CELEX: 62008TJ0443
Státní podpory
Podpora pro letiště Lipsko-Halle
Financování investic souvisejících s výstavbou nové jižní dráhy
Rozhodnutí prohlašující podporu za slučitelnou se společným trhem
Žaloba na neplatnost
Nedostatek právního zájmu na podání žaloby
Nepřípustnost
Pojem ‚podnik‘
Pojem ‚hospodářská činnost‘
Letištní infrastruktura

Skutečnosti předcházející sporu
Skupina DHL (dále jen „DHL“) je jednou z hlavních skupin působících v odvětví expresních balíkových služeb. Jejím 100% podílníkem
je Deutsche Post AG.
Skupina DHL po jednáních s několika letišti rozhodla v roce 2005 o přesunu svého evropského leteckého uzlu pro nákladní dopravu
z Bruselu (Belgie) do Lipska-Halle (Německo), a to od roku 2008.
Letiště Lipsko-Halle provozuje společnost Flughafen Leipzig-Halle GmbH (dále jen „FLH“), která je dceřinou společností společnosti
Mitteldeutsche Flughafen AG (dále jen „MF“). Společnost MF drží 94% podíl v FLH. Dalšími akcionáři FLH jsou spolková země
Svobodný stát Sasko (5,5 %), Landkreis Nordsachsen (0,25 %) a město Schkeuditz (0,25 %). Akcionáři společnosti MF jsou Spolková
země Sasko (76,64 %) a Spolková země Sasko-Anhaltsko (18,54 %), a dále města Drážďany (2,52 %), Halle (0,2 %) a Lipsko (2,1 %).
Společnost MF nemá žádné soukromé akcionáře.
Dne 4. listopadu 2004 MF rozhodla o výstavbě nové jižní vzletové a přistávací dráhy (dále jen „jižní dráha“). Ta měla být
financována prostřednictvím kapitálového příspěvku ve výši 350 milionů eur společnosti MF nebo společnosti FLH od jejich veřejnoprávních
akcionářů (dále jen „kapitálový příspěvek“).
Dne 21. září 2005 společnosti FLH, MF a DHL Hub Leipzig GmbH podepsaly rámcovou dohodu (dále jen „rámcová dohoda“). Podle
rámcové dohody se FLH zavázala k výstavbě jižní dráhy a k plnění dalších závazků během doby platnosti dohody. Mezi tyto další
závazky náleží zejména zaručení nepřetržitého provozu na jižní dráze (24 hodin denně, 7 dnů v týdnu) a zajištění možnosti,
aby nejméně 90 % letů operovaných skupinou DHL nebo pro tuto skupinu mohlo být kdykoli provedeno na této dráze. V rámcové
dohodě jsou stanoveny podmínky, které FLH a MF zaručují v souvislosti se zahájením výstavby a provozu nového provozního střediska
a s jeho pozdějším chodem. Rámcová dohoda zahrnuje mimoto ujednání o provozních podmínkách, letištních poplatcích a pronájmu
pozemků. Ohledně záruk po uvedení nového střediska do provozu rámcová dohoda stanoví, že pokud FLH po tomto uvedení do provozu
nesplní provozní podmínky v ní obsažené, musejí společnosti FLH a MF společnosti DHL Hub Leipzig poskytnout náhradu za všechny
ztráty a škody, které jí vzniknou. V případě významného omezení své provozní činnosti může společnost DHL Hub Leipzig rámcovou
dohodu vypovědět a požadovat náhradu škody za všechny přímé a nepřímé náklady na přemístění na jiné letiště. Pokud by se DHL
Hub Leipzig musela přestěhovat na jiné letiště kvůli tomu, že regulační orgány zakážou noční lety, mohla by společnosti FLH
vzniknout povinnost k náhradě škody.
Dne 21. prosince 2005 Spolková země Sasko vydala prohlášení o záměru ve prospěch společností FLH a DHL Hub Leipzig (dále jen
„prohlášení o záměru“). Účelem dopisu je zaručit finanční výkonnost společnosti FLH během doby platnosti rámcové dohody; dopis
také spolkové zemi Sasko ukládá povinnost poskytnout společnosti DHL Hub Leipzig náhradu škody v případě, že by letiště Lipsko-Halle
nebylo možné užívat tak, jak bylo plánováno.
Dne 5. dubna 2006 Spolková republika Německo v souladu s čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999,
kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339), oznámila Komisi Evropských
společenství rámcovou dohodu a prohlášení o záměru.
Dne 27. dubna 2006 Komise požádala o dodatečné informace, které jí německé orgány předaly dne 24. července 2006.
Dne 26. července a 21. srpna 2006 se konaly schůzky, jichž se účastnily oddělení Komise, FLH, MF, DHL a německé orgány.
Dopisem ze dne 23. listopadu 2006 Komise informovala Spolkovou republiku Německo o svém rozhodnutí zahájit řízení stanovené
v čl. 88 odst. 2 ES. To se týkalo rámcové dohody, prohlášení o záměru a kapitálového příspěvku. Toto rozhodnutí společně s výzvou
zúčastněným osobám, aby vyjádřily své připomínky k plánovaným podporám, bylo uveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 2. března 2007 (Úř. věst. C 48, s. 7).
Spolková republika Německo předložila své připomínky dne 23. února 2007. Komise obdržela připomínky zúčastněných třetích osob
a dopisem ze dne 16. května 2007 tyto připomínky předala německým orgánům s tím, že ve lhůtě jednoho měsíce na ně mohou reagovat.
Připomínky těchto orgánů byly Komisi doručeny dopisem ze dne 13. června 2007.
Na žádost Spolkové republiky Německo se dne 18. června a 25. září 2007 uskutečnily schůzky. Po uvedených schůzkách německé
orgány Komisi předaly dodatečné informace, a to ve dnech 19. října, 7. a 18. prosince 2007, 17. března a 9. dubna 2008.

Rozhodnutí
Dne 23. července 2008 přijala Komise rozhodnutí 2008/948/ES o opatřeních Německa ve prospěch společnosti DHL a letiště Lipsko/Halle
(Úř. věst. L 346, s. 1, dále jen „Rozhodnutí“).
V otázce kapitálového příspěvku Komise v Rozhodnutí dospěla k názoru, že státní podpora ve výši 350 milionů eur, kterou Spolková
republika Německo hodlala poskytnout společnosti FLH za účelem výstavby jižní dráhy a příslušné letištní infrastruktury, byla
v souladu s čl. 87 odst. 3 písm. c) ES slučitelná se společným trhem.
V otázce rámcové dohody a prohlášení o záměru Komise dospěla k názoru, že neomezené záruky, poskytnuté v uvedené dohodě, a uvedený
dopis představují státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to vzhledem k tomu, že Spolková země Sasko, MF a FLH zajišťují
obchodní rizika DHL za podmínek, jež by pro soukromého investora působícího v běžných podmínkách tržního hospodářství (dále
jen „soukromý investor“) nebyly přijatelné. Jelikož DHL již obdržela nejvyšší možnou částku investiční podpory podle čl. 87
odst. 3 písm. a) ES, dospěla Komise k závěru, že neomezené záruky podle rámcové dohody ani prohlášení o záměru nejsou slučitelné
se společným trhem.
Výrok Rozhodnutí zní:
„Článek 1
Státní podpora ve výši 350 milionů [eur], kterou [Spolková republika] Německo hodlá poskytnout na výstavbu nové vzletové a přistávací
jižní dráhy a příslušných letištních zařízení na letišti Lipsko/Halle, je slučitelná se společným trhem podle čl. 87 odst. 3
[písm.] c) [ES].
Článek 2
Státní podpora, kterou [Spolková republika Německo hodlá poskytnout společnosti DHL formou prohlášení o záměru], není slučitelná
se společným trhem. Podporu proto nelze udělit.
Článek 3
Státní podpora[, kterou Spolková republika Německo hodlá poskytnout] společnosti DHL převzetím neomezených záruk (podle oddílu 8
a 9 rámcové dohody) není slučitelná se společným trhem. Tyto neomezené záruky stanovené v rámcové dohodě je proto nutné zrušit.
Článek 4
1. [Spolková republika] Německo zajistí navrácení části podpory uvedené v článku 3, která již byla společnosti DHL poskytnuta
(tj. odměna za záruku za období od 1. října 2007 do doby zrušení neomezených záruk).
[…]“

Skutečnosti, které nastaly po vydání Rozhodnutí
Ve dnech 18. a 27. listopadu 2008 akcionáři společností MF a FLH uzavřeli dohody o financování jižní dráhy na částku 350 milionů
eur.
Dopisem ze dne 23. prosince 2008 německé orgány tyto dohody oznámily Komisi.
Oznámení bylo zaregistrováno pod číslem N 665/2008.
Dne 30. září 2009, po výměně korespondence a po schůzce s německými orgány, přijala Komise rozhodnutí K (2009) 7185, týkající
se státní podpory N 665/2008 (Německo – Letiště Lipsko-Halle), jímž prohlásila, že oznámené opatření nepředstavuje novou podporu
ve smyslu čl. 1 písm. c) nařízení č. 659/1999. V zásadě dospěla k závěru, že vzhledem k tomu, že německé orgány potvrdily,
že oznámení souviselo s týmiž opatřeními týkajícími se financování, které již Rozhodnutí schválilo, týkalo se toto oznámení
již schválené podpory ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu ii) téhož nařízení, a že toto oznámení se netýká změny existující podpory
ve smyslu čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení.

Řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu prvního stupně Evropských společenství (nyní Tribunálu) dne 6. října 2008 podaly žalobkyně
– Freistaat Sachsen, Land Sachsen-Anhalt, MF a FLH – projednávané žaloby.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 28. ledna 2009 požádala Spolková republika Německo o vedlejší účastenství v projednávaných
případech na podporu návrhových žádání žalobkyň.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 30. ledna 2009 požádala Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV)
o vedlejší účastenství v projednávaných případech na podporu návrhových žádání žalobkyň.
Usneseními ze dne 30. března 2009 povolil předseda osmého senátu Tribunálu vedlejší účastenství Spolkové republiky Německo
a ADV.
ADV předložila dne 11. května 2009 svůj spis vedlejšího účastníka. Spolková republika Německo nepředložila vyjádření vedlejšího
účastníka ve stanovené lhůtě.
Žalobkyně předložily svá vyjádření ke spisům vedlejšího účastníka ADV dne 26. (věc T‑445/08) a 27. května 2009 (věc T‑443/08).
Komise předložila své vyjádření ke spisům vedlejšího účastníka ADV dne 29. července 2009.
Usnesením ze dne 24. června 2010 předseda osmého senátu Tribunálu po vyslechnutí účastníků řízení spojil projednávané věci
pro účely ústního řízení.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (osmý senát) o zahájení ústní části řízení.
Na jednání konaném dne 2. července 2010, jehož se Spolková republika Německo neúčastnila, byly vyslechnuty řeči účastnic řízení
a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem. Na tomto jednání také předložily rozsudek Bundesgerichtshof (spolkového soudního
dvora, Německo) ze dne 4. dubna 2003, který Tribunál nechal založit do spisu.
Poté, co byli účastníci řízení k tomuto bodu vyslechnuti na jednání, dospěl Tribunál k závěru, že je namístě spojit projednávané
věci pro účely rozsudku v souladu s článkem 50 jednacího řádu.

Návrhová žádání účastnic řízení
Žalobkyně, podporované ADV, navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil článek 1 Rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise tvrdí, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87
odst. 1 ES a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů eur;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
Komise ve svém vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka ADV rovněž navrhuje, aby Tribunál uložil ADV náhradu nákladů řízení
spojených s vedlejším účastenstvím.

K přípustnosti
Aniž Komise formálně předložila námitku nepřípustnosti, tvrdí, že žaloba ve věci T‑443/08 je nepřípustná, neboť žalobkyně
v této věci nejsou osobně dotčeny a nemají právní zájem na podání žaloby, s čímž však žalobkyně nesouhlasí. V této souvislosti
se účastnice řízení rozcházejí i v otázce právních důsledků Rozhodnutí.
Tribunál má za to, že je nejprve třeba přezkoumat důvod nepřípustnosti vycházející z nedostatku právního zájmu na podání žaloby.

Argumenty účastnic řízení
Úvodem, ohledně právních důsledků Rozhodnutí, žalobkyně ve věci T‑443/08 zaprvé tvrdí, že důsledkem kvalifikace kapitálového
příspěvku jakožto státní podpory je podle německého práva jeho nicotnost. Z judikatury Bundesgerichtshof totiž plyne, že smlouva,
jíž je přiznána podpora ještě před jejím oznámením, je podle § 134 německého občanského zákoníku nicotná, neboť porušuje čl. 88
odst. 3 třetí větu ES. Tuto nicotnost nelze a
posteriori
zhojit rozhodnutím Komise prohlašujícím podporu za slučitelnou se společným trhem ani smluvním potvrzením nicotného úkonu.
Tato nicotnost, na rozdíl od tvrzení Komise, ani nezbaví Rozhodnutí jeho užitečného účinku. Prohlášení takové nicotnosti by
mělo odrazující, a tedy preventivní účinek, který posiluje účinnost zákazu provádění stanoveného v čl. 88 odst. 3 ES.
