CELEX: 62010CJ0104
Direktive 76/207/EGS, 97/80/ES in 2002/73/ES
Dostop do poklicnega usposabljanja
Enako obravnavanje moških in žensk
Zavrnitev prijave
Dostop prijavitelja za poklicno usposabljanje do informacij glede kvalifikacij drugih prijaviteljev

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago prava Unije, natančneje člena 4 Direktive Sveta 76/207/EGS z dne
9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja
in napredovanja ter delovnih pogojev (UL L 39, str. 40), člena 4(1) Direktive Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem
bremenu v primerih diskriminacije zaradi spola (UL 1998, L 14, str. 6) in člena 1, točka 3, Direktive Evropskega parlamenta
in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive 76/207 (UL L 269, str. 15).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. Kellyjem in National University of Ireland (University College, Dublin) (v
nadaljevanju: UCD), ker je zadnja zavrnila razkritje nespremenjenih dokumentov v zvezi s postopkom izbire prijaviteljev za
poklicno usposabljanje.

Pravni okvir

Ureditev Unije
Direktiva 76/207
Direktiva 76/207, ki se uporablja glede na čas dejanskega stanja, na katerega se nanaša pritožba zaradi diskriminacije na
podlagi spola, to je marec in april 2002, je v členu 4 določala:
„Uporaba načela enakega obravnavanja v zvezi z dostopom do vseh vrst in vseh ravni poklicnega usmerjanja, poklicnega izobraževanja,
višjega poklicnega izobraževanja in prekvalificiranja pomeni, da države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev
naslednjega:
a)      vsi zakoni in drugi predpisi, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, se odpravijo;
b)      vse določbe, ki so v nasprotju z načelom enakega obravnavanja in so vključene v kolektivne pogodbe, individualne pogodbe o
zaposlitvi, notranja pravila podjetja ali v pravila, ki uravnavajo samostojne poklice, so ali se razglasijo za nične, ali
pa se spremenijo;
c)      brez poseganja v svobodo, ki jo nekatere države članice zagotavljajo nekaterim zasebnim izobraževalnim ustanovam, je poklicno
usmerjanje, poklicno izobraževanje, višje poklicno izobraževanje in prekvalificiranje dostopno na podlagi enakih meril in
na istih ravneh brez kakršne koli diskriminacije na podlagi spola.“
Člen 6 te direktive je določal:
„Države članice v nacionalne pravne sisteme uvedejo potrebne ukrepe, da se vsem osebam, ki se čutijo prizadete zaradi neuporabe
načela enakega obravnavanja v smislu členov 3, 4 in 5, omogoči vlaganje zahtevkov v sodnih postopkih po tem, ko so izčrpali
pravna sredstva pri drugih pristojnih organih.“
Direktiva 2002/73
Direktiva 76/207 je bila spremenjena z Direktivo 2002/73, katere člen 2(1), prvi pododstavek, določa, da države članice sprejmejo
zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 5. oktobra 2005.
Z Direktivo 2002/73 je bil med drugim črtan člen 4 Direktive 76/207, poleg tega pa je v skladu s členom 1, točka 3, Direktive
2002/73 novo besedilo člena 3 Direktive 76/207 tako:
„1.      Uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne
ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi s:
[…]
b)      dostopom do vseh vrst in vseh ravni poklicnega svetovanja, poklicnega usposabljanja, poklicnega izpopolnjevanja in prekvalifikacije,
vključno s praktičnimi delovnimi izkušnjami;
[…]
2.      V ta namen države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da:
a)      se razveljavi vse zakone in druge predpise, ki so v nasprotju z načelom enake obravnave;
b)      se vse določbe, ki so v nasprotju z načelom enake obravnave in so vključene v pogodbe ali kolektivne pogodbe, notranja pravila
podjetij ali pravila, ki urejajo neodvisne dejavnosti in poklice ter organizacije delavcev in delodajalcev, razglasijo ali
se lahko razglasijo za nične in neveljavne ali se spremenijo.“
Direktiva 97/80
Direktiva 97/80, za prenos katere je bil določen rok 1. januar 2001, uvaja pravila glede dokaznega bremena v primeru diskriminacije
zaradi spola.
