CELEX: 62010CJ0186
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalis
Status quo išlyga
Įsisteigimo laisvė
Atsisakymas pratęsti leidimą gyventi Turkijos piliečiui, kuris pradėjo verslą ir taip pažeidė šiame leidime nustatytas sąlygas
Piktnaudžiavimas teise

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Papildomo protokolo, 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje pasirašyto ir Bendrijos
vardu sudaryto, aprobuoto bei patvirtinto 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (OL L 293, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 41; toliau – Papildomas protokolas), 41 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Turkijos piliečio T. Oguz ir
Secretary of State for the Home Department
(vidaus reikalų ministras, toliau –
Secretary of State
) dėl sprendimo, kuriuo šis atsisakė pratęsti šio piliečio leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje kaip savarankiškai dirbančiam
asmeniui.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
EEB ir Turkijos asociacija
Pagal susitarimo, kuriuo įsteigta Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacija ir kuris 1963 m. rugsėjo 12 d. pasirašytas
Ankaroje tarp Turkijos Respublikos ir EEB valstybių narių bei Bendrijos ir kuris pastarosios vardu sudarytas, aprobuotas ir
patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 11 sk., 11 t., p. 10, toliau – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas), 2 straipsnio 1 dalį šio susitarimo tikslas –
skatinti nuolatinį ir subalansuotą susitariančių šalių prekybinių ir ekonominių santykių stiprinimą, taip pat ir darbo jėgos
srityje, laipsniškai tarpusavyje įgyvendinant laisvą asmenų judėjimą bei panaikinant įsisteigimo laisvės apribojimus, paslaugų
teikimo laisvės apribojimus, siekiant pagerinti Turkijos gyventojų gyvenimo lygį ir vėliau padėti Turkijos Respublikai įstoti
į Bendriją.
Papildomo protokolo, kuris, vadovaujantis jo 62 straipsniu, yra neatskiriama EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo dalis,
1 straipsnyje nurodyta, kad jame nustatomos pereinamojo etapo, numatyto šio susitarimo 4 straipsnyje, įgyvendinimo sąlygos,
tvarka ir grafikas.
Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta
status quo
išlyga:
„Susitariančiosios Šalys susilaiko nuo bet kokių naujų įsisteigimo laisvės ar laisvės teikti paslaugas apribojimų viena kitos
atžvilgiu įvedimo.“

Nacionalinės teisės aktai
1971 m. Imigracijos įstatyme (
Immigration Act 1971
) nustatyta:
„<...>
3.      Bendrosios taisyklės ir kontrolė
1.      Jeigu šio įstatymo arba pagal jį priimtomis nuostatomis nenustatyta kitaip, asmuo, kuris nėra Britanijos pilietis:
a)      negali atvykti į Jungtinę Karalystę be leidimo, suteikto pagal šio įstatymo arba juo vadovaujantis priimtas nuostatas;
b)      gali gauti leidimą atvykti į Jungtinę Karalystę (arba, jeigu jau joje yra, jam leista pasilikti) ribotam arba neribotam laikotarpiui;
c)      jeigu jam išduotas leidimas atvykti į Jungtinę Karalystę ar joje pasilikti ribotą laikotarpį, gali būti nustatytos visos arba
kurios nors iš šių sąlygų, t. y.:
i)      sąlyga, ribojanti jo darbą arba veiklą Jungtinėje Karalystėje;
<...>
2.
