintettel úgy tűnik, hogy egy ilyen, az egyszerű információkérés és a határozat közötti választást illető arányossági vizsgálatnak az adott ügy sajátosságainak megfelelő vizsgálat követelményeitől kell függenie (a fenti 49. pontban hivatkozott National Panasonic kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontja, a fenti 49. pontban hivatkozott Roquette Frères ügyben hozott ítélet 77. pontja és a fenti 49. pontban hivatkozott France Télécom kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 147. pontja).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat egy olyan vizsgálat keretébe illeszkedik, amely a felperesen kívül a cementágazatban tevékeny hét másik vállalkozás versenykorlátozó magatartásaira vonatkozik.
Egy határozat abban különbözik az egyszerű információkéréstől, hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének b) pontja, illetve 24. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében hiányos vagy késedelmes információszolgáltatás esetén bírságot vagy kényszerítő bírságot szabhat ki.
Ennélfogva az összegyűjtendő és egybevetendő információ mennyiségére tekintettel az, hogy a Bizottság a felperessel szemben közvetlenül olyan jogi eszközt alkalmazott, amely számára a legnagyobb biztosítékot nyújtja arra, hogy a felperes az előírt határidőn belül maradéktalan választ adjon, nem tűnik sem helytelennek, sem aránytalannak.
Ezenkívül, mivel az információkérő határozat alkalmazásának arányosságát a megfelelő vizsgálat követelményei tekintetében kell megvizsgálni, el kell utasítani a felperes azon állítását, hogy őt egyenlőtlen bánásmódban részesítették, hiszen a vizsgálatban érintett többi társasághoz egyszerű információkérést intéztek az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti határozat elfogadását megelőzően. Ugyanis a megfelelő vizsgálat követeleményei indokolhatják azt, hogy az említett vizsgálat lefolytatásához hasznos információkat szolgáltatni képes valamennyi vállalkozás vagy vállalkozások társulása tekintetében ne ugyanazt a megközelítést kövessék.
A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem sértette meg az arányosság elvét, amikor az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése alapján a felperesre vonatkozó információkérő határozatot fogadott el, és hogy az első jogalapot el kell utasítani.
Az 1/2003 rendelet 18. cikkének megsértésére alapított, második jogalapról
A jelen jogalap lényegében két részből áll. A fenti 18–44. pontban a Törvényszék már válaszolt az információkérés céljának nem kellően pontos meghatározására vonatkozó első részre. A második részben a felperes azt állítja, hogy az első tíz kérdéssorban követelt információk egyáltalán nem állnak kapcsolatban a neki felrótt tényekkel, ami sérti az 1/2003 rendelet 18. cikkét. A versenyjog megsértésének fennállása nem bizonyítható az első tíz kérdéssorban követelt, az utóbbi tíz év cementértékesítésére vonatkozó és a cementiparnak a Bizottság számára történő részletes bemutatásához vezető információk közlésével.
A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.
A fenti 29. pontban már hangsúlyozottak szerint a Bizottság csak olyan információk közlését követelheti, amelyek lehetővé tehetik számára a vizsgálat lefolytatását indokoló és az információkérésben megjelölt feltételezett jogsértések vizsgálatát (a fenti 29. pontban hivatkozott SEP kontra Bizottság ügyben 1991. december 12‑én hozott ítélet 25. pontja és a fenti 29. pontban hivatkozott Société Générale kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 40. pontja).
Széles vizsgálati és ellenőrzési hatáskörére tekintettel, a Bizottság feladata az érintett vállalkozásoktól kért információk szükségességének mérlegelése (lásd ebben az értelemben a Bíróság
155/79. sz., AM & S Europe kontra Bizottság ügyben 1982. május 18-án hozott ítéletének [EBHT 1982., 1575. o.]
17. pontját,
374/87. sz., Orkem kontra Bizottság ügyben 1989. október 18-án hozott ítéletének [EBHT 1989., 3283. o.]
15. pontját és a fenti 49. pontban hivatkozott Roquette Frères ügyben hozott ítéletének 78. pontját).
