CELEX: 62008TJ0465
Program PHARE
‚Obnovljiva sredstva‘, ki jih je pridobila Češka republika
Vračilo dodeljenih zneskov
Odločba Komisije o izterjavi s pobotom
Pravna podlaga
Različna pravna reda
Gotovost in likvidnost terjatve
Obveznost obrazložitve

Pravni okvir
A –
Pogodba ES
Člen 274 ES določa:
„Komisija izvršuje proračun v skladu z določbami uredb, sprejetih na podlagi člena 279 [ES…]“
Člen 292 ES določa:
„Države članice se obvezujejo, da bodo spore glede razlage ali uporabe te pogodbe reševale le na načine, določene v tej pogodbi.“
B –
Akt o pogojih pristopa
Člen 2 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike
Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih
temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pogojih pristopa), določa:
„Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom,
zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“
Člen 10 Akta o pogojih pristopa določa:
„Pri uporabi izvirnih pogodb in aktov, ki so jih sprejele institucije, veljajo odstopanja, predvidena v tem aktu kot prehodni
ukrep.“
Člen 33 Akta o pogojih pristopa določa:
„1. Od dne pristopa z javnimi razpisi, oddajanjem naročil in izplačili predpristopne pomoči v okviru programa Phare […] upravljajo
izvajalske agencije v novih državah članicah.
[…]
2. Za skupne proračunske obveznosti, prevzete pred pristopom v okviru predpristopnih finančnih instrumentov iz odstavka 1,
vključno s sklepanjem in registracijo posamičnih pravnih zavez in plačil, opravljenih po pristopu, se še naprej uporabljajo
pravila in uredbe o predpristopnih instrumentih financiranja in se do zaključka zadevnih programov in projektov zaračunajo
ustreznim proračunskim poglavjem. Ne glede na to se postopki javnih naročil po pristopu vodijo v skladu z ustreznimi direktivami
Skupnosti.“
C –
Okvirni sporazum med vlado Češke republike in Evropsko komisijo o sodelovanju Češke republike pri programu pomoči Evropske
skupnosti
Člen 1 Okvirnega sporazuma z dne 12. marca 1996 in 12. julija 1996 med vlado Češke republike in Evropsko komisijo o sodelovanju
Češke republike pri programu pomoči Evropske skupnosti (207/1997 Sb.) (v nadaljevanju: Okvirni sporazum iz leta 1996), s katerim
je bil nadomeščen Okvirni sporazum z dne 7. novembra 1990, sklenjen s Češko in slovaško federativno republiko, določa:
„Da bi pospešili sodelovanje med pogodbenicama in z namenom podpretil proces gospodarske in družbene preobrazbe v Češki republiki,
pogodbenici skleneta, da bosta uresničili ukrepe o finančnem in, tehničnem sodelovanju in ter drugih oblikah sodelovanja,
navedenih v omenjeni uredbi. Ti ukrepi se bodo financirali in uresničevali v tehničnem, pravnem in upravnem okviru, kot je
določeno v tem sporazumu. Podrobnosti vsakega ukrepa (ali svežnja ukrepov) bodo določene v protokolu, o katerem se bosta dogovorili
pogodbenici (z naslovom Finančni protokol), vzorec katerega je v prilogi C.“
Za izvajanje teh okvirnih sporazumov so bili z raznimi finančnimi protokoli določeni podrobni pogoji financiranja naslednjih
projektov:
–        finančni protokol z dne 1. oktobra 1991 za projekt T9106;
–        finančni protokol z dne 5. novembra 1992 za projekt CS9203;
–        finančni protokol z dne 1. februarja 1994 za projekt CZ9302.
Člen 5 Okvirnega sporazuma iz leta 1996 določa:
„Vsak spor v zvezi s tem sporazumom, ki ga ne bo mogoče rešiti s posvetovanjem, se bo reševal v skladu z arbitražnim postopkom
v smislu priloge B.“
Člen 18(1) priloge A k Okvirnemu sporazumu iz leta 1996 določa:
„O vseh vprašanjih glede uresničevanja ali razlage finančnega protokola ali teh splošnih pogojev se bosta prejemnik in Komisija
medsebojno posvetovala in, če bo to potrebno, pripravila dopolnila k finančnemu protokolu.“
V prilogi B k Okvirnemu sporazumu iz leta 1996 je določeno:
„Vse spore med pogodbenicama, ki izhajajo iz Okvirnega sporazuma ali finančnega protokola, ki se ne bi rešili v skladu s postopki,
določenimi v členu 18 splošnih pogojev glede finančnih protokolov, je treba predložiti v razsojanje pristojnemu arbitražnemu
razsodišču, kot je opisano v nadaljnjem besedilu.
Stranki v arbitražnem postopku bosta prejemnik na eni strani in Komisija na drugi strani.
Arbitražno razsodišče bo sestavljeno iz treh razsodnikov, imenovanih tako:
–      enega razsodnika bo imenoval prejemnik,
–      drugega razsodnika bo imenovala Komisija in
–      tretjega razsodnika […] bosta sporazumno imenovali stranki, če pa se jima o njem ne bi uspelo sporazumeti, ga bo imenoval
generalni sekretar Združenih narodov.
Če katera od strank razsodnika ne bi imenovala, ga bo imenoval [tretji razsodnik].“
D –
Dunajska konvencija o pogodbenem pravu
Člen 30(3) Dunajske konvencije o pogodbenem pravu z dne 23. maja 1969 (v nadaljevanju: Dunajska konvencija) določa:
„Če so članice prejšnje pogodbe hkrati članice poznejše pogodbe in prejšnja pogodba ni prenehala ali njena uporaba ni bila
ustavljena po 59. členu, se slednja uporablja le, če so njene določbe v skladu z določbami poznejše pogodbe.“
E –
Uredba (ES) št. 1266/1999
Člen 11(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1266/1999 z dne 21. junija 1999 o usklajevanju pomoči državam prosilkam v okviru predpristopne
strategije in o spremembah Uredbe (EGS) št. 3906/89 (UL L 161, str. 68) določa:
„Komisija izvaja pomoč Skupnosti v skladu s pravili o preglednosti in s Finančno uredbo, ki se uporablja za splošni proračun
Evropskih skupnosti, ter zlasti njenim členom 114.“
F –
Finančna uredba
Člen 71(1) in (2) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni
proračun Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1, v nadaljevanju: Finančna uredba), določa:
„1. Ugotovitev terjatev je akt, s katerim odredbodajalec na podlagi prenosa ali nadaljnjega prenosa:
(a) preveri, da dolg obstaja;
(b) določi ali preveri resničnost in znesek vsote, ki se dolguje;
(c) preveri pogoje, pod katerimi je terjatev zapadla.
2. Lastna sredstva, dana na voljo Komisiji, in vsako terjatev v fiksnem znesku in zapadlo, ki se potrdi kot resnična, je treba
ugotoviti z nalogom za izterjavo računovodji, ki mu sledi opomin dolžniku, oba pa pripravi odgovorni odredbodajalec.“
Člen 73(1) Finančne uredbe določa:
„Računovodja ukrepa na podlagi naloga za izterjavo terjatev, ki jih je pravilno ugotovil odgovorni odredbodajalec. Pri tem
ravna s potrebno skrbnostjo, da zagotovi, da Skupnosti prejmejo svoje prihodke in da so njihove pravice varovane.
Računovodja izterja zneske s pobotom z enakimi zahtevki, ki jih imajo Skupnosti do dolžnika, ki ima sam zahtevek do Skupnosti,
ki je resničen, v fiksnem znesku in zapadel.“
Člen 76(1), prvi pododstavek, Finančne uredbe določa:
„Prevzem obveznosti v breme proračuna je postopek rezervacije proračunskih sredstev za pokritje poznejših plačil, ki so potrebna
za izpolnitev pravne obveznosti.“
Člen 76(2), prvi in drugi pododstavek, Finančne uredbe določa:
„Prevzem obveznosti v breme proračuna je posamičen, kadar sta upravičenec in višina izdatka poznana.
Prevzem obveznosti v breme proračuna je celoten, kadar vsaj eden od elementov, potrebnih za ugotovitev posamezne obveznosti,
še ni poznan.“
G –
Uredba o izvajanju
Člen 7(1), (1a) in (3) Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za
izvajanje finančne uredbe (UL L 357, str. 1, v nadaljevanju: Uredba o izvajanju) določa:
„1. Brez poseganja v posebne določbe, ki izhajajo iz uporabe sektorskih predpisov, odgovorni odredbodajalec preračun med eurom
in drugo valuto izvede po dnevnem menjalnem tečaju za euro, ki je objavljen v seriji C
Uradnega lista Evropske unije
.
