CELEX: 62011CJ0329
Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė
Direktyva 2008/115/EB
Bendros neteisėtai šalyje esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo taisyklės ir procedūros
Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią neteisėto buvimo šalyje atveju nustatyta laisvės atėmimo bausmė ir bauda

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB
dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, p. 98) aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp A. Achughbabian ir Marnos slėnio (Val-de-Marne) prefekto dėl neteisėto A. Achughbabian
buvimo Prancūzijos teritorijoje.

Teisinis pagrindas

Direktyva 2008/115
Direktyvos 2008/115 4, 5 ir 17 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(4)      Turi būti nustatytos aiškios, suprantamos ir teisingos taisyklės siekiant sukurti efektyvią grąžinimo politiką kaip privalomą
gerai veikiančios migracijos politikos elementą.
(5)      Šia direktyva turėtų būti nustatytos horizontalaus pobūdžio taisyklės, taikomos visiems trečiųjų šalių piliečiams, kurie neatitinka
ar nebeatitinka atvykimo į valstybę narę, buvimo arba gyvenimo joje sąlygų.
<…>
(17)      Nepažeidžiant teisėsaugos institucijų vykdomo pirminio sulaikymo, kuris reglamentuojamas nacionalinės teisės aktais, sulaikymas
paprastai turėtų būti vykdomas specialiuose sulaikymo centruose.“
Direktyvos 2008/115 1 straipsnyje „Objektas“ nustatyta:
„Šia direktyva nustatomi bendri standartai ir tvarka, taikomi valstybėse narėse, grąžinant neteisėtai esančius trečiųjų šalių
piliečius, remiantis pagrindinėmis teisėmis kaip Bendrijos ir tarptautinės teisės bendraisiais principais, įskaitant pabėgėlių
apsaugos ir žmogaus teisių reikalavimus.“
Direktyvos 2008/115 2 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje.
2.      Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
a)      kuriems atsisakyta leisti atvykti <...> arba kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės
narės išorės sienos kirtimo sausuma, jūra ar oru <...>;
b)      kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos
taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.
<…>“
Direktyvos 2008/115 3 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokų apibrėžtys:
<…>
2)      „Neteisėtas buvimas“ – trečiosios šalies piliečio, kuris, neatitinka arba nebeatitinka <...> atvykimo sąlygų ar kitų atvykimo,
buvimo ar gyvenimo toje valstybėje narėje sąlygų, buvimas valstybės narės teritorijoje;
3)      „Grąžinimas“ – trečiosios šalies piliečio grįžimo procesas – savanoriškai vykdant prievolę grįžti arba priverstinai – į
–      asmens kilmės šalį, arba
–      tranzito šalį pagal Bendrijos ar dvišalius readmisijos susitarimus ar kitas nuostatas, arba
–      kitą trečiąją šalį, į kurią atitinkamas trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurią jis būtų priimtas;
4)      „Sprendimas grąžinti“ – administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios
šalies piliečio buvimas yra neteisėtas, ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti;
5)      „Išsiuntimas“ – priverstinis prievolės grįžti įvykdymas, tai yra fizinis išvežimas iš valstybės narės;
<…>“
Direktyvos 2008/115 6–9 straipsniuose nustatyta:
„6 straipsnis
Sprendimas grąžinti
1.      Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu,
nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių.
2.      Reikalaujama, kad neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantys trečiosios šalies piliečiai, kurie turi kitos valstybės
narės išduotą galiojantį leidimą gyventi ar kitą teisę joje būti suteikiantį leidimą, nedelsdami vyktų į tos kitos valstybės
narės teritoriją. <...>
3.      Valstybės narės gali nepriimti sprendimo grąžinti jų teritorijoje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, jei atitinkamą
trečiosios šalies pilietį priima atgal kita valstybė narė <...>
4.      Valstybės narės, atsižvelgdamos į asmenines, humanitares ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali suteikti atskirą leidimą
gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti neteisėtai jų teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Tokiu
atveju sprendimas grąžinti nepriimamas. <...>
5.      Jei yra pradėta procedūra valstybės narės teritorijoje neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui siekiant pratęsti leidimą
gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti, ta valstybė narė <...> apsvarsto galimybę nepriimti sprendimo grąžinti,
kol bus baigta pradėta procedūra.
<…>
7 straipsnis
Savanoriškas išvykimas
1.      Sprendime grąžinti numatomas atitinkamas laikotarpis savanoriškai išvykti, trunkantis nuo septynių iki trisdešimties dienų,
nepažeidžiant 2 ir 4 dalyse nurodytų išimčių. <…>
<…>
2.      Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui prireikus pratęsia savanoriško išvykimo laikotarpį, kiekvienu atveju atsižvelgdamos
į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes, pavyzdžiui, buvimo trukmę, ar yra mokyklą lankančių vaikų ir ar esama kitų šeimos
bei socialinių ryšių.