V skladu z uvodno izjavo 13 te direktive je presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno
diskriminacijo, v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso, stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih organov.
V uvodni izjavi 18 te direktive je navedeno, da je Sodišče Evropskih skupnosti vztrajalo, da se morajo pravila o dokaznem
bremenu prilagoditi, kadar obstaja očiten primer diskriminacije, in da se mora za učinkovito uporabo načela enakopravnosti
dokazno breme premakniti nazaj na toženo stranko, kadar se predloži dokaz o taki diskriminaciji.
V skladu s členom 1 te direktive je njen cilj zagotoviti večjo učinkovitost ukrepov, ki jih sprejmejo države članice za izvajanje
načela enakega obravnavanja, da bi vsem osebam, ki menijo, da se jim je zgodila krivica, ker niso bile obravnavane skladno
z načelom enakega obravnavanja, omogočile, da uveljavijo svoje pravice v sodnem postopku po uveljavljanju pravic pred morebitnim
drugim pristojnim organom.
Člen 3(1)(a) Direktive 97/80 določa, da se ta direktiva med drugim uporablja za položaje, ki jih zajema Direktiva 76/207.
Člen 4(1) Direktive 97/80 določa:
„Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne v skladu z njihovimi nacionalnimi pravosodnimi sistemi za zagotovitev, da kadar
osebe, ki menijo, da se jim je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanje ni bilo uporabljeno, predložijo sodišču
ali drugemu pristojnemu organu dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije,
tožena stranka mora dokazati, da ni bilo kršitve načela enakopravnosti.“

Nacionalna ureditev
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da načela glede razkritja dokumentov iz Order 57A rule 6(6) Circuit Court Rules ustrezajo
načelom glede predložitve („discovery“) in pregleda („inspection“) dokumentov iz Order 32 Rules of the Circuit 2001-2006 in
iz Order 31 Rules of the Superior Courts 1986, kakor so bila spremenjena.
V skladu s temi pravili se predlogu za predložitev dokumenta ugodi, kadar je mogoče dokazati, da je ta pomemben za vprašanja
v sporu in zlasti da je nujen za pravično razsojo o zadevi.
Ne glede na to, da se dokument šteje za pomemben in nujen, se njegova predložitev zavrne, če gre za „privilegiran“ ali zaupen
dokument.
V primeru kolizije med pravico do zagotovitve predložitve dokumenta na eni strani in dolžnostjo varovanja zaupnosti ali priznavanja
druge obveznosti ali pravice, ki temu nasprotuje, na drugi strani, mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen spor, tehtati
med naravo vloženega predloga in stopnjo zatrjevane zaupnosti na eni strani ter javnim interesom do popolnega razkritja v
okviru izvrševanja sodne oblasti na drugi strani.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
P. Kelly je kvalificirani učitelj, ki prebiva v Dublinu.
UCD je visokošolska izobraževalna ustanova. V študijskem obdobju od leta 2002 do leta 2004 je ponujala izobraževalni program,
imenovan „Masters degree in Social Science (Social Worker) mode A“ (magistrski naziv s področja družbenih ved (socialni delavec)
vrsta A).
P. Kelly je 23. decembra 2001 na UCD vložil pisno vlogo za sprejetje na omenjeni program v navedenem obdobju. Po opravljenem
postopku izbire prijaviteljev je bil z dopisom z dne 15. marca 2002 obveščen, da njegova vloga ni bila sprejeta.
Ker s to odločitvijo ni bil zadovoljen, je aprila 2002 pri Director of the Equality Tribunal vložil uradno pritožbo zaradi
diskriminacije na podlagi spola, v kateri je navajal, da je bil bolj kvalificiran od najslabše kvalificirane ženske, ki je
bila sprejeta v navedeni izobraževalni program.