[…]
1a. Za preprečitev znatnega vpliva preračunov valute na raven sofinanciranja Skupnosti ali škodljivega vpliva za proračun
Skupnosti se v posebnih določbah za preračun iz odstavka 1 navede, če je primerno, menjalni tečaj med eurom in drugimi valutami,
ki se izračuna z uporabo povprečja dnevnih menjalnih tečajev v določenem obdobju.
[…]
3. Za namene računovodstva iz členov 132 do 137 finančne uredbe in ob upoštevanju člena 213 te uredbe se preračun med eurom
in drugo valuto izvede na podlagi mesečnega računovodskega menjalnega tečaja eura. Ta računovodski menjalni tečaj določi računovodja
Komisije iz kakršnega koli vira informacij, za katerega meni, da je zanesljiv, na podlagi tečaja na predzadnji delovni dan
v mesecu pred mesecem, za katerega se določa menjalni tečaj.“
Člen 78 Uredbe o izvajanju določa:
„1. Ko odgovorni odredbodajalec ugotovi terjatev, to pomeni priznanje pravice Skupnosti do dolžnika in priznanje pravice zahtevati,
da dolžnik dolg plača.
2. Nalog za izterjavo je postopek, s katerim odgovorni odredbodajalec da navodilo računovodji, da izterja ugotovljeni znesek
terjatve.
3. Z opominom dolžniku se dolžnika obvesti:
(a) da so Skupnosti ugotovile znesek terjatve;
(b) če se dolg plača do določenega roka, se zamudne obresti ne obračunajo;
(c) če se dolg ne plača do roka iz točke (b), se obračunajo obresti po obrestni meri iz člena 86, brez poseganja v kakršne
koli posebne določbe, ki se uporabljajo;
(d) če se dolg ne plača do roka iz točke (b), bo institucija izterjala znesek s pobotom ali z unovčenjem kakršne koli garancije,
ki jo je dolžnik predložil vnaprej;
[…]
Odredbodajalec pošlje opomin dolžniku in kopijo opomina računovodji.“
Člen 79 Uredbe o izvajanju določa:
„Da se znesek terjatve lahko ugotovi, odgovorni odredbodajalec zagotovi:
(a) da je terjatev nedvomna in da ni z ničimer pogojena;
(b) da je terjatev v fiksnem znesku, natančno izražena v denarju;
(c) da je terjatev zapadla in da zanjo ni določen noben plačilni rok;
(d) da so podatki o dolžniku pravilni;
(e) da je znesek, ki ga je treba izterjati, knjižen na pravilno proračunsko postavko,
(f) da so dokazila pravilna; in
(g) da je upoštevano načelo dobrega finančnega poslovodenja, zlasti glede meril iz točke (a) člena 87(1).“
Člen 81(1) Uredbe o izvajanju določa:
„V nalogu za izterjavo je navedeno:
(a) proračunsko leto, na katero naj bi se prihodek knjižil;
(b) akt ali pravna obveznost, ki je vir dolga in podlaga za pravico do izterjave;
[…]
(d) znesek, ki ga je treba izterjati, izražen v evrih;
(e) ime in naslov dolžnika;
(f) datum iz člena 78(3)(b);
(g) možen način izterjave, zlasti možnost izterjave s pobotom ali z unovčenjem predložene garancije.“
Člen 83(1) in (2) Uredbe o izvajanju določa:
„1. Kadar ima dolžnik terjatev do Skupnosti, ki je nedvo[m]na, v fiksnem znesku in zapadla, se nanaša na vsoto v višini odredbe
za plačilo, računovodja po izteku roka iz člena 78(3)(b) izterja ugotovljene zneske terjatev s pobotom.
[…]
2. Pred vsako izterjavo se računovodja v skladu z odstavkom 1 posvetuje z odgovornim odredbodajalcem in obvesti zadevne dolžnike.
Če je dolžnik nacionalni organ ali eden od njegovih upravnih organov, računovodja o svojem namenu izterjave s pobotom zadevno
državo članico obvesti najmanj 10 delovnih dni vnaprej. Vendar lahko računovodja v dogovoru z državo članico ali zadevnim
upravnim organom nadaljuje izterjavo s pobotom pred iztekom tega roka.“

Dejansko stanje
Namen programa PHARE je bil zagotoviti financiranje celote ukrepov za podporo gospodarskih in družbenih reform v državah kandidatkah
srednje in vzhodne Evrope za pristop k Evropski uniji. Ta je opredelila ciljna področja teh ukrepov in se hkrati s temi državami
pogajala o pravilih za njihovo izvajanje, da bi se tako zagotovila najučinkovitejša poraba „predpristopne pomoči“.
Češka in slovaška federativna republika je bila v program PHARE vključena na podlagi Okvirnega sporazuma med Češko in slovaško
federativno republiko in Komisijo Evropskih skupnosti z dne 7. decembra 1990. Ta sporazum je bil, kar zadeva Češko republiko,
nadomeščen z Okvirnim sporazumom iz leta 1996, ki ga je ratificiral predsednik republike kot „mednarodni sporazum predsedniškega
tipa“.
V Okvirnem sporazumu iz leta 1996 je bil določen tehnični, pravni in splošni upravni okvir financiranja in uresničevanja pomoči
za proces gospodarskih in družbenih reform in razvoj Češke republike.
Podrobni pogoji za vsak ukrep so bili nato med Češko republiko in Komisijo določeni na pogodbeni osnovi v obliki „finančnih
protokolov“ – vzorec tega protokola je v prilogi C k Okvirnemu sporazumu iz leta 1996 – in „protokolov o soglasju“.
V „finančnih protokolih“ so bila opredeljena glavna področja pomoči, zajeta v programu, proračun programa in tehnični vidiki
projektov, izvajanih v okviru tega programa. Podrobnosti samih projektov so bile navedene v „projektnih polah“, ki so bile
priložene finančnim protokolom.
V „protokolih o soglasju“, ki so prav tako imeli naravo mednarodnega sporazuma, so bile poleg tega določene pravice in obveznosti
pogodbenih strank v okviru programa. V splošnem so se ti dokumenti nanašali na opredelitev, spremembo ali podrobnejšo ureditev
postopkov glede upravljanja programa ter na pravice in obveznosti subjektov, ki so sodelovali pri njegovem izvajanju. Vendar
v nasprotju s finančnimi protokoli v njih niso bili navedeni vsebina programa niti smernice in vprašanja glede višine pomoči
za projekte. Ti protokoli o soglasju so bili namreč sklenjeni le zaradi odstopanja od splošnih pravil in sporazumov glede
razmerij med strankama.
Med letoma 1994 in 1996 je Češka republika iz programa PHARE na podlagi finančnih protokolov pridobila „obnovljiva sredstva“
predvsem za projekt T9106 (mala in srednja podjetja Češke in slovaške federativne republike), za projekt CS9203 (privatizacija,
prestrukturiranje in razvoj zasebnega sektorja) in za projekt CZ9302 (razvoj zasebnega sektorja).
Natančneje, namen projekta T9106 je bilo nudenje podpore malim in srednjim podjetjem, zlasti s seznanitvijo teh podjetij z
vprašanji podjetništva, z vzpostavitvijo prilagojenega pravnega okvira in z določitvijo mehanizmov za pridobitev posojil.
Projekt CS9203 se je nanašal na privatizacijo gospodarstva, prestrukturiranje in razvoj zasebnega sektorja v takratni Češki
in slovaški federativni republiki, zlasti v posebej slabo razvitih regijah. Nazadnje, projekt CZ9302 se je nanašal na prestrukturiranje
posameznih gospodarskih panog in zlasti bančnega sektorja, na razvoj industrijskih panog, usmerjenih v izvoz, in na podporo
potrebnim institucionalnim spremembam za delovanje ekonomije trga.
V obdobju od 5. oktobra 1994 do 2. avgusta 1996 je tako Češka republika od Komisije prejela šest izplačil v skupnem znesku
13.031.971,97 EUR.
S temi sredstvi je najprej upravljalo ministrstvo za gospodarstvo Češke republike, nato pa ministrstvo za lokalni razvoj.
To je bilo odgovorno tudi za njihovo porabo.