3.      Savanoriško išvykimo laikotarpiu, siekiant užkirsti kelią asmeniui pasislėpti, gali būti numatytos tam tikros prievolės, pavyzdžiui,
prievolė reguliariai registruotis institucijose, atitinkamas piniginis užstatas, dokumentų paėmimas ar prievolė neišvykti
iš tam tikros vietos.
4.      Jeigu esama pasislėpimo pavojaus, arba jei prašymas dėl teisėto buvimo buvo atmestas, kaip akivaizdžiai nepagrįstas ar melagingas,
arba jei suinteresuotas asmuo kelia pavojų viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui, valstybės narės
gali nesuteikti laikotarpio savanoriškai išvykti arba gali suteikti trumpesnį nei septynių dienų laikotarpį.
8 straipsnis
Išsiuntimas
1.      Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai
išvykti pagal 7 straipsnio 4 dalį arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, numatytą
pagal 7 straipsnį.
<…>
4.      Jei valstybės narės (kraštutiniu atveju) taiko priverstines priemones siekdamos išsiųsti trečiosios šalies pilietį, kuris
priešinasi išsiuntimui, tokios priemonės turi būti proporcingos ir be nepagrįstos prievartos. Šios priemonės įgyvendinamos
kaip numatyta nacionalinės teisės aktuose nepažeidžiant atitinkamo trečiosios šalies piliečio pagrindinių teisių, gerbiant
jo orumą ir fizinį neliečiamumą.
<…>
9 straipsnis
Išsiuntimo atidėjimas
1.      Valstybės narės atideda išsiuntimą:
a)      tuo atveju, jei jis pažeistų negrąžinimo principą, arba
b)      tol, kol nesuteikiamas sustabdymas [kol sustabdytas jo vykdymas apskundus sprendimą grąžinti].
2.      Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui gali atidėti išsiuntimą, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias
aplinkybes. Valstybės narės atsižvelgia visų pirma į:
a)      trečiosios šalies piliečio fizinę ar psichinę būklę;
b)      technines priežastis, pavyzdžiui, transporto pajėgumų trūkumą ar išsiuntimo neįvykdymą dėl kliūčių, susijusių su asmens tapatybės
nustatymu.
3.      Atidėjus išsiuntimą, kaip numatyta 1 ir 2 dalyse, atitinkamam trečiosios šalies piliečiui gali būti nustatytos 7 straipsnio
3 dalyje numatytos prievolės.“
Direktyvos 2008/115 15 ir 16 straipsniai suformuluoti taip:
„15 straipsnis
Sulaikymas
1.      Valstybės narės gali sulaikyti trečiosios šalies pilietį, kuriam taikoma grąžinimo tvarka tik tam, kad parengtų grąžinimą
ir (arba) įvykdytų išsiuntimo procesą (nebent konkrečiu atveju gali būti veiksmingai taikomos kitos pakankamos, tačiau švelnesnės
priverstinės priemonės), visų pirma, kai:
a)      esama pasislėpimo pavojaus, arba
b)      atitinkamas trečiosios šalies pilietis vengia pasirengimo grąžinimui ar išsiuntimo proceso, arba jiems trukdo.
Sulaikymas turi trukti kuo trumpiau ir būti taikomas tik tol, kol tinkamai vykdomas pasiruošimas išsiuntimui.
<…>
4.      Paaiškėjus, kad dėl teisinių ar kitokių priežasčių nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti arba 1 dalyje nustatytų aplinkybių
nebesama, sulaikymas tampa nebepateisinamas ir atitinkamas asmuo nedelsiant paleidžiamas.
5.      Sulaikymas trunka tol, kol tenkinamos 1 dalyje nustatytos sąlygos ir jis yra būtinas siekiant užtikrinti sėkmingą išsiuntimą.
Kiekviena valstybė narė nustato sulaikymo laikotarpio ribą, kuri negali viršyti šešių mėnesių.
6.      Valstybės narės negali pratęsti 5 dalyje nurodyto laikotarpio, tačiau laikydamosi nacionalinės teisės gali pratęsti ribotam
laikotarpiui, neviršijančiam dar dvylikos mėnesių, tais atvejais, kai tikėtina, jog nepaisant visų jų pagrįstų pastangų, išsiuntimo
procedūra užtruks ilgiau dėl to, kad:
a)      suinteresuotasis trečiosios šalies pilietis nepakankamai bendradarbiauja, arba
b)      vėluojama gauti reikiamus dokumentus iš trečiųjų šalių.