Secretary of State
kartkartėmis (ir nedelsdamas) pateikia Parlamentui priimtas taisykles ir bet kokius jų pasikeitimus, kuriomis nustatoma šio
įstatymo įgyvendinimo tvarka, susijusi su asmenų, kuriems šiame įstatyme nustatyta pareiga turėti leidimą atvykti, atvykimu
ir pasilikimu Jungtinėje Karalystėje, įskaitant bet kokias taisykles dėl to, kuriam laikotarpiui išduodami leidimai ir kokios
sąlygos nustatomos įvairiomis aplinkybėms; <...>
3.      Jeigu išduotas leidimas atvykti į Jungtinę Karalystę ar joje pasilikti ribotą laikotarpį:
a)      asmeniui išduotas leidimas gali būti keičiamas sutrumpinant ar prailginant jo galiojimą arba padarant neterminuotą, taip pat
nustatant papildomas sąlygas, jas keičiant arba atšaukiant; tačiau panaikinus apribojimus laiko atžvilgiu netenka galios ir
visos sąlygos, su kuriomis buvo susietas leidimas;
<...>“
1972 m. Imigracijos taisyklėse dėl kontrolės po atvykimo (
Statement of Immigration Rules for Control after Entry 1972
) (toliau – 1972 m. Imigracijos taisyklės) buvo numatyta:
„A dalis. Leidimo atvykti ar gyventi pakeitimai
I skyrius. Bendrosios nuostatos
<...>
Bendrosios aplinkybės
<...>
4.      Paskesniuose punktuose nurodytos pagrindinės žmonių kategorijos, kuriems gali būti išduotas leidimas atvykti ribotam laikotarpiui
ir kurie gali prašyti pakeisti leidimą, bei principai, kurių laikomasi nagrinėjant jų paraiškas arba inicijuojant kokius nors
jų leidimų pakeitimus. Sprendžiant šiuos klausimus, reikia atsižvelgti į visas susijusias aplinkybes; jeigu pareiškėjas atitinka
visus formalius šių taisyklių reikalavimus, taikomus atvykimui arba pasilikimui dėl nurodytos padėties, tai dar nėra lemiama
aplinkybė jo naudai. Pavyzdžiui, yra svarbu, ar asmuo laikėsi išduodant leidimą jam nustatytų terminų ir sąlygų; ar leidimas
pasilikti nebūtų nepageidautinas, atsižvelgiant į jo charakterį, elgesį ar ryšius; ar jis nekelia grėsmės nacionaliniam saugumui;
arba ar neatsitiks taip, kad, leidus pasilikti prašomą laikotarpį, jo nebebus galima grąžinti į kitą šalį.
<...>
Verslininkai ir savarankiškai dirbantys asmenys
21.      Asmenys, atvykę kaip turistai, gali prašyti
Secretary of State
išduoti leidimą įsikurti, siekiant tiek patiems imtis verslo, tiek tapti naujos ar jau veikiančios įmonės dalyviais. Tokia
paraiška turi būti nagrinėjama iš esmės. Ar leidimas bus išduotas, priklausys nuo daugelio veiksnių, įskaitant įrodymus, kad
pareiškėjas verslui skirs savo lėšų, atitinkančių jo akcijų dalį, kad jis pajėgus prisiimti dalį prievolių, galinčių atsirasti
vykdant veiklą, ir kad jam tenkančio pelno dalies pakaks išlaikyti save ir visus išlaikomus asmenis. Pareiškėjo akcijų dalis
turi rodyti, kad tai nėra paslėpti darbo santykiai, taip pat turi būti aišku, kad savo verslo veiklos jis nebus priverstas
papildyti darbo santykiais, kuriems reikalingas leidimas. <...>“
Neginčijama, kad 1972 m. Imigracijos taisyklės, galiojusios tuo metu, kai Papildomas protokolas įsigaliojo Jungtinės Didžiosios
Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės atžvilgiu, t. y. 1973 m. sausio 1 d., taikomos Turkijos piliečiams, kurie gali remtis
Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalimi, siekdami pasinaudoti joje numatyta
status quo
išlyga. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, šios taisyklės asmenų, ketinančių šioje valstybėje
narėje užsiimti savarankiška ekonomine veikla, pateiktų prašymų išduoti leidimą gyventi valstybės teritorijoje nagrinėjimo
klausimu yra palankesnės negu 2008 m. Imigracijos taisyklės (
Statement of Immigration Rules
, toliau – 2008 m. imigracijos taisyklės), galiojusios tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2000 m. spalio 27 d. T. Oguz buvo išduotas leidimas atvykti į Jungtinę Karalystę kaip studentui. Tokio pobūdžio leidimas gyventi
jam kelis kartus buvo pratęstas, paskutinio leidimo gyventi galiojimas baigėsi 2006 m. rugpjūčio 31 d. Šie leidimai buvo susieti
su sąlyga, kad jis „nesiims jokio verslo ir jokios profesinės veiklos be
Secretary of State for the Home Department
sutikimo“.