Žalobkyně ve věci T‑443/08 zadruhé vysvětlují důsledky, které může mít nicotnost kapitálového příspěvku zejména v právu obchodních
společností a v insolvenčním právu. V první řadě uvádějí, že pokud by Rozhodnutí bylo konečné, společnostem FLH a MF by hrozila
platební neschopnost. Důsledkem nicotnosti kapitálového příspěvku by totiž byla povinnost zaplatit vysoké úroky za období
od přiznání podpory do vydání Rozhodnutí a žádost o navrácení podpory ve výši 350 milionů eur. Taková žádost by mohla uvést
FLH do stavu platební neschopnosti. V tomto ohledu žalobkyně ve věci T‑443/08 namítají, že jestliže právo Unie nevyžaduje
vrácení podpory v plném rozsahu, neznamená to, že by jej zakazovalo, neboť členské státy mohou plnit povinnosti vyplývající
z práva Unie i nad jejich rámec. Platební neschopnost FLH může vyvolat platební neschopnost MF, neboť ta je podle německého
práva povinna pokrýt roční schodek své dceřiné společnosti. Platební neschopnost MF následně může, s ohledem na smlouvy o kontrole
a o převodu zisků, jež MF uzavřela se svými dceřinými společnostmi, vyvolat platební neschopnost dalších jejích dceřiných
společností. Ve druhé řadě žalobkyně ve věci T‑443/08 zdůrazňují, že důsledkem platební neschopnosti FLH může být odnětí povolení
k provozování letiště Lipsko-Halle. Podle německého práva se totiž povolení k provozování zruší, jestliže přestanou být plněny
předpoklady pro vydání povolení, mezi něž patří i ekonomická rentabilita provozovatele. To by přitom nastalo v případě platební
neschopnosti FLH. Bez povolení k provozování by hrozilo zavření letiště, což by způsobilo zrušení velkého množství pracovních
míst. Zatřetí žalobkyně ve věci T‑443/08 uvažují o případných důsledcích nicotnosti kapitálového příspěvku na správnost uskutečněných
ročních účetních závěrek společností FLH a MF a jejich oprav, a rovněž o případném porušení povinnosti vyhlásit úpadek těchto
společností ze strany jejich vedení. Začtvrté poukazují na skutečnost, že vedení společností FLH a MF hrozí podle německého
práva občanskoprávní následky v důsledku zastavení plateb nebo předlužení společnosti.
Žalobkyně ve věci T‑443/08 následně poukazují na to, že v projednávaném případě mají právní zájem na podání žaloby.
V prvé řadě uvádějí, že právní zájem na podání žaloby existuje, jestliže rozhodnutí Komise nevyhovuje návrhům osob, které
se účastnily správního řízení. V projednávaném případě přitom žalobkyně ve věci T‑443/08 v průběhu správní řízení hájily tvrzení,
podle něhož financování infrastruktury nepředstavuje státní podpory, zatímco podle Komise tomu tak je. Podle žalobkyň se schválení
podpory liší od konstatování, že nebyla přiznána žádná podpora. Kvalifikace určitého opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87
odst. 1 ES je dále podle nich relevantní, neboť dává Komisi širokou posuzovací pravomoc k posouzení, zda je opatření slučitelné
se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 ES, a umožňuje jí stanovit pro něj určité podmínky. Konečně skutečnost, že by
Komise mohla schválením určitého opatření zbavit dotčenou osobu veškerých opravných prostředků, není v souladu se systémem
soudních žalob stanoveným ve Smlouvách.
Zadruhé žalobkyně ve věci T‑443/08 tvrdí, že kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory pro ně má podstatné
nepříznivé důsledky, které lze zhojit toliko částečným zrušením Rozhodnutí.
V této souvislosti poukazují zaprvé na to, že podle judikatury kvalifikace určitého opatření jakožto státní podpory představuje
rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení. Zrušení rozhodnutí, které se mimo jiné týká kvalifikace určitého opatření
jakožto státní podpory tak může zakládat zájem, a to i tehdy, když podpora bude následně prohlášená za slučitelnou. Z judikatury
také vyplývá, že právní zájem na podání žaloby lze uznat, jestliže rozhodnutí Komise na první pohled podle všeho přináší prospěch,
ale posléze se ukáže jako znevýhodňující, a to v důsledku skutkových okolností, které v něm nejsou obsaženy. Zvláštnost projednávaného
případu ve srovnání s nejrestriktivnější judikaturou vyplývá z nepředvídatelnosti důsledků porušení povinnosti oznámit kapitálový
příspěvek podle německého práva (viz výše bod 38).
Žalobkyně ve věci T‑443/08 zadruhé namítají, že zde je nejistota ohledně výše podpory. Přestože Komise dospěla k názoru, že
ustanovení upravující státní podpory se nevztahují na celý kapitálový příspěvek ve výši 350 milionů eur, jelikož některé výdaje
spadají pod plnění úkolů veřejné služby, v článku 1 Rozhodnutí uvádí, že podpora ve výši 350 milionů eur je slučitelná se
společným trhem. Otázka na jakou část z uvedené částky se ustanovení upravující státní podpory nevztahují, tak zůstala nezodpovězena.
Nicotnost kapitálového příspěvku podle vnitrostátního práva a její důsledky by se však měly vztahovat pouze k té části, která
je považována za státní podporu. Bez tohoto údaje dotčené osoby nemohou vědět, na jakou částku se vztahuje článek 87 ES ani
jaký je rozsah příslušných důsledků. Podle žalobkyň ve věci T‑443/08 to má za následek právní nejistotu, která plyne přímo
z Rozhodnutí. Není-li to tudíž uvedeno v Rozhodnutí, žalobkyně ve věci T‑443/08 se nemohou domáhat soudní cestou stanovení
důsledků z něj plynoucích podle německého práva a další postup v souladu s platnými normami jim umožní pouze rozsudek Tribunálu.
Ohledně argumentu Komise vycházejícího z neexistence zásahu do práv žalobkyň ve věci T‑443/08 tyto žalobkyně připomínají,
že důsledkem kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory je nicotnost smlouvy, která je jeho základem, a další
nepříznivé důsledky, jež z toho plynou. Tato kvalifikace navíc implikuje porušení čl. 88 odst. 3 ES, potažmo „vadu plynoucí
z protiprávnosti“. Taková kvalifikace také zasahuje do právního postavení žalobkyň ve věci T‑443/08, jelikož budou muset Komisi
v budoucnu oznamovat financování letištních infrastruktur. Na této kvalifikaci závisí i otázka, zda se na taková financování
vztahují ustanovení Smlouvy o ES a zda má Komise pravomoci stanovené v článku 88 ES. Mimoto se na opatření představující státní
podpory a na opatření, jež nejsou státními podporami, vztahují různá pravidla. Protože schválené podpory jsou existující podpory,
bude nezbytné oznamovat veškeré změny ve financování infrastruktury. Dotčená kvalifikace nakonec bude mít negativní dopady
i na legalitu budoucích podpor v důsledku jejich souběhu.
Komise s popisem právních důsledků Rozhodnutí provedeným žalobkyněmi ve věci T‑443/08 nesouhlasí a tvrdí, že nemají právní
zájem na podání žaloby proti článku 1 Rozhodnutí.

Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že žaloba na neplatnost podaná fyzickou nebo právnickou osobou je přípustná pouze v případě, že žalobce
má zájem na zrušení napadeného aktu. Takový zájem musí existovat, musí trvat a posuzuje se ke dni podání žaloby (rozsudky
Tribunálu ze dne 14. dubna 2005, Sniace v. Komise, T‑141/03, Sb. rozh. s. II‑1197, bod 25, a ze dne 20. září 2007, Salvat
père & fils a další v. Komise, T‑136/05, Sb. rozh. s. II‑4063, bod 34).
V projednávaném případě žalobkyně ve věci T‑443/08 navrhují zrušení článku 1 Rozhodnutí, jelikož se v něm uvádí, že kapitálový
příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů
eur.
V této souvislosti je třeba připomenout, že podle téhož článku je státní podpora ve výši 350 milionů eur, kterou Spolková
republika Německo hodlala poskytnout na výstavbu nové vzletové a přistávací jižní dráhy a příslušných letištních zařízení
na letišti Lipsko-Halle, slučitelná se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Nicméně pouhá skutečnost, že Rozhodnutí prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a v zásadě nezasahuje nepříznivě
do právního postavení žalobkyň ve věci T‑443/08, nezbavuje soud Unie povinnosti přezkoumat, zda má posouzení Komise právně
závazné účinky takové povahy, že může ovlivnit zájmy těchto žalobkyň (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 30. ledna
2002, Nuove Industrie Molisane v. Komise, T‑212/00, Recueil, s. II‑347, bod 38, a Salvat père & fils a další v. Komise, uvedený
výše v bodě 46, bod 36).
Zaprvé, žalobkyně ve věci T‑443/08 uvádějí argumenty procesní povahy. V této souvislosti v první řadě tvrdí, že Rozhodnutí
nevyhovuje návrhům, které vznesly ve správním řízení. V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury
je řízení o kontrole státních podpor s ohledem na jeho obecnou systematiku řízením zahájeným vůči členskému státu odpovědnému
za poskytnutí podpory (rozsudek Soudního dvora ze dne 24. září 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano v. Komise, C‑74/00 P a
C‑75/00 P, Recueil, s. I‑7869, bod 81; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1986, Belgie
v. Komise, 234/84, Recueil, s. 2263, bod 29). Podniky, jež jsou příjemci podpory, a územní entity působící pod úrovní státu,
které poskytují podpory, a rovněž konkurenti příjemců podpor se považují pouze za „zúčastněné strany“ v tomto řízení (viz
rozsudek Tribunálu ze dne 6. března 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, T‑228/99
a T‑233/99, Recueil, s. II‑435, bod 122 a citovaná judikatura), a judikatura jim přiznává především roli zdrojů informací
(výše uvedený rozsudek Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein-Westfalen v. Komise, bod 125). Ani skutečnost,
že Rozhodnutí neodpovídá stanovisku vyjádřenému žalobkyněmi ve věci T‑443/08 v průběhu správního řízení, sama o sobě nemá
žádný právně závazný účinek, který by mohl ovlivnit jejich zájmy. Jako taková proto nemůže odůvodnit právní zájem na podání
žaloby.
Za druhé, pokud jde o argumentaci vycházející z toho, že žalobkyně ve věci T‑443/08 budou muset v důsledku kvalifikace kapitálového
příspěvku jakožto státní podpory oznamovat budoucí financování letištních infrastruktur, je nutné konstatovat, že je třeba
ji odmítnout. Povinnost oznamovat opatření představující státní podpory plyne přímo ze Smlouvy o ES, zejména z čl. 88 odst. 3 ES,
a nikoli z Rozhodnutí, jímž se konstatuje, že s ohledem na okolnosti daného případu dotčené opatření představuje státní podporu.
Zatřetí, pokud jde o argumentaci, podle níž tato kvalifikace Komisi umožnila vykonávat pravomoci, které jí svěřují ustanovení
v oblasti státních podpor, a přezkoumat slučitelnost dotčené podpory se společným trhem, je třeba nejprve uvést, že skutečnost,
že Komise poté, co kvalifikovala dotčené opatření jako státní podporu, mohla přezkoumat jeho slučitelnost se společným trhem,
není sama o sobě rozhodující pro účely přezkumu existence právního zájmu na podání žaloby, neboť Komise bezpodmínečně prohlásila,
že uvedená podpora je slučitelná se společným trhem, což v zásadě nezasahuje do právního postavení nepříznivě, jak plyne z judikatury
citované výše v bodě 49.
Dále k argumentaci žalobkyň ve věci T‑443/08 ohledně ustanovení v oblasti existujících režimů podpor a ohledně povinností
z nich plynoucích, zejména povinnosti předkládat výroční zprávy o tomto režimu, je třeba konstatovat, že je irelevantní. Kapitálový
příspěvek totiž představuje individuální podporu, nikoli režim podpor, takže po jejím schválení ji nelze považovat za existující
režim podpor. Ustanovení, jež se vztahují na existující režimy podpor a na povinnosti z nich plynoucí, tudíž nejsou pro projednávaný
případ relevantní.
Konečně je třeba odmítnout i argument, podle něhož může mít dotčená kvalifikace dopad na budoucí podpory, a to z důvodu použití
pravidla zákazu souběhu. Žalobkyně ve věci T‑443/08 neodkázaly na žádné ustanovení, jež by v oblasti letištní infrastruktury
zakazovalo časový souběh podpor. Ostatně sdělení Komise o použití článků 87 ES a 88 ES a rovněž článku 61 Dohody o Evropském
hospodářském prostoru na státní podpory v letecké dopravě (Úř. věst. 1994, C 350, s. 5, dále jen „sdělení z roku 1994“), ani
pokyny Společenství pro financování letišť a pro státní podpory na zahájení činnosti pro letecké společnosti s odletem z regionálních
letišť (Úř. věst. 2005, C 312, s. 1, dále jen „pokyny z roku 2005“) neobsahují ustanovení o zákazu souběhu státních podpor
ve prospěch letištních infrastruktur.
Začtvrté, v souvislosti s argumentem, podle kterého Komise schválením kapitálového příspěvku nemůže zbavit žalobkyně ve věci
T‑443/08 možnosti podat žalobu proti jeho kvalifikaci jakožto státní podpory, je třeba připomenout, že Unie je unií práva,
v rámci níž její orgány podléhají přezkumu, zda jsou jejich akty v souladu se Smlouvou o ES a s obecnými právními zásadami,
jejichž součástí jsou základní práva. Jednotlivci tedy musejí mít nárok na účinnou soudní ochranu práv, která jim přiznává
právní řád Unie, a právo na takovou ochranu je součástí obecných právních zásad vyplývajících ze společných ústavních tradic
členských států. Toto právo bylo stanoveno také články 6 a 13 úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané
v Římě dne 4. listopadu 1950 (rozsudky Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18;
ze dne 27. listopadu 2001, Komise v. Rakousko, C‑424/99, Recueil, s. I‑9285, bod 45, a ze dne 25. července 2002, Unión de
Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677, body 38 a 39). V projednávaném případě však žalobkyně ve věci
T‑443/08 nejsou žádným způsobem zbaveny účinné soudní ochrany. I kdyby totiž tato žaloba byla prohlášena za nepřípustnou,
nic nebrání tomu, aby žalobkyně v rámci řízení před vnitrostátním soudem, jež vůči nim bude případně zahájeno v souvislosti
s důsledky jimi tvrzené nicotnosti kapitálového příspěvku, navrhly vnitrostátnímu soudu, aby podal žádost o rozhodnutí o předběžné
otázce na základě článku 234 ES, za účelem zpochybnění platnosti Rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatuje, že dané opatření
je podporou (viz v tomto smyslu rozsudek Sniace v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 40 a citovaná judikatura) a že výše
této podpory dosahuje částky 350 milionů eur.