Equality Officer, ki mu je Director of the Equality Tribunal naložil preiskavo v zvezi s pritožbo P. Kellyja, je 2. novembra
2006 izdal odločbo, v kateri je ugotovil, da pritožnik ni
prima facie
dokazal obstoja diskriminacije zaradi spola. P. Kelly je zoper to odločbo vložil pritožbo na Circuit Court (okrožno sodišče).
Poleg tega je P. Kelly 4. januarja 2007 na podlagi Order 57A rule 6(6) Circuit Court Rules na Circuit Court vložil predlog,
naj UCD predloži kopije dokumentov, ki so bili navedeni v tem predlogu („disclosure“, v nadaljevanju: predlog za razkritje).
Ta predlog se je nanašal na predložitev kopij obdržanih prijavnih obrazcev, dokumentov, ki so bili tem obrazcem priloženi
ali vanje vključeni, ter „točkovnikov“ kandidatov, katerih prijavni obrazci so bili obdržani.
Predsednik Circuit Court je s sklepom z dne 12. marca 2007 predlog za razkritje zavrnil. P. Kelly je zoper ta sklep 14. marca
istega leta vložil pritožbo na High Court.
Poleg tega je P. Kelly 23. aprila 2007 na High Court vložil predlog, naj to sodišče Sodišču Evropskih skupnosti predloži predlog
za sprejetje predhodne odločbe. High Court je 14. marca 2008 ocenilo, da je bil tak predlog preuranjen, saj še ni odločilo
o vprašanju, ali je mogoče dostop do zadevnih dokumentov odobriti na podlagi nacionalnega prava. Po obravnavi tega vprašanja
je High Court odločilo, da na podlagi zadevnega nacionalnega prava UCD ni dolžna razkriti nespremenjenih dokumentov, katerih
predložitev je zahteval P. Kelly.
Ker je High Court dvomilo o tem, ali je zavrnitev predloga za razkritje v skladu s pravom Unije, je prekinilo odločanje in
Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.      Ali daje člen 4(1) Direktive 97/80 […] prijavitelju za program poklicnega usposabljanja, ki meni, da mu je bil zavrnjen dostop
do poklicnega usposabljanja, ker se zanj ni uporabilo načelo enakega obravnavanja, pravico do informacij o kvalifikacijah
preostalih prijaviteljev za sporni program in zlasti prijaviteljev, ki jim dostop do poklicnega usposabljanja ni bil zavrnjen,
tako da lahko prijavitelj ‚predloži sodišču ali drugemu pristojnemu organu dejstva, na podlagi katerih je mogoče sklepati,
da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije‘?
2.      Ali daje člen 4 Direktive 76/207 […] prijavitelju za program poklicnega usposabljanja, ki meni, da mu je bil zavrnjen dostop
do poklicnega usposabljanja ‚na podlagi enakih meril‘ in da je bil pri dostopu do poklicnega usposabljanja diskriminiran ‚na
podlagi spola‘, pravico do informacij, ki jih ima izvajalec programa, glede kvalifikacij preostalih prijaviteljev za sporni
program in zlasti prijaviteljev, ki jim dostop do poklicnega usposabljanja ni bil zavrnjen?
3.      Ali daje člen [1, točka 3,] Direktive 2002/73 […], ki prepoveduje ‚neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi spola‘ pri
‚dostopu‘ do poklicnega usposabljanja, prijavitelju za program poklicnega usposabljanja, ki trdi, da je bil pri dostopu do
poklicnega usposabljanja diskriminiran ‚na podlagi spola‘, pravico do informacij, ki jih ima izvajalec programa, glede kvalifikacij
preostalih prijaviteljev za sporni program in zlasti prijaviteljev, ki jim dostop do poklicnega usposabljanja ni bil zavrnjen?
4.      Ali je narava obveznosti iz člena 267(3) PDEU drugačna v državi članici s kontradiktornim pravnim sistemom (v nasprotju z
inkvizitornim), in če je, kako?