A Törvényszéknek a Bizottság e mérlegelésére vonatkozó felülvizsgálatát illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a „szükséges információk” fogalmát azon célok függvényében kell értelmezni, amelyek érdekében a Bizottságra a szóban forgó vizsgálati hatáskört ruházták. Így az információkérés és a feltételezett jogsértés közötti összefüggés követelménye teljesül, ha az eljárás e szakaszában az említett kérelem jogszerűen a feltételezett jogsértéssel kapcsolatban állónak tekinthető abban az értelemben, hogy a Bizottság ésszerűen feltételezheti, hogy a dokumentum az állítólagos jogsértés fennállásának meghatározásában segíti majd (a fenti 29. pontban hivatkozott SEP kontra Bizottság ügyben 1991. december 12‑én hozott ítélet 29. pontja és a fenti 21. pontban hivatkozott Slovak Telekom kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 42. pontja).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a felperes nem mutat rá pontosan az első tíz kérdéssorban kért azon információkra, amelyek szükségességét vitatja, hanem általános módon kifogásolja a tízéves időszak cementeladásaira vonatkozó információkérés szükségességét. Lényegében az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti információkérő határozat alkalmazását vitatja, hiszen a Bizottságnak ilyen körülmények között az 1/2003 rendelet 17. cikke szerinti gazdasági ágazati vizsgálatot kellett volna lefolytatnia.
Márpedig a felperes részéről annak hangsúlyozása, hogy az első tíz kérdéssorban kért információk egy tízéves időszak cementeladásait foglalják magukban, önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy az említett kérdések meghaladják az információkérés szempontjából szükségesnek tekinthető – a fenti 4. és 35. pontban kifejtettek szerinti – mértéket.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezi meg a felperesnek a válaszban található, lényegében arra alapított állítása, hogy a kért információk mennyisége azt a látszatot kelti, hogy a megtámadott határozat feltáró jelleget ölt.
Kétségtelenül igaz, hogy a közhatalom bármely természetes vagy jogi személy magántevékenységi körébe való önkényes vagy aránytalan beavatkozása elleni védelem követelménye az uniós jog általános elvét képezi (a fenti 21. pontban hivatkozott Slovak Telekom kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 81. pontja).
Ugyanígy hangsúlyozni kell, hogy ezen általános elv tiszteletben tartásához valamely információkérő határozatnak azon meghatározott ténybeli és jogi helyzet valóságának és jelentőségének bizonyításához szükséges dokumentumok begyűjtésére kell irányulnia, amelyekre nézve a Bizottság már rendelkezik információval.
Ugyanakkor a megtámadott határozat esetlegesen önkényes jellegét nem lehet az információkérés terjedelme alapján megállapítani, hiszen a Bizottság jogszerűen folytathat széleskörű vizsgálatot, amennyiben kellően komoly valószínűsítő körülmények állnak rendelkezésére a vállalkozásnak a vizsgálni kívánt különböző feltételezett jogsértésekben való részvételével kapcsolatban.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a felperes nem vitatja, és nem is kérte a Törvényszéktől annak megvizsgálását, hogy a Bizottság a megtámadott határozat elfogadását indokoló, kellően komoly valószínűsítő körülményekkel rendelkezett‑e. Így a felperes kifejezett és indokolt kérelme hiányában a Törvényszéknek nem kell hivatalból – és kizárólag az információkérés széles terjedelmére alapított általános kijelentés alapján – megvizsgálnia, hogy a Bizottság a megtámadott határozat elfogadását indokoló, kellően komoly valószínűsítő körülményekkel rendelkezett‑e.
A második jogalapot ennélfogva el kell utasítani.
A tizenegyedik kérdéssor megválaszolására megállapított kéthetes határidő aránytalan jellegére alapított, harmadik jogalapról
A felperes szerint a megtámadott határozat a tizenegyedik kérdéssor megválaszolására megállapított kéthetes szűk határidő tekintetében sérti az arányosság elvét.
A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri. Véleménye szerint a felperesnek nincs eljáráshoz fűződő érdeke a szóban forgó határidőt illetően, mivel a tizenegyedik kérdéssort megválaszolta, és mivel a felperest biztosították arról, hogy nem kell bírságot fizetnie a kért információk részletekben történő közlése esetén. A Bizottság továbbá azt állítja, hogy a kéthetes határidő indokolt volt, és hogy a felperes számára nem volt fizikailag lehetetlen az, hogy a tizenegyedik kérdéssort a meghatározott határidőn belül megválaszolja.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság által a valamely vállalkozáshoz címzett információkéréseknek tiszteletben kell tartaniuk az arányosság elvét, és a vállalkozást terhelő információszolgáltatási kötelezettség nem jelenthet számára aránytalan terhet a vizsgálat érdekében szükségeshez képest (a Törvényszéknek a fenti 29. pontban hivatkozott SEP kontra Bizottság ügyben 1991. december 12‑én hozott ítéletének 51. pontja; a
T-191/98., T-212/98-T-214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30-án hozott ítéletének [EBHT 2003., II-3275. o.]