16 straipsnis
Sulaikymo sąlygos
1.      Sulaikymas paprastai vykdomas specialiuose sulaikymo centruose. Jeigu valstybė narė neturi galimybių apgyvendinti tokius asmenis
specialiame sulaikymo centre ir turi naudotis įkalinimo įstaigų patalpomis, sulaikyti trečiosios šalies piliečiai atskiriami
nuo kalinių.
<…>“
Pagal Direktyvos 2008/115 20 straipsnį valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini šiai
direktyvai įgyvendinti ne vėliau kaip iki 2010 m. gruodžio 24 dienos.

Nacionalinės teisės aktai
Prancūzijos užsieniečių atvykimo, apsigyvenimo ir prieglobsčio teisės kodeksas
Pagal Prancūzijos užsieniečių atvykimo, apsigyvenimo ir prieglobsčio teisės kodekso (toliau –
Ceseda
) L. 211-1 straipsnį „įvažiuodamas į Prancūziją kiekvienas užsienietis su savimi privalo turėti <…> dokumentus ir vizas, kurie
privalomi pagal galiojančius tarptautinius susitarimus ir reglamentus <…>“.
Pagal šio kodekso L. 311-1 straipsnį „<…> kiekvienas užsienis, vyresnis nei aštuoniolikos metų, norintis pasilikti Prancūzijoje,
pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui nuo jo atvykimo į šalį turi turėti leidimą gyventi šalyje“.

Ceseda
redakcijos, galiojusios klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms, L. 551-1 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„Užsienietį galima laikyti ne įkalinimo įstaigoms priklausančiose patalpose, jei jis:
<…>
3)      nepaisant to, kad dėl jo mažiau nei prieš metus buvo priimtas įsakymas deportuoti <…> arba jis turi būti deportuojamas įgyvendinant
<...> baudžiamajame kodekse nustatytą draudimą pasilikti Prancūzijos teritorijoje, negali nedelsdamas išvykti iš Prancūzijos
teritorijos; arba
<…>
6)      nepaisant jam mažiau nei prieš metus nustatytos pareigos išvykti iš Prancūzijos teritorijos, <…> dėl kurios vieno mėnesio
terminas savanoriškai išvykti iš šalies pasibaigė, negali nedelsdamas išvykti iš šios šalies teritorijos.“

Ceseda
redakcijos, galiojusios klostantis bylos faktinėms aplinkybėms, L. 552-1 straipsnio pirmame sakinyje buvo numatyta: „Praėjus
48 valandų terminui nuo sprendimo laikinai sulaikyti priėmimo, kreipiamasi į laisvių ir sulaikymo teisėją (
juge des libertés et de la détention
) dėl termino pratęsimo.“

Ceseda
L. 621-1 straipsnyje nustatyta:
„Užsienietis, kuris atvyko į Prancūziją arba joje gyveno nesilaikydamas L. 211-1 ir L. 311-1 straipsnių nuostatų ar kuris
lieka Prancūzijoje ilgiau nei leidžiama jo vizoje, baudžiamas vienų metų laisvės atėmimo bausme ir 3 750 EUR bauda.
Be to, nuteistam užsieniečiui teismas gali ne ilgesniam kaip trejų metų laikotarpiui uždrausti atvykti ar gyventi Prancūzijoje.
Draudimas gyventi valstybės teritorijoje automatiškai apima nuteistojo deportavimą, tam tikrais atvejais atlikus laisvės atėmimo
bausmę.“
Kai kurios iš šių
Ceseda
nuostatų buvo iš dalies pakeistos 2011 m. birželio 16 d. Įstatymu Nr. 2011-672 dėl imigracijos, integracijos ir pilietybės
(
Loi n° 2011-672 du 16 juin 2011 relative à l'immigration, à l'intégration et à la nationalité
, JORF, 2011 m. liepos 17 d., p. 10290), kuris įsigaliojo 2011 m. liepos 18 dieną.
Ceseda
L. 621-1 straipsnis nebuvo pakeistas.
Baudžiamojo proceso kodeksas
Baudžiamojo proceso kodekso redakcijos, galiojusios klostantis bylos faktinėms aplinkybėms, 62-2 straipsnyje nustatyta:
„Laikinas sulaikymas yra kardomoji priemonė, kurią, prižiūrint teismui, savo sprendimu skiria kriminalinės policijos pareigūnas
ir kuria užtikrinama, kad laikinai sulaikytas asmuo, dėl kurio yra vienas ar daugiau pagrindų įtarti, jog jis padarė ar bandė
padaryti nusikaltimą ar baudžiamąjį nusižengimą, už kurį baudžiama laisvės atėmimo bausme, laikomas tyrėjų žinioje.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2011 m. birželio 24 d. Mezon Alforte (Prancūzija) policija viešosiose vietose tikrino asmenų tapatybę. Vienas tikrinant apklaustas
asmuo teigė esąs Aleksandras Achughbabian, gimęs 1990 m. liepos 9 d. Armėnijoje.