5.      Ali lahko na upravičenje do informacij na podlagi prej omenjenih direktiv vpliva izvajanje nacionalne zakonodaje ali zakonodaje
[Unije] s področja zaupnosti?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) Direktive 97/80 razlagati tako, da prijavitelju
za program poklicnega usposabljanja, ki meni, da mu je bil dostop do tega programa zavrnjen zaradi nespoštovanja načela enakega
obravnavanja, daje pravico do dostopa do informacij organizatorja tega izobraževanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev
za to izobraževanje, zato da bi lahko dokazal „dejstva, na podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno diskriminacijo“
v skladu s to določbo.
Trditve strank
P. Kelly zatrjuje, da člen 4(1) Direktive 97/80 osebi, ki meni, da se ji je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja
zanjo ni bilo uporabljeno, daje pravico dostopa do informacij, ki – če to načelo zanjo neupravičeno ni bilo uporabljeno –
dokazujejo ali pomagajo pri dokazovanju dejstev, na podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno diskriminacijo,
pred sodiščem ali drugim pristojnim nacionalnim organom. Za prijavitelja za program poklicnega usposabljanja, ki meni, da
se mu je zgodila krivica, zato ker se v njegovem primeru navedeno načelo ni spoštovalo, to zajema informacije o kvalifikacijah
drugih prijaviteljev.
Nemška vlada meni, da besedilo člena 4(1) Direktive 97/80 ne vsebuje nobene navedbe glede podelitve pravice do informacij.
Ta določba, kot navajata tudi UCD in Evropska komisija, naj bi namreč urejala pogoje, pod katerimi se dokazno breme prevali
s tožeče stranke na toženo. Po njihovem mnenju se taka prevalitev zgodi le, kadar prijavitelj predhodno dokaže dejstva, na
podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno diskriminacijo.
Presoja Sodišča
Direktiva 97/80 v členu 4(1) določa, da države članice sprejmejo ukrepe, potrebne v skladu z njihovimi nacionalnimi pravosodnimi
sistemi za zagotovitev, da kadar osebe, ki menijo, da se jim je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanje ni
bilo uporabljeno, predložijo sodišču ali drugemu pristojnemu organu dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do
neposredne ali posredne diskriminacije, mora tožena stranka dokazati, da ni bilo kršitve navedenega načela (glej sodbo z dne
10. marca 2005 v zadevi Nikoloudi, C-196/02, ZOdl., str. I‑1789, točka 68).
Tako mora oseba, ki meni, da se ji je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanjo ni bilo uporabljeno, najprej
dokazati dejstva, na podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno diskriminacijo. Le če dokaže taka dejstva,
tožena stranka potem dokazuje, da ni bilo kršitve načela prepovedi diskriminacije.
V zvezi s tem je iz uvodne izjave 13 Direktive 97/80 razvidno, da je presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko sklepa na
neposredno ali posredno diskriminacijo, v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso stvar nacionalnih sodnih ali drugih
pristojnih organov.
Zato mora predložitveno sodišče oziroma drug pristojni irski organ v skladu z irskim pravom in/ali nacionalno prakso presoditi,
ali je P. Kelly dokazal dejstva, na podlagi katerih se lahko sklepa na neposredno ali posredno diskriminacijo.
Vendar je treba poudariti, da je v skladu s členom 1 Direktive 97/80 cilj te direktive zagotoviti večjo učinkovitost ukrepov,
ki jih sprejmejo države članice za izvajanje načela enakega obravnavanja, da bi vsem osebam, ki menijo, da se jim je zgodila
krivica, ker niso bile obravnavane skladno z načelom enakega obravnavanja, omogočile, da uveljavijo svoje pravice v sodnem
postopku po uveljavljanju pravic pred morebitnim drugim pristojnim organom.
