CELEX: 62014CJ0298
Trimitere preliminară
Libera circulație a persoanelor
Articolele 45 TFUE și 49 TFUE
Lucrători
Încadrare în administrația publică
Directiva 2005/36/CE
Recunoașterea calificărilor profesionale
Noțiunea «profesie reglementată»
Admitere la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation (Belgia)]

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 45 TFUE și 49 TFUE, precum și a Directivei 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (
JO L 255, p. 22
, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Brouillard, pe de o parte, și jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation (juriul concursului pentru recrutarea de referenți juridici la Curtea de Casație, denumit în continuare „juriul”) și État belge (statul belgian), pe de altă parte, cu privire la decizia juriului de respingere a cererii de înscriere la acest concurs formulate de domnul Brouillard.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentul (41) al Directivei 2005/36 are următorul cuprins:
„Prezenta directivă nu aduce atingere aplicării articolului [45 alineatul (4) TFUE] și a articolului [51 TFUE], în special în ceea ce privește notarii.”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă stabilește normele conform cărora un stat membru care condiționează accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia, pe teritoriul său, de posesia anumitor calificări profesionale (denumit în continuare «stat membru gazdă») recunoaște, pentru accesul la această profesie și exercitarea acesteia, calificările profesionale obținute în unu sau mai multe dintre celelalte state membre (denumite în continuare «stat membru de origine») și care permit titularului respectivelor calificări să exercite aceeași profesie în respectivul sau respectivele state membre.”
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică oricărui resortisant al unui stat membru, inclusiv membrilor profesiilor liberale, care doresc să exercite o profesie reglementată într‑un stat membru, altul decât cel în care și‑a obținut calificările profesionale, fie cu titlu independent, fie cu titlu salariat.
[…]”
Articolul 3 din Directiva 2005/36, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
„(1)   În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
(a)
«profesie reglementată»: o activitate sau un ansamblu de activități profesionale al căror acces, exercitare sau una dintre modalitățile de exercitare este condiționată, direct sau indirect, în temeiul unor acte cu putere de lege și acte administrative, de posesia anumitor calificări profesionale; utilizarea unui titlu profesional limitată prin acte cu putere de lege și acte administrative la titularii unei anumite calificări profesionale constituie în special o modalitate de exercitare. Atunci când prima teză nu se aplică, o profesie menționată la alineatul (2) este considerată profesie reglementată;
(b)
«calificări profesionale»: calificările atestate printr‑un titlu de calificare, un atestat de competență prevăzut la articolul 11 litera (a) punctul (i) și/sau experiență profesională;
(c)
«titlu de calificare»: diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare eliberate de o autoritate a unui stat membru desemnată în temeiul actelor cu putere de lege și al actelor administrative ale respectivului stat membru și care certifică formarea profesională în special în Comunitate. În cazul în care prima teză nu se aplică, un titlu menționat la alineatul (3) este considerat titlu de calificare;
[…]
(e)
«formare profesională reglementată»: orice formare profesională care urmărește în special exercitarea unei anumite profesii și care constă într‑un ciclu de studii completat, după caz, de o formare profesională, un stagiu profesional sau o practică profesională.
[…]”
Potrivit articolului 4 din această directivă, intitulat „Efectele recunoașterii”:
„(1)   Recunoașterea calificărilor profesionale de către statul membru gazdă permite beneficiarului să aibă acces, în respectivul stat membru, la aceeași profesie ca cea pentru care este calificat în statul membru de origine și să o exercite în aceleași condiții ca și cetățenii din respectivul stat membru.
(2)   În sensul prezentei directive, profesia pe care solicitantul dorește să o exercite în statul membru gazdă este aceeași cu cea pentru care este calificat în statul membru de origine în cazul în care activitățile respective sunt comparabile.”
Articolul 13 din directiva menționată, intitulat „Condiții de recunoaștere”, prevede:
„(1)   Atunci când, într‑un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționat(ă) de posesia unor calificări profesionale determinate, autoritatea competentă a respectivului stat membru acordă accesul la respectiva profesie și dreptul de exercitare a acesteia, în aceleași condiții ca cele pentru cetățenii săi, solicitanților care posedă atestatul de competență sau titlul de calificare prevăzut de un al stat membru pentru a avea acces la aceeași profesie sau pentru a avea dreptul de a o exercita pe teritoriul său.