Zadruhé žalobkyně ve věci T‑443/08 uvádějí podstatné nepříznivé důsledky, jež podle nich má kvalifikace kapitálového příspěvku
jakožto státní podpory. Oporu pro toto tvrzení nacházejí v nepředvídatelnosti právních důsledků plynoucích z této kvalifikace
a v nejistotě stran výše podpory.
Zaprvé je v ohledu na nepředvídatelnost třeba konstatovat, že nemůže odůvodnit právní zájem žalobkyň ve věci T‑443/08 na podání
žaloby.
Z ustálené judikatury plyne, že žalobce se nemůže dovolávat budoucích a nejistých situací, aby odůvodnil svůj zájem navrhovat
zrušení napadeného aktu (rozsudky Soudu ze dne 17. září 1992, NBV a NVB v. Komise, T‑138/89, Recueil, s. II‑2181, bod 33;
Sniace v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 26, a Salvat père & fils a další v. Komise, uvedený výše v bodě 46, bod 47).
Žalobkyně ve věci T‑443/08 přitom pouze poukazují na to, že v souladu s judikaturou Bundesgerichtshof v oblasti protiprávních
podpor je podle německého práva důsledkem kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory jeho nicotnost, a popisují
její „možné“ důsledky. Neuvádějí však žádnou informaci, na jejímž základě by bylo možné dospět k závěru, že dovolávaná nicotnost
a její tvrzené důsledky by v daném případě odůvodňovaly vzniklý a trvající zájem ve smyslu judikatury.
V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že byla-li podpora příjemci poskytnuta v rozporu
s čl. 88 odst. 3 poslední větou ES, může vnitrostátní soud na základě návrhu jiného hospodářského subjektu rozhodnout, i po
vydání kladného rozhodnutí Komise, o platnosti prováděcích opatření a o vrácení poskytnuté finanční podpory. Z rozsudku Soudního
dvora ze dne 12. února 2008, CELF a ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, Sb. rozh. s. I‑469, dále jen
„rozsudek CELF“, bod 46), vyplývá, že v takovém případě právo Unie vnitrostátnímu soudu ukládá povinnost nařídit vhodná opatření
pro účinné zhojení důsledků protiprávnosti, že však není povinen nařídit navrácení protiprávní podpory v plném rozsahu, a to
ani v případě, kdy neexistují mimořádné okolnosti. V tomto případě má vnitrostátní soud podle práva Unie povinnost nařídit,
aby příjemce podpory zaplatil z této podpory úroky za dobu trvání protiprávního stavu. V rámci svého vnitrostátního práva
může případně tento soud krom toho nařídit navrácení protiprávní podpory, aniž je dotčeno právo členského státu tuto podporu
později znovu poskytnout. Taktéž může být veden k tomu, aby vyhověl žalobám na náhradu škod způsobených protiprávní povahou
podpory. Je tedy zřejmé, že v případě protiprávního provedení podpory následovaného kladným rozhodnutím Komise právo Unie
nebrání tomu, aby příjemce mohl požadovat vyplacení v budoucnu dlužné podpory, a rovněž si ponechat podporu poskytnutou před
kladným rozhodnutím, aniž tím budou dotčeny následky, jež mají být za podmínek upřesněných v rozsudku CELF vyvozeny z protiprávnosti
předčasně poskytnuté podpory (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 18. prosince 2008, Wienstrom, C‑384/07, Sb. rozh. s. I‑10393,
body 27 až 30 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je v souvislosti s tvrzenou nicotností kapitálového příspěvku třeba poznamenat, aniž je nutné se vyjadřovat
k právním důsledkům protiprávnosti kapitálového příspěvku podle německého práva, že žalobkyně ve věci T‑443/08 neuvádějí,
jakým způsobem by tato nicotnost, mimo tvrzených důsledků, které z ní plynou (viz níže bod 62), mohla sama o sobě ovlivnit
jejich zájmy ve smyslu judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 46.
Co se týče tvrzených důsledků nicotnosti, argumentaci žalobkyň ve věci T‑443/08 je třeba odmítnout. Uváděné důsledky, i kdyby
se potvrdily, se žádným způsobem přímo nedotýkají těchto žalobkyň, týkají se společností FLH a MF. Jak ostatně posledně uvedené
společnosti uvedly v odpovědi na písemný dotaz Tribunálu, úroky z kapitálového příspěvku za období od jeho přiznání do vydání
napadeného rozhodnutí musely platit ony, nikoli žalobkyně ve věci T‑443/08, a to v souladu s rozsudkem CELF, jak uvedla Komise
ve svém rozhodnutí ze dne 30. září 2009 (viz výše bod 20). Přípustnost podání žaloby na neplatnost fyzickou nebo právnickou
osobou je ovšem podmíněna tím, že tato osoba prokáže osobní zájem na zrušení napadeného aktu (viz usnesení Soudu ze dne 29. dubna
1999, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze a další v. Komise, T‑78/98, Recueil, s. II‑1377, bod 30). Co se týče
skutečnosti uváděné žalobkyněmi ve věci T‑443/08, že jsou akcionářkami FLH a MF a podílí se na nominování jejich vedení, nic
neprokazuje, že by z této skutečnosti plynul jejich vlastní zájem, odlišný od zájmu příjemce, na podání žaloby na neplatnost
Rozhodnutí. Pokud určitá osoba nemůže uplatňovat právní zájem na podání žaloby odlišný od zájmu podniku dotčeného aktem Unie,
v němž drží kapitálový podíl, nemůže své zájmy související s tímto aktem hájit jinak než výkonem práv společníka tohoto podniku,
jemuž náleží právo podat žalobu (rozsudek Soudu ze dne 20. června 2000, Euromin v. Rada, T‑597/97, Recueil, s. II‑2419, bod
50).
Pro úplnost je každopádně třeba podotknout, že důsledky uváděné žalobkyněmi ve věci T‑443/08 jsou budoucí, hypotetické a nejisté,
takže v souladu s judikaturou, na niž je odkázáno výše v bodě 58, nemohou odůvodnit právní zájem na podání žaloby. Úvodem
je totiž třeba poukázat na to, že žalobkyně ve věci T‑443/08 v žalobě odkazují na „možné“ důsledky tvrzené nicotnosti kapitálového
příspěvku v právu obchodních společností a v insolvenčním právu, nikoli na jisté důsledky. V souvislosti s hrozící platební
neschopností společnosti FLH se tyto žalobkyně domnívají, že by ji, a v důsledku toho i společnost MF, do ní „mohla uvést“
žádost o navrácení dotčené podpory. Tyto žalobkyně však na příslušný dotaz Tribunálu neuvedly, že by k vnitrostátním soudům
byla podána jakákoli žaloba, jejímž předmětem by bylo navrácení dotčené podpory, které navíc právo Unie neukládá, jak plyne
z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 60. Žalobkyně mimoto ve věci T‑443/08 neuvedly žádnou skutečnost, na jejímž základě
by bylo možné prokázat, že by společnosti FLH nebo společnosti MF kvůli placení úroků za období od přiznání podpory do vydání
Rozhodnutí hrozila platební neschopnost. Argument vycházející z toho, že důsledkem platební neschopnosti může být odnětí povolení
k provozování letiště Lipsko-Halle, je třeba odmítnout z toho důvodu, že hrozba platební neschopnosti se neprokázala. Dále
ohledně uváděných důsledků v oblasti účetnictví z žaloby plyne, že právní stav podle německého práva je z judikatorního i doktrinálního
pohledu neurčitý a že žalobkyně ve věci T‑443/08 pouze uvádí hypotetické, nikoli jisté situace, a to i stran porušení povinnosti
vyhlásit úpadek (viz výše bod 38). Co se nakonec týče důsledků z pohledu občanskoprávní odpovědnosti, žalobkyně ve věci T‑443/08
neuvedly, že by v této souvislosti před vnitrostátními soudy probíhalo jakékoli řízení o žalobě proti FLH, MF nebo proti jejich
vedení.
Konečně je třeba konstatovat, že judikatura v oblasti státních podpor, na niž odkazují žalobkyně ve věci T‑443/08, aby odůvodnily
přípustnost své žaloby, je v projednávaném případě irelevantní. Rozsudek Soudu ze dne 10. dubna 2008, Nizozemsko v. Komise
(T‑233/04, Sb. rozh. s. II‑591), se týkal žaloby členského státu proti rozhodnutí Komise, podle něhož opatření dotčené v dané
věci představovalo státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES slučitelnou se společným trhem v souladu s čl. 87 odst. 3 ES.
Zde je třeba nejprve poukázat na to, že čl. 230 druhý pododstavec ES dává každému členskému státu právo zpochybnit podáním
žaloby na neplatnost legalitu rozhodnutí Komise, aniž je výkon tohoto práva podmíněn odůvodněním právního zájmu na podání
žaloby, takže okolnosti projednávané v daném rozsudku jsou jiné než v projednávaném případě. Z daného rozsudku dále neplyne,
na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně ve věci T‑443/08 v replice, že by kvalifikace dotčeného opatření jakožto státní podpory
sama o sobě postačovala k uznání právního zájmu na podání žaloby, jestliže členský stát Komisi oznámil opatření a zároveň
ji požádal, aby konstatovala, že toto opatření nepředstavuje podporu. Na rozdíl od projednávaného případu bylo opatření dotčené
ve výše uvedeném rozsudku Nizozemsko v. Komise navíc režimem podpor, takže rozhodnutí Komise zavazovalo k následnému používání
ustanovení v oblasti existujících režimů podpor. Nakonec, rovněž na rozdíl od projednávaného případu, měla kvalifikace opatření
dotčeného v uvedené věci dopad i na uplatňování právní úpravy zakazující souběh státních podpor.
V případě rozsudku Soudu ze dne 12. prosince 2000, Alitalia v. Komise (T‑296/97, Recueil, s. II‑3871), je třeba zdůraznit,
že kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory, stejně jako ve věci dotčené v uvedeném rozsudku, umožnila Komisi
zabývat se slučitelností předmětného opatření se společným trhem. Komise však v projednávaném případě, na rozdíl od situace
dotčené v uvedeném rozsudku, schválila kapitálový příspěvek, aniž pro něj stanovila jakoukoli podmínku.
V případě rozsudku Soudu ze dne 9. července 2008, Alitalia v. Komise (T‑301/01, Sb. rozh. s. II‑1753), postačí konstatovat,
že rozhodnutí Komise, jímž bylo opatření dotčené v této věci kvalifikováno jako státní podpora, způsobilo, že platba třetí
splátky této podpory podléhala povolení Komise. Tak tomu však v projednávaném případě není.
Pokud jde zadruhé o nejistotu stran výše dotčené podpory, je třeba podotknout, že vzhledem k tomu, že stanovení této výše
může ovlivnit navrácení protiprávní podpory, respektive placení úroků, má to vliv na postavení společností FLH a MF, které
jediné mohou být vyzvány k navrácení podpory nebo k placení úroků, nikoli přímo na žalobkyně ve věci T‑443/08. Tato nejistota
tak nemůže odůvodnit jejich právní zájem na podání žaloby.
Z výše uvedených úvah plyne, že žalobkyně ve věci T‑443/08 neprokázaly existenci právního zájmu na podání žaloby proti článku 1
Rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise tvrdí, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES
a že výše této státní podpory dosahuje částky 350 milionů eur.
Žaloba ve věci T‑443/08 musí být tudíž odmítnuta jako nepřípustná, aniž je třeba zkoumat námitku nepřípustnosti vznesenou
Komisí a vycházející z nedostatku osobního dotčení žalobkyň v této věci.

K věci samé
Žalobkyně ve věci T‑455/08 (dále jen „žalobkyně“) uvádějí na podporu své žaloby osm žalobních důvodů, jejichž podstatou je
v případě prvního důvodu porušení čl. 87 odst. 1 ES, v případě druhého důvodu skutečnost, že FLH nemůže být příjemcem státní
podpory, v případě třetího důvodu nemožnost kvalifikovat společnost FLH zároveň jako poskytovatele i příjemce státní podpory,
v případě čtvrtého důvodu porušení zásady zákazu retroaktivity, zásady právní jistoty, zásady ochrany legitimního očekávání
a zásady rovnosti, v případě pátého důvodu to, že pokyny z roku 2005 porušují primární právo, v případě šestého, podpůrného
důvodu vada řízení, v případě sedmého důvodu porušení rozdělení pravomocí vyplývajícího ze Smlouvy o ES a v případě osmého
důvodu rozporuplnost a nedostatek odůvodnění stran výše tvrzené podpory.

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně se domnívají, že Komise dospěla k závěru o tom, že financování jižní dráhy představuje státní podporu, neoprávněně.
Žalobkyně v první řadě tvrdí, že pojem „podnik“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES se nevztahuje na regionální letiště, alespoň v rámci
financování letištní infrastruktury.
K tomu zaprvé uvádějí, že výstavba této infrastruktury nepřestavuje hospodářskou činnost, nýbrž spadá pod dopravní politiku,
hospodářskou politiku a regionální politiku. Komise ostatně v projednávaném případě uznala politickou funkci výstavby jižní
dráhy (body 261 a 262 odůvodnění Rozhodnutí). Ze sdělení Komise ze dne 24. ledna 2007 nazvaného „Akční plán pro kapacitu,
efektivitu a bezpečnost letišť v Evropě“ [KOM (2006) 819 v konečném znění] mimoto plyne, že výstavba letišť odpovídá i zájmům
Unie.
Zadruhé, výstavba jižní dráhy nepředstavuje hospodářskou činnost, neboť soukromý investor by takovou aktivitu nevykonával.
