CELEX: 62012CJ0367
Sloboda usadiť sa
Verejné zdravie
Článok 49 ZFEÚ
Lekárne
Primerané zásobovanie obyvateľstva liekmi
Povolenie na prevádzku
Územné rozdelenie lekární
Zavedenie obmedzení založených predovšetkým na demografickom kritériu
Minimálna vzdialenosť medzi lekárňami

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ, ako aj článkov 16 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na návrh pani Sokollovej‑Seebacherovej vo veci otvorenia novej lekárne na území obce Pinsdorf v spolkovej krajine Horné Rakúsko.
Rakúsky právny rámec
§ 10 zákona o lekárňach (Apothekengesetz) v znení zákona uverejneného v BGBl. I, 41/2006 (ďalej len „ApG“), stanovuje:
„1.   Koncesia na zriadenie novej verejnej lekárne sa vydá, ak:
(1)
v obci, v ktorej sa má zriadiť verejná lekáreň, už má stálu prax lekár a
(2)
je potrebné zriadiť novú verejnú lekáreň.
2.   Takáto potreba neexistuje, ak:
(1)
v čase podania žiadosti v obci, v ktorej sa má nachádzať plánovaná prevádzka, už existuje lekáreň prevádzkovaná priamo lekárom a zmluvnými lekármi sú obsadené menej ako dve miesta zmluvných… (štátnych) všeobecných lekárov alebo
(2)
vzdialenosť medzi miestom plánovanej prevádzky novozriadenej verejnej lekárne a miestom prevádzky najbližšie existujúcej verejnej lekárne je menšia ako 500 metrov alebo
(3)
v dôsledku tohto zriadenia počet osôb, ktoré budú naďalej zásobované jednou z okolitých existujúcich verejných lekární, klesne a bude nižší než 5500 osôb.
3.   Potreba podľa odseku 2 bodu 1 neexistuje ani vtedy, keď sa v čase podania žiadosti na území obce, v ktorej má byť plánovaná prevádzka verejnej lekárne, nachádza:
(1)
lekáreň prevádzkovaná priamo lekárom a
(2)
skupina zmluvných lekárov, ktorí spolu uzatvorili dohodu…
…
4.   Zásobovanými osobami v zmysle odseku 2 bodu 3 sú obyvatelia, ktorí trvale bývajú v okruhu 4 kilometrov po ceste od miesta prevádzky existujúcej verejnej lekárne a ktorí budú vzhľadom na miestne podmienky naďalej zásobovaní touto existujúcou verejnou lekárňou.
5.   Pokiaľ je počet trvale bývajúcich obyvateľov uvedených v odseku 4 nižší než 5500, treba pri posudzovaní existencie potreby zohľadniť osoby, ktoré sú zásobované z dôvodu, že v tejto oblasti pracujú, využívajú služby alebo tam cestujú dopravnými prostriedkami.
6.   Vzdialenosť uvedená v odseku 2 bode 2 výnimočne nemusí byť dodržaná, ak si to nutne vyžadujú osobitné miestne pomery v záujme riadneho zásobovania obyvateľstva liekmi.
7.   Rakúska lekárnická komora má v súvislosti s otázkou potreby zriadenia novej verejnej lekárne vypracovať odborný posudok. …
…“
§ 47 ods. 2 ApG, ktorý sa týka „lehoty zákazu podania novej žiadosti“, stanovuje:
„Žiadosť uchádzača o udelenie koncesie okresný správny orgán bez potreby osobitného konania zamietne aj v prípade, že už bola zamietnutá skoršia žiadosť iného uchádzača o zriadenie novej lekárne na tom istom mieste z dôvodu nesplnenia jednej z hmotnoprávnych podmienok stanovených v § 10, od dátumu posledného rozhodnutia vydaného v tejto veci neuplynuli viac než dva roky a nedošlo k podstatnej zmene miestnych pomerov, ktoré boli rozhodujúce pre skoršie rozhodnutie. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Rozhodnutím z 29. decembra 2011 prefekt okresu Gmunden (Bezirkshauptmann von Gmunden) zamietol žiadosť pani Sokollovej-Seebacherovej o udelenie koncesie na zriadenie verejnej lekárne na území obce Pinsdorf z dôvodu, že neexistuje potreba v zmysle § 10 ApG.