Zato kljub temu, da člen 4(1) te direktive osebi, ki meni, da se ji je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanjo
ni bilo uporabljeno, ne daje posebne pravice do dostopa do informacij, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazala „dejstva,
iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije“, ni mogoče izključiti, da lahko zavrnitev
tožene stranke v okviru dokazovanja takih dejstev, da predloži informacije, ogrozi doseganje cilja te direktive in lahko med
drugim tej določbi odvzame polni učinek.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da države članice ne smejo uporabiti zakonodaje, ki lahko ogroža uresničitev ciljev, ki
jim sledi direktiva, in tej odvzame polni učinek (glej sodbo z dne 28. aprila 2011 v zadevi El Dridi, C-61/11 PPU, še neobjavljena
v ZOdl., točka 55).
V skladu z drugim in tretjim pododstavkom člena 4(3) PEU namreč države članice med drugim „sprejemajo vse splošne ali posebne
ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz Pogodb ali aktov institucij Unije,“ in „se vzdržijo
vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije,“ vključno s tistimi, ki jim sledijo direktive (glej zgoraj
navedeno sodbo El Dridi, točka 56).
V tem primeru pa je iz predložitvene odločbe razvidno, da je UCD, čeprav je predsednik Circuit Court zavrnil predlog P. Kellyja
za razkritje dokumentov, ponudila, da P. Kellyju predloži del informacij, ki jih je zahteval, česar on ne prereka.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) Direktive 97/80 razlagati tako, da prijavitelju za poklicno
usposabljanje, ki meni, da mu je bil dostop do tega usposabljanja zavrnjen zaradi nespoštovanja načela enakega obravnavanja,
ne daje pravice do dostopa do informacij, ki jih ima organizator tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev
za to usposabljanje, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazal „dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo
do neposredne ali posredne diskriminacije“.
Vendar ni mogoče izključiti, da lahko zavrnitev predložitve informacij s strani tožene stranke v okviru dokazovanja takih
dejstev ogrozi doseganje cilja te direktive in tako zlasti členu 4(1) te direktive odvzame polni učinek. Predložitveno sodišče
preveri, ali je tako v zadevi v glavni stvari.

Drugo in tretje vprašanje
Z drugim in tretjim vprašanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen
4 Direktive 76/207 oziroma člen 1, točka 3, Direktive 2002/73 razlagati tako, da dajeta prijavitelju za poklicno usposabljanje
pravico do dostopa do informacij organizatorja tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje,
bodisi kadar ta prijavitelj meni, da ni imel dostopa do tega usposabljanja v skladu z enakimi merili kakor drugi prijavitelji
in da je bil žrtev diskriminacije zaradi spola, kot je določeno v navedenem členu 4, bodisi kadar trdi, da je bil pri dostopu
do poklicnega usposabljanja diskriminiran na podlagi spola, kot je določeno v navedenem členu 1, točka 3.
Trditve strank
P. Kelly trdi, da člen 4 Direktive 76/207 in člen 1, točka 3, Direktive 2002/73 tistemu, ki meni, da mu je bil dostop do poklicnega
usposabljanja zavrnjen zaradi diskriminacije na podlagi spola, dajeta pravico, da pridobi informacije o kvalifikacijah drugih
prijaviteljev za zadevno poklicno usposabljanje.
Nemška vlada in Komisija zatrjujeta, da sta zadevni določbi materialnopravni določbi glede prepovedi diskriminacije zaradi
spola in ne zadevata vprašanj postopkovnih pravil. Trdita, da besedilo teh določb ni dovolj konkretno, da bi bilo mogoče šteti,
da iz njiju izhaja pravica do izvedbe določenega ukrepa, kot je pravica do informacij.
Presoja Sodišča
Iz besedila člena 4 Direktive 76/207 oziroma člena 1, točka 3, Direktive 2002/73 ne izhaja, da ima prijavitelj za poklicno
usposabljanje pravico do dostopa do informacij organizatorja tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za
to usposabljanje.
Člen 4(c) Direktive 76/207 namreč določa, da uporaba načela enakega obravnavanja glede dostopa do vseh vrst in ravni poklicnega
usposabljanja pomeni, da države članice sprejmejo ukrepe za to, da je poklicno usposabljanje brez poseganja v svobodo, ki
jo nekatere države članice zagotavljajo nekaterim zasebnim izobraževalnim ustanovam, dostopno na podlagi enakih meril in na
istih ravneh brez diskriminacije na podlagi spola.