Neexistuje totiž žádná perspektiva, že investice bude rentabilní, a to z důvodu nemožnosti přenést náklady na výstavbu na
uživatele letiště prostřednictvím letištních poplatků. Podle žalobkyň tato nemožnost plyne z toho, že v Německu tyto poplatky
podléhají povolení zemského leteckého úřadu spolkové země, kde se letiště nachází, a soukromí investoři nemají žádný vliv
na jejich výši. Provozovatel letiště si tedy nemůže svobodně určit výši poplatků v závislosti na vyhodnocení hospodářských
ukazatelů a tato výše nemá žádnou souvislost s výši investice. Poplatky hrazené uživateli letištní infrastruktury tak nepředstavují,
jak naznačuje Komise, protiplnění za jejich výstavbu. Komerčně pronajímané plochy mimo letový provoz jsou v projednávané věci
nerozhodné, neboť zde jde o jižní dráhu, jež slouží výlučně letovému provozu.
Žalobkyně se domnívají, že Komise svým závěrem, že pro soukromého investora by provozování letiště nebylo rentabilní, uznala
nemožnost vybudovat regionální letiště, jako je letiště Lipsko-Halle, pouze s investičními prostředky ze soukromých zdrojů,
takže tato činnost nepředstavuje hospodářskou činnost, nýbrž spadá pod opatření strukturální politiky. Žalobkyně v této souvislosti
dodávají, že Komise tím, že veřejná letiště paušálně přirovnává k soukromým podnikům, přehlíží jejich specifickou roli, jež
se vyznačuje jen malým prostorem pro ekonomické rozhodování. Nesou totiž nadprůměrné fixní náklady na zařízení, provozování
a personál. Dále je jejich prostor pro rozhodování omezený značnou výší nákladů a striktními právními podmínkami. Konečně,
náklady na veřejnou infrastrukturu by v zásadě měly nést územní celky, což Komise ostatně uznala zejména v souvislosti s přístavy.
Komise přitom nemůže zacházet odlišně s přístavy a s letišti.
Zatřetí, hospodářská činnost není hlavním předmětem činnosti letišť a ze skutečnosti, že si mohou vzájemně konkurovat, nelze
dovodit, že představují podniky. Komise mimochodem sama vyjádřila názor, že je třeba rozlišovat jednotlivé činnosti provozovatele
letiště (bod 178 odůvodnění Rozhodnutí), jelikož ne všechny mají hospodářskou povahu. V projednávaném případě se investice
týká pouze infrastruktury, konkrétně jižní dráhy. Žádný soukromý investor by přitom do ní své prostředky nevložil. Komise
to však nezohlednila a vycházela z celkového pohledu na letiště pojímaného jako podnik.
V tomto ohledu žalobkyně v replice dodávají, že výstavba letištní infrastruktury a provozování této infrastruktury jsou dvě
odlišné činnosti, jejichž hospodářskou povahu Komise musí pozitivně prokázat pro každou z nich, a potřebu takového rozlišování
potvrdil mimo jiné rozsudek Soudu ze dne 17. prosince 2008, Ryanair v. Komise (T‑196/04, Sb. rozh. s. II‑3643). V projednávaném
případě Komise takové rozlišení neprovedla a tím, že dovodila hospodářskou povahu výstavby jižní dráhy z hospodářské povahy
provozování letiště, hospodářskou povahu této výstavby neprokázala.
Komise navíc nepředložila žádný důkaz o neoddělitelnosti výstavby od provozování letištní infrastruktury. Žalobkyně v tomto
ohledu odmítají argument, podle něhož je výstavba naprosto nezbytnou podmínkou provozování, a uvádějí zejména, že v tomto
případě je relevantní otázka oddělitelnosti činností jako takových, a nikoli otázka jejich povahy. Tato argumentace je každopádně
nesprávná, neboť existuje bezpočet podmínek, bez nichž nelze určitou hospodářskou činnost provozovat, a vytváření těchto podmínek
automaticky není hospodářskou činností. Žalobkyně v této souvislosti odmítají tvrzení Komise, podle něhož provozovatel určitého
zařízení musí nezbytně financovat i jeho výstavbu, a na podporu tohoto tvrzení uvádí konkrétní příklady (muzea, školy, veřejné
vysoké školy, dálniční motoresty). Žalobkyně dále poukazují na to, že výstavba a provozování souvisejí s různými aktéry a různými
odvětvími. Dále namítají, že rozlišování výstavby, provozování a používání infrastruktury je základní zásadou praxe Komise
při posuzování financování infrastruktur orgány veřejné moci v souvislosti s předpisy v oblasti státních podpor. V projednávaném
případě je kritérium pro uplatnění této zásady splněno, jelikož všichni potenciální uživatelé mají rovnoprávný a nediskriminační
přístup k jižní dráze, takže pokud by byla uplatněna tato zásada, na kapitálový příspěvek by se předpisy v oblasti státních
podpor nevztahovaly. Konečně, neoddělení činností může vést k rozšíření dohledu nad politikou členských států v oblasti infrastruktury,
neboť Komise bude moci s ohledem na pravidla v oblasti státních podpor kontrolovat financování infrastruktury ve všech odvětvích.
V tomto ohledu se žalobkyně staví proti tvrzení, že pokud by financování výstavby infrastruktury nemělo povahu podpory, členské
státy by mohly vytvářet stále další soutěžitele, a uvádějí, že toto tvrzení neodpovídá realitě, neboť výstavba letiště je
výjimečná.
Dále žalobkyně zdůrazňují, že výstavbu letišť nezajišťují soukromé subjekty. V Unii nelze nalézt jediný příklad, kdy by soukromí
investoři financovali výstavbu letiště nebo jeho výrazné rozšíření pouze z vlastních zdrojů. Neexistuje ani žádné rozhodnutí,
v němž by Komise dospěla k závěru, že bylo naplněno kritérium soukromého investora. Komise naopak ve svém rozhodnutí 2004/393/ES
ze dne 12. února 2004 o výhodách poskytnutých Valonským regionem a letištěm Brussels South Charleroi Airport letecké společnosti
Ryanair při zřízení její základny v Charleroi (Úř. věst. L 137, s. 1), uznala, že v Evropě neexistuje žádný případ, kdy by
soukromé letiště vzniklo
ex nihilo
bez účasti veřejných prostředků. Výstavba letištní infrastruktury tak patří mezi činnosti, jež byly odjakživa vykonávány
veřejnoprávními subjekty a které jimi nutně musejí být vykonávány. Její hospodářská povaha je tak vyloučena, neboť neexistuje
odpovídající trh.
V tomto ohledu žalobkyně zaprvé poukazují na to, že v otázce tvrzení uvedeného v bodě 169 odůvodnění Rozhodnutí, podle něhož
se soukromí investoři intenzivně zajímali o podíly na letištích, Komise neuvádí, zda se tento zájem zaměřoval na regionální
letiště, nebo na hlavní letiště, ani zda mělo jít o podíly na již existujících letištích nebo na letištích doposud nevybudovaných.
Svá tvrzení navíc nedokládá žádnými příklady. Nedělá ani rozdíl v tom, zda se jedná o investice do celých letišť, anebo pouze
o investice do samotné dopravní infrastruktury, přičemž s projednávanou věcí lze srovnávat pouze posledně uvedené.
Zadruhé, žalobkyně konstatují, že Komise pro své tvrzení uvedené v bodě 170 odůvodnění Rozhodnutí, podle nehož orgány změnily
svůj postoj vůči podílu soukromých investorů na letištích, nepředložila žádný důkaz.
Zatřetí, žalobkyně s odkazy na rozhodnutí 2004/393 a na univerzitní studii z roku 2001, nazvanou „Konkurence mezi letišti
a uplatňování pravidel v oblasti státních podpor“ (dále jen „studie z roku 2001“), odmítají i tvrzení Komise, podle něhož
jsou letiště z velké části budována díky soukromým prostředkům. Toto tvrzení by bylo nesprávné i tehdy, kdyby se zohlednila
pouze situace v Německu. Podíly soukromých partnerů na letištích, včetně letišť zajištujících mezinárodní spojení, jsou minoritní.
Dále přesto, že některá letiště jsou částečně privatizována, soukromí investoři se nepodíleli na jejich výstavbě. Nakonec
pokusy o soukromé provozování regionálních letišť již opakovaně ztroskotaly. V Německu je tedy
de facto
nemožné vybudovat regionální letiště se soukromými prostředky bez veřejných podpor.
Žalobkyně začtvrté odmítají příklady letištní infrastruktury vybudované díky soukromým prostředkům, které uvádí Komise, a sice
příklad letiště Ciudad Real (Španělsko), terminál 5 letiště Heathrow (Spojené království) a letiště Vídeň (Rakousko) a Frankfurt
nad Mohanem (Německo), jako irelevantní.
Ve třetí řadě žalobkyně považují odkaz na rozsudek Soudu ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (T‑128/98,
Recueil, s. II‑3929), potvrzený rozsudkem Soudního dvora ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise, C‑82/01 P, Recueil,
s. I‑9297, dále jen „judikatura ADP“), uvedený v pokynech z roku 2005 a v Rozhodnutí, za irelevantní. Tato judikatura se totiž
nevztahuje na výstavbu letištní infrastruktury, nýbrž na její provozování. Netýká se ani výkladu pojmu „podnik“ ve smyslu
článku 87 ES, nýbrž porušení zákazu zneužití dominantního postavení ve smyslu článku 82 ES. Judikatura se konečně týká činnosti
velkého mezinárodního letiště, jež se liší od činností regionálních letišť, jako je letiště Lipsko-Halle.
Společnost ADV se s vyjádřením žalobkyň ztotožňuje. Zaprvé namítá, že výstavba letištní infrastruktury není hospodářskou činností.
ADV zadruhé tvrdí, že oddělování plnění úkolů veřejné moci při financování infrastruktury od vyvíjení hospodářské činnosti
při jejím provozování není v rozporu s judikaturou ADP. Zatřetí ADV poukazuje na to, že toto funkční oddělení uznává i judikatura
a rozhodovací praxe Komise. Začtvrté se ADV domnívá, že možnost financovat veřejně prospěšné projekty z veřejných zdrojů má
zůstat zachována.
Komise s argumentací žalobkyň a vedlejší účastnice řízení nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že kvalifikace opatření jako státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES vyžaduje, aby byly splněny všechny
podmínky uvedené v tomto ustanovení. Zaprvé se musí jednat o státní zásah nebo zásah prostřednictvím státních prostředků.
Zadruhé je třeba, aby tento zásah mohl ovlivnit obchod mezi členskými státy. Zatřetí musí svému příjemci poskytovat zvýhodnění
tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby. Začtvrté musí narušovat či hrozit narušením hospodářské soutěže
(viz rozsudek Soudu ze dne 22. února 2006, Le Levant 001 a další v. Komise, T‑34/02, Sb. rozh. s. II‑267, bod 110 a citovaná
judikatura).
Pokud jde o pojem „podnik“, je třeba zdůraznit, že v kontextu soutěžního práva se jím rozumí jakákoliv jednotka vykonávající
hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek Soudního dvora
ze dne 10. ledna 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a další, C‑222/04, Sb. rozh. s. I‑289, bod 107 a citovaná judikatura;
viz rovněž rozsudky Soudního dvora ze dne 11. července 2006, FENIN v. Komise, C‑205/03 P, Sb. rozh. s. I‑6295, bod 25, a ze
dne 1. července 2008, MOTOE, C‑49/07, Sb. rozh. s. I‑4863, bod 21).
V souladu s ustálenou judikaturou představuje hospodářskou činnost jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování
služeb na daném trhu (viz rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 108 a citovaná judikatura;
viz rovněž rozsudky FENIN v. Komise, uvedený výše v bodě 88, bod 25, a MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 22).
Je třeba rovněž připomenout, že pojem „státní podpora“, tak jak je definován ve Smlouvě o ES, má právní povahu a musí být
vykládán na základě objektivních skutečností. Z tohoto důvodu musí soud Unie v zásadě a s ohledem jak na konkrétní okolnosti
sporu, o němž rozhoduje, tak na technickou nebo komplexní povahu posouzení učiněných Komisí, v plném rozsahu přezkoumat, zda
opatření spadá do působnosti čl. 87 odst. 1 ES. Z toho vyplývá, že soudu přísluší přezkoumat, zda jsou skutkové okolnosti,
jichž se dovolává Komise, věcně správné, a zda mohou prokázat, že jsou splněny všechny podmínky umožňující kvalifikaci jako
„podpora“ ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Jelikož se zde jedná o komplexní hospodářské posouzení, je rovněž třeba připomenout,
že podle ustálené judikatury se soudní přezkum aktu Komise, ve vztahu k němuž je třeba provést takové posouzení, musí omezit
na prověření, zda byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, zda byl správně zjištěn skutkový stav,
jenž vedl k přijetí rozhodnutí, a zda nedošlo ke zjevně nesprávnému posouzení tohoto skutkového stavu nebo ke zneužití pravomoci
(rozsudek Soudního dvora ze dne 1. července 2008, Chronopost/UFEX a další, C‑341/06 P a C‑342/06 P, Sb. rozh. s. I‑4777, body
141 až 143).
Konečně, jelikož se pojem „státní podpora“ vztahuje k objektivní situaci, kterou je třeba posuzovat v okamžiku přijímaní rozhodnutí
Komise, je třeba pro provedení výše zmíněného soudního přezkumu vzít v úvahu posouzení provedená k tomuto datu (rozsudek Chronopost/UFEX
a další, uvedený výše v bodě 90, bod 144).
Projednávaný žalobní důvod, jehož podstatou je tvrzení žalobkyň, že Komise k závěru o tom, že kapitálový příspěvek byl státní
podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, dospěla neoprávněně, protože letiště, pokud jde o rozšíření regionální letištní infrastruktury,
nepředstavují podnik ve smyslu uvedeného ustanovení, takže tato činnost není hospodářskou činností, bude třeba přezkoumat
s ohledem na tyto zásady.
V tomto ohledu je zaprvé třeba poukázat na to, že FLH při provozování letiště Lipsko-Halle vykonává hospodářskou činnost.