Toto zamietnutie sa opieralo o znalecký posudok rakúskej lekárnickej komory z 12. apríla 2011, ako aj o doplňujúce pripomienky k tomuto posudku z 25. októbra 2011. Podľa uvedených dokumentov by zriadenie novej verejnej lekárne zapríčinilo výrazný pokles zásobovacieho potenciálu verejnej lekárne, ktorú prevádzkuje pani Zehetner na území obce Altmünster susediacej s obcou Pinsdorf, pod hranicu 5500 osôb, keďže jej klientela by sa znížila na 1513 osôb.
Pani Sokoll-Seebacher toto rozhodnutie napadla, pričom uvádzala, že v doplňujúcich pripomienkach k znaleckému posudku rakúska lekárnická komora zohľadnila existujúce priame pozemné spojenie medzi susediacimi obcami Pinsdorf a Altmünster, ktoré však podľa plánu infraštruktúry rakúskej železničnej spoločnosti bude čoskoro zrušené. Podľa pani Sokollovej-Seebacherovej sa mala táto skutočnosť vziať do úvahy. Okrem toho by bolo potrebné zohľadniť skutočnosť, že pani Zehetner si v čase, keď zriadila svoju lekáreň, bola dobre vedomá, že nikdy nedosiahne zásobovací potenciál vo výške 5500 osôb.
Za týchto okolností Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni zásada zákonnosti uvedená v článku 16 Charty a/alebo zásada transparentnosti uvedená v článku 49 ZFEÚ takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je sporné ustanovenie § 10 ods. 2 bodu 3 ApG, ktorá v samotnom zákone neupravuje podstatné základné podmienky v súvislosti s kritériom potreby zriadenia novej verejnej lekárne, ale konkretizáciu relevantných častí jeho obsahu ponecháva na vnútroštátnej judikatúre, vzhľadom na to, že takýmto spôsobom nemožno vylúčiť, že určitým vnútroštátnym záujemcom, resp. všetkým vnútroštátnym záujemcom v porovnaní s príslušníkmi iných členských štátov vznikne značná konkurenčná výhoda?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku: Bráni článok 49 ZFEÚ takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je § 10 ods. 2 bod 3 ApG, ktorá ako základné kritérium posúdenia existencie potreby stanovuje pevnú hranicu 5500 osôb, v súvislosti s ktorou nie je v zákone upravená nijaká možnosť odchýliť sa od tohto základného pravidla, pretože je zjavné, že sa tým
de facto
(automaticky) nezabezpečí koherentné dosiahnutie cieľa v zmysle bodov 98 až 101 [rozsudku z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez (
C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629
)]?
3.
V prípade zápornej odpovede aj na druhú otázku: Bráni článok 49 ZFEÚ a/alebo článok 47 Charty takej právnej úprave, akou je § 10 ods. 2 bod 3 ApG, z ktorej na základe judikatúry najvyšších vnútroštátnych súdov vyplývajú v súvislosti s otázkou posúdenia existencie potreby ďalšie podrobnejšie kritériá – napríklad časová prednosť prvej podanej žiadosti, blokujúci účinok prebiehajúceho konania pre neskorších záujemcov, dvojročný zákaz predloženia novej žiadosti v prípade zamietnutia žiadosti, kritériá na stanovenie počtu ‚trvale bývajúcich obyvateľov‘ na jednej strane a ‚migrujúcich obyvateľov‘ na druhej strane, ako aj rozdelenie potenciálnych zákazníkov v prípade prekrývania dvoch alebo viacerých lekární v rámci okruhu 4 kilometrov atď. –, pretože týmto spôsobom nemožno predvídateľne a odhadnuteľne uplatňovať toto ustanovenie v primeranej lehote, ako je to v obvyklých prípadoch, a preto možno konštatovať (pozri rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, body 98 až 101, ako aj 114 až 125), že dané ustanovenie v skutočnosti nie je vhodné vzhľadom na nevyhnutnosť koherentnosti dosahovania sledovaného cieľa a/alebo
de facto
nie je zabezpečená primeraná lekárenská služba a/alebo možno konštatovať, že ide o tendenčnú diskrimináciu tuzemských záujemcov navzájom alebo o diskrimináciu medzi nimi a záujemcami z iných členských štátov?“
O prípustnosti
V prvom rade pani Zehetner a rakúska vláda spochybnili prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že spor vo veci samej neobsahuje cezhraničný prvok a vzťahuje sa na čisto vnútroštátnu situáciu.