Pagal policijos surašytą protokolą A. Achughbabian taip pat teigė esąs Armėnijos pilietis. Tačiau jis neigia padaręs tokį
pareiškimą.
Įtartas padaręs baudžiamąjį nusižengimą, nustatytą
Ceseda
L 621-1 straipsnyje, ir jį tęsiantis, A. Achughbabian buvo laikinai sulaikytas.
Išsamiau išnagrinėjus A. Achughbabian padėtį buvo nustatyta, kad suinteresuotasis asmuo į Prancūziją atvyko 2008 m. balandžio
9 dieną ir padavė prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje. Tačiau 2008 m. lapkričio 28 d. jo prašymas buvo atmestas, o 2009 m.
sausio 27 d. Uazos slėnio (Val-d’Oise) prefektas šį atmetimą patvirtino įsakymu per vieną mėnesį išvykti iš Prancūzijos teritorijos;
apie šį įsakymą A. Achughbabian buvo pranešta 2009 m. vasario 14 dieną.
2011 m. birželio 25 d. Marnos slėnio (Val-de-Marne) prefektas patvirtino įsakymą deportuoti ir įsakymą skirti administracinį
sulaikymą ir apie juos pranešė A. Achughbabian.
2011 m. birželio 27 d. Kretėjaus
tribunal de grande instance
laisvių ir sulaikymo teisėjas, į kurį buvo kreiptasi remiantis
Ceseda
L. 552-1 straipsniu, kad būtų pratęstas 48 valandų suėmimo terminas, priėmė nutartį pratęsti šį terminą ir atmetė A. Achughbabian
prieštaravimus dėl jam taikyto laikino sulaikymo teisėtumo.
Vienas iš minėtų prieštaravimų buvo pateiktas remiantis 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimu
El Dridi
(C‑61/11 PPU, Rink. p. I‑0000), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog Direktyva 2008/115 draudžia tokį valstybės narės
teisės aktą, kuriame numatyta skirti laisvės atėmimo bausmę neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui vien dėl tos priežasties,
kad jis šios valstybės teritorijoje be pateisinamos priežasties gyvena pažeisdamas įpareigojimą per nustatytą terminą iš jos
išvykti. A. Achughbabian manymu, iš šio sprendimo matyti, kad
Ceseda
L. 621-1 straipsnyje nustatyta laisvės atėmimo bausmė neatitinka Sąjungos teisės. Atsižvelgiant į šį neatitikimą ir taisyklę,
pagal kurią laikino sulaikymo priemonę galima skirti tik esant įtarimui, jog buvo padarytas baudžiamasis nusižengimas, už
kurį gali būti skiriama laisvės atėmimo bausmė, šioje byloje vykdoma procedūra yra neteisėta.
2011 m. birželio 28 d. A. Achughbabian dėl Kretėjaus
Tribunal de grande instance
laisvių ir sulaikymo teisėjo nutarties padavė apeliacinį skundą Paryžiaus apeliaciniam teismui (
Cour d’appel de Paris
). Šis teismas konstatavo, kad A. Achughbabian yra Armėnijos pilietis, kuris buvo laikinai sulaikytas, vėliau suimtas dėl
neteisėto gyvenimo šalyje ir kuris teigia, kad
Ceseda
L. 621-1 straipsnis neatitinka Direktyvos 2008/115, kaip ji aiškinama minėtame Sprendime
El Dridi
.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour d’appel de Paris
nusprendė atidėti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar, atsižvelgiant į direktyvos [2008/115/EB] taikymo sritį, ji draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą, kaip [
Ceseda
] L. 621‑1 straipsnis, kurioje numatyta laisvės atėmimo bausmė trečiosios šalies piliečiui vien todėl, kad jis į nacionalinę
teritoriją atvyko neteisėtai ar neteisėtai joje gyvena?“
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas panaikino A. Achughbabian suėmimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymu paskirta kolegija išnagrinėjo klausimą dėl būtinybės šią bylą
nagrinėti pagal Procedūros reglamento 104b straipsnyje numatytą pagreitintą procedūrą. Paskirta kolegija, susipažinusi su
generalinio advokato nuomone, nusprendė šį prašymą atmesti.