Komisija je Češki republiki z dopisom z referenčno številko D(2008)REG 102477 sporočila odločbo z dne 28. maja 2008 (v nadaljevanju:
odločba z dne 28. maja 2008), s katero je v okviru projektov T9106, CS9203 in CZ9302 zahtevala povrnitev skupnega zneska 234.480.000
čeških kron (CZK). Natančneje, ta znesek je ustrezal izplačilom v korist skladov Regionální fondy, a.s. v višini 144.000.000 CZK,
Českomoravský podnikatelský fond, spol. s r.o. v višini 4.429.000 CZK in Regionální podnikatelský fond, spol. s r.o. v višini
86.051.000 CZK. Tej odločbi je bil priložen opomin pod številko 3230805779 (v nadaljevanju: opomin).
Odločba z dne 28. maja 2008 je bila sprejeta po ugotovitvi nepravilnosti pri upravljanju sredstev Skupnosti, ker so bila po
mnenju Komisije ta sredstva porabljena v druge namene kot tiste, za katere so bila dodeljena, z njimi pa se ni upravljalo
v skladu z načelom dobrega poslovodenja.
Opomin z rokom za plačilo 7. avgust 2008 se je nanašal na znesek 9.354.130,93 EUR, ki je bil iz zneska 234.480.000 CZK preračunan
s pomočjo menjalnega tečaja, uporabljenega v skladu z določbami člena 7(1), (1a) in (3) Uredbe o izvajanju.
Namestnik ministra za regionalni razvoj Češke republike je 8. julija 2008 na Komisijo naslovil dopis. V njem je v bistvu navedel
nestrinjanje z uporabljenim menjalnim tečajem, dejstvo, da niti postopek s preiskavo pred Evropskim uradom za boj proti goljufijam
(OLAF) niti kazenski postopek pred češkimi sodišči nista bila končana, in nazadnje, dejstvo, da je na podlagi okvirnega sporazuma
med Češko republiko in Komisijo o ureditvi programa PHARE vse spore treba reševati s posvetovanjem in z uporabo arbitražnega
postopka. Predlagal je, naj Komisija zato opomin razveljavi.
Stranki sta se srečali 14. julija 2008.
Vlada Češke republike je 23. julija 2008 sprejela sklep št. 977, s katerim je odločila, da ne bo plačala opomina, o čemer
je bila Komisija obveščena 29. julija 2008.
Komisija je na ta dopis odgovorila z dopisom z dne 4. avgusta 2008, v katerem je v bistvu ponovila svoje stališče.
Ker Češka republika do 7. avgusta 2008 ni izpolnila svoje obveznosti vračila zneska 9.354.130,93 EUR, je Komisija izvedla
pobot med svojo terjatvijo in dvema zneskoma, dolgovanima Češki republiki iz naslova Evropskega socialnega sklada (ESS), z
referenčnima številkama ESF-2003CZ161P0004 in ESF‑2003CZ053D0001, v skupnem znesku 10.814.475,41 EUR. Ta odločba je bila Češki
republiki sporočena z dopisom z dne 7. avgusta 2008 z referenčno številko BUDG/C3 D (2008)10.5-3956 (v nadaljevanju: izpodbijana
odločba).
Češka republika je 26. avgusta 2008 Komisiji poslala dopis, v katerem je izjavila, da se z njo ne strinja, in v bistvu ponovila
utemeljitev, ki jo je navedla v svojem dopisu z dne 8. julija 2008.

Predlogi strank
Češka republika Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        Komisiji naloži, naj ji povrne pobotan znesek 9.354.130,93 EUR, povečan za zamudne obresti;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        Češki republiki naloži plačilo stroškov.

Pravo
Češka republika v utemeljitev tožbe navaja tri tožbene razloge.
V bistvu trdi, prvič, da je Komisija prekoračila svoje pristojnosti, ker je izpodbijano odločbo sprejela na napačni pravni
podlagi, drugič, da so bili s sprejetjem izpodbijane odločbe kršeni pogoji za pobot iz Finančne uredbe in Uredbe o izvajanju
in, tretjič, da izpodbijana odločba ni obrazložena.
Prva dva tožbena razloga je treba preučiti skupaj.
A –
Prvi tožbeni razlog, da je bila izpodbijana odločba sprejeta na napačni pravni podlagi, in drugi tožbeni razlog, da so bili
kršeni pogoji za pobot, določeni v Finančni uredbi in Uredbi o izvajanju
1.
Trditve strank
Češka republika s prvim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da je zadevno pravno razmerje glede uporabe sredstev iz programa
PHARE nastalo, preden je pristopila k Evropski uniji, to je v obdobju, ko je bila z vidika prava Skupnosti tretja država.
Uporaba sredstev iz tega programa je bila urejena s pravili iz mednarodnih sporazumov med njo kot suvereno državo in subjektom
mednarodnega prava in Komisijo – predstavnico Skupnosti – kot subjektom ločenega mednarodnega prava.
Trdi, da je ob njenem pristopu k Uniji pravo Skupnosti sicer zanjo postalo veljavno, vendar le v mejah, določenih s pogodbo
o pristopu in členom 2 Akta o pogojih pristopa.
Po mnenju Češke republike so se z Aktom o pogojih pristopa mednarodni sporazumi o uporabi sredstev iz programa PHARE delno
spremenili, prvič, glede določitve organov držav članic, ki od pristopa dalje upravljajo z dodeljenimi sredstvi, in drugič,
glede pravil o organizaciji končnega nadzora Komisije. Vendar naj bi bila za druga področja z Aktom o pogojih pristopa, zlasti
v njegovem členu 33(2), izrecno ohranjena veljava obstoječega pravnega režima, torej režima zunaj polja uporabe Pogodbe ES,
ne samo za obveznosti, prevzete pred pristopom, ampak tudi za obveznosti, prevzete v obdobju po njem.
Po mnenju Češke republike se Finančna uredba, na podlagi katere je bila sprejeta izpodbijana odločba, ne bi smela šteti za
pravilo ali uredbo o predpristopnih finančnih instrumentih v smislu člena 33(2) Akta o pogojih pristopa.
Trdi namreč, da se pojem pravilo v smislu člena 33 Akta o pogojih pristopa nanaša na mednarodne sporazume, sklenjene med Unijo
in državami zaradi pristopa, ki so kategorija, za katero se Finančna uredba ne uporablja in je zato nemogoče ugotoviti, da
je ta na izčrpnem seznamu uredb, ki jih omenja ta določba.
Poleg tega, tudi če ta seznam ne bi bil izčrpen, naj Finančne uredbe zaradi njenega predmeta ne bi bilo mogoče uvrstiti v
kategorijo uredb, ki se nanašajo na predpristopne finančne instrumente. Medtem ko namreč te uredbe določajo pravila glede
pomoči Unije državam kandidatkam v okviru različnih programov, Finančna uredba po eni strani določa pravila glede sprejetja
in izvrševanja splošnega proračuna Skupnosti, po drugi strani pa pravila glede priprave in revizije računovodskih izkazov.
Češka republika zato v bistvu trdi, da uporaba Finančne uredbe glede obveznosti, ki izvirajo iz zadevnega pravnega razmerja
in na katere se nanaša člen 33 Akta o pogojih pristopa, pomeni kršitev teh določb.
Češka republika poleg tega v bistvu trdi, da se člen 155 Finančne uredbe v sedanji različici več ne sklicuje na predpristopna
sredstva, tako da se ta uredba zanje ne uporablja. Trdi tudi, da čeprav se je na podlagi prejšnje različice člena 155 Finančne
uredbe ta uredba lahko uporabljala za pravna razmerja med Unijo in tretjimi državami, je bila ta možnost odvisna od obstoja
sporazuma med zadevnima strankama.
Poleg tega Češka republika trdi, da člen 73 Finančne uredbe, ki zadeva računovodje Unije, določa pobot le v korist Unije.
Tako trdi, da lahko računovodja Unije izvede pobot le, prvič, če je zadevna država država članica, in drugič, če gre za obveznost,
ki izvira iz članstva v Uniji in za katero se uporabi Finančna uredba. Zato naj računovodja Unije ne bi smel izvesti pobota
nasproti tretjim državam, če taka možnost ni bila vnaprej določena. Pobot ni bil določen niti v Okvirnem sporazumu iz leta
1996 niti v finančnih protokolih in protokolih o soglasju. Poleg tega pobot v mednarodnem pravu ni splošno priznano pravilo.