V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa na takú vnútroštátnu právnu úpravu, o akú ide vo veci samej – uplatňujúcu sa bez rozdielu na rakúskych štátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov –, ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených Zmluvou o FEÚ spravidla môžu vzťahovať len v prípade, že sa uplatňuje na situácie, ktoré súvisia s obchodom medzi členskými štátmi, v žiadnom prípade nemožno vylúčiť, že štátni príslušníci usadení v iných členských štátoch ako Rakúska republika mali alebo stále majú záujem prevádzkovať lekárne v tomto členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2013, Venturini a i., C‑159/12 až C‑161/12, bod 25 a citovanú judikatúru).
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru síce vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej je rakúskou štátnou príslušníčkou a že všetky skutkové okolnosti veci samej majú vzťah len k jedinému členskému štátu, a to k Rakúskej republike, nič to však nemení na skutočnosti, že právna úprava dotknutá vo veci samej môže mať účinky, ktoré nie sú obmedzené na tento členský štát.
Okrem toho aj v takej čisto vnútroštátnej situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej všetky okolnosti sú obmedzené na vnútroštátne územie jediného členského štátu, môže byť napriek tomu odpoveď pre vnútroštátny súd užitočná, najmä za predpokladu, že mu vnútroštátne právo ukladá, aby štátnemu príslušníkovi tohto členského štátu priznal rovnaké práva ako tie, ktoré požíva v rovnakej situácii štátny príslušník iného členského štátu na základe práva Únie (rozsudok Venturini a i., už citovaný, bod 28 a citovaná judikatúra).
Túto prvú námietku neprípustnosti teda treba zamietnuť.
V druhom rade pani Zehetner bez toho, aby v tejto súvislosti vzniesla námietku neprípustnosti, pochybuje o tom, či návrh na začatie prejudiciálneho konania dostatočne objasňuje vzťah medzi uvádzanými ustanoveniami práva Únie a vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa uplatní vo veci samej. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je totiž ťažký na porozumenie vzhľadom na skutočnosť, že rakúske pozitívne právo predstavuje len veľmi stručne.
Z tohto hľadiska z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého patria otázky, ktoré predkladá, alebo aby aspoň vysvetlil skutkové domnienky, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (pozri najmä rozsudky zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor,
C-134/03, Zb. s. I-1167
, bod 22; zo 6. decembra 2005, ABNA a i.,
C-453/03, C-11/04, C-12/04 a C-194/04, Zb. s. I-10423
, bod 45, ako aj z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, bod 20).
Súdny dvor zároveň nástojí na dôležitosti toho, aby vnútroštátny súd uviedol presné dôvody, ktoré ho viedli k podaniu návrhu, v ktorom žiada o výklad práva Únie, a na základe ktorých považuje za potrebné položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky. Súdny dvor teda rozhodol, že je potrebné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Únie, ktorých výklad žiada, a súvislosť medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátneho práva, ktoré sa vzťahujú na spor, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudky z 21. januára 2003, Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins,
C-318/00, Zb. s. I-905
, bod 43, ako aj ABNA a i., už citovaný, bod 46).