2006 m. rugpjūčio 18 d. agentūra, atsakinga už paraiškų dėl leidimo dirbti Jungtinėje Karalystėje nagrinėjimą (
Work Permits (UK)
), pranešė bendrovei
Trade Link Company Limited
(toliau –
Trade Link
), kad patenkino jos prašymą išduoti T. Oguz leidimą dirbti. Todėl T. Oguz buvo išduotas leidimas pasilikti dar penkerius
metus nuo 2006 m. rugpjūčio 29 d. kaip leidimo dirbti turėtojui. Naujasis jo leidimas susietas su ta pačia sąlyga kaip ir
išduotasis jam atvykus į Jungtinę Karalystę.
2006 m. lapkričio 16 d.
Trade Link
pranešė T. Oguz, kad jo darbo sutartis nedelsiant nutraukiama dėl etatų mažinimo. 2007 m. lapkričio 14 d. kompetentinga institucija
atmetė naują suinteresuoto asmens prašymą išduoti leidimą dirbti laikraščio prekybos vadybininku remdamasi tuo, kad minėtoms
pareigoms keliami reikalavimai buvo suformuluoti pernelyg siaurai ir galėjo atgrasyti darbuotojus rezidentus nuo kandidatavimo
į šias pareigas.
2008 m. kovo 20 d. T. Oguz, remdamasis 1972 m. imigracijos taisyklėmis, pateikė prašymą išduoti naują leidimą gyventi Jungtinėje
Karalystėje kaip savarankiškai dirbančiam asmeniui.
Iš šio prašymo, kuriame buvo nurodyta finansinių paslaugų ir prekybos konsultanto veikla, matyti, kad T. Oguz tuo metu jau
vykdė savarankišką veiklą. Vėliau jis patvirtino, kad savo verslą įsteigė 2008 m. vasarį ir kad jį pradėjo vykdyti tų pačių
metų kovą. Tačiau 2008 m. rugsėjo 2 d. jis pranešė kompetentingoms institucijoms, kad nutraukė savarankišką veiklą 2008 m.
rugpjūčio 11 d. ir kad vėl šios veiklos imsis tik tada, kai bus priimtas sprendimas dėl jo prašymo.
2008 m. spalio 21 d.
Secretary of State
sprendimu T. Oguz prašymas atmestas, remiantis 2008 m. Imigracijos taisyklėmis. Be to, jo leidimo gyventi galiojimo laikas
buvo sutrumpintas, nes jis nebetenkino šio leidimo sąlygų.
Sprendimas atmesti prašymą pagrįstas tuo, kad ieškovas pagrindinėje byloje vykdė savarankišką veiklą ir taip pažeidė ankstesniame
leidime gyventi, išduotame jam kaip leidimo dirbti turėtojui, nustatytas sąlygas ir kad nepranešė
Home Office
apie tai, jog nutraukė savo darbą
Trade Link
. Šie pažeidimai prilygsta apgaulei arba piktnaudžiavimui, todėl jis negali pasinaudoti Papildomo protokolo 41 straipsnio
1 dalyje įtvirtinta
status quo
išlyga.
2008 m. lapkričio 4 d. ieškovas pagrindinėje byloje apskundė šį sprendimą
Asylum and Immigration Tribunal
(Prieglobsčio ir imigracijos teismas). 2009 m. sausio 19 d. sprendimu
Immigration Judge
(imigracijos bylas nagrinėjantis teisėjas) šį skundą atmetė. Jis nustatė, kad T. Oguz neveikė apgaulingai ir kad 2007 m.
birželio 1 d.