Dėl prejudicinio klausimo
Visų pirma pažymėtina, kad Direktyva 2008/115 susijusi tik su trečiųjų šalių piliečių, neteisėtai esančių valstybės narės
teritorijoje, grąžinimu ir ja nesiekiama suderinti visų nacionalinių norminių aktų, susijusių su užsieniečių buvimu. Taigi
šia direktyva nedraudžiama pagal valstybės narės teisę neteisėtą buvimą kvalifikuoti kaip „baudžiamąjį nusižengimą“ ir numatyti
baudžiamosios teisės sankcijas, siekiant atgrasinti nuo tokio nacionalinių norminių aktų, reglamentuojančių buvimą šalyje,
pažeidimo ir už jį nubausti.
Direktyva 2008/115 nustatyti bendri standartai ir tvarka yra susiję tik su sprendimų grąžinti priėmimu ir jų vykdymu, taip
pat pažymėtina, jog ši direktyva nedraudžia sulaikyti trečiosios šalies piliečio siekiant išsiaiškinti, ar jis teisėtai yra
valstybės teritorijoje.
Šią išvadą patvirtina minėtos direktyvos 17 konstatuojamoji dalis, iš kurios matyti, kad trečiųjų šalių piliečių, kurie įtariami
neteisėtai esantys valstybėje narėje, pirminio sulaikymo sąlygos reglamentuojamos nacionalinės teisės aktais. Be to, kaip
pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, jei valstybės narės negalėtų taikyti tokios laisvės atėmimo priemonės kaip laikinas sulaikymas,
kad būtų neleista asmeniui, kuris įtariamas neteisėtai esantis šalyje, pasislėpti dar prieš išsiaiškinant jo padėtį, būtų
pažeistas Direktyvos 2008/115 tikslas – veiksmingai grąžinti neteisėtai šalies teritorijoje esančius trečiųjų šalių piliečius.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog kompetentingos institucijos turi turėti tam tikrą, nors ir trumpą, bet protingą laikotarpį,
kad galėtų identifikuoti tikrinamą asmenį ir ištirti duomenis, siekdamos nustatyti, ar šis asmuo yra trečiosios šalies pilietis,
neteisėtai esantis valstybės teritorijoje. Jei atitinkamas asmuo nebendradarbiauja, gali būti sunku nustatyti jo vardą, pavardę
ir pilietybę. Taip pat gali būti sudėtinga patikrinti ir paties neteisėto buvimo šalyje faktą, ypač kai tikrinamas asmuo remiasi
prieglobsčio prašytojo ar pabėgėlio statusu. Šiuo atveju kompetentingos institucijos, siekdamos nepažeisti Direktyvos 2008/115
tikslo, kuris buvo nurodytas pirmesniame punkte, turi veikti apdairiai ir be atidėliojimų nuspręsti, ar tikrinamas asmuo valstybės
teritorijoje yra teisėtai. Jeigu nustatoma, kad asmuo valstybės teritorijoje yra neteisėtai, šios institucijos, remdamosi
minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi ir nepažeisdamos joje nustatytų išimčių, turi priimti sprendimą grąžinti.
Nors iš to, kas išdėstyta pirma, matyti, kad Direktyva 2008/115 nedraudžia nei tokių nacionalinės teisės aktų, kaip
Ceseda
L. 621-1 straipsnis, pagal kurį neteisėtas trečiosios šalies piliečio buvimas šalyje kvalifikuojamas kaip baudžiamasis nusižengimas
ir skiriamos baudžiamosios teisės bausmės, įskaitant laisvės atėmimo bausmę, siekiant jį užkardyti, nei trečiosios šalies
piliečio sulaikymo, siekiant nustatyti, ar jis šalyje yra teisėtai, toliau reikia išnagrinėti, ar ši direktyva nedraudžia
tokių teisės aktų, kaip
Ceseda
L. 621-1 straipsnis, pagal kurį įgyvendinant direktyvoje nustatytą grąžinimo procedūrą gali būti skirta laisvės atėmimo bausmė.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau buvo pažymėjęs, kad nors iš principo baudžiamosios teisės aktai ir baudžiamojo proceso
nuostatos priklauso valstybių narių kompetencijai, šią teisės sritį gali paveikti Sąjungos teisė. Iš to matyti, kad, nepaisant
aplinkybės, jog nei pagal EB 63 straipsnio pirmos pastraipos 3 punkto b dalį – nuostatą, kuri perkelta į SESV 79 straipsnio
2 dalies c punktą, – nei pagal Direktyvą 2008/115, be kita ko, priimtą šios EB sutarties nuostatos pagrindu, nepašalinama
valstybių narių kompetencija skirti baudžiamosios teisės sankcijas nelegalios imigracijos srityje, šioje srityje jos privalo
priimti tokius teisės aktus, kad būtų laikomasi Sąjungos teisės. Šios valstybės negali taikyti tokių teisės aktų, nors ir
baudžiamosios teisės srityje, dėl kurių gali kilti pavojus, kad nebus įgyvendinti minėta direktyva siekiami tikslai ir ji
neteks savo veiksmingumo (minėto Sprendimo
El Dridi
53–55 punktai ir jame cituojama teismo praktika).