[…]”
Dreptul belgian
Articolul 135bis din Codul judiciar prevede:
„Cour de cassation este asistată de referenți juridici al căror număr este de minimum cinci și de maximum 30 și este stabilit de ministrul justiției.
Prim‑președintele și procurorul general stabilesc, de comun acord, numărul de referenți juridici plasați sub autoritatea fiecăruia dintre ei.
Referenții juridici pregătesc activitatea judecătorilor și a membrilor parchetului; ei participă la activitățile de documentare, precum și la cele de traducere și de publicare a hotărârilor și la asigurarea concordanței textelor în limbile franceză și neerlandeză.”
Articolul 259 duodecies din acest cod prevede:
„Pentru a putea fi numit referent juridic la Cour de cassation, candidatul trebuie să aibă 25 de ani împliniți și să fie doctor sau licențiat în drept.
Candidații sunt clasificați, în vederea numirii lor, în cadrul unui concurs.
Cour de cassation stabilește materia de concurs conform necesităților serviciului. Aceasta fixează condițiile de concurs și constituie juriile.
Fiecare juriu este compus, cu respectarea echilibrului lingvistic, din doi membri ai Cour de cassation desemnați de prim‑președintele acestei Curți, din doi membri ai parchetului desemnați de procurorul general de pe lângă această Curte și din patru persoane externe instituției desemnate de Rege pe două liste care cuprind fiecare câte patru candidați, ambele respectând echilibrul lingvistic și fiind propuse de prim‑președinte și, respectiv, de procurorul general.
Durata de valabilitate a rezultatelor unui concurs este de (șase) ani.”
Potrivit articolului 259 terdecies din codul menționat:
„Referenții juridici sunt numiți de Rege pentru un stagiu de trei ani în funcție de clasificarea prevăzută la articolul 259 duodecies. La încheierea acestor trei ani, numirea devine definitivă, cu excepția cazului în care Regele adoptă o decizie contrară, în mod exclusiv la propunerea, după caz, a prim‑președintelui sau a procurorului general, cel târziu în cursul celui de al treilea trimestru al celui de al treilea an de stagiu.
Prim‑președintele Cour de cassation și procurorul general de pe lângă această Curte desemnează de comun acord referenții juridici stagiari și referenții juridici numiți cu titlu definitiv care sunt plasați sub autoritatea unuia dintre aceștia și pe cei care sunt plasați sub autoritatea celuilalt.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Domnul Brouillard, resortisant belgian, este angajat în calitate de atașat la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation. El este titularul unei licențe în traduceri, al unei diplome de „candidature en droit” și al unei diplome de studii specializate în drepturile omului conferite de o universitate belgiană, precum și al unei diplome de master în drept, economie, gestiune, cu finalitate profesională, mențiune drept privat, specializare jurist‑lingvist, eliberată de Universitatea din Poitiers (Franța) (denumită în continuare „diploma de master cu finalitate profesională”) ca urmare a unei formări la distanță.
La 24 mai 2011, domnul Brouillard s‑a înscris la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation.
La 23 iunie 2011, acesta a introdus la Communauté française din Belgia o cerere de echivalare completă a diplomei sale de master cu finalitate profesională cu diploma de master 2 în drept belgian.
La 6 septembrie 2011, președintele Cour de cassation a notificat domnului Brouillard decizia juriului prin care cererea sa de înscriere la concursul menționat era declarată inadmisibilă, precizând că, pentru a putea fi numit referent juridic la Cour de cassation, candidatul trebuie să fie titularul unei diplome de doctor, de licențiat sau de master în drept obținută de la o universitate belgiană, astfel încât să se garanteze aptitudinea candidatului de a exersa această profesie în Belgia. În decizia respectivă, juriul a arătat că domnul Brouillard nu îndeplinea această condiție, întrucât Communauté française din Belgia nu a recunoscut echivalența între diploma sa de master cu finalitate profesională și unul dintre titlurile de doctor, de licențiat sau de master în drept conferite în Belgia și că nu a urmat un program de echivalare într‑o universitate belgiană.