V prejednávanom prípade opis skutkového stavu veci a predstavenie uplatniteľného vnútroštátneho práva v návrhu na začatie prejudiciálneho konania umožnili žalobkyni vo veci samej a vládam členských štátov predložiť písomné pripomienky k položeným otázkam. Okrem toho uvedené rozhodnutie uvádza ustanovenia práva Únie, ktorých výklad vnútroštátny súd požaduje, a dostatočne objasňuje súvislosť medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatňovanou na vec samu.
Za týchto okolností je potrebné považovať návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný.
O veci samej
O prvej a druhej otázke
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 16 Charty a/alebo článok 49 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, pokiaľ podľa uvedeného súdu nestanovuje na účely zriadenia novej lekárne dostatočne jasne vymedzené kritériá na posúdenie existencie potreby zásobovania liekmi, a v prípade zápornej odpovede, či tento článok 49 ZFEÚ, predovšetkým požiadavka koherencie pri dosahovaní vytýčeného cieľa, bráni takejto právnej úprave z dôvodu, že ako hlavné kritérium na posúdenie takejto existencie stanovuje pevnú hranicu, pokiaľ ide o počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, od ktorého sa nemožno odchýliť.
Po prvé treba uviesť, že vnútroštátny súd sa pýta nielen na výklad článku 49 ZFEÚ týkajúceho sa slobody usadiť sa, ale aj na výklad článku 16 Charty upravujúceho slobodu podnikania.
Uvedený článok 16 stanovuje, že „sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“. Na účely vymedzenia rozsahu slobody podnikania tento článok Charty odkazuje najmä na právo Únie.
Tento odkaz treba chápať v tom zmysle, že článok 16 Charty odkazuje najmä na článok 49 ZFEÚ, ktorý zaručuje výkon základnej slobody usadiť sa.
Za týchto podmienok a z dôvodu, že položené otázky sa týkajú len slobody usadiť sa, treba vnútroštátnu právnu úpravu dotknutú vo veci samej posúdiť len z hľadiska článku 49 ZFEÚ.
Po druhé treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa má článok 49 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni členskému štátu, aby zaviedol systém predchádzajúceho povolenia na usadenie sa pre nových poskytovateľov služieb, akými sú lekárne, pokiaľ sa takýto systém ukazuje ako nevyhnutný na účely vyplnenia prípadných medzier v prístupe k zdravotníckym službám a na zabránenie vytvárania duplicitných štruktúr tak, aby bola zabezpečená zdravotnícka starostlivosť prispôsobená potrebám obyvateľstva, ktorá pokrýva celé územie a zohľadňuje geograficky izolované alebo inak znevýhodnené regióny (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 70, ako aj bod 71 a citovanú judikatúru).
Súdny dvor týmto spôsobom rozhodol, že vnútroštátna právna úprava spočívajúca na určitých kritériách, od ktorých splnenia závisí vydanie povolení na zriadenie nových lekární, je v zásade vhodná na dosiahnutie cieľa zabezpečiť spoľahlivé a kvalitné zásobovanie obyvateľstva liekmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 94; uznesenia z 17. decembra 2010, Polisseni, C‑217/09, bod 25, a z 29. septembra 2011, Grisoli, C‑315/08, bod 31).
Súdny dvor zároveň rozhodol, že treba zohľadniť fakt, že zdravie a život človeka zaujímajú medzi hodnotami a záujmami chránenými Zmluvou prvé miesto a že členským štátom prináleží rozhodnúť o úrovni, na ktorej chcú zaistiť ochranu verejného zdravia, ako aj o spôsobe, akým sa má táto úroveň dosiahnuť. Vzhľadom na to, že sa táto úroveň môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, je opodstatnené priznať členským štátom určitú mieru voľnej úvahy (rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 44 a citovaná judikatúra).