418. pontja, és a fenti 21. pontban hivatkozott Slovak Telekom kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 81. pontja).
A tizenegyedik kérdéssor két héten belüli megválaszolásának kötelezettségével járó teher esetlegesen aránytalan jellegének mérlegeléséhez figyelembe kell venni azt, hogy a felperes mint az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése szerinti információkérő határozat címzettje annak a veszélynek van kitéve, hogy vele szemben nem csupán az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének b) pontja, illetve 24. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében, hiányos vagy késedelmes információszolgáltatás, illetve az információszolgáltatás elmulasztása miatt szabnak ki bírságot vagy kényszerítő bírságot, hanem az említett rendelet 23. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a Bizottság által tévesnek vagy félrevezetőnek minősített információk közlése esetén is bírságot szabnak ki vele szemben.
Így a valamely információkérő határozatban előírt határidő megfelelőségének vizsgálata különös jelentőséggel bír. Az szükséges ugyanis, hogy az említett határidő ne csupán a tényleges válaszadást tegye lehetővé a címzett számára, hanem azt is, hogy meggyőződjön a szolgáltatott információk hiánytalanságáról, pontosságáról és helytállóságáról.
A felperesnek a jelen jogalapra való hivatkozáshoz fűződő érdekére vonatkozóan a Bizottság által felvetett előzetes kérdést úgy kell érteni, mint amely a felperesnek a megtámadott határozattal szembeni eljáráshoz fűződő érdekét vitatja, amennyiben az a tizenegyedik kérdéssor megválaszolására számára kéthetes határidőt határoz meg. A Bizottság arra hivatkozik, hogy a kért információk egy részét a határidőn túl szolgáltatták, anélkül hogy a felperesre bírságot szabtak volna ki, és hogy egy telefonbeszélgetésben biztosították számára a válaszok részletekben történő közlésének lehetőségét.
E tekintetben elegendő annyit kiemelni, hogy egy információszolgáltatást elrendelő határozattal szembeni eljáráshoz fűződő érdek akkor is fennmarad, ha a címzettje azt már végrehajtotta. Ugyanis az ilyen határozat megsemmisítése önmagában alkalmas joghatások kiváltására, különösen mivel arra kötelezi a Bizottságot, hogy a Törvényszék ítéletét végrehajtó intézkedéseket hozzon, és mivel megelőzi azt, hogy a Bizottság ismét ilyen gyakorlatot folytasson (lásd ebben az értelemben analógia útján a Törvényszék
T-46/92. sz., Scottish Football kontra Bizottság ügyben 1994. november 9-én hozott ítéletének [EBHT 1994., II-1039. o.]
14. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperesnek érdeke fűződik a megtámadott határozattal szembeni eljáráshoz, és jogosult olyan jogalapokra hivatkozni, amelyek véleménye szerint alkalmasak arra, hogy a Törvényszék helyt adjon a kereseti kérelmeinek.
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a Bizottság egyetlen olyan bizonyítékot sem hozott fel, amely azt bizonyította volna, hogy a felperest biztosították arról, hogy a kért információk részletekben történő (tehát részben határidőn túli) szolgáltatása nem von bírságot vagy kényszerítő bírságot maga után. Bár a felek egyetértenek abban, hogy a felperes jogi képviselője és a Bizottság egy tisztviselője folytatott ezzel kapcsolatban telefonbeszélgetést, e beszélgetés pontos tartalmát illetően eltér a véleményük.
Így az iratokból csupán az derül ki világosan, hogy a Bizottság a 2011. április 12‑i elektronikus levelében elutasította a tizenegyedik kérdéssor megválaszolására nyitva álló határidő meghosszabbítását, a felperesnek a 2011. április 11‑i levelében és a 2011. április 12‑i elektronikus levelében benyújtott, ez iránti kérelmére válaszképpen. Következésképpen, mivel a felperes a tizenegyedik kérdéssorra adott válaszát részben az előírt határidőn túl közölte, ezért legalábbis elméletileg az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a Bizottság bírságot szabhatna ki vele szemben azon biztosítékok ellenére, amelyeket a Bizottság látszólag a beadványaiban adni kíván.