Češka republika trdi tudi, da so v Okvirnem sporazumu iz leta 1996 ter v finančnih protokolih in protokolih o soglasju vsebovane
določbe glede reševanja sporov, ki izvirajo iz izvajanja predpristopne pomoči, in v položaju, kakršen je ta v obravnavani
zadevi, določajo obveznost vzajemnih posvetovanj in, če je potrebno, naknadnega arbitražnega postopka.
Češka republika trdi, da se ta pravila še vedno uporabljajo. Zato naj na podlagi takega mehanizma ne bi bilo dovoljeno, da
se spori med strankama razrešijo enostransko, na primer z odločbo Komisije v zvezi z obstojem in višino terjatve v korist
proračuna Unije ali z odločbo Komisije o izterjavi take terjatve s pobotom.
Češka republika trdi, da to pomeni izjemo od tega, da pravo Skupnosti za države članice postane zavezujoče šele po njihovem
pristopu k Evropski uniji.
Opozarja, da je v sodbi z dne 10. januarja 2006 v zadevi Ynos (C-302/04, ZOdl., str. I-371, točki 36 in 37) Sodišče ugotovilo,
da se v zadevni državi članici pravo Skupnosti lahko uporabi šele od njenega pristopa k Uniji, in to samo, če so dejstva v
sporu o glavni stvari nastala po pristopu.
Po mnenju Češke republike je pravo Skupnosti zanjo postalo zavezujoče v mejah pogodbe o pristopu in člena 2 Akta o pogojih
pristopa.
Ti pogoji pomenijo izjeme, bodisi začasne bodisi trajne, od uporabe prava Skupnosti na nekaterih področjih, tako glede primarnega
kot sekundarnega prava. Po mnenju Češke republike so bile te izjeme določene za predpristopno pomoč, ker je prejšnji mehanizem
reševanja sporov ostal v veljavi.
Češka republika tako trdi, da je uporaba Finančne uredbe v neposrednem konfliktu z mehanizmom, določenim za primer spora glede
izvajanja Okvirnega sporazuma iz leta 1996.
Češka republika izpodbija tudi trditev Komisije, da se ob upoštevanju člena 30(3) Dunajske konvencije Okvirni sporazum iz
leta 1996 ne uporablja v celoti.
Po mnenju Češke republike se Dunajska konvencija uporablja le za pogodbe med državami, ker podobnih pravil za pogodbe med
državami in mednarodnimi organizacijami ni bilo mogoče sprejeti na mednarodni ravni. Poleg tega člen 30(3) Dunajske konvencije
predpostavlja, da so vse stranke prejšnje in poznejše pogodbe enake. Medtem ko je bila Komisija, ki je takrat v svojem imenu
zastopala Evropsko skupnost, stranka Okvirnega sporazuma iz leta 1996, pa niti Komisija niti Skupnost nista bili stranki pogodbe
o pristopu. Tudi ob predpostavki, da pravilo, določeno v členu 30(3) Dunajske konvencije, pomeni običaj mednarodnega prava,
se lahko subjekti mednarodnega prava v vzajemnih razmerjih dogovorijo, da se bodo v okviru uporabe poznejše pogodbe pravila,
ki izvirajo iz prejšnje pogodbe, še naprej uporabljala v nekaterih pravnih razmerjih. S temi pravili naj bi bila zato izključena
uporaba drugačnih ali nasprotnih določb v poznejši pogodbi. V nasprotnem primeru naj bi bil dogovor o tem nesmiseln in bi
bil v nasprotju s splošnim načelom mednarodnega prava, da je treba spoštovati pogodbe.
Iz tega po mnenju Češke republike izhaja, da se dogovorjena pravila glede ureditve reševanja sporov v zvezi s predpristopno
pomočjo uporabljajo tudi po pristopu k Uniji in je z njimi preprečena uporaba drugega mehanizma, in sicer enostranskega pobota,
določenega v Finančni uredbi.
Po njenem mnenju iz tega izhaja tudi, da se načela, da je dovoljeno vse, kar z mednarodnim pravom ni prepovedano, ne bi smelo
uporabiti v položaju, kjer sta se stranki dogovorili o določenem režimu za njuna vzajemna razmerja. Poleg tega naj bi bil
pobot implicitno prepovedan, ker je v nasprotju z dogovorjenimi postopki reševanja sporov.
Češka republika dodaja, da člen 307 ES izrecno dovoljuje, da se ohrani veljava pogodb, ki so jih države sklenile, preden so
pristopile k Uniji, če niso v nasprotju s pravom Skupnosti. Poleg tega pa tudi v takem primeru take pogodbe niso nične
ipso facto
. Člen 307, drugi odstavek, ES namreč določa možnost odprave ugotovljene nezdružljivosti.
Češka republika izpodbija tudi to, da je pobot običajno pravilo mednarodnega javnega prava ali splošno načelo tega prava.
V obravnavani zadevi se pobot izvaja med dvema subjektoma mednarodnega prava, ki sta v razmerju vzajemne enakopravnosti, zaradi
česar bi morala biti v tem primeru možnost izvedbe enostranskega pobota po mnenju Češke republike izrecno določena.
Češka republika prav tako v bistvu meni, da se pobot ne bi smel šteti za splošno načelo prava Skupnosti, ker, prvič, ne gre
za načelo, ki bi temeljilo na skupnih ustavnih tradicijah držav članic, in drugič, ker v sodni praksi, na katero se sklicuje
Komisija, ni navedeno, da pobot predstavlja tako načelo. Glede tega Češka republika izpodbija razlago, ki jo je Komisija podala
glede sodbe Sodišča z dne 1. marca 1983 v zadevi DEKA Getreideprodukte proti EGS (250/78, Recueil, str. 421).
Poleg tega Češka republika meni, da pristop Komisije glede izvajanja zunanje pomoči zavezuje le Komisijo, ne pa tudi nje same,
ki je bila ob dodelitvi predpristopne pomoči tretja država. Iz tega sledi, da Komisija ne bi smela nasprotovati njenim notranjim
pravilom glede izvrševanja proračuna. Da bi Komisija lahko nasprotovala tem pravilom, bi morala Češka republika pristati na
tako podreditev v Okvirnem sporazumu iz leta 1996, kar pa se ni zgodilo.
Češka republika trdi tudi, da čeprav preambula Okvirnega sporazuma iz leta 1996 napotuje na Uredbo Sveta (EGS) št. 3906/89
z dne 18. decembra 1989 o gospodarski pomoči Republiki Madžarski in Ljudski republiki Poljski (UL L 375, str. 11), s to okoliščino
ne bi smela biti utemeljena uporaba Finančne uredbe v obravnavani zadevi. Namreč, edine določbe Finančne uredbe, na katere
napotuje Uredba št. 3906/89, se nanašajo na možnost, da Komisija prenese naloge javne oblasti na določene tvorbe.
Poleg tega Češka republika v bistvu trdi, da na podlagi sodbe Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Helkon Media
proti Komisiji (T-122/06, še neobjavljena v ZOdl.) ni izključeno sklicevanje na koncept upoštevnega pravnega reda, kar zadeva
pobot. V obravnavani zadevi v upoštevnem pravu naj tak mehanizem ne bi bil določen.
Zato Češka republika meni, da je Komisija s tem, da je izvedla pobot na podlagi člena 73(1) Finančne uredbe, zlorabila pooblastila.
Glede drugega tožbenega razloga Češka republika v bistvu trdi, da ob predpostavki, da se Finančna uredba v tem primeru uporabi,
v njej določena pogoja glede vzajemnosti terjatev in glede gotovosti terjatve, ki je bila predmet pobota, nista izpolnjena.
Češka republika glede tega meni, da bi se o višini morebitne terjatve lahko izrekel le arbitražni organ, določen v predpristopnih
sporazumih. Po njenem mnenju je iz sodbe Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Cableuropa in drugi
proti Komisiji (T-346/02 in T-347/02, Recueil, str. II-4251, točka 225) razvidno, da niti Komisija niti Splošno sodišče nimata
te pristojnosti.
Glede tega zavrača utemeljitev Komisije, da je trditev, da Splošno sodišče ni pristojno, da se izreče o obstoju ali, če je
potrebno, o naravi in znesku terjatve, protislovna, ker se torej ne bi moglo izreči niti o pobotu in tako izpodbijane odločbe
ne bi moglo razglasiti za nično. Češka republika namreč meni, da tudi če se je v obravnavani zadevi Finančna uredba lahko
uporabila, se ni bilo mogoče izogniti postopku za določitev obstoja in višine dolgovanih zneskov, določenem v Okvirnem sporazumu
iz leta 1996, in sicer arbitražnemu postopku, ker enostranska odločitev Komisije glede tega ne more zadostovati.