Člen 1, točka 3, Direktive 2002/73 pa določa, da uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju,
vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi z dostopom do vseh vrst
in vseh ravni poklicnega svetovanja, poklicnega usposabljanja, poklicnega izpopolnjevanja in prekvalifikacije, vključno s
praktičnimi delovnimi izkušnjami. V ta namen države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se razveljavijo vsi
zakoni in drugi predpisi, ki so v nasprotju z načelom enake obravnave.
Namen teh določb je udejanjanje uporabe načela enakega obravnavanja glede dostopa do izobraževanja, vendar v skladu s členom
288, tretji odstavek, PDEU nacionalnim organom – kar zadeva oblike in metode – prepuščata pristojnost pri sprejetju potrebnih
ukrepov za zagotovitev, da se razveljavijo „vsi zakoni in drugi predpisi“, ki so v nasprotju z načelom enake obravnave.
Tako iz teh določb ni mogoče sklepati na posebno obveznost, ki naj bi prijavitelju za poklicno usposabljanje omogočila dostop
do informacij glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje.
Zato je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4 Direktive 76/207 oziroma člen 1, točka 3, Direktive
2002/73 razlagati tako, da prijavitelju za poklicno usposabljanje ne dajeta pravice do dostopa do informacij organizatorja
tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje, bodisi kadar ta prijavitelj meni, da ni imel
dostopa do tega usposabljanja v skladu z enakimi merili kakor drugi prijavitelji in da je bil žrtev diskriminacije zaradi
spola, kot je določeno v navedenem členu 4, bodisi kadar trdi, da je bil pri dostopu do poklicnega usposabljanja diskriminiran
na podlagi spola, kot je določeno v navedenem členu 1, točka 3.

Peto vprašanje
S petim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati pred četrtim, predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko na pravico do informacij
na podlagi direktiv 76/207, 97/80 in 2002/73 vplivajo pravila Unije ali nacionalna pravila, ki urejajo zaupnost.
Glede na odgovor na prva tri vprašanja, in ker v postopku iz člena 267 PDEU Sodišče ni pristojno za razlago nacionalnega prava,
saj je to naloga izključno predložitvenega sodišča (glej sodbi z dne 7. septembra 2006 v zadevi Marrosu in Sardino, C‑53/04,
ZOdl., str. I‑7213, točka 54, in z dne 18. novembra 2010 v združenih zadevah Georgiev, C-250/09 in C-268/09, še neobjavljena
v ZOdl., točka 75), je treba peto vprašanje razumeti tako, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali lahko na morebitno
pravico do sklicevanja na eno od direktiv, navedenih v prvih treh vprašanjih, zaradi dostopa do informacij organizatorja poklicnega
usposabljanja glede kvalifikacij prijaviteljev za to usposabljanje vplivajo pravila prava Unije na področju zaupnosti.
Trditve strank
P. Kelly trdi, da na pravico, ki jo daje pravno zavezujoč akt Unije, vključno z direktivo, kot je opredeljena v členu 288,
tretji odstavek, PDEU, lahko vpliva le drug pravno zavezujoči akt Unije, in ne nacionalna zakonodaja ali njeni izvedbeni predpisi.
UCD in nemška vlada menita, da je treba na to vprašanje odgovoriti zgolj podredno, saj pravica do informacij, kot jo opisuje
pritožnik v postopku v glavni stvari, na podlagi člena 4 Direktive 76/207 in člena 1, točka 3, Direktive 2002/73 ne obstaja.
Če bi Sodišče vseeno presodilo, da ti določbi P. Kellyju dajeta tako pravico, navajata, da zaupnost, ki je pojem, ki ga pravo
Unije priznava in je zajet v več aktih prava Unije, prevlada nad to pravico do informacij.