Secretary of State
buvo pranešta apie jo darbo
Trade Link
nutraukimą. Tačiau imdamasis verslo ir jį vykdydamas T. Oguz pažeidė sąlygas, nustatytas jam, kaip leidimo dirbti turėtojui,
išduotame leidime gyventi, todėl jis neturi teisės remtis
status quo
išlyga.
T. Oguz pateikė prašymą peržiūrėti sprendimą. 2009 m. birželio 26 d. sprendimu
Senior Immigration Judge
(vyresnysis imigracijos bylas nagrinėjantis teisėjas) konstatavo, kad
Immigration Judge
nepadarė teisės klaidos ir kad T. Oguz ieškinys atmestas pagrįstai.
2009 m. lapkričio 11 d. T. Oguz leista pateikti apeliacinį skundą ir kreiptis į
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
(Anglijos ir Velso apeliacinio teismo Civilinių bylų skyrius).
Centre for Advice on Individual Rights in Europe
, ne pelno siekiančiai organizacijai, kurios tikslas – teikti informaciją ir konsultuoti žmogaus teisių klausimais, buvo leista
dalyvauti nagrinėjant bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
Šis teismas siekia išsiaiškinti, ar 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendime
Kondova
(C‑235/99, Rink. p. I‑6427) Teisingumo Teismo pateikti argumentai gali būti taikomi tokioms faktinėms aplinkybėms, kaip antai
nagrinėjamos šioje pagrindinėje byloje. Tokiomis aplinkybėmis
Court of Appeal (England & Wales), (Civil Division)
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar Turkijos pilietis, kuris turi leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje, susietą su sąlyga, kad nesiims jokio verslo ir jokios
profesinės veiklos, tačiau pažeisdamas šią sąlygą imasi savarankiškos veiklos, ir paskui kreipiasi į nacionalines valdžios
institucijas, prašydamas pratęsti leidimą gyventi, ir kaip pagrindą nurodo tai, kad pradėjo verslą, turi teisę remtis <...>
Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalimi?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad ja gali remtis Turkijos pilietis, kuris turi leidimą gyventi valstybėje narėje, susietą su sąlyga,
kad nesiims jokio verslo ir jokios profesinės veiklos, tačiau pažeisdamas ją imasi savarankiškos veiklos, paskui kreipiasi
į nacionalines valdžios institucijas, prašydamas pratęsti leidimą gyventi, ir kaip pagrindą nurodo tai, kad pradėjo verslą.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad jei T. Oguz negalėjo remtis Papildomo protokolo 41 straipsnio
1 dalyje numatyta
status quo
išlyga, jo prašymas išduoti naują leidimą gyventi kaip savarankiškai dirbančiam asmeniui turėjo būti atmestas pagal 2008 m.
Imigracijos taisykles. Tačiau jei minėta
status quo
išlyga taikoma, kompetentingos institucijos ieškovo pagrindinėje byloje prašymą turėjo vertinti pagal 1972 m. Imigracijos
taisykles.
Pagal Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį draudžiama nuo šio Protokolo įsigaliojimo priimančiojoje valstybėje narėje
nustatyti bet kokius naujus naudojimosi įsisteigimo laisve ar laisve teikti paslaugas apribojimus, įskaitant tuos, kurie susiję
su dalykinėmis ir (arba) procedūrinėmis Turkijos piliečių pirmojo leidimo atvykti į šios valstybės narės teritoriją, kur jie
ketina pasinaudoti minėtomis ekonominėmis laisvėmis, sąlygomis (žr. 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Tum ir Dari
, C‑16/05, Rink. p. I‑7415, 69 punktą ir 2010 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑92/07, Rink. p. I‑0000, 47 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ši nuostata valstybėse narėse veikia tiesiogiai, taigi teisėmis, kurios šia nuostata
suteikiamos į jos taikymo sritį patenkantiems Turkijos piliečiams, gali būti remiamasi valstybių narių teismuose, siekiant,
kad nebūtų taikomos jai prieštaraujančios nacionalinės teisės normos. Iš tiesų šioje nuostatoje aiškiais, tiksliais ir besąlygiškais
žodžiais įtvirtinta nedviprasmiška
status quo
išlyga, kuri išreiškia susitariančiųjų šalių prisiimtą įsipareigojimą, teisiškai suformuluotą kaip paprasčiausias susilaikymas
(žr. 2000 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Savas
, C‑37/98, Rink. p. I‑2927, 46–54 punktus bei 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo
Soysal ir Savatli
, C‑228/06, Rink. p. I‑1031, 45 punktą).