La 27 octombrie 2011, Communauté française din Belgia a respins cererea domnului Brouillard prin care se solicita recunoașterea diplomei de master cu finalitate profesională a persoanei interesate ca fiind echivalentă cu titlul academic de master în drept și a limitat echivalarea la titlul academic generic de master. Această decizie de respingere s‑a întemeiat pe un aviz nefavorabil al comisiei de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia, a cărei motivare era următoarea:
„
—
Deținerea unei diplome care certifică studii de drept atestă o aptitudine și o competență tehnică legate de caracteristicile ordinii juridice în care aceasta a fost eliberată; prin urmare, astfel de studii efectuate în străinătate nu corespund cerințelor facultăților de drept ale Communauté française din Belgia, facultăți care își formează studenții pentru profesia de jurist în ordinea juridică belgiană;
—
anumite activități de învățământ, indispensabile pentru finalizarea, în Communauté française din Belgia, a studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept (printre altele, dreptul obligațiilor, dreptul contractelor, dreptul administrativ, dreptul social…) nu au fost efectuate în cadrul obținerii [diplomei de master cu finalitate profesională] a cărei echivalare se solicită.”
Serviciul public federal al justiției a publicat un aviz în care se preciza că, prin Decretele regale din 20 septembrie 2012, trei referenți juridici au fost numiți la Cour de cassation pentru un stagiu de trei ani (
Moniteur belge
din 28 septembrie 2012, p. 59905).
Prin două cereri introductive formulate la instanța de trimitere, domnul Brouillard a solicitat anularea deciziei juriului și a acestor două decrete regale.
În aceste condiții, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 trebuie interpretate în sensul că se aplică într‑o situație în care un resortisant de cetățenie belgiană, care are reședința în Belgia și care nu a desfășurat o activitate profesională în alt stat membru, se prevalează în susținerea cererii sale de participare la un concurs pentru ocuparea unor posturi de referenți juridici la Cour de cassation din Belgia de o diplomă eliberată de o universitate franceză, și anume de o [diplomă de master cu finalitate profesională] eliberată la 22 noiembrie 2010 de Universitatea din Poitiers?
2)
Funcția de referent juridic la Cour de cassation din Belgia, pentru care articolul 259 duodecies din Codul judiciar prevede că numirea este subordonată condiției de a fi doctor sau licențiat în drept, este o profesie reglementată în sensul articolului 3 din Directiva 2005/36?
3)
Funcția de referent juridic la Cour de cassation, ale cărui atribuții sunt definite de articolul 135 bis din Codul judiciar, reprezintă o încadrare în administrația publică în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE, iar aplicarea articolelor 45 TFUE și 49 TFUE, precum și a Directivei 2005/36 este, prin urmare, exclusă de articolul 45 alineatul (4) [TFUE]?
4)
În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că se opun ca juriul să condiționeze participarea la acest concurs de deținerea unei diplome de doctor sau de licență în drept acordate de o universitate belgiană sau de recunoașterea de către Communauté française din Belgia, competentă în domeniul educației, a echivalării academice a diplomei de master eliberate reclamantului de universitatea franceză din Poitiers cu un titlu de doctor, de licențiat sau de master în drept acordat de o universitate belgiană?
5)
În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că impun juriului să compare calificările reclamantului, care rezultă din diplomele sale, precum și din experiența sa profesională, cu cele pe care le implică titlul de doctor sau de licențiat în drept acordat de o universitate belgiană și, dacă este cazul, să îi impună o măsură compensatorie prevăzută la articolul 14 din Directiva 2005/36?”
Cu privire la cererea de redeschidere a fazei orale
În urma prezentării concluziilor avocatului general, reclamantul din litigiul principal a solicitat Curții, prin memoriul depus la 17 august 2015, redeschiderea fazei orale a procedurii. În acest scop, domnul Brouillard invocă, în esență, erori de traducere în anumite versiuni lingvistice ale cererii de decizie preliminară și ale concluziilor avocatului general, precum și un risc de contradicție între hotărârea Curții în prezenta cauză și Hotărârea Tribunalului Brouillard/Curtea de Justiție (
T‑420/13
,
EU:T:2015:633
) în ipoteza în care nu ar avea posibilitatea să arate că concluziile menționate omit, în opinia sa, să examineze în profunzime chestiunea „validității experienței dobândite” de care el se prevalează în aceste două cauze.
Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul de procedură al Curții, aceasta poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților ori a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
Curtea consideră că niciun motiv nu justifică să se dispună redeschiderea fazei orale a procedurii în speță, întrucât argumentația prezentată de domnul Brouillard nu se raportează în mod particular în niciuna dintre ipotezele enunțate în dispoziția menționată din Regulamentul de procedură.
Prin urmare, cererea de redeschidere a procedurii orale trebuie respinsă.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a treia întrebare
Prin intermediul primei și al celei de a treia întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească, pe de o parte, dacă articolele 45 TFUE și 49 TFUE se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, dacă o asemenea situație intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.
În această privință, trebuie arătat de la bun început că articolul 49 TFUE, care privește accesul la activități independente și exercitarea acestora, nu este aplicabil în litigiul principal.
În ceea ce privește articolul 45 TFUE, în primul rând, rezultă, desigur, dintr‑o jurisprudență constantă că dispozițiile Tratatului FUE în materia liberei circulații a persoanelor nu pot fi aplicate unor activități care nu prezintă niciun element de legătură cu niciuna dintre situațiile reglementate de dreptul Uniunii și în care totalitatea elementelor se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea Hotărârea López Brea și Hidalgo Palacios,
C‑330/90 și C‑331/90
,
EU:C:1992:39
, punctul
, precum și Hotărârea Uecker și Jacquet,
C‑64/96 și C‑65/96
,
EU:C:1997:285
, punctul
).
Cu toate acestea, Curtea a statuat că libera circulație a persoanelor nu ar fi pe deplin realizată dacă statele membre ar putea să refuze beneficiul dispozițiilor menționate în favoarea acelor resortisanți ai lor care au făcut uz de facilitățile prevăzute de dreptul Uniunii și care au dobândit, în temeiul acestora, calificări profesionale în alt stat membru decât cel a cărui cetățenie o dețin. Această considerație se aplică și atunci când un resortisant al unui stat membru a dobândit în alt stat membru o calificare universitară complementară formării sale de bază și de care intenționează să se prevaleze după întoarcerea în țara sa de origine (a se vedea Hotărârea Kraus,
C‑19/92
,
EU:C:1993:125
, punctele
și
).
În speță, domnul Brouillard se prevalează în statul membru al cărui resortisant este de o diplomă universitară pe care a obținut‑o în alt stat membru.
Prin urmare, acestuia nu i se poate refuza posibilitatea de a beneficia de dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libera circulație a persoanelor. Împrejurarea că această diplomă a fost obținută în urma unei formări la distanță este lipsită de relevanță în această privință.
În al doilea rând, articolul 45 alineatul (4) TFUE prevede că dispozițiile acestui articol nu se aplică încadrării în administrația publică.
Această excepție nu privește însă decât accesul resortisanților altor state membre la anumite funcții din administrația publică (a se vedea Hotărârea Vougioukas,
C‑443/93
,
EU:C:1995:394
, punctul
, Hotărârea Grahame și Hollanders,
C‑248/96
,
EU:C:1997:543
, punctul
, Hotărârea Schöning‑Kougebetopoulou,
C‑15/96
,
EU:C:1998:3
, punctul
, precum și Hotărârea Österreichischer Gewerkschaftsbund,
C‑195/98
,
EU:C:2000:655
, punctul
).
Astfel, dispoziția menționată ține seama de interesul legitim pe care îl au statele membre de a rezerva propriilor resortisanți un ansamblu de locuri de muncă ce au legătură cu exercitarea puterii publice și cu protecția intereselor generale (a se vedea Hotărârea Comisia/Belgia,
149/79
,
EU:C:1980:297
, punctul
, și Hotărârea Vougioukas,
C‑443/93
,
EU:C:1995:394
, punctul
).
Rezultă de aici că, independent de aspectul dacă funcția la care dorește să acceadă domnul Brouillard intră în domeniul de aplicare al articolului 45 alineatul (4) TFUE, această dispoziție nu este aplicabilă într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, întrucât domnul Brouillard dorește să acceadă la o funcție în administrația publică a statului membru al cărui resortisant este.