Z judikatury totiž plyne, že správa letištní infrastruktury představuje hospodářskou činnost (viz rozsudek Ryanair v. Komise,
uvedený výše v bodě 77, bod 88 a citovaná judikatura). V projednávaném případě to potvrzuje skutečnost, že FLH nabízí letištní
služby za odměnu plynoucí zejména z letištních poplatků, které je třeba považovat za protihodnotu za služby poskytnuté koncesionářem
letiště (viz v tomto smyslu rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, bod 90). Skutečnost, že FLH spravuje regionální
letiště, a nikoli letiště mezinárodní, nemůže zpochybnit hospodářskou povahu její činnosti, neboť ta spočívá v poskytování
služeb za odměnu na trhu regionálních letištních služeb. Existenci takového trhu v projednávaném případě ostatně prokazuje
skutečnost, že letiště Lipsko-Halle konkurovalo jiným regionálním letištím, především letišti Vatry (Francie), při zřizování
evropského leteckého uzlu DHL pro nákladní dopravu, jak plyne zejména z bodu 8 odůvodnění Rozhodnutí. Krom toho je letiště
dotčené ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, rovněž regionálním letištěm. S ohledem
na judikaturu uvedenou výše v bodě 89 lze na základě všech těchto skutečností kvalifikovat provozování letiště Lipsko-Halle
společností FLH jako hospodářskou činnost.
Zadruhé je třeba konstatovat, že provozování jižní dráhy je součástí hospodářské činnosti FLH. Jak totiž vyplývá z bodu 177
odůvodnění Rozhodnutí, je jižní dráha infrastrukturou, již bude FLH provozovat pro komerční účely, neboť FLH ji nebude poskytovat
zdarma ve veřejném zájmu, nýbrž bude za její používání požadovat poplatky. V tomto ohledu je třeba podotknout, že letištní
poplatky jsou hlavním zdrojem příjmů pro financování nové jižní dráhy, což Komise uvedla v bodě 15 odůvodnění Rozhodnutí.
Výstavba a rozšíření této dráhy FLH umožní, aby zvýšila letištní kapacitu a rozšířila svou hospodářskou činnost při provozování
letiště Lipsko-Halle.
Zatřetí je třeba shledat, že pro účely přezkumu, zda má činnost FLH v kontextu veřejného financování rozšíření jižní dráhy
hospodářskou povahu, není důvod oddělovat činnost spočívající ve výstavbě nebo rozšíření infrastruktury, v daném případě jižní
dráhy, od jejího následného používání, a že otázka, zda je následné používání vybudované infrastruktury hospodářské povahy,
či nikoli, nutně určuje povahu rozšiřovací činnosti (obdobně v tomto smyslu viz rozsudek FENIN v. Komise, uvedený výše v bodě 88,
bod 26).
Přistávací a vzletové dráhy jsou zásadním předpokladem pro hospodářské činnosti vyvíjené provozovatelem letiště. Výstavba
přistávacích a vzletových drah letišti umožňuje, aby vyvíjelo svou hlavní hospodářskou činnost, respektive, pokud jde o výstavbu
další dráhy nebo o rozšíření stávající dráhy, aby tuto činnost rozvíjelo.
Žalobkyně nemohou oprávněně tvrdit, že z hospodářské povahy určité činnosti lze dovodit hospodářskou povahu jiné činnosti
pouze za podmínky, že obě činnosti jsou neoddělitelné a nediferencovatelné a že obě zajišťuje tatáž entita, přičemž Komise
musí prokázat splnění obou těchto kritérií. Tato argumentace navíc nemá žádnou výslovnou oporu v judikatuře.
Veškeré aktivity správce letiště zajisté nemusejí nutně mít hospodářskou povahu. Činnosti, jež spadají pod výkon výsad veřejné
moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy o ES v oblasti hospodářské soutěže (viz
rozsudek MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 24 a citovaná judikatura). Kvalifikace jako činnost spadající pod výkon výsad
veřejné moci či jako hospodářská činnost musí být provedena odděleně pro každou činnost vykonávanou danou entitou (rozsudek
MOTOE, uvedený výše v bodě 88, bod 25).
Komise se nicméně v projednávaném případě vzhledem k tomu, že výstavba a rozšíření jižní dráhy s ohledem na svou povahu a účel
nespadají pod výsady veřejné moci, což žalobkyně ostatně ani výslovně netvrdí, při posuzování hospodářské povahy činnosti
FLH nedopustila omylu, když neprovedla rozlišení výstavby a rozšíření jižní dráhy od jejího provozování. Pokud jde o tvrzení,
že Komise v bodě 178 odůvodnění Rozhodnutí uznala potřebu rozlišovat jednotlivé činnosti provozovatele, je třeba jej odmítnout,
neboť Komise v uvedeném bodě odůvodnění pouze v zásadě připomněla zásady plynoucí z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 98.
Z výše uvedeného vyplývá, že FLH vzhledem k tomu, že provozuje jižní dráhu, vyvíjí hospodářskou činnost, od které nelze výstavbu
této dráhy oddělit. Je tak třeba odmítnout argumentaci, podle níž rozšíření letištní infrastruktury nepředstavuje hospodářskou
činnost, protože hospodářskou povahu této činnosti nelze posuzovat odděleně od provozování infrastruktury.
Žádný z argumentů žalobkyň není s to tento závěr vyvrátit.
V první řadě je třeba odmítnout argument, podle něhož výstavba nebo rozšíření jižní dráhy spadá pod regionální politiku, hospodářskou
politiku a dopravní politiku. Z ustálené judikatury totiž plyne, že čl. 87 odst. 1 ES nerozlišuje podle důvodů nebo cílů státních
zásahů, ale definuje je podle jejich účinků (rozsudky Soudního dvora ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise, 173/73, Recueil,
s. 709, bod 27, a ze dne 26. září 1996, Francie v. Komise, C‑241/94, Recueil, s. I‑4551, bod 20; rozsudek Soudu ze dne 6. září 2006,
Itálie a Wam v. Komise, T‑304/04 a T‑316/04, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 63), a že kapitálový vklad ze strany veřejných
orgánů musí být posuzován podle kritéria soukromého investora bez ohledu na jakékoliv sociální úvahy nebo regionální či sektorovou
politiku (viz rozsudek Soudu ze dne 24. září 2008, Kahla/Thüringen Porzellan v. Komise, T‑20/03, Sb. rozh. s. II‑2305, bod
242 a citovaná judikatura). Komise ostatně uznala skutečnost, že výstavba a provozování jižní dráhy odpovídají cíli veřejného
zájmu, zejména regionálnímu rozvoji, a tuto skutečnost zohlednila při posuzování slučitelnosti podpory se společným trhem
jako jedno z kritérií, jak plyne z bodů 258 až 263 odůvodnění Rozhodnutí.
Je samozřejmě třeba poznamenat, že Komise se v minulosti domnívala, jak plyne z bodu 12 sdělení z roku 1994, že uskutečnění
projektů infrastruktury je opatřením obecné hospodářské politiky, které Komise nemůže přezkoumávat na základě norem Smlouvy
o ES týkajících se státních podpor.
Je ovšem třeba připomenout, že otázka, zda je podpora státní podporou ve smyslu Smlouvy o ES, musí být vyřešena na základě
objektivních skutečností, jež je třeba posuzovat k okamžiku přijetí rozhodnutí Komise (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního
dvora ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise, C‑182/03 a C‑217/03, Sb. rozh. s. I‑5479, bod 137, a Chronopost/UFEX
a další, uvedený výše v bodě 90, bod 95), a že ačkoli je Komise vázána pokyny a sděleními, které přijímá v oblasti státních
podpor, je tomu tak pouze v rozsahu, v němž se tyto předpisy neodchylují od řádného uplatnění norem Smlouvy o ES, jelikož
tyto předpisy nemohou být vykládány ve smyslu, který by omezoval dosah článků 87 ES a 88 ES nebo odporoval cílům sledovaným
těmito články (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 11. září 2008, Německo a další v. Kronofrance, C‑75/05 P a C‑80/05 P, Sb. rozh.
s. I‑6619, bod 65 a citovaná judikatura).
V letištním odvětví však došlo k vývoji, na který je odkázáno v bodech 169 až 171 odůvodnění Rozhodnutí, zejména po stránce
jeho uspořádání, jeho ekonomické situace a po stránce hospodářské soutěže v jeho rámci. Judikatura ADP navíc od roku 2000
uznala, že provozovatelé letišť v zásadě vykonávají hospodářskou činnost ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, na niž se vztahují pravidla
o státních podporách, což bylo potvrzeno rozsudkem Ryanair v. Komise, uvedeným výše v bodě 77 (bod 88).
Komise proto s ohledem na judikaturu, na niž je odkázáno výše v bodě 104, měla při přijímání Rozhodnutí povinnost zohlednit
tento vývoj a tento výklad, a rovněž jejich důsledky stran použití čl. 87 odst. 1 ES na financování infrastruktury související
s výkonem činností letištní správy, i s tím, že nepoužije bod 12 sdělení z roku 1994. S ohledem na výše uvedené proto Komise
nepochybila, když v bodě 174 odůvodnění Rozhodnutí shledala, že od roku 2000 již nadále nelze předem vyloučit použití pravidel
státní podpory na letiště.
V této souvislosti je nutné dodat, že provozovatel letiště by vzhledem k tomu, že neplní pouze úkoly spadající zejména pod
politiku územního plánování a dopravní politiku, ale i hospodářskou činnost, jak již bylo poznamenáno, měl z vlastních zdrojů
financovat náklady na vybudování staveb, jež jsou základem pro jeho hospodářskou činnost. Za těchto okolností je tak třeba
odmítnout argumentaci, podle které by náklady na veřejnou infrastrukturu měl nést územně správní celek. Krom toho je skutečnost,
že pro financování infrastruktury jsou nezbytné veřejné zdroje, sama o sobě irelevantní. Takový zásah veřejné moci totiž nemusí
být kvalifikován jako státní podpora pouze tehdy, je-li kapitál poskytnutý státem určitému podniku přímo či nepřímo poskytnut
za podmínek odpovídajících obvyklým tržním podmínkám.
Dále je třeba odmítnout i argumenty žalobkyň týkající se tvrzení oddělitelnosti výstavby letištní infrastruktury od jejího
provozování.
Pokud jde zaprvé o tvrzení, které žalobkyně uvádějí v replice a podle něhož je rozlišování výstavby, provozování a používání
infrastruktury základní zásadou praxe Komise, a to i v jiných oblastech než v letištním odvětví, přičemž kritérium pro její
uplatnění je v projednávaném případě splněno, je třeba jej odmítnout, neboť kritérium pro uplatnění této tvrzené základní
zásady, jak ji uvádějí žalobkyně (viz výše bod 78), není pro projednávaný případ relevantní. Jak zdůrazňuje Komise, může skutečnost,
že infrastrukturu mohou rovnoprávně a bez diskriminace používat všichni potenciální uživatelé, představovat relevantní kritérium,
na jehož základě lze vyloučit existenci podpory ve prospěch uživatelů dotčené infrastruktury. Neumožňuje ale určit, zda veřejné
financování této infrastruktury, jako v projednávaném případě, představuje podporu ve prospěch jejího provozovatele. Krom
toho, aniž je nutné se vyjadřovat k existenci tvrzené praxe, je třeba konstatovat, že každopádně nemůže zpochybnit zjištění
učiněné výše v bodě 100, podle něhož FLH vyvíjí hospodářskou činnost, od které nelze výstavbu této dráhy oddělit. Jelikož
má však pojem „státní podpora“ právní povahu a musí být vykládán na základě objektivních skutečností (viz v tomto smyslu rozsudek
Chronopost/UFEX a další, uvedený výše v bodě 90, bod 141), nemůže záviset na subjektivním posouzení Komise a musí být definován
bez ohledu na veškerou předchozí praxi tohoto orgánu.
Co se zadruhé týče konkrétních příkladů, které uvádějí žalobkyně, jako například provozování kavárny v muzeu nebo restaurace
u dálnice, nelze z nich dovodit, že provozování a výstavbu je třeba posuzovat zvlášť. Neodlišují totiž hlavní činnost od vedlejších
činností, které jsou jí podřízeny. Hlavní činností muzea tak není provozování kavárny, stejně jako hlavní činností správce
dálnice není provozování dálničního motorestu. Naopak účel výstavby přistávací dráhy souvisí s hlavní hospodářskou činností
letiště, jíž je poskytování letištních služeb.
Zatřetí nemá argument vycházející z toho, že výstavba a provozování souvisejí s různými aktéry a různými odvětvími žádný vliv
na nutnost přezkoumávat povahu činnosti spočívající v přípravě na výkon hospodářské činnosti společně s povahou samotné hospodářské
činnosti, protože mezi oběma existuje vazba: výstavba a rozšíření dráhy jsou předpokladem pro její provozování. V každém případě,
za specifických okolností kapitálového příspěvku, jsou dotčené entity tytéž, jelikož příjemci tohoto příspěvku, jehož účelem
je výstavba jižní dráhy, jsou MF a FLH (přičemž FLH je vlastněna společností MF) a tyto subjekty budou dotčenou dráhu i provozovat.
Začtvrté je ohledně argumentu, podle něhož Komise nepředložila žádný důkaz o neoddělitelnosti výstavby od provozu letištní
infrastruktury, třeba podotknout, že nemají-li segmenty činnosti určitého podniku povahu výsady veřejné moci, nemůže mít Komise
povinnost prokazovat hospodářskou povahu všech segmentů činnosti podniku, jestliže se podílejí na jeho celkové hospodářské
činnosti a jestliže jsou navzájem propojeny. V takové situaci postačí, když Komise pouze uvede důvody, které ji vedly k závěru,
že podnik vykonává hospodářskou činnost, a k závěru, že dotčené segmenty činnosti se na uvedené činnosti podílejí.