Secretary of State
ginčija T. Oguz teisę remtis Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalimi nacionaliniuose teismuose, kad jam būtų taikomos 1972 m.
Imigracijos taisyklės, motyvuodamas tuo, kad savarankiška ekonomine veikla pagrįsto prašymo išduoti leidimą gyventi pateikimas,
prieš tai pažeidus leidimo gyventi sąlygą, pagal kurią atitinkamam asmeniui buvo draudžiama verstis tokia veikla, yra piktnaudžiavimas
teise. Dėl šio piktnaudžiavimo asmuo negali remtis
status quo
išlyga.
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis Sąjungos teisės
normomis ir kad nacionaliniai teismai gali kiekvienu atskiru atveju, remdamiesi objektyviais įrodymais, atsižvelgti į atitinkamų
asmenų piktnaudžiavimą ar sukčiavimą, kad prireikus neleistų pasinaudoti šios teisės nuostatomis. Tačiau jie privalo vertinti
tokį elgesį atsižvelgdami į tikslus, kurių siekiama atitinkamomis Sąjungos teisės nuostatomis (žr. 1999 m. kovo 9 d. Sprendimo
Centros
, C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 25 punktą ir 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
X ir Y
, C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 42 punktą).
Pabrėžtina, kad Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalimi Turkijos piliečiui negali būti suteikta materialioji teisė, šiuo
atveju – teisė įsisteigti, nes ji reglamentuojama pagal nacionalinę teisę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Soysal ir Savatli
47 punktą).
Šioje nuostatoje įtvirtinta
status quo
išlyga siekiama sukurti palankias sąlygas laipsniškai įgyvendinti įsisteigimo laisvę, uždraudžiant nacionalinėms institucijoms
nustatyti naujas šių laisvių kliūtis, kad netaptų sunkiau jas įgyvendinti tarp valstybių narių ir Turkijos Respublikos (žr.
minėto Sprendimo
Tum ir Dari
61 punktą ir 2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Toprak ir Oguz
, C‑300/09 ir C‑301/09, Rink. p. I‑0000, 53 punktą).

Status quo
išlyga, kaip antai įtvirtinta Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje, veikia ne kaip materialioji norma, dėl kurios atitinkama
materialioji teisė, kurią ji pakeičia, tampa netaikytina, bet kaip „kvaziprocedūrinė taisyklė“, kuria
ratione temporis
nustatoma, pagal kurias valstybės narės nuostatas vertinti Turkijos piliečio, pageidaujančio valstybėje narėje pasinaudoti
įsisteigimo laisve, padėtį (minėto Sprendimo
Tum ir Dari
55 punktas).

Status quo
išlyga pagrindinėje byloje nustatoma, kokias Jungtinės Karalystės imigracijos taisyklių nuostatas turi taikyti nacionalinės
institucijos, kai nagrinėja T. Oguz prašymą išduoti naują leidimą gyventi kaip savarankiškai dirbančiam asmeniui, tačiau nenurodoma,
kaip šį prašymą vertinti iš esmės.
Savo rašytinėse pastabose ieškovas pagrindinėje byloje nurodė, kad pagal atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas galimas
jo piktnaudžiavimas dar gali būti įvertintas vėlesniame etape, t. y. taikant 1972 m. Imigracijos taisykles. Per posėdį Jungtinės
Karalystės vyriausybė patvirtino, kad šių taisyklių 4 punkte numatyta galimybė skirti sankciją už piktnaudžiavimą teise.