Češka republika dodaja, da je treba razlikovati med pristojnostjo za presojo veljavnosti izpodbijane odločbe in pristojnostjo
za razrešitev spora z uporabo Okvirnega sporazuma iz leta 1996. Ob upoštevanju postopka reševanja sporov, določenega v Okvirnem
sporazumu iz leta 1996, naj Splošno sodišče ne bi smelo presojati vsebinskih vprašanj glede terjatve, ki izvira iz tega sporazuma.
V vsakem primeru Češka republika trdi, da mora Splošno sodišče ob predpostavki, da je pristojno za ugotovitev, ali so se stekli
pogoji za pobot, upoštevati, da sta terjatvi, ki sta predmet pobota, urejeni z različnima pravnima redoma.
V bistvu trdi, da je terjatev, na katero se sklicuje Komisija, dejansko urejena z mednarodnim pravom, kar se s pristopom Češke
republike k Uniji ni spremenilo.
Nasprotno pa sta pravni temelj terjatve Češke republike do Komisije, ki se nanaša na vmesna izplačila iz naslova dveh operativnih
programov, financiranih iz strukturnih skladov, člen 161 ES in Uredba Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih
določbah o Strukturnih skladih (UL L 161, str. 1). Terjatev Češke republike je tako urejena s pravnim redom Skupnosti.
Sodišče je v sodbi z dne 10. julija 2003 v zadevi Komisija proti CCRE (C‑87/01 P, Recueil, str. I-7617, točki 61 in 62) menilo,
da je pobot terjatev, urejenih z različnima pravnima redoma, mogoč le, če se glede tega upoštevajo pogoji, ki jih določata
oba pravna reda.
Glede tega Češka republika trdi, da v splošnem mednarodnim pravu niso določeni pogoji niti sama možnost pobota terjatev. Pogoji
pobota terjatev in možnost tega pobota naj ne bi bili določeni niti v Okvirnem sporazumu iz leta 1996, v finančnih protokolih
in v drugih pravilih, o katerih sta se pogodbeni stranki izrecno dogovorili ali ki so se spremenila z Aktom o pogojih pristopa.
Terjatev, ki jo uveljavlja Komisija nasproti Češki republiki, naj tako ne bi mogla biti predmet pobota.
Poleg tega Češka republika trdi, da pogoj vzajemnosti, ki ga določa člen 73(1) Finančne uredbe, ni omejen zgolj na identiteto
upnika in dolžnika. Po njenem mnenju je treba upoštevati tudi pravno podlago nadomestne terjatve.
Dodaja, da je treba glede pogoja vzajemnosti upoštevati tudi okoliščino, da sta ti nadomestni terjatvi izraženi v različnih
valutah. Ne zanika možnosti za izvedbo pobota takih terjatev. Vseeno pa trdi, da morajo biti določena jasna pravila za preračun
zadevnih valut. To pa naj v obravnavani zadevi ne bi bilo storjeno.
Glede pogoja gotovosti zadevne terjatve Češka republika trdi, da je ta terjatev nastala v okviru sporazuma med strankama.
Nobena od njiju naj tako drugi ni mogla vsiliti odločitve v sporih, ki izvirajo iz zadevnega razmerja. Tovrstni spor naj bi
se lahko razrešil le z dogovorom med strankama ali z odločbo neodvisnega organa v okviru arbitražnega postopka, določenega
v Okvirnem sporazumu iz leta 1996.
Po mnenju Češke republike je Komisija enostransko ugotovila obstoj in znesek zadevne terjatve. Poleg tega trdi, da je v okviru
dopisovanja s Komisijo (dopisa, naslovljena na Komisijo 9. julija 2008 in 29. julija 2008) izrazila dvom o metodi za določitev
zneska, ki bi ga bilo treba povrniti, in o podrobnostih uporabe menjalnega tečaja. Po mnenju Češke republike je bila ta izmenjava
dopisov – ker je bil njen namen mirna rešitev spora – v skladu z Okvirnim sporazumom iz leta 1996. Vendar naj bi bila Češka
republika, ker je Komisija sprejela izpodbijano odločbo, prisiljena vložiti to tožbo.
Češka republika poleg tega trdi, da ker izpodbija znesek terjatve, zadevna terjatev ni gotova in ne more biti predmet pobota.
Češka republika trdi tudi, da nepravilnosti glede uporabe finančnih sredstev, ki so ji bila dodeljena v okviru programa PHARE,
niso dokončno dokazane. Namreč, čeprav se Komisija v glavnem zanaša na uvedbo kazenskega postopka in na preiskave urada OLAF,
nobeden od teh postopkov še ni končan. Po mnenju Češke republike tako končnega zneska, ki bi ga bilo treba povrniti, ni mogoče
določiti s popolno gotovostjo vsaj dokler ne bodo znani rezultati teh postopkov.
Glede tega Češka republika trdi, da odločba z dne 28. maja 2008 ne pomeni dokaza o nezakoniti uporabi dodeljenih zneskov.
Češka republika namreč meni, da v tem dopisu niso navedeni razlogi, zaradi katerih so zadevna ravnanja opredeljena kot nepravilnosti.
Prav tako naj ne bi bile navedene podrobnosti o dodeljenih sredstvih, na katera se nanašajo te nepravilnosti. Poleg tega Češka
republika meni, da so navedbe Komisije glede preiskav urada OLAF protislovne.
Vsekakor po mnenju Češke republike morebitna ugotovitev kaznivega dejanja ne bi bila odločilna za razumevanje, kako so bila
zadevna sredstva porabljena, niti za presojo obstoja in zneska sporne terjatve.
Poleg tega Češka republika izpodbija način izračuna celotnega zneska, ki ga mora povrniti. Trdi namreč, da ta znesek, ki,
izražen v čeških kronah, znaša 234.480.000 CZK, pomeni 69,98 % vseh izplačil, ki so jih pridobili Regionální fondy, a.s.,
Regionální podnikatelský fond, spol. s r.o., in Českomoravský podnikatelský fond, spol. s r.o med 5. oktobrom 1994 in 2. avgustom
1996, in sicer 335.087.448,65 CZK. Iz tega sklepa, da bi moral znesek, katerega povrnitev se od nje zahteva v evrih, prav
tako ustrezati 69,98 % vseh zadevnih izplačil, izraženih v evrih. Vsota teh izplačil znaša 9.839.490 EUR, tako da bi moral
biti znesek, ki se zahteva od nje, 6.885.258,25 EUR. Češka republika trdi, da je Komisija zahtevala povračilo v skupnem znesku
9.354.130,93 EUR. Po mnenju Češke republike način izračuna, ki ga priporoča in ki je edini mogoč, poleg tega izniči gibanje
menjalnega tečaja med češko krono in eurom.
Glede tega Češka republika trdi, da se je takrat, ko je med letoma 1994 in 1996 prejela predpristopno pomoč, menjalni tečaj
gibal med 33 in 35 CZK za 1 EUR. Komisija pa je za izračun zadevnega povračila uporabila trenutni menjalni tečaj, ki je 25,067
CZK za 1 EUR. Po mnenju Češke republike se s takim pristopom ne upošteva gospodarskega položaja v obdobju, ko je bila dodeljena
in porabljena predpristopna pomoč. Tako naj bi Češka republika povrnila tudi znesek, ki je rezultat gibanja menjalnega tečaja.
Komisija naj bi tako zahtevala povrnitev zneska, ki, izražen v eurih, presega vrednost, ki bi jo bilo treba zahtevati v čeških
kronah. Komisija bi se tako neupravičeno okoristila s krepitvijo tečaja češke krone v primerjavi z eurom. To naj bi bilo mogoče
opredeliti tudi kot neupravičeno obogatitev Unije, ker bi morala Češka republika povrniti znesek, ki presega celotno predpristopno
pomoč, ki jo je dejansko prejela. Zato naj bi bila po mnenju Češke republike edina metoda, s katero bi bil izničen učinek
krepitve menjalnega tečaja CZK/EUR ta, da bi bilo treba najprej izračunati delež zahtevanega povračila, izražen v čeških kronah,
v razmerju do celotne predpristopne pomoči, ki so jo pridobili Regionální fondy, a.s., Regionální podnikatelský fond, spol.
s r.o., in Českomoravský podnikatelský fond, spol. s r.o, prav tako izražene v čeških kronah, in nato ta delež aplicirati
na znesek, izražen v eurih, ki ustreza celotni predpristopni pomoči, dodeljeni tem skladom.