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima și la a treia întrebare că articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, că o asemenea situație nu intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation este o „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36.
Trebuie amintit că definiția noțiunii „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36, ține de dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea Rubino,
C‑586/08
,
EU:C:2009:801
, punctul
, precum și Hotărârea Peñarroja Fa,
C‑372/09 și C‑373/09
,
EU:C:2011:156
, punctul
).
În temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă, noțiunea „profesie reglementată” vizează o activitate sau un ansamblu de activități profesionale al căror acces, exercitare sau una dintre modalitățile de exercitare este condiționată, direct sau indirect, în temeiul unor acte cu putere de lege și acte administrative, de posesia anumitor calificări profesionale.
După cum a arătat avocatul general la punctele 53-55 din concluzii, din articolul 3 alineatul (1) literele (b), (c) și (e) din Directiva 2005/36 rezultă că noțiunea „anumită calificare profesională” care figurează la articolul 3 alineatul (1) litera (a) din această directivă nu vizează orice calificare atestată printr‑un titlu de calificare de natură generală, ci pe aceea care corespunde unui titlu de calificare ce urmărește în mod specific pregătirea titularilor săi pentru exercitarea unei profesii concrete.
În speță, titlurile de calificare impuse de articolul 259 duodecies din Codul judiciar pentru a putea accede la funcția de referent juridic la Cour de cassation nu vizează în mod specific pregătirea titularilor lor pentru exercitarea acestei funcții, ci oferă acces la o gamă largă de profesii juridice.
Prin urmare, aceste titluri nu conferă „anumite calificări profesionale”, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2005/36, de a căror deținere ar fi condiționat accesul sau exercitarea funcției de referent juridic la Cour de cassation.
În plus, dispozițiile referitoare la această funcție se aseamănă mai puțin cu cele care reglementează o profesie ca atare decât cu cele referitoare la un post în cadrul unei instanțe.
În consecință, funcția menționată nu constituie o „profesie reglementată”, în sensul Directivei 2005/36, astfel încât aceasta din urmă nu este aplicabilă în situația în discuție în litigiul principal.
Împrejurarea că referenții juridici de la Cour de cassation sunt numiți în urma unui concurs, a cărui materie este stabilită conform necesităților serviciului și ale cărui rezultate sunt valabile pentru o durată de șase ani, este lipsită de relevanță în privința acestei aprecieri. Astfel, Curtea a statuat deja că faptul de a fi declarat admis în urma unei proceduri care urmărește selectarea unui număr predefinit de persoane pe baza unei evaluări comparative a candidaților, iar nu prin aplicarea unor criterii absolute, și care conferă un titlu a cărui validitate este strict limitată în timp nu poate fi considerat o „calificare profesională” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2005/36 (a se vedea Hotărârea Rubino,
C‑586/08
,
EU:C:2009:801
, punctul
).
Aceeași concluzie rezultă și din faptul că, potrivit dispozițiilor Codului judiciar, numirea referenților juridici la Cour de cassation nu devine definitivă decât după finalizarea unui stagiu de trei ani. Astfel, din aceste dispoziții și din explicațiile date de guvernul belgian în ședință reiese că stagiul respectiv se aseamănă cu o perioadă de probă la sfârșitul căreia se poate decide în sensul de a nu se proceda la o asemenea numire definitivă. Un asemenea stagiu nu corespunde, așadar, unei perioade de formare care ar fi necesară pentru exercitarea funcției de referent juridic la Cour de cassation.
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că Directiva 2005/36 trebuie interpretată în sensul că funcția de referent juridic la Cour de cassation nu este o „profesie reglementată”, în sensul acestei directive.
Cu privire la a patra și la a cincea întrebare
Ținând seama de răspunsurile date la prima, la a doua și la a treia întrebare, cea de a patra și cea ce a cincea întrebare trebuie examinate doar în raport cu articolul 45 TFUE.
Prin intermediul celei de a patra și al celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.
În această privință, trebuie amintit că, în lipsa armonizării condițiilor de acces la o profesie, statele membre sunt îndreptățite să definească cunoștințele și calificările necesare exercitării acestei profesii și să impună prezentarea unei diplome care să ateste deținerea acestor cunoștințe și calificări (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
Întrucât condițiile de acces la funcția de referent juridic la o instanță a unui stat membru nu au făcut până în prezent obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii, statele membre rămân competente să definească aceste condiții.