Siekiant atsakyti į klausimą, ar Direktyva 2008/115 draudžia dėl tų pačių priežasčių, kurias Teisingumo Teismas išvardijo
minėtame Sprendime
El Dridi
, tokią teisės nuostatą, kaip
Ceseda
L. 621-1 straipsnis, pirmiausia konstatuotina, kad ieškovo pagrindinėje byloje padėtis atitinka tą, apie kurią kalbama šios
direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje.
Iš bylos medžiagos ir iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atsakymo į Teisingumo Teismo prašymą pateikti
paaiškinimus matyti, kad apie įsakymą išvykti iš Prancūzijos teritorijos, kuriuo nustatomas vieno mėnesio terminas išvykti
savanoriškai, A. Achughbabian buvo pranešta 2009 m. vasario 14 d. ir kad jis šio įsakymo neįvykdė. Kadangi šis sprendimas
grąžinti 2011 m. birželio 24 d. – šią dieną A. Achughbabian buvo patikrintas ir laikinai sulaikytas – nebegaliojo, 2011 m.
birželio 25 d. buvo priimtas naujas sprendimas grąžinti, tačiau šį kartą kaip įsakymas deportuoti nenustatant termino savanoriškai
išvykti iš šalies. Darytina išvada, kad neatsižvelgiant į klausimą, ar ieškovo pagrindinėje byloje padėtis turi būti prilyginama
asmens, kuris nesilaikė pareigos grįžti į savo šalį per nustatytą terminą savanoriškai išvykti, arba asmens, dėl kurio priimtas
sprendimas grąžinti nenustačius termino savanoriškai išvykti, padėčiai, šiai padėčiai bet kuriuo atveju taikoma Direktyvos 2008/115
8 straipsnio 1 dalis, todėl kyla šiame straipsnyje nustatyta suinteresuotosios valstybės narės pareiga imtis visų būtinų priemonių,
kad įvykdytų sprendimą grąžinti, tai yra fiziškai išvežti atitinkamą asmenį iš minėtos valstybės narės, kaip tai numatyta
šios direktyvos 3 straipsnio 5 punkte.
Toliau pažymėtina, kaip aiškiai matyti iš Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 ir 4 dalių, kad jose vartojamos sąvokos „priemonės“
ir „priverstinės priemonės“ reiškia bet kokius veiksmus, kuriais atitinkamas asmuo veiksmingai ir laikantis proporcingumo
grąžinamas. Minėtos direktyvos 15 straipsnyje nustatyta, kad atitinkamo asmens sulaikymas leidžiamas tik siekiant parengti
ir įvykdyti išsiuntimą, o laisvės apribojimo terminas negali viršyti šešių mėnesių. Papildomas dvylikos mėnesių laikotarpis
gali būti nustatytas tik tais atvejais, kai sprendimas grąžinti neįvykdomas per šešis mėnesius dėl to, kad suinteresuotasis
asmuo nepakankamai bendradarbiauja arba vėluojama gauti reikiamus dokumentus iš trečiųjų šalių.
Akivaizdu, kad laisvės atėmimo bausmės skyrimas ir vykdymas vykdant Direktyvoje 2008/115 nustatytą grąžinimo procedūrą nepadeda
įgyvendinti išsiuntimo, kurio siekiama šia procedūra, būtent fiziškai išvežti atitinkamo asmens iš atitinkamos valstybės narės.
Taigi tokia bausmė nėra „priemonė“ arba „priverstinė priemonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/115 8 straipsnį.
Pagaliau neginčijama, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinės teisės aktą, kuriame numatyta laisvės atėmimo
bausmė kiekvienam vyresniam kaip aštuoniolikos metų trečiosios šalies piliečiui, kuris praėjus trijų mėnesių laikotarpiui
nuo jo atvykimo į Prancūzijos teritoriją neteisėtai yra Prancūzijoje, gali būti skirtas įkalinimas, nors pagal bendras Direktyvos 2008/115
6, 8, 15 ir 16 straipsniuose nustatytus standartus ir tvarką pirmenybė turi būti teikiama tokio trečiosios šalies piliečio
grąžinimo procedūrai, o griežčiausia laisvės atėmimo priemonė, kuri gali būti jam taikoma, yra sulaikymas.
Todėl tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali tapti kliūtimi taikyti Direktyvoje 2008/115
nustatytus bendrus standartus ir tvarką ir dėl jų grąžinimas gali užsitęsti, taigi jais, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas
minėtas Sprendimas
El Dridi,
nagrinėtais teisės aktais, pažeidžiamas minėtos direktyvos veiksmingumas.