Ezenkívül a fenti 72. és 73. pontban kifejtett okokból úgy kell tekinteni, hogy a tizenegyedik kérdéssor két héten belüli megválaszolásának kötelezettségével járó teher esetlegesen aránytalan jellege befolyásolhatja az adott válaszok hiánytalan, pontos és kellően világos jellegét, ami adott esetben az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján bírságkiszabáshoz is vezethetne.
A 11. kérdés a) pontjában arra kérik a felperest, hogy közöljön minden információt P. L. és H. M. 2001. óta betöltött szerepével, tisztségével és felelősségével, illetve azzal kapcsolatosan, hogy kinek számolnak be közvetlenül, és végül, hogy kit vagy kiket látnak/láttak el utasításokkal. A 11. kérdés b) pontjában arra kérik a felperest, hogy a cementet és kapcsolódó termékeket érintő valamennyi olyan találkozóról és egyéb írásbeli vagy szóbeli kapcsolattartásról szolgáltassanak egy listát, amelyre Németországban P. L. (a 2003‑tól 2009‑ig tartó időszakban), illetve H. M. (a 2006‑tól 2008‑ig tartó időszakban) és a cementet és kapcsolódó termékeket gyártók vagy képviselőik között került sor. Ennek kapcsán többek között arra kérik a felperest, hogy pontosan adja meg a találkozók időpontját, a meghívottak és résztvevők nevét, hogy adja meg azon személy vagy vállalkozás nevét, aki vagy amely a találkozót vagy találkozókat megszervezte, illetve azok tartását kérte, valamint hogy adja meg a felperes azon egyéb alkalmazottainak nevét, szerepét, tisztségét és felelősségét, akik a 2001‑től 2010‑ig tartó időszakban részt vettek ezeken a találkozókon. Végül a 11. kérdés c) pontjában arra kérik a felperest, hogy a fent hivatkozott kapcsolattartásokkal vagy találkozókkal kapcsolatos valamennyi dokumentumot nyújtsa be, beleértve többek között az elektronikus leveleket, napirendeket, a találkozók jegyzőkönyveit, utazási papírokat, írásbeli feljegyzéseket, jelentéseket vagy megjegyzéseket.
Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatból nem tűnik ki, hogy a vizsgálat szempontjából miért van különös szükség arra, hogy a tizenegyedik kérdéssorban kért információkat ilyen különösen rövid határidőn belül kelljen benyújtani.
A fenti 42. pontban hangsúlyozottak szerint csupán arra lehet következtetni a megtámadott határozat (8) preambulumbekezdéséből, hogy e határidőt a Bizottság azon mérlegelése indokolhatja, hogy e kérdéssor kevesebb információ szolgáltatását feltételezi.
A Bizottság kétségtelenül helyesen emlékeztet arra, hogy a valamennyi vállalkozásra és a vállalkozások társulásaira háruló általános gondossági kötelezettség alapján a felperes köteles gondoskodni a tevékenysége nyomonkövethetőségét lehetővé tevő tényezők könyveiben és archivált irataiban történő gondos megőrzéséről, többek között annak érdekében, hogy esetleges bírósági vagy közigazgatási eljárások esetében a szükséges bizonyítékok a rendelkezésére álljanak (a Törvényszék
T-240/07. sz., Heineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ügyben 2011. június 16-án hozott ítéletének [EBHT 2011., II-3355. o.]
301. pontja).
Mindazonáltal, mivel a tizenegyedik kérdéssorra adandó válasz többek között a felperes két munkavállalójának a három‑, illetve hétéves időszakban Németországban a cementet és kapcsolódó termékeket gyártókkal vagy képviselőikkel fenntartott valamennyi – akár informális – kapcsolatának azonosítását feltételezi, a Törvényszék megjegyzi, hogy e megőrzési kötelezettség ellenére a kért információk összegyűjtése, rendszerezése és ellenőrzése nem feltétlenül egyszerű.
Ráadásul, a fenti 73. pontban kifejtett okokból, figyelembe kell venni azt, hogy a meghatározott határidő lehetővé kell hogy tegye a felperes számára azt, hogy meggyőződjön a szolgáltatott információk hiánytalanságáról, pontosságáról és helytállóságáról.