Rezultă de aici că, în speță, dreptul Uniunii nu se opune posibilității ca legislația belgiană să condiționeze accesul la funcția de referent juridic la Cour de cassation de deținerea cunoștințelor și a calificărilor considerate necesare.
Totuși, nu este mai puțin adevărat că statele membre trebuie să își exercite competențele în acest domeniu cu respectarea libertăților fundamentale garantate de Tratatul FUE (a se vedea Hotărârea Comisia/Franța,
C‑496/01
,
EU:C:2004:137
, punctul
, Hotărârea Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos,
C‑330/03
,
EU:C:2006:45
, punctul
, și Hotărârea Nasiopoulos,
C‑575/11
,
EU:C:2013:430
, punctul
).
În special, dispozițiile naționale adoptate în această privință nu pot constitui un obstacol nejustificat în calea exercitării efective a libertății fundamentale garantate prin articolul 45 TFUE (a se vedea Hotărârea Kraus,
C‑19/92
,
EU:C:1993:125
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, norme naționale care stabilesc condiții de calificare, chiar aplicate fără discriminare pe criterii legate de cetățenie, pot avea ca efect împiedicarea exercitării libertăților fundamentale menționate dacă normele naționale în cauză fac abstracție de cunoștințele și de calificările deja dobândite de persoana interesată într‑un alt stat membru (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
În acest context, trebuie amintit că autoritățile unui stat membru sesizate cu o cerere de autorizare, formulată de un resortisant al Uniunii, de exercitare a unei profesii în cazul căreia accesul este, potrivit legislației naționale, condiționat de deținerea unei diplome sau a unei calificări profesionale sau chiar de efectuarea unor perioade de experiență practică sunt obligate să ia în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între, pe de o parte, competențele atestate prin aceste titluri și această experiență și, pe de altă parte, cunoștințele și calificările cerute de legislația națională (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, punctul
, Hotărârea Dreessen,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
, punctul
, precum și Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctele
și
).
Această procedură de examinare comparativă trebuie să permită autorităților statului membru gazdă să se asigure în mod obiectiv că diploma străină atestă, în beneficiul titularului său, cunoștințe și calificări, dacă nu identice, cel puțin echivalente celor atestate de diploma națională. Această apreciere a echivalenței diplomei străine trebuie făcută exclusiv ținând seama de gradul cunoștințelor și al calificărilor pe care această diplomă permite să fie prezumat în beneficiul titularului, având în vedere natura și durata studiilor și a formării practice aferente (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
În cadrul acestei examinări, un stat membru poate lua însă în considerare diferențe obiective care privesc atât cadrul juridic al profesiei în cauză în statul membru de proveniență, cât și domeniul de activitate al acesteia (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
Dacă această examinare comparativă a diplomelor conduce la constatarea că cunoștințele și calificările atestate de diploma străină corespund cu cele impuse de dispozițiile naționale, statul membru trebuie să admită că acea diplomă îndeplinește condițiile impuse de acestea. Dacă, dimpotrivă, comparația nu evidențiază decât o corespondență parțială între aceste cunoștințe și calificări, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit cunoștințele și calificările lipsă (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, punctul
, Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
În această privință, revine autorităților naționale competente sarcina de a aprecia dacă cunoștințele dobândite în statul membru gazdă, fie în cadrul unui ciclu de studii, fie al unei experiențe practice, pot conta în scopul stabilirii aspectului dacă cunoștințele lipsă au fost însușite (a se vedea Hotărârea Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, punctul
, Hotărârea Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, punctul
, Hotărârea Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, punctul
, și Hotărârea Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, punctul
).
În măsura în care orice experiență practică în exercitarea unor activități conexe poate spori cunoștințele unui solicitant, autoritatea competentă trebuie să ia în considerare orice experiență practică utilă pentru exercitarea profesiei la care se solicită accesul. Valoarea exactă ce urmează să fie acordată acestei experiențe va fi stabilită de autoritatea competentă în lumina funcțiilor specifice exercitate, a cunoștințelor dobândite și aplicate în exercitarea acestor funcții, precum și a responsabilităților atribuite și a gradului de independență acordat persoanei interesate în cauză (a se vedea Hotărârea Vandorou și alții,
C‑422/09, C‑425/09 și C‑426/09
,
EU:C:2010:732
, punctul
).