Konkrétnejšie, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že systém predchádzajúceho správneho povolenia nemôže legitimizovať diskrečné správanie vnútroštátnych orgánov, ktoré by mohlo ustanovenia práva Únie, najmä tie, ktoré sa týkajú takej základnej slobody, akou je sloboda podnikania, zbaviť potrebného účinku. Navyše na to, aby bol takýto systém odôvodnený, keďže predstavuje výnimku z takejto základnej slobody, musí byť založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré zabezpečujú, že sa ním dá dostatočne vymedziť výkon voľnej úvahy vnútroštátnymi orgánmi (rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer,
C-169/07, Zb. s. I-1721
, bod 64 a citovaná judikatúra).
Vo veci samej treba zdôrazniť, že sporná vnútroštátna právna úprava vydanie koncesie na zriadenie novej verejnej lekárne podmieňuje existenciou predpokladanej „potreby“, s výnimkou prípadu, keď tomu bráni aspoň jedna z konkrétnych okolností uvedených v tejto právnej úprave.
Konkrétne sa podľa uvedenej právnej úpravy pri určovaní absencie potreby zriadenia novej verejnej lekárne zohľadňuje počet poskytovateľov zdravotnej starostlivosti pôsobiacich v danej oblasti v čase podania žiadosti, vzdialenosť medzi plánovanou verejnou lekárňou a najbližšou existujúcou verejnou lekárňou, ako aj počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“ niektorou z existujúcich verejných lekární. Tento počet sa určuje podľa okruhu vytýčeného od miesta, kde sa nachádza existujúca verejná lekáreň, a primárne zahŕňa všetkých obyvateľov trvale bývajúcich v oblasti a subsidiárne aj všetky osoby, ktoré majú s touto oblasťou určité väzby a sú podrobnejšie uvedené v tejto právnej úprave.
Spomedzi týchto kritérií predstavujú kritériá týkajúce sa počtu poskytovateľov zdravotnej starostlivosti alebo počtu obyvateľov trvale bývajúcich v jednotlivých oblastiach, resp. vzdialenosti medzi lekárňami objektívne údaje, ktoré v zásade nemôžu viesť k ťažkostiam pri výklade alebo pri posúdení.
Naproti tomu treba zdôrazniť, že kritérium, ktoré sa týka väzieb osôb k určitej oblasti, až tak úplne jednoznačné nie je. Na jednej strane však nie je hlavným kritériom na určenie počtu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pretože sa uplatní len subsidiárne, a na druhej strane jednotlivé rozhodujúce väzby sú definované objektívne a možno ich overiť najmä pomocou štatistických údajov.
Za týchto okolností treba konštatovať, že kritériá stanovené v takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, sú dostatočne objektívne.
Navyše z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že by pri určovaní absencie potreby zriadiť novú verejnú lekáreň bolo možné vziať do úvahy aj iné kritériá než tie, ktoré sú výslovne stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave dotknutej vo veci samej a ktoré sú z tohto dôvodu hospodárskym subjektom už vopred známe.
Z tohto hľadiska skutočnosť, že kritériá uvedené v § 10 ApG spresnila vnútroštátna judikatúra, nemôže sama osebe zabrániť dotknutým hospodárskym subjektom, aby sa s týmito kritériami vopred oboznámili.
Napokon ani zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nemožno vydedukovať, že by kritériá stanovené v uvedenej právnej úprave bolo možné považovať za diskriminačné.
V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že v takej situácii, ako je opísaná v bode 28 tohto rozsudku, sa predpokladá potreba zriadenia novej verejnej lekárne. Z tohto dôvodu prináleží jednotlivým uchádzačom, ktorí chcú zriadiť novú verejnú lekáreň, aby preukázali existenciu takejto potreby v konkrétnom prípade.
V dôsledku toho výsledok konania o udelení koncesie v zásade nezávisí od skutočnosti, že by len určití uchádzači – či už vnútroštátni, alebo príslušníci z iných členských štátov – prípadne mali informácie, ktoré by im umožnili preukázať existenciu takejto potreby, na základe čoho by mali výhodnejšie postavenie než uchádzači, ktorí takéto informácie nemajú.