V každém případě je nutné poukázat na to, že v bodě 172 odůvodnění Rozhodnutí Komise s ohledem na vývoj popsaný v bodech 169
až 171 jeho odůvodnění uvádí, že výstavbu a provozování letišť již nelze považovat za úlohu veřejné povahy, která v zásadě
nepodléhá kontrole státních podpor. Dále je třeba konstatovat, že z bodu 177 odůvodnění Rozhodnutí vyplývá, že Komise kvalifikovala
FLH jako podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a to na základě skutečnosti, že FLH provozuje dotčenou infrastrukturu pro komerční
účely, a tudíž se jedná o infrastrukturu použitelnou pro komerční účely. Za těchto okolností je třeba uzavřít, že Komise předložila
dostatek důkazů, které mohou v kontextu kvalifikace kapitálového příspěvku jakožto státní podpory být oporou pro spojitost
mezi rozšířením a provozováním jižní dráhy.
Co se dále týče argumentů vycházejících z tvrzení, že výstavbu letišť nezajišťují soukromé subjekty a že výstavba jižní dráhy
nemůže představovat hospodářskou činnost, neboť soukromý investor by takovou aktivitu z důvodu její nerentabilnosti nevykonával,
je třeba připomenout, jak plyne z výše uvedeného, že rozšíření jižní dráhy je činností, jež se přímo vztahuje ke správě letištní
infrastruktury, která je hospodářskou činností.
Skutečnost, že určitou činnost nezajišťují soukromé subjekty nebo že tato činnost není rentabilní, mimoto není kritériem relevantním
při kvalifikaci činnosti jako hospodářské činnosti. Judikatura (viz výše bod 89) pro účely této kvalifikace výslovně nevyžaduje,
aby dotčenou činnost vyvíjely soukromé subjekty ani aby byla rentabilní. Tak je tomu ostatně i v souvislosti s kvalifikací
jako podnik (viz výše bod 88).
Tyto argumenty tudíž musejí být odmítnuty jako irelevantní.
Co se dále týče argumentů, jejichž cílem je zpochybnit relevantnost judikatury ADP, je třeba nejprve uvést, že pojmy „podnik“
a „hospodářská činnost“ jsou totožné ve všech oblastech práva hospodářské soutěže, bez ohledu na to, zda se jedná o ustanovení
určená podnikům nebo o ustanovení určená členským státům, jelikož všechna tato ustanovení sledují týž cíl, a sice cíl stanovený
v čl. 3 písm. g) ES, spočívající v uplatňování systému, jenž zajišťuje, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská
soutěž. Judikatura, na niž je odkázáno výše v bodě 88, tak uvádí pojem „podnik“ v kontextu soutěžního práva a nerozlišuje
přitom, zda se jedná o ustanovení určená podnikům nebo o ustanovení určená členským státům. Krom toho, jak zdůraznila Komise,
Soudní dvůr sám v kontextu státních podpor odkazuje na pojem „podnik“ používaný v kontextu kartelových dohod (v tomto ohledu
viz rozsudek Cassa di Risparmio di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 107). Skutečnost, že se judikatura ADP vztahuje
k použití článku 82 ES, a nikoli článku 87 ES, je tudíž nepodstatná. Z téhož důvodu je třeba odmítnout i argumenty žalobkyň,
jejichž účelem je zpochybnit relevantnost rozsudku FENIN v. Komise, uvedeného výše v bodě 88.
Krom toho, ačkoli se sice judikatura ADP týkala velkého mezinárodního letiště, byla potvrzena rozsudkem Ryanair v. Komise,
uvedeným výše v bodě 77, v němž se jednalo o regionální letiště.
Konečně, ačkoli je třeba podotknout, že dotčená judikatura se netýká výstavby infrastruktury, nemění to nic na tom, že touto
okolností nelze vyvrátit výše uvedené závěry, jejichž základem je neoddělitelnost správy a provozování letiště od výstavby
nebo rozšiřování jeho infrastruktury.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že kapitálový příspěvek představuje státní podporu ve smyslu čl. 87
odst. 1 ES, oprávněně.
V důsledku toho je třeba první žalobní důvod zamítnout v plném rozsahu

K druhému žalobním důvodu vycházejícímu z toho, že společnost FLH nemůže být příjemcem státní podpory
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že FLH nemůže být příjemcem státních podpor, neboť je veřejnou jednoúčelovou investiční společností („single
purpose vehicle“, dále jen „SPV“). Namítají, že ačkoli je FLH právnickou osobou podle soukromého práva odlišnou od orgánů
veřejné moci, které jsou jejími vlastníky, je jediným účelem jejího založení a jediným předmětem její činnosti správa a provozování
veřejné infrastruktury letiště Lipsko-Halle. FLH tedy byla založena pouze za účelem spravování tohoto letiště a k provádění
úkonů nezbytných k jeho dosahování. Proto je třeba ji považovat za SPV. V případě argumentu Komise, podle něhož FLH zajišťuje
mnoho úkolů, žalobkyně namítají, že Komise přehlíží skutečnost, že výstavbu infrastruktury letiště a její provozování je třeba
posuzovat zvlášť.
Žalobkyně zdůrazňují, že Komise pro oblast státních podpor uznala zásadu zakládání SPV, jejichž společníky jsou pouze veřejnoprávní
subjekty, jako například společnosti spravující fondy. Veřejná moc podle jejich názoru zakládá SPV za účelem sledování jediného
cíle a vybavuje je potřebným kapitálem tak, aby mohly být spravovány ve veřejném zájmu. Samostatně vystupují vůči třetím osobám,
nikoli však vůči orgánům veřejné moci, které jim poskytly prostředky. Navzdory tomu, že těmto společnostem je poskytnut veřejný
kapitál, který mají spravovat, je Komise nemůže kvalifikovat jako příjemce státních podpor. Podle žalobkyně je postavení FLH
a dalších takových společností podobné, neboť FLH má povinnost dát letištní infrastrukturu rovnoprávně a bez diskriminace
k dispozici všem potenciálním uživatelům. FLH vůči této infrastruktuře neplní funkci podnikatele, jelikož jí tato infrastruktura
nebyla svěřena k volnému užívání, nýbrž proto, aby ji provozovala jménem akcionářů a podle jejich pokynů.
Žalobkyně se tak domnívají, že pokud se Spolková země Sasko a další společníci rozhodli, že FLH pověří, aby realizovala rozšíření
jižní dráhy, museli jí k tomu poskytnout potřebné finanční prostředky. Stát jako akcionář měl podle německého práva také tuto
povinnost. Financování poskytnuté státem jakožto vlastníkem SPV a určené k výstavbě infrastruktury tudíž nepředstavuje státní
podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Toto posouzení je v souladu s judikaturou ADP, jež se netýká dodávek infrastruktury letištním
společnostem, nýbrž úkonů letištních společností vůči třetím osobám. Každopádně, i kdyby letiště bylo vůči třetím osobám považováno
za hospodářský subjekt na trhu, neznamená to, že společnost pověřená správou infrastruktury musí být ve vztazích se svými
vlastníky, zde konkrétně s veřejnou mocí, rovněž považována za podnik.
Žalobkyně dodávají, že úvahy o kontrole FLH prokazují, že postup Komise je nepřesný. FLH je totiž ze 100 % kontrolována veřejnou
mocí. Přitom kdyby sama veřejná moc vybudovala a spravovala letiště, financování infrastruktury by nebylo považováno za státní
podporu, nýbrž za pouhé financování úkolů veřejné služby v rámci veřejné správy. Podle žalobkyň je tomu tak i tehdy, když
veřejná moc pověří plněním těchto úkolů svébytnou právní entitu založenou pouze za tímto účelem, v tomto případě FLH. Žalobkyně
v tomto ohledu hledají oporu v rozhodnutí Komise K (2001) 2967 ze dne 5. října 2001, týkající se státní podpory NN 86/2001
(Irsko – Aer Rianta).
Žalobkyně se konečně domnívají, že Komise tím, že dospěla k závěru, že má pravomoc k přezkumu opatření přijatých orgány veřejné
správy, překročila pravomoci, které jsou jí svěřeny. Nejsou-li totiž příslušné pravomoci svěřeny Unii, zůstává správní uspořádání
podle čl. 5 odst. 1 a 2 ES nadále v pravomoci členských států, a to i v případě uplatňování práva Unie. Členské státy se tak
mohou volně rozhodnout, zda jejich infrastrukturu má spravovat přímo orgán veřejné moci, anebo podnik založený za tímto účelem.
Žalobkyně mají za to, že pokud by takový podnik byl považován za příjemce státních podpor, státy by ztratily možnost zakládat
provozní společnosti. Ovlivnilo by to tudíž správní strukturu jednotlivých členských států, což nespadá do pravomocí svěřených
Komisi.
Komise argumentaci žalobkyň odmítá.
Závěry Tribunálu
Je třeba znovu připomenout, že v kontextu práva hospodářské soutěže se pojmem „podnik“ rozumí jakákoli jednotka vykonávající
hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování (viz rozsudek Cassa di Risparmio
di Firenze a další, uvedený výše v bodě 88, bod 107 a citovaná judikatura). V tomto ohledu je třeba upřesnit, že článek 87 ES
se vztahuje na všechny podniky, soukromé či veřejné, a veškerou produkci těchto podniků, s jedinou výhradou, kterou je čl. 86
odst. 2 ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. března 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Recueil, s. I‑877, bod 11).
Dále je třeba poukázat na to, že otázka, zda orgán, který vykonává hospodářskou činnost, má či nemá podle vnitrostátního práva
právní subjektivitu nezávislou na státu, nijak neovlivňuje existenci finančních vztahů mezi státem a tímto orgánem (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. června 1987, Komise v. Itálie, 118/85, Recueil, s. 2599, body 10 a 13), a tím pádem
ani možnost, aby tento orgán byl příjemcem státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Krom toho, stejně jako nelze připustit, aby pouhé zřízení samostatných organizací pověřených rozdělováním podpor umožňovalo
obcházet pravidla týkající se státních podpor (rozsudek Soudního dvora ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, C‑482/99,
Recueil, s. I‑4397, bod 23), nelze ani tolerovat, aby pouhé založení SPV takové společnosti umožňovalo vyhnout se uvedeným
pravidlům. Je totiž třeba zjistit, zda tato entita vyvíjí hospodářskou činnost, a tudíž ji lze kvalifikovat jako podnik, a zda
byla příjemcem převodu státních prostředků (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Francie v. Komise, bod 24).
Tento výklad potvrzují i úvahy Komise při posuzování v oblasti investičních prostředků a investičních fondů, na něž ostatně
odkazují samy žalobkyně. Jak totiž plyne z pokynů pro státní podporu investic rizikového kapitálu do malých a středních podniků
(Úř. věst. 2006, C 194, s. 2), nevylučuje Komise možnost považovat investiční fond nebo investiční prostředek za podnik, který
přijímá státní podporu. V bodě 3.2 prvním pododstavci těchto pokynů naopak uvádí, že je nezbytné posoudit, zda tomu tak může
být. V pátém pododstavci téhož bodu Komise uvádí, že obecně zastává názor, že investiční fond nebo investiční prostředek je
spíše prostředníkem pro převod podpory investorům nebo podnikům, do nichž se investuje, než samotným příjemcem této podpory.
Avšak nevylučuje, že tomu tak může být za určitých předpokladů, jak plyne z bodu 3.2 pátého pododstavce těchto pokynů, zejména
za určitých podmínek, jedná-li se o opatření zahrnující přímé převody ve prospěch stávajících prostředků nebo fondů, které
seskupují velké množství různých investorů a mají povahu nezávislého podniku.
V projednávaném případě, jak plyne z přezkumu prvního žalobního důvodu, FLH vyvíjí hospodářskou činnost, a tudíž je třeba
ji považovat za podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, který působí na letištním trhu. Dále je nesporné, že je příjemcem veřejného
financování představovaného kapitálovým příspěvkem, jejž veřejnoprávní subjekty přiznaly přímo společnosti FLH. Za těchto
podmínek, aniž je nutné se vyjadřovat k otázce, zda FLH je SPV, je s ohledem na zásadu uvedenou výše v bodě 130 třeba odmítnout
argumentaci vycházející z toho, že společnost FLH nelze považovat za příjemce kapitálového příspěvku, neboť se jedná o SPV.
Totéž je nutné učinit s argumentem vycházejícím z tvrzení, že kdyby samy německé orgány vybudovaly a spravovaly letiště, financování
by nebylo považováno za státní podporu.
Rozhodnutí K (2001) 2967, na nějž odkazují žalobkyně (viz výše bod 125), neposkytuje jejich argumentaci žádnou oporu. Toto
rozhodnutí se totiž týkalo změny vlastnictví letiště, které stát převáděl na správce, což v daném případě nepředstavovalo
státní podporu, neboť Komise dospěla k závěru, že článek 87 ES členským státům nebrání, aby využívaly státní prostředky k zakládání
a k vlastnění podniků. Z tohoto rozhodnutí naopak nelze dovodit, že by bylo možné převod státních prostředků na určitý podnik
zřízený orgány veřejné moci za účelem správy letiště nespadat jen z tohoto jediného důvodu do kvalifikace jakožto státní podpory.
Z výše uvedeného plyne, že žalobkyně nemohou oprávněně namítat, že společnost FLH nelze považovat za příjemce státních podpor.
Výtka vycházející z toho, že Komise tím, že dospěla k závěru, že má pravomoc k přezkumu opatření přijatých orgány veřejné
správy, překročila pravomoci, které jsou jí svěřeny, bude přezkoumána v rámci první výtky sedmého žalobního důvodu (viz níže
body 203 až 206), na nějž je zde proto jen odkázáno.
S touto výhradou musí být druhý žalobní důvod zamítnut.

K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nemožnosti kvalifikovat společnost FLH zároveň jako poskytovatele i příjemce státní
podpory
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Rozhodnutí je rozporuplné, neboť FLH je považována zároveň za příjemce i poskytovatele podpory. Komise
totiž dospěla k závěru, že FLH byla příjemcem kapitálového příspěvku a v kontextu rámcové dohody byla poskytovatelem podpory
společnosti DHL. Tyto dvě funkce jsou však neslučitelné. Z rozhodovací praxe Komise v oblasti rizikového kapitálu plyne, že
se navzájem vylučují, jelikož poskytovatel podpory nemůže přiznat nebo převést podporu na jiný podnik.