Jurisprudența amintită la punctele 53-59 din prezenta hotărâre nu se opune posibilității ca o autoritate de recrutare precum juriul din speță să se întemeieze pe o decizie adoptată de o autoritate competentă, cum ar fi comisia de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia, pentru a stabili dacă titlul străin în discuție este echivalent cu titlul național solicitat.
Cu toate acestea, în ceea ce privește litigiul principal, din dosarul de care dispune Curtea reiese că juriul a respins cererea de înscriere a domnului Brouillard la concursul pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation înainte ca această comisie să se fi pronunțat cu privire la cererea persoanei interesate prin care se solicita recunoașterea diplomei sale de master cu finalitate profesională ca fiind echivalentă cu titlul academic de master în dreptul belgian.
Reiese tot din dosarul de care dispune Curtea că domnul Brouillard nu a urmat o formare juridică completă, precum cea care este atestată prin diplomele de doctor, de licențiat sau de master în drept obținute de la o universitate belgiană.
După cum s‑a confirmat în ședință, reiese de asemenea că masterul cu finalitate profesională de care se prevalează domnul Brouillard nu cuprinde niciun curs de drept belgian și nu atestă nicio formare în domeniile dreptului administrativ și dreptului social, în condițiile în care comisia de echivalare, secțiunea drept și criminologie, a Communauté française din Belgia consideră că anumite activități de învățământ în aceste domenii sunt indispensabile pentru finalizarea, în Communauté française din Belgia, a studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept.
Cu toate acestea, în ședință s‑a precizat și că masterul respectiv cuprinde un curs de drept civil francez care include dreptul obligațiilor și dreptul contractelor. Nu se putea, așadar, exclude faptul că cunoștințele și calificările atestate de masterul în cauză prezentau o anumită relevanță pentru aprecierea deținerii cunoștințelor și a calificărilor necesare pentru a exercita funcția de referent juridic la Cour de cassation.
Pe de altă parte, domnul Brouillard a invocat experiența sa profesională, în special pe cea dobândită în calitate de atașat la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation. Or, această experiență profesională putea să fie relevantă în cadrul aprecierii respective.
Prin urmare, juriul avea obligația să examineze dacă masterul cu finalitate profesională și experiența profesională a domnului Brouillard demonstrau sau nu demonstrau că acesta dobândise acele cunoștințe și calificări necesare. Revine instanței de trimitere sarcina să verifice dacă, având în vedere toate împrejurările relevante din cauza principală, juriul s‑a conformat efectiv acestei obligații și, după caz, dacă persoana interesată a dovedit în mod corespunzător că deține calificările necesare.
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la a patra și la a cincea întrebare că articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în împrejurări precum cele din litigiul principal, juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

1)
Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că, pe de o parte, se aplică într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care un resortisant al unui stat membru, care are reședința și lucrează în acest stat membru, este titularul unei diplome obținute în alt stat membru de care se prevalează pentru a solicita înscrierea sa la un concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation a primului stat membru și, pe de altă parte, că o asemenea situație nu intră sub incidența articolului 45 alineatul (4) TFUE.

2)
Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale trebuie interpretată în sensul că funcția de referent juridic la Cour de cassation nu este o „profesie reglementată”, în sensul acestei directive.

3)
Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca, în împrejurări precum cele din litigiul principal, juriul unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la o instanță a unui stat membru, atunci când examinează o cerere de participare la acest concurs formulată de un resortisant al statului membru respectiv, să condiționeze această participare de deținerea diplomelor impuse de legislația statului membru în cauză sau de recunoașterea echivalenței academice a unui diplome de master eliberate de universitatea unui alt stat membru, fără a lua în considerare toate diplomele, certificatele și alte titluri, precum și experiența profesională relevantă a persoanei interesate, efectuând o comparație între calificările profesionale atestate prin acestea și cele impuse de legislația respectivă.

Semnături
(
*
)   Limba de procedură: franceza.