Meg kell állapítani, hogy a kért információk jellegére tekintettel a kéthetes válaszadási határidő nem tűnik elegendőnek arra, hogy azokat összegyűjtsék, és meggyőződjenek az adott válasz hiánytalanságáról, pontosságáról és helytállóságáról.
Ebből az következik, hogy az e kérdések ilyen határidőn belüli megválaszolása kötelezettségének előírása a fenti 71. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében aránytalan tehernek minősül.
Ezt a megállapítást nem cáfolja az a körülmény, hogy a Bizottság – amint arra emlékeztet – a 2010. november 19‑i levelében értesítette a felperest arról, hogy hozzá az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése alapján információkérő határozatot szándékozik intézni, közölve vele a kérdőív tervezetét, amelynek tizenötödik kérdéssora lényegében megegyezett a végleges kérdőív tizenegyedik kérdéssorával.
E tekintetben elegendő azt kiemelni, hogy e levél (4) bekezdésében a Bizottság egyértelműen azt írta, hogy „az 1/2003 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése alapján hozott határozat a Schwenknek két hónap határidőt biztosít a határozatban foglalt kérdőív pontos, hiánytalan és helytálló megválaszolására”.
Így az a körülmény, hogy a felperes joggal várhatta, hogy a tizenegyedik kérdéssor megválaszolására két hónapos határidő áll a rendelkezésére, mindenképpen megakadályozza azt, hogy a 2010. november 19‑i levélben foglalt értesítést figyelembe lehessen venni annak mérlegelésekor, hogy az említett kérdéssor kéthetes határidőn belül való megválaszolásának kötelezettsége arányos‑e.
A Bizottság által az EUMSZ 101. és 102. cikkével kapcsolatos eljárások lefolytatására vonatkozó legjobb gyakorlatokról szóló közleményének (
HL 2011. C 308., 6. o.
) 38. pontjára történő hivatkozást illetően elegendő annyit kiemelni, hogy az irreleváns.
Mindenesetre hangsúlyozni kell, hogy az említett közlemény 38. pontjából az derül ki, hogy főszabály szerint a megállapított határidő legalább két hét, de a korlátozott hatályú kérelmek esetén lehet rövidebb is. Ez inkább azt támasztja alá, hogy a Bizottság számára a kéthetes határidő főszabály szerint minimumkövetelményt jelent. Márpedig a jelen ügyben a kért információk összegyűjtésével, rendszerezésével és ellenőrzésével járó, valószínűleg jelentős munkára tekintettel a kéthetes határidő alkalmazása legalábbis aránytalan jelleget ölt.
A fentiekre figyelemmel a jelen jogalapnak helyt kell adni.
A megtámadott határozat 1. cikke szerint a mellékletek a megtámadott határozat szerves részét képezik. A kérdőívnek megfelelő I. melléklet olvasatából kitűnik, hogy a tizenegyedik kérdéssor nem képez a kérdőív többi részétől elválaszthatatlan egységet.
Ennélfogva a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben arra kéri fel a felperest, hogy az I. mellékletben foglalt kérdőív tizenegyedik kérdéssorára válaszoljon, mégpedig anélkül, hogy meg kellene vizsgálni az ötödik jogalapot, mivel az kizárólag a tizenegyedik kérdésorra vonatkozik.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen rendelkezés 3. §‑ának első bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását.
Mivel a jelen ügyben a Törvényszék a keresetnek részben helyt adott, a jelen ügy körülményeinek helyes mérlegelése megkívánja, hogy a Bizottság viselje saját költségeinek egyharmadát és a felperes részéről felmerült költségek egyharmadát, ez utóbbi pedig viselje saját költségei kétharmadát és a Bizottság részéről felmerült költségek kétharmadát.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék az 1/2003/EK tanácsi rendelet 18. cikke (3) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/39520 – „cement és kapcsolódó termékek”‑ügy) 2011. március 30‑án hozott C(2011) 2367 végleges bizottsági határozatot megsemmisíti az I. mellékletét képező kérdőív tizenegyedik kérdéssora tekintetében.

2)
A Schwenk Zement KG viseli saját költségei kétharmadát, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségek kétharmadát. A Bizottság viseli saját költségeinek egyharmadát, valamint a Schwenk Zement részéről felmerült költségek egyharmadát.

3)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

Dittrich
Wiszniewska‑Białecka
Prek
Kihirdetve Luxembourgban, a 2014. március 14‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.