Presoja Sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 38 te sodbe presodilo, da člen 4(1) Direktive 97/80 prijavitelju za poklicno
usposabljanje, ki meni, da mu je bil dostop do tega usposabljanja zavrnjen zaradi nespoštovanja načela enakega obravnavanja,
ne daje pravice do dostopa do informacij, ki jih ima organizator tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev
za to usposabljanje, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazal „dejstva, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo
do neposredne ali posredne diskriminacije“.
Vendar je v točki 39 te sodbe presodilo tudi, da ni mogoče izključiti, da lahko zavrnitev predložitve informacij s strani
tožene stranke v okviru dokazovanja takih dejstev ogrozi doseganje cilja Direktive 97/80 in tako zlasti členu 4(1) te direktive
odvzame polni učinek.
Pri presoji takih okoliščin morajo nacionalna sodišča ali drugi pristojni organi upoštevati pravila o zaupnosti iz aktov prava
Unije, kot sta Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi
osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL L 281, str. 31) in Direktiva 2002/58/ES Evropskega parlamenta in
Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva
o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL L 201, str. 37), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta
in Sveta 2009/136/ES z dne 25. novembra 2009 (UL L 337, str. 11). Varstvo osebnih podatkov je določeno tudi v členu 8 Listine
Evropske unije o temeljnih pravicah.
Zato je treba na peto vprašanje odgovoriti, da če bi se prijavitelj za poklicno usposabljanje lahko skliceval na Direktivo
97/80 za dostop do informacij organizatorja tega usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje,
lahko na to pravico do dostopa vplivajo pravila prava Unije na področju zaupnosti.

Četrto vprašanje
S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali se obveznost iz člena 267, tretji odstavek, PDEU razlikuje glede
na to, ali v zadevni državi članici obstaja kontradiktorni ali inkvizitorni pravni sistem, in če se, kako.
Trditve strank
P. Kelly navaja, da je obveznost nacionalnega sodišča, ki odloča v okviru kontradiktornega pravnega sistema, da Sodišču predloži
vprašanja za predhodno odločanje, širša od obveznosti sodišča države članice z inkvizitornim pravnim sistemom, saj v kontradiktornem
pravnem sistemu stranke, in ne sodišče, narekujejo obliko, vsebino in ritem postopka. Zato v tem pravnem sistemu nacionalno
sodišče ne sme vsebinsko spremeniti vprašanja stranke ali Sodišču predložiti svojega mnenja glede načina obravnave vprašanja.
UCD, nemška vlada in Komisija zagovarjajo stališče, da narava obveznosti iz člena 267, tretji odstavek, PDEU ni odvisna od
posameznih značilnosti pravnih sistemov držav članic. Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Cilfit in
drugi (283/81, Recueil, str. 3415) izhajalo, da nacionalno sodišče odloči, ali in po potrebi kako je treba zastaviti vprašanja
za predhodno odločanje.
Presoja Sodišča
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da člen 267 PDEU vzpostavlja mehanizem predhodnega odločanja, katerega namen je
preprečiti razlike pri razlagi prava Unije, ki ga morajo uporabiti nacionalna sodišča, hkrati pa poskuša to uporabo zagotoviti
tako, da nacionalnemu sodišču da na voljo sredstvo za rešitev težav, ki bi jih lahko povzročila zahteva, da se pravu Unije
zagotovi polni učinek v okviru pravosodnih sistemov držav članic (glej v tem smislu mnenje 1/09 z dne 8. marca 2011, še neobjavljeno
v ZOdl., točka 83 in navedena sodna praksa).