Nazadnje Češka republika trdi, da se Uredba o izvajanju ne uporablja za pravna razmerja, ki izvirajo iz Okvirnega sporazuma
iz leta 1996, tako da z njo ne more biti zakonito utemeljen menjalni tečaj, ki ga je v obravnavani zadevi določila Komisija.
Komisija izpodbija vse te trditve.
2.
Presoja Splošnega sodišča
a)     Pristojnost Komisije in uporaba Finančne uredbe in Uredbe o izvajanju
V skladu s členom 2 Akta o pogojih pristopa so od dne pristopa k Uniji določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije
in Evropska centralna banka (ECB) sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah
pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in Akt o pogojih pristopa.
V členu 10 Akta o pogojih pristopa je pojasnjeno, da pri uporabi izvirnih pogodb in aktov, ki so jih sprejele institucije,
kot prehodni ukrep veljajo odstopanja, predvidena v Aktu o pogojih pristopa.
Iz členov 2 in 10 Akta o pogojih pristopa je razvidno, da ta akt temelji na načelu takojšnje in popolne uporabe določb prava
Skupnosti v novih državah članicah, pri čemer so odstopanja mogoča le, če so izrecno določena s prehodnimi določbami (glej
v tem smislu sodbo Sodišča z dne 3. decembra 1998 v zadevi KappAhl, C-233/97, Recueil, str. I-8069, točka 15 in navedena sodna
praksa).
Člen 33(2) Akta o pogojih pristopa, ki določa, da se za skupne proračunske obveznosti, prevzete pred pristopom v okviru predpristopnih
finančnih instrumentov, vključno s sklepanjem in registracijo posamičnih pravnih zavez in plačil, opravljenih po pristopu,
še naprej uporabljajo pravila in uredbe o predpristopnih finančnih instrumentih in se do zaključka zadevnih programov in projektov
zaračunajo ustreznim proračunskim poglavjem, spada pod naslov I, „Prehodni ukrepi“, četrtega dela, naslovljenega „Začasne
določbe“, zadevnega akta.
Člen 33(2) Akta o pogojih pristopa je treba v delu, v katerem je določena izjema od uporabe prava Skupnosti po pristopu Češke
republike k Uniji, zato razlagati restriktivno (glej v tem smislu zgoraj v točki 97 navedeno sodbo KappAhl, točka 18 in navedena
sodna praksa).
Posledično so odstopanja od takojšnje in popolne uporabe določb prava Skupnosti glede predpristopnih pomoči iz naslova programa
PHARE, ki jih določa člen 33(1) Akta o pogojih pristopa, na podlagi člena 33(2) tega akta dovoljena le, če so s temi zadevnimi
določbami izrecno določena.
Treba je ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar trdi Češka republika, člen 33(2) Akta o pogojih pristopa izrecno ne določa izjeme
od določb člena 292 ES, s katero bi se zunajsodni mehanizmi reševanja sporov, določeni v Okvirnem sporazumu iz leta 1996,
uporabljali tudi po pristopu Češke republike k Uniji.
Zato je treba ugotoviti, da se zunajsodni mehanizmi reševanja sporov, določeni v Okvirnem sporazumu iz leta 1996, od pristopa
Češke republike k Uniji ne uporabljajo več.
Utemeljitev Češke republike, da bi obstoj terjatve v kontekstu te zadeve lahko ugotovil zgolj arbitražni organ, je treba zato
zavrniti.
Enako velja glede utemeljitve Češke republike, da je akt, ki ga je Komisija nanjo naslovila 28. maja 2008, pomenil prvi korak
v postopku s posvetovanjem, ki je določen v Okvirnem sporazumu iz leta 1996. Ker se ta postopek od pristopa Češke republike
k Uniji ne uporablja več, odločba z dne 28. maja 2008 ne more pomeniti prvega koraka.
Češka republika poleg tega ne more uspešno trditi, da niti Finančna uredba niti Uredba o izvajanju nista na seznamu pravil
in uredb o predpristopnih finančnih instrumentih, na katere se nanaša člen 33(2) Akta o pogojih pristopa.
Treba je namreč opozoriti, da – kot določa člen 274 ES – Komisija izvršuje proračun v skladu z določbami uredb, sprejetih
na podlagi člena 279 ES.
Poleg tega je treba člen 33(2) Akta o pogojih pristopa v delu, v katerem določa izjemo od uporabe prava Skupnosti po pristopu
Češke republike k Uniji, razlagati restriktivno (glej točko 99 zgoraj). Zato so odstopanja od uporabe prava Skupnosti – v
tem primeru od uporabe določb uredb, sprejetih na podlagi člena 279 ES, kot sta Finančna uredba in Uredba o izvajanju – dovoljena
le, če so izrecno določena z zadevnimi prehodnimi določbami (glej točko 97 zgoraj).
Da bi bilo mogoče preveriti, ali člen 33(2) Akta o pogojih pristopa določa odstopanje od uporabe Finančne uredbe in Uredbe
o izvajanju, je treba zato določiti pomen pojma „pravila in uredbe o predpristopnih finančnih instrumentih“, na katere se
nanaša ta določba.
Za to je treba upoštevati pojem „skupne proračunske obveznosti“, določen v členu 33(2) Akta o pogojih pristopa, ki so na podlagi
tega člena še naprej urejene s temi pravili in uredbami.
Glede tega je treba ugotoviti, da v Aktu o pogojih pristopa ni določen pomen pojma skupnih proračunskih obveznosti.
Vendar je treba odstopanja, določena v Aktu o pogojih pristopa, razumeti zgolj v razmerju do določb, na katere se to odstopanje
nanaša.
Zato se je treba, da bi bilo mogoče opredeliti domet določb člena 33(2) Akta o pogojih pristopa, sklicevati na pravo Skupnosti
in zlasti na njegove določbe na področju proračuna.
Glede tega je treba ugotoviti, da je pojem skupnih proračunskih obveznosti določen v oddelku 1, „Prevzem obveznosti za izdatke“,
poglavja 6, „Izdatki“, ki je v naslovu IV, „Izvrševanje proračuna“, prvega dela, „Skupne določbe“, Finančne uredbe.
Tako v skladu s členom 76(1), prvi pododstavek, Finančne uredbe proračunska obveznost pomeni postopek rezervacije proračunskih
sredstev za pokritje poznejših plačil, ki so potrebna za izpolnitev pravne obveznosti.
V skladu s členom 76(2), drugi pododstavek, iste uredbe je proračunska obveznost skupna, kadar vsaj eden od elementov, potrebnih
za ugotovitev posamezne obveznosti, še ni poznan.
Pojem proračunske obveznosti tako spada med izdatke v smislu Finančne uredbe.
Nasprotno pa sta pojma ugotovitev in izterjava terjatev, ki sta predmet spora, vsebovana v oddelkih od 3 do 5 poglavja 5,
naslovljenega „Prihodki“, naslova IV prvega dela Finančne uredbe.
Zato je treba ugotoviti, da člen 33(2) Akta o pogojih pristopa, katerega namen je zagotoviti stalnost izdatkov, določenih
pred pristopom k Uniji v okviru skupnih proračunskih obveznosti, ki ob pristopu še niso bile v celoti izpolnjene, določa odstopanje
od nekaterih določb Finančne uredbe glede izdatkov.
Nasprotno pa njegov namen ni določiti odstopanja od pravil Finančne uredbe glede prihodkov.
Povedano drugače, v nasprotju s trditvami Češke republike člen 33(2) Akta o pogojih pristopa izrecno ne izključuje uporabe
Finančne uredbe in Uredbe o izvajanju glede prihodkov. Ti so tako od pristopa Češke republike k Uniji urejeni z zadevnima
uredbama.
Poleg tega pobot, ki je kot način izterjave terjatev določen v členu 73(1) Finančne uredbe ter v členih 81(1) in 83 Uredbe
o izvajanju, z določbami člena 33(2) Akta o pogojih pristopa ni izrecno izključen. Zato je treba ugotoviti, da se ureditev
prihodkov pod pogoji, določenimi z zadevnima uredbama, uporablja za terjatve, ki izvirajo iz predpristopnih pomoči v okviru
programa PHARE, na katere se nanaša člen 33(1) Akta o pogojih pristopa.