Žalobkyně zdůrazňují, že je-li tvrzení Komise o tom, že soukromý investor by ve prospěch společnosti DHL neposkytl neomezenou
záruku, opodstatněné, znamená to, že FLH na trhu nepůsobí jako podnik. FLH by tudíž mohla poskytnout podporu, ale nemohla
by být zároveň příjemcem podpory. Tvrzení, podle něhož FLH přiznala podporu, navíc prokazuje, že není podnikem ve smyslu čl. 87
odst. 1 ES. Podnik totiž nepřiznává podpory, jelikož jsou ze své podstaty nevratnou dotací a žádný podnik by neposkytl plnění
bez protiplnění.
Vůči argumentu Komise, že se jednotlivými dotčenými opatřeními zabývala zvlášť, žalobkyně namítají, že skutečnost, že Komise
ve skutečnosti neprovedla požadovaná rozlišení, plyne z toho, že na základě hospodářské povahy provozování letiště dospěla
k nesprávnému závěru o tom, že výstavba infrastruktury má hospodářskou povahu. Tím, že mezi oběma činnostmi vytvořila spojitost,
přiznala společnosti FLH dvojí úlohu poskytovatele a příjemce podpory, ačkoli taková dvojí funkce je logicky vyloučena.
Komise s argumentací žalobkyň nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba připomenout, že FLH byla příjemcem kapitálového příspěvku a že tento příspěvek byl považován za státní podporu
ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, což plyne z bodů 165 až 224 odůvodnění Rozhodnutí.
Dále je třeba poukázat na to, že podle bodů 225 až 252 odůvodnění Rozhodnutí byla DHL příjemcem neomezené záruky převzaté
podle oddílu 8 a 9 rámcové dohody a prohlášení o záměru, což jsou podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES poskytnuté ze strany
spolkové země Sasko, MF a FLH. Zvláště je třeba podotknout, že rámcovou dohodu podepsaly FLH a MF na straně jedné se společností
DHL na straně druhé.
Je tudíž třeba konstatovat, že Komise dospěla k závěru, že FLH byla příjemcem státní podpory, konkrétně kapitálového příspěvku,
a zároveň je jedním ze subjektů, jež poskytly jiné státní podpory, a sice záruky plynoucí z rámcové dohody a prohlášení o záměru.
Jelikož jsou však dotčené státní podpory odlišné, a v Rozhodnutí také byly posuzovány zvlášť, nelze mít za to, jak tvrdí žalobkyně,
že kvalifikace jako příjemce podpory je v daném případě neslučitelná s kvalifikací jako poskytovatele podpory. Jak totiž plyne
z judikatury, na niž je odkázáno výše v bodě 128, podnik veřejného práva může být příjemcem státní podpory, jedná-li se o podnik
působící na trhu. Nic ale nebrání tomu, aby týž podnik mohl v kontextu jiného opatření také poskytnout podporu. Státní podpory
může poskytovat nejen přímo stát, ale i veřejné nebo soukromé subjekty, které stát zřídil nebo pověřil s cílem, aby podporu
spravovaly (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. května 2002, Francie v. Komise, uvedený výše v bodě 130, bod 23 a citovaná
judikatura). Stát totiž může prostřednictvím výkonu svého dominantního vlivu na podniky veřejného práva rozhodnout o použití
jejich prostředků k případnému financování zvláštních výhod ve prospěch jiných podniků (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
16. května 2002, Francie v. Komise, uvedený výše v bodě 130, bod 38). Žalobkyně tedy nemohou oprávněně tvrdit, že podniky
ve smyslu článku 87 ES nemohou poskytovat podpory a že FLH by měla být buď spojena se státem, anebo být považována za podnik.
Je také třeba dodat, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z rozhodovací praxe Komise v oblasti rizikového kapitálu neplyne
neslučitelnost postavení příjemce podpory s postavením poskytovatele podpory. Z ničeho v rámci této praxe nelze dovodit, že
by Komise bezpodmínečně vyloučila možnost příjemce opatření představujícího státní podporu být zároveň poskytovatelem jiného
opatření, které je rovněž státní podporou. Z rozhodnutí uváděných žalobkyněmi i z pokynů pro státní podporu investic rizikového
kapitálu do malých a středních podniků totiž v zásadě vyplývá, že Komise v každém jednotlivém případě, s ohledem na specifické
rysy každého zamýšleného opatření, zkoumá, zda může jít o státní podporu na úrovni investorů, na úrovni investičního fondu
a na úrovni podniků, do nichž se investuje. Komise navíc v rozhodnutí K (2007) 2329 ze dne 29. května 2007, týkajícím se státní
podpory N 732/2006 (Nizozemsko – Režim pro rizikový kapitál „BioGeneration Venture Fund“), dospěla k názoru, že nelze vyloučit
existenci podpory na úrovni investorů, na úrovni fondu ani na úrovni podniků, do nichž se investuje.
S ohledem na výše uvedené a na skutečnost, že dotčené podpory jsou od sebe oddělené, je třeba mít za to, že nic nebrání tomu,
aby FLH jakožto veřejnoprávní entita poskytovatelem podpory ve prospěch DHL, a to prostřednictvím rámcové dohody a prohlášení
o záměru, a zároveň jakožto podnik působící na letištním trhu, mohla být příjemcem státní podpory, zde konkrétně kapitálového
příspěvku. Z přezkumu prvního a druhého žalobního důvodu tak vyplývá, že Komise oprávněně dospěla k závěru, že FLH vykonává
hospodářskou činnost a představuje podnik ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES a že je příjemcem státní podpory tvořené kapitálovým
příspěvkem. Mimoto neexistuje nic, co by zpochybnilo skutečnost, že FLH jakožto signatář rámcové dohody musí být považována
za poskytovatele příslušné podpory, a posouzení Komise uvedené v bodě 227 odůvodnění Rozhodnutí, podle něhož jsou rámcová
dohoda a prohlášení o záměru financovány z veřejných zdrojů, a že rozhodnutí o přiznání státních prostředků přijaly orgány
veřejné moci. Žalobkyně to ostatně v projednávaném případě ani nezpochybňují.
Z toho plyne, že Rozhodnutí, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, není z důvodu, že FLH kvalifikuje zároveň jako příjemce
i jako poskytovatele podpory, rozporuplné. Z týchž důvodů je rovněž třeba odmítnout argument, podle něhož vzhledem k tomu,
že Komise naznala, že soukromý investor by ve prospěch společnosti DHL neposkytl záruku, nelze FLH považovat za podnikatele
působícího na trhu, takže ani nemůže být příjemcem podpory.
S ohledem na výše uvedené musí být třetí žalobní důvod zamítnut.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady zákazu retroaktivity, zásady právní jistoty, zásady ochrany legitimního
očekávání a zásady rovnosti
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že uplatnění pokynů z roku 2005 v projednávaném případě porušuje zásadu zákazu retroaktivity, zásadu právní
jistoty, zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu rovnosti.
Zaprvé v otázce porušení zásady zákazu retroaktivity žalobkyně nejprve tvrdí, že Komise na rozdíl od toho, co sama tvrdí,
v projednávaném případě použila pokyny z roku 2005. Plyne to z bodu 30 odůvodnění Rozhodnutí a z jeho rozporuplnosti v několika
ohledech, když uvádí odkazy na pokyny z roku 2005 (body 30, 174, 176 a 195 odůvodnění).
Žalobkyně dále poukazují na to, že pokyny z roku 2005 nebylo možné použít, neboť rozhodné datum pro posuzování přiznání kapitálového
příspěvku nastalo dříve, než vstoupily v platnost. Pokyny stanoví, že se použijí na podpory přiznané po jejich vyhlášení,
k němuž došlo dne 9. prosince 2005, a výslovně vyloučily možnost retroaktivního použití. V projednávaném případě akcionáři
MF rozhodli o poskytnutí kapitálového příspěvku společnosti FLH na základě rozhodnutí správní rady MF ze dne 4. listopadu
2004. Kapitálový příspěvek tak byl společnosti FLH přiznán před vstupem pokynů z roku 2005 v platnost, kdy bylo účinné pouze
sdělení z roku 1994. Použitím pokynů z roku 2005 na kapitálový příspěvek tudíž Komise porušila zásadu zákazu retroaktivity.
Žalobkyně dodávají, že podle judikatury nelze novou právní úpravu, o níž se členský stát dozvěděl ve stádiu návrhu, uplatňovat
retroaktivně. Pokyny z roku 2005, které po více než roce od přiznání kapitálového příspěvku mění kritéria, na jejichž základě
lze zjistit, zda kapitálový příspěvek představuje státní podporu, a jejichž návrh byl členským státům oznámen teprve několik
měsíců po tomto příspěvku, tudíž tím spíše nemohou mít zpětný účinek.
Zadruhé v otázce porušení zásady legitimního očekávání a zásady právní jistoty žalobkyně namítají, že v okamžiku přijímání
rozhodnutí o jižní dráze dne 4. listopadu 2004 nebylo možné předvídat, že Komise změní své posuzování stran financování infrastruktur
regionálních letišť z pohledu předpisů v oblasti státních podpor. Tvrzení, že toto financování může být státní podporou, se
objevilo teprve v roce 2005, tedy po přiznání kapitálového příspěvku. Přitom až do přijetí pokynů z roku 2005 v tomto ohledu
neexistovala ustálená praxe Komise a byla zde značná právní nejistota. I kdyby taková praxe existovala, německé orgány ani
žalobkyně by se s ní nemohly seznámit, jelikož příslušná rozhodnutí byla uveřejněna pouze na webových stránkách Komise, nikoli
v
Úředním věstníku Evropské unie
, a navíc nebyla uveřejněná v německém jazyce, takže pro žalobkyně byla nesrozumitelná. Žalobkyně se domnívají, že za těchto
okolností nebyla změna ve výkladu článku 87 odst. 1 ES předvídatelná.
Žalobkyně dále zdůrazňují, že tento vývoj nebylo možné dovodit z rozhodovací praxe Komise, z judikatury ani ze studie z roku
2001. V této souvislosti zejména zdůrazňují, že jestliže záměrem judikatury ADP bylo rozšíření působnosti pravidel v oblasti
státních podpor na všechna opatření přijímaná v letištním odvětví, měla již Komise v této době zrušit nebo změnit sdělení
z roku 1994, aby zajistila právní jistotu. Tomu tak ovšem nebylo, takže před vydáním Rozhodnutí nebylo možné judikaturu vykládat
v tom smyslu, že se na výstavbu regionální infrastruktury vztahovaly předpisy upravující podpory, nýbrž tak, že se nadále
budou uplatňovat zásady sdělení z roku 1994. Žalobkyně ohledně skutečnosti, na niž odkazuje Komise, že německé orgány před
přijetím pokynů z roku 2005 oznamovaly opatření týkající se výstavby nebo rozvoje regionálních letišť (státní podpora N 644i/2002),
namítají, že členské státy běžně oznamují opatření z důvodu právní jistoty, i když mají za to, že nejde o státní podpory.
Z daného oznámení tedy nelze dovodit, že by východiskem německých orgánů před přijetím závazku ve vztahu k financování jižní
dráhy byl předpoklad, že se může jednat o státní podporu.
Žalobkyně nakonec tvrdí, že vzhledem k tomu, že pokyny z roku 2005 podrobně upravují časovou stránku své použitelnosti, Komise
tím, že je uplatnila vůči datu předcházejícímu jejich vstupu v platnost, porušila svá vlastní kritéria přezkumu, k jejichž
dodržování se zavázala a na jejichž dodržování by se hospodářské subjekty a členské státy měly moct spolehnout. V tomto ohledu
v replice upřesňují, že Komise tím, že na kapitálový příspěvek použila předpisy v oblasti státních podpor navzdory tomu, že
nemohla použít pokyny z roku 2005, porušila sdělení z roku 1994, a tedy zásadu sebeomezení správy. Komise je totiž svými pokyny
vázána jen do té míry, dokud neodporují primárnímu právu. Ke dni přijetí Rozhodnutí o kapitálovém příspěvku přitom sdělení
z roku 1994 neporušovalo primární právo a judikatura nevyžadovala použití předpisů v oblasti státních podpor na opatření týkající
se letištní infrastruktury, což Komise potvrdila.
Zatřetí ohledně porušení zásady rovnosti žalobkyně namítají, že mnohá evropská letiště jsou příjemci veřejných podpor na výstavbu
a vybavování infrastruktury. S ohledem na zásadu rovnosti tak FLH nemůže být jedinou společností dotčenou změnou politiky
Komise spočívající v tom, že se předpisy v oblasti státních podpor použijí na regionální letiště.
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Zaprvé je ohledně výtky vycházející z porušení zásady zákazu retroaktivity třeba konstatovat, že v souvislosti s kvalifikací
kapitálového příspěvku jakožto státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES nelze z žádného ustanovení Rozhodnutí dovodit, že
Komise použila ustanovení pokynů z roku 2005.
Nejprve, co se týče kritéria podniku a hospodářské činnosti, Komise v bodě 173 odůvodnění Rozhodnutí uvedla, že z judikatury
ADP plyne, že provozovatelé letišť v zásadě vykonávají hospodářskou činnost ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, na niž se vztahují
pravidla o státních podporách. Komise proto s ohledem na vývoj tohoto odvětví v poslední době shledala, jak je uvedeno v bodě 174
odůvodnění Rozhodnutí, že od roku 2000, kdy byl vyhlášen rozsudek Soudu Aéroports de Paris v. Komise, uvedený výše v bodě 84,
již není nadále možné předem vyloučit použití pravidel státní podpory na letiště. Komise proto v bodě 176 odůvodnění Rozhodnutí
uzavřela, že od okamžiku tohoto rozsudku je na toto odvětví nutné použít pravidla státní podpory, a zdůraznila, že se nejedná
o zpětné použití pokynů z roku 2005, nýbrž pouze o objasnění pojmu „státní podpora“ ze strany Soudního dvora.