Člen 267 PDEU namreč daje nacionalnim sodiščem možnost in glede na okoliščine določa obveznost predloga za predhodno odločanje,
če sodnik bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank ugotovi, da temelj spora obsega vprašanje, navedeno v prvem
odstavku tega člena. Iz tega izhaja, da imajo nacionalna sodišča najširšo diskrecijsko pravico glede predložitve vprašanja
Sodišču, če ugotovijo, da se v zadevi, o kateri odločajo, pokažejo vprašanja glede razlage ali presoje veljavnosti določb
prava Skupnosti, glede katerih morajo odločiti (glej zlasti sodbi z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio, C-210/06, ZOdl.,
str. I‑9641, točka 88, in z dne 22. junija 2010 v združenih zadevah Melki in Abdeli, C-188/10 in C-189/10, ZOdl., str. I-5667,
točka 41).
Poleg tega je Sodišče že presodilo, da ureditev, ki jo člen 267 PDEU določa za zagotovitev enotne razlage prava Skupnosti
v državah članicah, vzpostavlja neposredno sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči v okviru postopka, ki ne poteka
na predlog strank (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Cartesio, točka 90).
V zvezi s tem predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na izmenjavi mnenj med sodišči, njegova vložitev pa je v celoti
odvisna od tega, kako navedeno sodišče presodi pomembnost in nujnost tega predloga (zgoraj navedena sodba Cartesio, točka
91).
Zato ob tem, da nacionalno sodišče presodi, ali je razlaga pravila prava Unije potrebna za to, da lahko odloči o sporu, ki
mu je predložen, in sicer ob upoštevanju mehanizma postopka iz člena 267 PDEU, to sodišče tudi odloči, kako se oblikujejo
ta vprašanja.
Čeprav lahko omenjeno sodišče pozove stranke v sporu, ki mu je predložen, naj mu predlagajo vprašanja, ki bi jih lahko sprejelo
kot vprašanja za predhodno odločanje, pa nazadnje sámo odloči tako glede oblike kakor vsebine teh vprašanj.
Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da se obveznost iz člena 267, tretji odstavek, PDEU ne razlikuje glede na to,
ali je v zadevni državi članici kontradiktoren ali inkvizitoren pravni sistem.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Člen 4(1) Direktive Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem bremenu v primerih diskriminacije zaradi spola je treba
razlagati tako, da prijavitelju za poklicno usposabljanje, ki meni, da mu je bil dostop do tega usposabljanja zavrnjen zaradi
nespoštovanja načela enakega obravnavanja, ne daje pravice do dostopa do informacij, ki jih ima organizator tega usposabljanja
glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazal „dejstva, iz katerih
je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije“.
Vendar ni mogoče izključiti, da lahko zavrnitev predložitve informacij s strani tožene stranke v okviru dokazovanja takih
dejstev ogrozi doseganje cilja te direktive in tako zlasti temu členu 4(1) odvzame polni učinek. Predložitveno sodišče preveri,
ali je tako v zadevi v glavni stvari.
2.
Člen 4 Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi
z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev oziroma člen 1, točka 3, Direktive
Evropskega parlamenta in Sveta 2002/73/ES z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive 76/207 je treba razlagati tako, da
prijavitelju za poklicno usposabljanje ne dajeta pravice do dostopa do informacij organizatorja tega usposabljanja glede kvalifikacij
drugih prijaviteljev za to usposabljanje, bodisi kadar ta prijavitelj meni, da ni imel dostopa do tega usposabljanja v skladu
z enakimi merili kakor drugi prijavitelji in da je bil žrtev diskriminacije zaradi spola, kot je določeno v navedenem členu
4, bodisi kadar trdi, da je bil pri dostopu do poklicnega usposabljanja diskriminiran na podlagi spola, kot je določeno v
navedenem členu 1, točka 3.
3.
Če bi se prijavitelj za poklicno usposabljanje lahko skliceval na Direktivo 97/80 za dostop do informacij organizatorja tega
usposabljanja glede kvalifikacij drugih prijaviteljev za to usposabljanje, lahko na to pravico do dostopa vplivajo pravila
prava Unije na področju zaupnosti.
4.
Obveznost iz člena 267, tretji odstavek, PDEU se ne razlikuje glede na to, ali je v zadevni državi članici kontradiktoren
ali inkvizitoren pravni sistem.
Podpisi
*
Jezik postopka: angleščina.