Posledično je treba skleniti, da je za ugotovitev in izterjavo, tudi s pobotom, terjatve zaradi vračila sredstev, ki jih je
Češka republika pridobila v okviru programa PHARE, pristojna Komisija, ki mora za to uporabiti in spoštovati določbe Finančne
uredbe in Uredbe o izvajanju.
b)     Upoštevanje postopka izterjave terjatev, ki ga določata Finančna uredba in Uredba o izvajanju.
Uvodne ugotovitve
V skladu s členom 71(2) Finančne uredbe je treba vsako zapadlo terjatev v fiksnem znesku, ki se potrdi kot resnična, ugotoviti
z nalogom za izterjavo računovodji, ki mu sledi opomin dolžniku, oba pa pripravi odgovorni odredbodajalec.
V skladu s členom 73(1), drugi pododstavek, Finančne uredbe računovodja izterja zneske s pobotom z enakimi zahtevki, ki jih
ima Unija do dolžnika, ki ima sam zahtevek do Unije, ki je resničen, v fiksnem znesku in zapadel.
V skladu s členom 78 Uredbe o izvajanju ugotovitev terjatve s strani odgovornega odredbodajalca pomeni priznanje pravice Skupnosti
do dolžnika in priznanje pravice zahtevati, da dolžnik dolg plača. Poleg tega je nalog za izterjavo postopek, s katerim odgovorni
odredbodajalec da navodilo računovodji, da izterja ugotovljeni znesek terjatve. Nazadnje, dolžnik je z opominom, ki mu ga
pošlje odredbodajalec, obveščen, da je Unija ugotovila znesek terjatve, da se zamudne obresti ne obračunajo, če je dolg plačan
do določenega roka, in da bo v primeru, če dolg ne bo plačan do tega roka, institucija izterjala znesek s pobotom ali z unovčenjem
kakršne koli garancije, ki jo je dolžnik predložil vnaprej.
V skladu s členom 79 Uredbe o izvajanju mora odgovorni odredbodajalec – da se terjatev lahko ugotovi – zlasti zagotoviti,
da je terjatev nedvomna in da ni z ničimer pogojena, da je terjatev v fiksnem znesku, natančno izražena v denarju in zapadla
ter da zanjo ni določen noben plačilni rok.
Nazadnje je iz člena 83(1) in (2) Uredbe o izvajanju razvidno, da – kadar ima dolžnik terjatev do Unije, ki je nedvomna, v
fiksnem znesku in zapadla ter se nanaša na vsoto v višini odredbe za plačilo – računovodja po izteku roka, navedenega v opominu,
izterja ugotovljeno terjatev s pobotom, prej pa zadevnega dolžnika – če je ta nacionalni organ ali eden od njegovih upravnih
organov – obvesti o svojem namenu izterjave s pobotom, in sicer najmanj 10 delovnih dni vnaprej.
Povedano drugače, za izterjavo terjatve, ki je nedvomna, v fiksnem znesku in zapadla, sta – po tem, ko jo je ugotovil odgovorni
odredbodajalec – potrebna, prvič, nalog za izterjavo, ki ga odgovorni odredbodajalec pripravi in pošlje računovodji, in drugič,
opomin, naslovljen na dolžnika.
Računovodja ukrepa na podlagi nalogov za izterjavo. Če ima tudi dolžnik terjatev do Unije, ki je gotova, v fiksnem znesku
in zapadla, izvrši izterjavo s pobotom.
Treba je poudariti, da računovodja mora izvršiti tak pobot, če dolžnik ni prostovoljno izpolnil obveznosti.
Odločba z dne 28. maja 2008 in izpodbijana odločba
V obravnavani zadevi je Komisija Češki republiki sporočila odločbo z dne 28. maja 2008, v skladu s katero je morala Češka
republika povrniti znesek 234.480.000 CZK, v bistvu zaradi zlorab pri upravljanju nekaterih skladov v okviru programa PHARE.
Tej odločbi je bil priložen opomin.
Nesporno je, da odločba z dne 28. maja 2008 pomeni akt z zavezujočimi pravnimi učinki, ki bi lahko vplivali na interese Češke
republike, tako da bi občutno spremenili njen pravni položaj (glej sodbo Sodišča z dne 22. junija 2000 v zadevi Nizozemska
proti Komisiji, C-147/96, Recueil, str. I-4723, točka 25 in navedena sodna praksa). Zoper to odločbo je bilo zato mogoče vložiti
ničnostno tožbo v skladu s členom 230 ES.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je bil v opominu kot rok za plačilo določen 7. avgust 2008.
Ni sporno, da Češka republika do tega datuma ni povrnila zahtevanega zneska.
Poleg tega ni sporno, da Češka republika ni izpodbijala niti odločbe z dne 28. maja 2008 niti k njej priloženega opomina.
Zato je moral računovodja izterjati terjatev v skladu z določbami Finančne uredbe in Uredbe o izvajanju, ki se uporabljata
na podlagi določb člena 274 ES.
Zaradi obstoja dveh terjatev Češke republike do ESS v skupnem znesku 10.814.475,41 EUR je moral v obravnavani zadevi računovodja
terjatev, ugotovljeno v odločbi z dne 28. maja 2008, po tem, ko je v skladu z določbami člena 83 Uredbe o izvajanju obvestil
Češko republiko vsaj 10 dni prej, izterjati s pobotom, kar je storil z izpodbijano odločbo.
Trditve Češke republike, da zadevni terjatvi nista vzajemni in da terjatev Komisije ni gotova, ne omajajo te ugotovitve.
–       Neobstoj vzajemnosti terjatev
Opozoriti je treba, da Češka republika v bistvu meni, da bi znesek terjatve, katere izpolnitev je domnevno dolgovala Uniji,
lahko določil zgolj arbitražni organ, določen v Okvirnem sporazumu iz leta 1996. Po mnenju Češke republike je namreč ta arbitražni
organ na podlagi določb člena 33(2) Akta o pogojih pristopa ostal pristojen za reševanje sporov glede proračunskih obveznosti
iz Okvirnega sporazuma iz leta 1996. Meni, da je bila terjatev, na katero se je sklicevala Komisija, urejena z mednarodnim
pravnim redom, in ne s pravnim redom Skupnosti. Zadevni terjatvi naj bi bili tako urejeni z dvema različnima pravnima redoma,
zaradi česar bi bilo treba v skladu s sodno prakso preveriti, ali so bili izpolnjeni pogoji, določeni v obeh pravnih redih
(zgoraj v točki 81 navedena sodba Komisija proti CCRE, točki 61 in 62). Ti pogoji naj ne bi bili izpolnjeni, ker po mnenju
Češke republike, prvič, mednarodno javno pravo ne pozna pobota in, drugič, ker ta ni bil določen v Okvirnem sporazumu iz leta
1996, katerega temeljne določbe naj bi se na podlagi člena 33(2) Akta o pogojih pristopa še vedno uporabljale. Pogoj vzajemnosti
naj zato ne bi bil izpolnjen.
Vendar je treba opozoriti, da se mehanizem reševanja sporov, določen v Okvirnem sporazumu iz leta 1996, od pristopa Češke
republike k Evropski uniji ne uporablja več (glej točko 102 zgoraj).
Poleg tega je treba ugotoviti, da se Finančna uredba in Uredba o izvajanju glede prihodkov uporabljata od pristopa Češke republike
k Uniji (glej točki 120 in 121 zgoraj).
Zato je računovodja za terjatvi, ki sta izvirali iz sredstev, dodeljenih v okviru programa PHARE, moral izvesti pobot pod
pogoji, določenimi v Finančni uredbi in Uredbi o izvajanju, po pristopu Češke republike k Evropski uniji, ko so se za to stekli
pogoji, določeni v Finančni uredbi, pri čemer je skupnostna ali mednarodna narava terjatve Komisije glede tega brez pomena.
Posledično je treba trditvi Češke republike – prvič, da v predpristopnem sporazumu pobot ni določen in, drugič, da pobot ni
pravica mednarodnega pravnega reda, zaradi česar naj ta, ker sta bili terjatvi urejeni z različnima pravnima redoma, ne bi
bil mogoč – zavrniti.
–       Gotovost in likvidnost terjatve Komisije do Češke republike
Treba je opozoriti, da Češka republika v bistvu meni, da terjatev Komisije ni gotova, prvič, zaradi pogodbene narave okvira,
v katerega spadajo odnosi med strankama, in nujnosti predložitve morebitnega spora med njima neodvisnemu organu v okviru arbitražnega
postopka, drugič, zaradi nestrinjanja Češke republike z metodo za določitev zneska terjatve in z uporabljenim menjalnim tečajem
in, tretjič, zaradi dejstva, da zneska, ki naj bi bil neupravičeno porabljen in ki bi ga bilo treba povrniti, ni mogoče določiti
do konca preiskav urada OLAF.