Pirma padarytos išvados nepaneigia nei Prancūzijos vyriausybės nurodyta aplinkybė, kad pagal teisėsaugos institucijoms išsiųstus
aplinkraščius nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytos bausmės, išskyrus atvejus, kai asmuo be neteisėto buvimo
šalyje padarė dar ir kitą baudžiamąjį nusižengimą, retai skiriamos, nei tai, kad, kaip taip pat nurodė ši vyriausybė, A. Achughbabian
minėtos bausmės nebuvo skirtos.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad trečiųjų šalių piliečiams, kurie be neteisėto buvimo šalyje padarė vieną ar daugiau kitų
baudžiamųjų nusižengimų, pagal Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalies b punktą ši direktyva gali būti netaikoma. Tačiau
joks Teisingumo Teismui pateiktas bylos dokumentas nesuteikia pagrindo manyti, kad A. Achughbabian be neteisėto buvimo Prancūzijos
teritorijoje padarė dar ir kitą baudžiamąjį nusižengimą. Todėl ieškovo pagrindinėje byloje padėčiai negalima netaikyti Direktyvos 2008/115,
nes akivaizdu, kad jos 2 straipsnio 2 dalies b punktas, nepanaikinant šios direktyvos tikslo ir privalomojo poveikio, negali
būti aiškinamas taip, jog valstybės narės gali teisėtai netaikyti šioje direktyvoje nustatytų bendrų standartų ir tvarkos
trečiųjų šalių piliečiams, kurių padarytas vienintelis pažeidimas yra neteisėtas buvimas šalyje.
Kiek tai susiję su ta aplinkybe, kad A. Achughbabian iki šiol nebuvo baustas laisvės atėmimo bausme ir bauda pagal
Ceseda
L. 621-1 straipsnį, pažymėtina, kad įsakymas deportuoti buvo priimtas remiantis pagal minėtą straipsnį konstatuotu baudžiamuoju
nusižengimu – neteisėtu buvimu šalyje – ir kad dėl šio pažeidimo, neatsižvelgiant į Prancūzijos vyriausybės minėtų aplinkraščių
turinį, gali būti skirtos minėtos bausmės. Todėl
Ceseda
L. 621-1 straipsnis, taip pat klausimas dėl jo atitikties Sąjungos teisei yra svarbūs pagrindinėje byloje, nes prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Prancūzijos vyriausybė neminėjo nei kad byla buvo nutraukta, nei, apskritai kalbant,
kad priimtas sprendimas, kuriuo būtų galutinai užkirstas kelias tolesniam A. Achughbabian persekiojimui.
Be to, panašiai, kaip buvo priminta šio sprendimo 33 punkte, reikia atkreipti dėmesį į valstybių narių pareigą, kuri išplaukia
iš ESS 4 straipsnio 3 dalies ir apie kurią buvo priminta minėto Sprendimo
El Dridi
56 punkte, imtis visų reikalingų priemonių, kad būtų užtikrintas įsipareigojimų pagal Direktyvą 2008/115 vykdymas, ir susilaikyti
nuo bet kokių veiksmų, kurie trukdytų pasiekti minėtos direktyvos tikslus. Svarbu, kad taikytinos nacionalinės nuostatos nepažeistų
tinkamo minėtoje direktyvoje nustatytų bendrų standartų ir tvarkos taikymo.
Pagaliau negalima sutikti su Vokietijos ir Estijos vyriausybių argumentais, kad Direktyvos 2008/115 8, 15 ir 16 straipsniai
iš tiesų draudžia taikyti laisvės atėmimo bausmę įgyvendinant šiuose straipsniuose numatytą išsiuntimo iš šalies procedūrą,
bet nedraudžia, kad valstybė narė trečiosios šalies piliečiui, kuris šalyje yra neteisėtai, skirtų laisvės atėmimo bausmę
prieš išsiųsdama jį iš šalies pagal šioje direktyvoje nustatytą tvarką.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad tiek iš valstybių narių lojalumo pareigos, tiek iš veiksmingumo reikalavimų, apie kuriuos
priminta Direktyvos 2008/115 4 konstatuojamojoje dalyje, matyti, kad šios direktyvos 8 straipsnyje nustatyta valstybių narių
pareiga, esant šio straipsnio 1 dalyje nustatytoms sąlygoms, taikyti išsiuntimą iš šalies turi būti vykdoma kuo skubiau. Akivaizdu,
kad taip nebūtų, jei konstatavusi, jog trečiosios šalies pilietis šalyje yra neteisėtai, suinteresuotoji valstybė narė, prieš
įgyvendindama sprendimą grąžinti arba net prieš priimdama tokį sprendimą, vykdytų baudžiamąjį persekiojimą ir prireikus skirtų
laisvės atėmimo bausmę. Dėl tokių veiksmų išsiuntimas būtų atidėtas (minėto Sprendimo
El Dridi
59 punktas) ir, be to, tokie veiksmai nėra nurodyti tarp Direktyvos 2008/115 9 straipsnyje nurodytų išsiuntimo iš šalies
atidėjimo pateisinimų.