Taigi
status quo
išlyga nekliudo valstybėms narėms pagal nacionalinę teisę skirti sankcijas už piktnaudžiavimą imigracijos srityje.

Status quo
išlygos taikymas turi būti suprantamas kaip vykstantis ankstesniame etape nei situacijos vertinimas iš esmės, įskaitant ir
suinteresuotam asmeniui inkriminuojamo galimo piktnaudžiavimo teise vertinimą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, taikant
status quo
išlygą, aplinkybė, ar prašymo leisti įsikurti valstybėje narėje pateikimo dieną Turkijos pilietis šioje valstybėje gyveno
teisėtai, nėra svarbi (žr. minėto Sprendimo
Tum ir Dari
59 punktą).
Todėl, remiantis šia teismo praktika, aplinkybė, kad asmuo, kaip antai T. Oguz, nesilaikė leidime gyventi nustatytų sąlygų,
nėra svarbi taikant Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagrindinėje byloje taikytini Teisingumo Teismo
argumentai, pateikti minėtame Sprendime
Kondova
.
Tame sprendime, kuris buvo susijęs su Europos sutartimi, steigiančia asociaciją tarp Europos Bendrijų bei jų valstybių narių
ir Bulgarijos Respublikos, Bendrijos vardu sudaryta ir aprobuota 1994 m. gruodžio 19 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu 94/908
(OL L 358, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 532, toliau – EB ir Bulgarijos asociacijos sutartis),
Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu Bulgarijos piliečiams būtų buvę leista bet kada pateikti prašymą įsikurti priimančiojoje
valstybėje narėje, nepaisant ankstesnio nacionalinės imigracijos teisės pažeidimo, tai būtų galėję paskatinti juos likti gyventi
priimančiosios valstybės narės teritorijoje neteisėtai ir nacionalinei kontrolės sistemai paklusti tik tada, kai tenkintų
jos teisės aktuose nustatytus materialiuosius reikalavimus (minėto Sprendimo
Kondova
77 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad toks aiškinimas kelia grėsmę, jog EB ir Bulgarijos asociacijos sutarties 59 straipsnio
1 dalis praras veiksmingumą, ir bus suteikta galimybė piktnaudžiauti pažeidžiant nacionalinės teisės normas, susijusias su
užsieniečių atvykimu ir gyvenimu valstybės teritorijoje (minėto Sprendimo
Kondova
79 punktas).
Remdamasis šiais argumentais, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bulgarijos pilietis, ketinęs tam tikroje valstybėje narėje
dirbti pagal darbo sutartį arba savarankiškai ir išvengęs nacionalinės valdžios atitinkamos kontrolės melagingai deklaruodamas,
kad atvyko į šią valstybę narę dirbti sezoninio darbo, nepatenka į minėta asociacijos sutartimi teikiamos teisinės apsaugos
sritį (minėto Sprendimo
Kondova
80 punktas).
Remdamasi šia teismo praktika, Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, jog Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje numatyta
status quo
išlyga turi būti aiškinama taip, kad ja negalima remtis, siekiant piktnaudžiaujant išvengti nacionalinės išankstinės kontrolės
sistemos. Atsižvelgiant į tai, ką Teisingumo Teismas nurodė minėtame Sprendime
Kondova
, jeigu Turkijos piliečiams būtų leista bet kada pateikti prašymą įsikurti priimančiojoje valstybėje narėje, jie galėtų pasinaudoti
klientais ir verslo lėšomis, įgytomis neteisėto gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiu, ar lėšomis, gautomis
šioje valstybėje, įskaitant gautąsias dirbant pagal darbo sutartį, ir nacionalinėms valdžios institucijoms prisistatyti kaip
savarankiškai dirbantys asmenys, jau užsiimantys ar ketinantys užsiimti perspektyvia veikla, kurių teisės turėtų būti pripažįstamos
pagal EEB ir Turkijos asociacijos susitarimą.