V skladu s členom 79(a) Uredbe o izvajanju se terjatev ne sme šteti za nedvomno, če je kakor koli pogojena.
Češka republika ne trdi, da je terjatev Komisije pogojena. Navaja namreč zgolj, da izpodbija njen znesek. Vsekakor je treba
ugotoviti, da terjatev ni z ničimer pogojena.
Zato je treba ugotoviti, da je terjatev v smislu člena 79(a) Uredbe o izvajanju nedvomna.
Dalje, ni sporno, da je znesek terjatve določen v odločbi z dne 28. maja 2008, ki je Češka republika ni izpodbijala.
Zato je treba ugotoviti, da je terjatev v smislu člena 79(b) Uredbe o izvajanju izražena v fiksnem znesku.
Nazadnje, ni sporno, da za terjatev ni določen rok in da je zato zapadla.
Zato je treba ugotoviti, da so se glede terjatve Komisije stekli pogoji iz člena 79 Uredbe o izvajanju in je računovodja lahko
izvedel pobot.
Ta ugotovitev ne more biti omajana s trditvami Češke republike, ki jih je navedla v utemeljitev drugega tožbenega razloga.
Domnevna nepristojnost Komisije za določitev zneska terjatve in domnevna tovrstna pristojnost arbitražnega organa sta že bili
zavrnjeni v okviru preučitve prvega tožbenega razloga. Mehanizem reševanja sporov, določen v Okvirnem sporazumu iz leta 1996,
se od pristopa Češke republike k Uniji ne uporablja več (glej točko 102 zgoraj).
Poleg tega dejstvo, da se terjatev izpodbija glede njenega zneska – ker se Češka republika ne strinja z metodo njegove določitve,
z uporabljenim menjalnim tečajem in s tem, da Komisija za določitev tega zneska ni počakala na konec preiskav v teku – ne
pomeni, da terjatev ni gotova in likvidna, ter ni ovira za pobot (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 17. januarja
2007 v zadevi Grčija proti Komisiji, T-231/04, ZOdl., str. II-63, točka 118).
Znesek terjatve je namreč Komisija določila v svoji odločbi z dne 28. maja 2008, ki je, ker ni bila izpodbijana v roku, postala
dokončna. Zato zneska terjatve, določenega v njej, v okviru te tožbe ni mogoče izpodbijati.
Posledično je treba zavrniti tako prvi kot drugi tožbeni razlog.
B –
Tretji tožbeni razlog: pomanjkanje obrazložitve
1.
Trditve strank
Češka republika trdi, da izpodbijana odločba nima nobene obrazložitve. Sklicevanje na Finančno uredbo naj glede tega ne bi
zadostovalo. Poleg tega naj bi bila podrobna obrazložitev toliko bolj potrebna v primerih, kjer se odločba nanaša na tehnična
in kompleksna dejstva. Naslovniki takih odločb naj bi morali imeti možnost, da se natančno seznanijo z okoliščinami, na katere
se je oprla Komisija, zlasti če se z zadevnimi odločbami ustvarjajo hude finančne posledice za države članice.
Poleg tega meni, da tega ne spreminja okoliščina, da je obrazložitev delno vsebovana v predhodnem nezavezujočem dopisovanju
med njo in Komisijo. Z vidika pravne varnosti ali pogojev glede obrazložitve aktov, določenih s sodno prakso, naj taka obrazložitev
ne bi zadostovala.
Nazadnje Češka republika trdi, prvič, da Komisija ni ugodila njenemu predlogu po sporočitvi rezultatov preiskav urada OLAF,
na podlagi katerih je sprejela izpodbijano odločbo, in drugič, da okoliščina, da je poznala okvir tega sprejetja, sama po
sebi ne more pomeniti zadostne obrazložitve zadevne odločbe.
Komisija izpodbija te trditve.
2.
Presoja Splošnega sodišča
Treba je opozoriti, da je namen obveznosti obrazložitve akta, ki posega v položaj, kakor je določena v členu 253 ES, prvič,
zadevni osebi dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali je akt dobro utemeljen in ali vsebuje morebitne napake, na
podlagi katerih bi lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, in drugič, temu omogočiti, da lahko izvaja nadzor
nad zakonitostjo omenjenega akta. Tako določena obveznost obrazložitve je bistveno načelo prava Skupnosti, od katerega so
mogoča odstopanja zgolj iz nujnih razlogov. Zato je treba obrazložitev načeloma posredovati zadevni osebi hkrati z aktom,
ki posega v njen položaj, neobrazložitve pa ni mogoče popraviti s tem, da se zadevna oseba z razlogi za pravni akt seznani
med postopkom pred sodiščem Unije (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2006 v zadevi Organisation
des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu, T-228/02, ZOdl., str. II-4665, točke od 138 do 140 in navedena sodna praksa).
Vendar mora biti ta obrazložitev prilagojena naravi zadevnega akta in okoliščinam, v katerih je bil sprejet. Obveznost obrazložitve
je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov
in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno in posamično zadeva. Ni treba,
da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker je treba zadostnost obrazložitve presojati
ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje. Natančneje,
akt, ki posega v položaj, je dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume
obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo (glej zgoraj navedeno sodbo Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran proti Svetu,
točka 141 in navedena sodna praksa).
Treba je ugotoviti, da mora v primeru odločbe o pobotu zahtevana obrazložitev omogočiti natančno seznanitev s pobotanimi terjatvami,
pri čemer ni treba, da je obrazložitev, navedena v utemeljitev ugotovitve vsake od teh terjatev, ponovno navedena v odločbi
o pobotu.
V obravnavani zadevi ni sporno, da odločba o pobotu temelji na odločbi z dne 28. maja 2008, kar je Češka republika priznala
na obravnavi.
V odločbi z dne 28. maja 2008 je zelo natančna obrazložitev, zakaj je Komisija od Češke republike zahtevala povračilo zneska
234.480.000 CZK.
Poleg tega je v izpodbijani odločbi pojasnjeno, da ima Češka republika dve terjatvi do ESS in da bo v primeru, da zahtevani
znesek, naveden v opominu, ki je priložen odločbi z dne 28. maja 2008, ne bo plačan v roku, računovodja v teh okoliščinah
moral izvesti pobot ob uporabi določb člena 73(1) Finančne uredbe.
Zato je treba ugotoviti, da je bil akt, ki posega v položaj, sprejet v okviru, ki ga Češka republika pozna, zato lahko razume
obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo, saj namreč pozna razloge, zakaj se je računovodja odločil izvesti pobot vzajemnih
terjatev med strankama.
Posledično je treba ugotoviti, da je bila izpodbijana odločba dovolj obrazložena, zaradi česar je treba tožbeni razlog glede
pomanjkanja obrazložitve zavrniti.
Zato je treba tožbo zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Češka republika
s svojimi predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Češki republiki se naloži plačilo stroškov.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Podpisi
Kazalo
Pravni okvir
A –  Pogodba ES
B –  Akt o pogojih pristopa
C –  Okvirni sporazum med vlado Češke republike in Evropsko komisijo o sodelovanju Češke republike pri programu pomoči Evropske
skupnosti
D –  Dunajska konvencija o pogodbenem pravu
E –  Uredba (ES) št. 1266/1999
F –  Finančna uredba
G –  Uredba o izvajanju
Dejansko stanje
Predlogi strank
Pravo
A –  Prvi tožbeni razlog, da je bila izpodbijana odločba sprejeta na napačni pravni podlagi, in drugi tožbeni razlog, da so
bili kršeni pogoji za pobot, določeni v Finančni uredbi in Uredbi o izvajanju
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
a)  Pristojnost Komisije in uporaba Finančne uredbe in Uredbe o izvajanju
b)  Upoštevanje postopka izterjave terjatev, ki ga določata Finančna uredba in Uredba o izvajanju.
Uvodne ugotovitve
Odločba z dne 28. maja 2008 in izpodbijana odločba
–  Neobstoj vzajemnosti terjatev
–  Gotovost in likvidnost terjatve Komisije do Češke republike
B –  Tretji tožbeni razlog: pomanjkanje obrazložitve
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
Stroški
*
Jezik postopka: češčina.