Z toho vyplýva, že taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, sa má považovať za úpravu založenú na objektívnych, vopred známych a nediskriminačných kritériách, ktoré sú vhodné na dostatočné vymedzenie hraníc výkonu voľnej úvahy zverenej v tejto súvislosti príslušným vnútroštátnym orgánom.
Po tretie treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora možno vnútroštátnu právnu úpravu považovať za vhodnú na uskutočnenie sledovaného cieľa iba vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť tento cieľ koherentne a systematicky (pozri v tomto zmysle rozsudky Hartlauer, už citovaný, bod 55; z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C-171/07 a C-172/07, Zb. s. I-4171
, bod 42; Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 94, ako aj z 26. septembra 2013, Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, bod 47).
Z tohto hľadiska určenie, či a v akom rozsahu vnútroštátna právna úprava spĺňa tieto požiadavky, prináleží napokon iba vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný je oprávnený posudzovať skutkový stav sporu vo veci samej a vykladať túto právnu úpravu. Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby vnútroštátnemu súdu poskytol užitočnú odpoveď, však má právomoc poskytnúť mu usmernenia na základe informácií vyplývajúcich zo spisu v spore vo veci samej, ako aj z predložených ústnych a písomných pripomienok, ktoré vnútroštátnemu súdu umožnia rozhodnúť (pozri rozsudok Ottica New Line di Accardi Vincenzo, už citovaný, bod 48, ako aj bod 49 a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že jednotné uplatňovanie podmienok súvisiacich s hustotou obyvateľstva a minimálnou vzdialenosťou medzi lekárňami, ktoré sú stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave na účely zriadenia novej verejnej lekárne, na celom dotknutom území za istých okolností ohrozuje zabezpečenie riadneho prístupu k lekárenským službám v oblastiach, ktoré vykazujú určité demografické zvláštnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 96).
Pokiaľ ide konkrétne o podmienky súvisiace s hustotou obyvateľstva, Súdny dvor rozhodol, že ich jednotné uplatňovanie bez možnosti odchýlky by mohlo viesť k tomu, že v niektorých vidieckych oblastiach, v ktorých je obyvateľstvo celkovo rozptýlené a menej početné, by boli niektorí obyvatelia od lekárne neprimerane vzdialení, čím by im bol odopretý riadny prístup k lekárenským službám (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 97).
V spore vo veci samej § 10 ApG stanovuje, že potreba odôvodňujúca zriadenie novej lekárne neexistuje v prípade, že by v dôsledku jej zriadenia počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“ jednou z okolitých existujúcich lekární, teda počet obyvateľov, ktorí trvale bývajú v okruhu menšom než 4 kilometre od uvedeného miesta, klesol a bol by nižší než 5500 osôb. Pokiaľ však je počet týchto obyvateľov nižší než 5500, treba podľa tohto zákona pri posudzovaní existencie potreby zohľadniť osoby, ktoré sú v tejto oblasti zásobované uvedenou lekárňou z dôvodu, že v nej pracujú, využívajú služby alebo tam cestujú dopravnými prostriedkami (ďalej len „migrujúce osoby“).
S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď treba vyzdvihnúť dve skutočnosti, ktoré možno zhrnúť takto.
Na jednej strane existujú osoby, ktoré bývajú mimo okruhu 4 kilometrov po ceste od miesta prevádzky najbližšej lekárne a z tohto dôvodu sa ako osoby s trvalým bydliskom nezohľadňujú ani v oblasti zásobovania, ani v inej existujúcej oblasti. Tieto osoby môžu byť síce zohľadnené ako „migrujúce osoby“ v jednej alebo vo viacerých oblastiach, avšak nič to nemení na tom, že ich prístup k lekárenským službám závisí od okolností, ktoré im v zásade nezabezpečia trvalý a nepretržitý prístup k týmto službám, pretože uvedený prístup súvisí s výkonom práce alebo s využívaním dopravných prostriedkov v danej oblasti. Z toho vyplýva, že určité osoby, najmä tie, ktoré bývajú vo vidieckych oblastiach, majú dosť obmedzený prístup k liekom, zohľadňujúc zároveň fakt, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej nestanovuje maximálnu vzdialenosť medzi miestom bydliska osoby a najbližšou lekárňou.