Šiam argumentui negalima pritarti.
Visų pirma reikia pabrėžti, kad minėtame Sprendime
Kondova
nagrinėtos bylos faktinės aplinkybės labai skyrėsi nuo šios pagrindinės bylos faktinių aplinkybių.
Priešingai nei T. Oguz, kuris turėjo teisėtai gautą leidimą atvykti ir gyventi Jungtinėje Karalystėje ir kuris nebetenkino
nacionalinės teisės aktuose nustatytų reikalavimų tik ėmęsis verslo, praėjus aštuoneriems metams nuo atvykimo į šią valstybę
narę, E. I. Kondova pripažino, kad siekdama atvykti į Jungtinę Karalystę ji sąmoningai suklaidino pareigūną, nagrinėjantį
prašymus leisti atvykti į šios valstybės teritoriją, kuris jai išdavė vizą Bulgarijoje, ir Imigracijos tarnybos darbuotoją,
kuris ją apklausė atvykus į Jungtinę Karalystę.
Taigi nebuvo ginčijama, kad dėl tokio elgesio E. I. Kondova buvo pripažinta kalta, nes pažeidė su trečiųjų šalių piliečių
pirmuoju atvykimu į atitinkamos valstybės narės teritoriją susijusias nuostatas, kurios priskiriamos šios valstybės kompetencijai.
Be kita ko, byloje
Kondova
nagrinėtos kitos teisės nuostatos. Priešingai nei papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalis, EB ir Bulgarijos asociacijos
sutarties 45 straipsnio 1 dalis yra materialiosios teisės nuostata, kuria remiantis prašymas įsikurti turėjo būti nagrinėjamas
iš esmės ir kurios pažeidimu buvo kaltinama E. I. Kondova. Pagal šią nuostatą kiekviena valstybė narė jos teritorijoje esantiems
Bulgarijos piliečiams turi taikyti ne mažiau palankų režimą nei tas, kurį ji taiko savo pačios piliečiams. Atsižvelgiant į
šiuos argumentus ir į tai, kad EB ir Bulgarijos asociacijos sutarties 45 straipsnio 1 dalyje nėra
status quo
išlygos, šią nuostatą reikia vertinti kaip kitokio pobūdžio nei Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalis.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 58 ir 59 punktuose, nenuostabu, kad minėtame Sprendime
Kondova
Teisingumo Teismas pripažino galimybę neleisti pasinaudoti šia materialiąja teise dėl piktnaudžiavimo teise. Tame sprendime
padarytos išvados negalima taikyti
status quo
išlygai, kaip antai numatytai Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje, nes ja nesuteikiama jokių materialiųjų teisių įsisteigimo
atveju ir nenumatomas vienodas vertinimas, palyginti su atitinkamos valstybės narės piliečiais.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį reikia
aiškinti taip, kad ja gali remtis Turkijos pilietis, kuris turi leidimą gyventi tam tikroje valstybėje narėje, susietą su
sąlyga, kad nesiims jokio verslo ir jokios profesinės veiklos, tačiau pažeisdamas šią sąlygą pradeda dirbti kaip savarankiškai
dirbantis asmuo, paskui kreipiasi į nacionalinės valdžios institucijas, prašydamas pratęsti leidimą gyventi, ir kaip pagrindą
nurodo tai, kad jau pradėjo verslą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
Papildomo protokolo, 1970 m. lapkričio 23 d. pasirašyto Briuselyje ir Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto bei patvirtinto
1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72, 41 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja gali remtis
Turkijos pilietis, kuris turi leidimą gyventi tam tikroje valstybėje narėje su sąlyga, kad nesiims jokio verslo ir jokios
profesinės veiklos, tačiau pažeisdamas šią sąlygą pradeda dirbti kaip savarankiškai dirbantis asmuo, paskui kreipiasi į nacionalinės
valdžios institucijas, prašydamas pratęsti leidimą gyventi, ir kaip pagrindą nurodo tai, kad jau pradėjo verslą.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.