Nors iš pirma nurodytų svarstymų matyti, kad valstybės narės, kurioms taikoma Direktyva 2008/115, negali numatyti laisvės
atėmimo bausmės trečiųjų šalių piliečiams, kurie neteisėtai yra jų teritorijoje, tais atvejais, kai jie, atsižvelgiant į šia
direktyva nustatytus bendrus standartus ir tvarką, turi būti išsiųsti, ir, siekiant parengti ir įvykdyti jų išsiuntimą, daugių
daugiausia gali būti sulaikyti, tai nepanaikina valstybių narių teisės priimti ar palikti galioti nuostatas, prireikus – baudžiamąsias,
reglamentuojančias situaciją, kai priverstinėmis priemonėmis nepavyko išsiųsti trečiosios šalies piliečio, kuris neteisėtai
yra jų teritorijoje, ir nepažeidžiančias direktyvoje įtvirtintų principų ir jos tikslo (minėto Sprendimo
El Dridi
, 52 ir 60 punktai).
Atsižvelgiant į šią galimybę, reikia konstatuoti, kad į bylą įstojusių vyriausybių, pateikusių savo pastabas Teisingumo Teismui,
nurodyta tezė, jog toks aiškinimas, kaip nurodytas pirma, panaikintų valstybių narių galimybę atgrasinti nuo neteisėto buvimo
šalyje, nėra pagrįsta.
Konkrečiai kalbant, Direktyva 2008/115 nedraudžia, laikantis nacionalinių baudžiamojo proceso taisyklių ir pagrindinių teisių,
trečiųjų šalių piliečiams, kuriems buvo taikoma šioje direktyvoje nustatyta grąžinimo procedūra ir kurie be pateisinamos priežasties
negrįžti neteisėtai gyvena šios valstybės narės teritorijoje, skirti laisvės atėmimo bausmę.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad taikant minėtas baudžiamojo proceso taisykles, skiriant ankstesniame punkte minėtas sankcijas,
reikia laikytis pagrindinių teisių, o pirmiausia tų, kurios garantuojamos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Europos
Tarybos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirma, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 2008/115 turi būti aiškinama
taip, kad:
–      ji draudžia valstybės narės teisės nuostatą, pagal kurią neteisėtas buvimas šalyje užkardomas baudžiamosios teisės sankcijomis
ir pagal kurią leidžiama trečiosios šalies piliečiui skirti laisvės atėmimo bausmę, nors šiam piliečiui, kuris minėtos valstybės
narės teritorijoje yra neteisėtai ir nesutinka savanoriškai išvykti iš šios šalies teritorijos, nebuvo taikytos nebuvo taikytos
direktyvos 8 straipsnyje nustatytos priverstinės priemonės, ir jo, jei jis sulaikytas, kad būtų parengtas ir įvykdytas išsiuntimas,
maksimalus sulaikymo terminas dar nėra pasibaigęs, ir
–      nedraudžia, laikantis nacionalinių baudžiamojo proceso taisyklių ir pagrindinių teisių, trečiųjų šalių piliečiams, kuriems
buvo taikoma šioje direktyvoje nustatyta grąžinimo procedūra ir kurie be pateisinamos priežasties negrįžti neteisėtai gyvena
šios valstybės narės teritorijoje, skirti laisvės atėmimo bausmę.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių
grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse turi būti aiškinama taip, kad:
–
ji draudžia valstybės narės teisės nuostatą, pagal kurią neteisėtas buvimas šalyje užkardomas baudžiamosios teisės sankcijomis
ir pagal kurią leidžiama trečiosios šalies piliečiui skirti laisvės atėmimo bausmę, nors šiam piliečiui, kuris minėtos valstybės
narės teritorijoje yra neteisėtai ir nesutinka savanoriškai išvykti iš šios šalies teritorijos, nebuvo taikytos direktyvos
8 straipsnyje nustatytos priverstinės priemonės ir jo, jei jis yra sulaikytas, kad būtų parengtas ir įvykdytas išsiuntimas,
maksimalus sulaikymo terminas dar nėra pasibaigęs, ir
–
ji nedraudžia valstybės narės teisės aktų, jei jais leidžiama trečiosios šalies piliečiui, kuriam taikyta šioje direktyvoje
nustatyta grąžinimo procedūra ir kuris be pateisinamos priežasties negrįžti neteisėtai gyvena šios valstybės narės teritorijoje,
skirti laisvės atėmimo bausmę.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.