To platí tým skôr v prípade osôb patriacich do kategórie uvedenej v predchádzajúcom bode, keďže niektoré z nich majú dočasne alebo dlhodobo obmedzenú mobilitu z dôvodu veku, postihnutia alebo choroby. Jednak ich zdravotný stav si môže vyžadovať urgentné alebo časté podávanie liekov a jednak ich väzby k iným oblastiam môžu byť vzhľadom na ich zdravotný stav veľmi slabé alebo nulové.
Na druhej strane zriadenie novej lekárne požadované v záujme všetkých osôb, ktoré trvale bývajú na území tvoriacom budúcu oblasť zásobovania novou lekárňou a nachádzajú sa v okruhu presahujúcom 4 kilometre, by nutne viedlo k poklesu počtu obyvateľov trvale bývajúcich v oblastiach zásobovania existujúcimi lekárňami, ktorí budú naďalej zásobovaní, a to prípadne aj pod hranicu 5500 osôb. O takýto prípad by išlo najmä vo vidieckych oblastiach, v ktorých je všeobecne nízka hustota obyvateľstva.
Zdá sa pritom, že z vnútroštátnej právnej úpravy možno vydedukovať – čo však prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu –, že na vyhovenie žiadosti o udelenie koncesie na zriadenie novej lekárne za takýchto podmienok je potrebné, aby počet „migrujúcich osôb“ bol dostatočný na vyrovnanie poklesu počtu obyvateľov, ktorí „budú naďalej zásobovaní“, v oblastiach, ktoré sú dotknuté novozriadenou lekárňou. Rozhodnutie, ktoré treba v súvislosti s touto žiadosťou prijať, by totiž v skutočnosti nezáviselo od posúdenia prístupnosti lekárenských služieb v plánovanej novej oblasti, ale od toho, či v oblastiach dotknutých novozriadenou lekárňou možno očakávať „migrujúce osoby“ a v akom počte.
V odľahlých vidieckych oblastiach, ktoré sú málo „navštevované“, však existuje riziko, že počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, nedosiahne striktne požadovanú hranicu a v dôsledku toho sa potreba odôvodňujúca zriadenie novej lekárne môže považovať za nedostatočnú.
Z toho vyplýva, že uplatnenie kritéria týkajúceho sa počtu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, prináša riziko, že niektoré osoby, ktoré bývajú vo vidieckych a v odľahlých oblastiach nachádzajúcich sa mimo oblastí zásobovania existujúcimi lekárňami, a najmä osoby so zníženou mobilitou, nebudú mať zabezpečený rovnaký a primeraný prístup k lekárenským službám.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ, a najmä požiadavka koherencie pri sledovaní vytýčeného cieľa, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako hlavné kritérium na posúdenie existencie potreby zriadenia novej lekárne stanovuje striktnú hranicu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pokiaľ príslušné vnútroštátne orgány nemajú možnosť odchýliť sa od tejto hranice s cieľom zohľadniť miestne špecifiká.
O tretej otázke
Vzhľadom na odpovede na prvé dve otázky na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 49 ZFEÚ, a najmä požiadavka koherencie pri sledovaní vytýčeného cieľa, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako hlavné kritérium na posúdenie existencie potreby zriadenia novej verejnej lekárne stanovuje striktnú hranicu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pokiaľ príslušné vnútroštátne orgány nemajú možnosť odchýliť sa od tejto hranice s cieľom zohľadniť miestne špecifiká.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.