Tento postup je třeba schválit, jelikož výklad ustanovení práva Unie, který Soudní dvůr podává, se omezuje na vyjasnění a upřesnění
významu a dosahu tohoto ustanovení, tak jak mělo být chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti (viz rozsudek Soudu
ze dne 12. února 2008, BUPA a další v. Komise, T‑289/03, Sb. rozh. s. II‑81, bod 159 a citovaná judikatura).
Z toho plyne, že Komise v otázce posuzování kritéria hospodářské činnosti mohla oprávněně uplatnit zásady plynoucí z judikatury
ADP tím, že je použila na okolnosti daného případu, zejména proto, že daný případ se týkal financování letištní infrastruktury,
takže se nejedná o zpětné použití pokynů z roku 2005.
Krom toho se v žádném bodě odůvodnění Rozhodnutí souvisejícím s kritériem podniku a kritériem hospodářské činnosti výslovně
neuvádí, že by Komise použila pokyny z roku 2005 retroaktivně, přičemž bod 176 odůvodnění ostatně výslovně uvádí praví opak.
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že odkaz na tyto pokyny v bodě 30 odůvodnění Rozhodnutí se týká zhodnocení slučitelnosti
kapitálového příspěvku se společným trhem v rámci předběžného přezkoumání, a nikoli jeho kvalifikace jakožto státní podpory.
Podobně z tvrzení uvedeného v bodě 174 odůvodnění Rozhodnutí, že Komise s ohledem na vývoj v letištním odvětví ve svých pokynech
z roku 2005 „rozšířila“ postup uplatněný v judikatuře ADP na všechny druhy letišť, nelze dovodit, že by tyto pokyny v projednávaném
případě použila, neboť ve skutečnosti je účelem této zmínky sdělit, že pokyny kodifikují právní stav existující od uvedené
judikatury, a vysvětlit některé její důsledky zejména pro regionální letiště.
Co se dále týče kritéria hospodářského zvýhodnění, Rozhodnutí neuvádí, že by byly uplatněny pokyny z roku 2005. Naopak v bodě 195
svého odůvodnění zmiňují, že použitelnost zásady soukromého investora neplyne z pokynů z roku 2005, nýbrž z vývoje judikatury
a z rozhodnutí Komise; žalobkyně toto hledisko Rozhodnutí navíc nezpochybňují.
Co se nakonec týče kritéria přičitatelnosti státu, kritéria specifičnosti, kritéria narušení hospodářské soutěže a kritéria
ovlivnění obchodu, Rozhodnutí neobsahuje žádnou informaci o tom, že by Komise uplatnila příslušná ustanovení pokynů z roku
2005 týkající se uvedených kritérií, což žalobkyně ostatně ani netvrdí.
Z výše uvedeného plyne, že při kvalifikaci kapitálového příspěvku jakožto státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES Komise
nepoužila pokyny z roku 2005. Je nutné dodat, že vzhledem k tomu, že žalobkyně nenapadly Rozhodnutí z hlediska posouzení slučitelnosti
kapitálového příspěvku se společným trhem, není třeba se v rámci této žaloby zabývat otázkou, zda se Komise tím, že toto posouzení
provedla, dopustila retroaktivního použití pokynů z roku 2005.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba žalobní výtku vycházející z retroaktivního použití pokynů z roku 2005 na výstavbu a financování
jižní dráhy zamítnout.
Ohledně výtek souvisejících s porušením zásady ochrany legitimního očekávání a zásady právní jistoty zadruhé postačí uvést,
že vzhledem k tomu, že Komise při kvalifikaci kapitálového příspěvku jakožto státní podpory nepoužila pokyny z roku 2005,
je tyto výtky třeba zamítnout. Spočívají totiž na nesprávném předpokladu, že došlo k retroaktivnímu použití těchto pokynů.
Tyto výtky jsou každopádně neopodstatněné. Judikatura ADP, z níž plyne, že provozování letiště představuje hospodářskou činnost,
je z roku 2000. Rozsudek Ryanair v. Komise, uvedený výše v bodě 77, který se vztahuje k okolnostem předcházejícím přijetí
pokynů z roku 2005, potvrdil judikaturu ADP v souvislosti s provozováním regionálního letiště. Z Rozhodnutí Komise SG (2001) D/286839
ze dne 13. března 2001, týkajícího se státní podpory 58/2000 (Itálie – Podpora piemontského letištního systému), ostatně vyplývá,
že Komise k danému datu připouštěla, že opatření přijaté ve prospěch rozvoje regionální letištní infrastruktury může případně
představovat státní podporu. Komise v tomto rozhodnutí, které se na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, týkalo i financování
letištní infrastruktury, v zásadě shledala, jak plyne zejména z bodu 17 odůvodnění, že ačkoli dotčené opatření muselo být
považováno za státní podporu, bylo slučitelné se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) ES. Konečně je třeba poukázat
i na to, že jestliže německé orgány v roce 2002 oznámily státní podporu N 644i/2002 z důvodu právní jistoty, jak uvádějí žalobkyně
(viz výše bod 153), učinily tak se zřetelem k možnosti, že dotčená opatření, jejichž předmětem bylo zlepšení regionální letištní
infrastruktury, by mohla představovat státní podpory. Komise mimoto dne 30. června 2003 v rámci řízení o uvedené podpoře německým
orgánům s odkazem na judikaturu ADP v zásadě sdělila, že není jisté, zda „podporu na výstavbu a na rozvoj regionálních letišť
lze […] považovat za obecné opatření týkající se infrastruktury, které je pro účely státních podpor nerozhodné“.
Za těchto okolností žalobkyně nemohou oprávněně namítat, že v době rozhodování o výstavbě jižní dráhy v prosinci 2004 nebylo
možné předvídat, že se změní posuzování financování infrastruktur regionálních letišť z pohledu předpisů v oblasti státních
podpor. Obdobně je tomu i v případě námitky, že tvrzení, že financování výstavby regionálních letišť může být státní podporou,
se objevilo teprve v roce 2005, tedy po přiznání kapitálového příspěvku.
Z výše uvedeného plyne, že výtky vycházející z porušení zásady legitimního očekávání a zásady právní jistoty je třeba zamítnout.
Ohledně výtky vycházející z porušení zásady rovnosti, je zatřetí namístě podotknout, že skutečnost, že financování infrastruktury
regionálních letišť může případně představovat státní podporu, se od roku 2000 týká všech letišť, takže FLH nelze považovat
za jediného provozovatele letiště dotčeného touto změnou, jak tvrdí žalobkyně. Skutečnost, že letiště byla před tímto datem
příjemci finančních opatření, nezpochybňuje skutečnost, že od daného data lze financování letištní infrastruktury přezkoumat
z pohledu předpisů v oblasti státních podpor v případě všech regionálních letišť.
Výtku vycházející z porušení zásady rovnosti je tudíž třeba zamítnout.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba čtvrtý žalobní důvod zamítnout.

K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že pokyny z roku 2005 porušují primární právo
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně se domnívají, že pokyny z roku 2005 porušují primární právo, a to ze dvou důvodů.
Zaprvé, pokyny z roku 2005 jsou nepřesné, jelikož výstavba a vybavování letištní infrastruktury není hospodářskou činností.
Jsou proto v rozporu s primárním právem a nemohou být náležitým právním základem pro Rozhodnutí.
Zadruhé, pokyny z roku 2005 jsou rozporuplné, a tudíž porušují i zásadu jasnosti a zásadu právní jistoty. Bod 12 sdělení z roku
1994, podle něhož je uskutečnění projektů infrastruktury opatřením obecné hospodářské politiky, které Komise nemůže přezkoumávat
na základě norem Smlouvy týkajících se státních podpor, totiž nebyl zrušen. Není tudíž možné se dozvědět, do jaké míry se
na výstavbu a vybavování letištní infrastruktury vztahují předpisy upravující státní podpory.
V tomto ohledu žalobkyně zdůrazňují, že Komise tím, že shledala, že pokyny z roku 2005 „doplňují“ sdělení z roku 1994, uznala,
že jejím úmyslem nebylo zpochybnit zásadu stanovenu v tomto sdělení, na niž ostatně v pokynech z roku 2005 odkazuje. Komise
však takové zpochybnění učinila, neboť pokyny z roku 2005 se použijí na veškeré letištní služby včetně výstavby infrastruktury.
Tyto pokyny dále v rozporu se sdělením z roku 1994 uvádějí, že „[p]okud tedy [správce] letiště vyvíjí hospodářskou činnost
[…], pomocí svých vlastních zdrojů by měl financovat náklady na využití nebo výstavbu infrastruktur[y], kter[ou spravuje]“.
Žalobkyně podotýkají, že Komise se v této souvislosti odvolává na judikaturu ADP a připomínají, že podle této judikatury lze
za hospodářskou činnost považovat provozování velkého mezinárodního letiště, ale není v ní žádná zmínka o regionálních letištích.
Žalobkyně jsou toho názoru, že vzhledem k tomu, že Komise podle všeho opustila úmysl vyloučit ze své kontroly výstavbu infrastruktury,
jak tomu bylo podle sdělení z roku 1994, jsou pokyny z roku 2005 rozporuplné. Pakliže Komise dospěla k závěru, že opatření
k financování výstavby nebo vybavování regionální letištní infrastruktury představují státní podpory, měla výslovně zrušit
sdělení z roku 1994 a přijmout nové.
Tvrzení Komise, podle nichž bod 12 sdělení z roku 1994 byl zrušen pokyny z roku 2005, žalobkyně považují za nesprávné. Body
18 a 19 pokynů z roku 2005 totiž výslovně neobjasňují, jaký je jejich vztah ke sdělení z roku 1994. Podle žalobkyň jsou pokyny
z roku 2005 matoucí, protože na jedné straně výslovně neruší bod 12 sdělení z roku 1994, na straně druhé stanoví, že toto
sdělení se nepoužije. Pokyny z roku 2005 pro tento rozpor tudíž nelze použít na financování infrastruktury a týž rozpor prokazuje,
že pokyny porušují článek 87 ES.
Co se nakonec týče argumentu, podle něhož Rozhodnutí nevychází z pokynů z roku 2005, žalobkyně připomínají, že Komise je ve
skutečnosti použila (viz výše bod 149).
Společnost ADV se s vyjádřením žalobkyň ztotožňuje. Podle ní se pokyny z roku 2005 nepoužijí. V tomto ohledu uvádí, že Komise
nemůže v rozporu s primárním právem v pokynech stanovit, které znaky definují státní podporu, v tomto případě konkrétně koncept
existence hospodářské činnosti.
Komise argumentaci žalobkyň a ADV odmítá.
Závěry Tribunálu
Jelikož Komise, jak bylo uvedeno v rámci přezkumu čtvrtého žalobního důvodu, nepoužila pokyny z roku 2005 při kvalifikaci
kapitálového příspěvku jakožto státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, je třeba konstatovat, že tento žalobní důvod je
irelevantní.
Tímto žalobním důvodem, jenž představuje námitku protiprávnosti, totiž žalobkyně namítají, že pokyny z roku 2005 jsou nepřesné,
jelikož výstavba a vybavování letištní infrastruktury není hospodářskou činností, a rozporuplné, a tudíž porušují zásadu jasnosti
a zásadu právní jistoty stran použití předpisů v oblasti státních podpor na financování letištní infrastruktury. Jelikož pokyny
z roku 2005 v tomto ohledu v projednávaném případě nebyly použity, jsou příslušné výtky žalobkyň irelevantní.
Za těchto podmínek musí být pátý žalobní důvod zamítnut.

K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z vady řízení
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně podpůrně uvádějí, že Komise nezvolila odpovídající postup. V této souvislosti namítají, že v případě regionálního
letiště, jako je letiště Lipsko-Halle, v okamžiku přijetí rozhodnutí o vybudování jižní dráhy v roce 2004 neexistoval odpovídající
trh. Tato letiště nevyvíjejí hospodářskou činnost a navzájem si nekonkurují. Mimoto, i kdyby se regionální letiště v současnosti
nacházela ve stavu konkurence, kdyby existoval odpovídající trh a předpisy v oblasti státních podpor by tudíž byly použitelné,
bylo by tomu tak v důsledku vývoje v posední době, jak připustila Komise v pokynech z roku 2005. Proto i kdyby kapitálový
příspěvek představoval státní podporu, musel by být každopádně kvalifikován jako existující podpora ve smyslu čl. 1 písm. b)
bodu v) nařízení č. 659/1999. Z toho plyne, že vzhledem k tomu, že Komise v projednávaném případě nepoužila postup stanovený
uvedeným nařízením pro existující podpory, zejména jeho články 17 až 19, je Rozhodnutí stiženo vadou řízení.
Pokud jde o tvrzení Komise, podle něhož se články 17 až 19 nařízení č. 659/1999 vztahují pouze na režimy podpor, a nikoli
na individuální podpory, znamená to, že pakliže by tomu tak skutečně bylo, neměla opatření dotčené v projednávaném případě
přezkoumávat. Neexistovala totiž žádná vhodná opatření ve smyslu čl. 88 odst. 1 ES a Komise neměla oprávnění přezkoumávat
existující individuální podporu podle nařízení č. 659/1999.
Komise navrhuje zamítnutí tohoto žalobního důvodu.
Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že Smlouva o ES zavádí odlišná řízení podle toho, zda se jedná o podpory existující nebo nové. Zatímco
nové podpory musejí být v souladu s čl. 88 odst. 3 ES předem oznámeny Komisi a nemohou být provedeny předtím, než je řízení
ukončeno vydáním konečného rozhodnutí, mohou být existující podpory v souladu s čl. 88 odst. 1 ES právoplatně provedeny, pokud
Komise nekonstatovala jejich neslučitelnost (rozsudek Banco Exterior de España, uvedený výše v bodě 128, bod 22, a rozsudek
Soudu ze dne 15. června 2000, Alzetta a další v. Komise, T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98,
T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/98, Recueil, s. II‑2319, bod 148). Existující podpory tedy mohou být případně pouze předmětem rozhodnutí
o neslučitelnosti zakládajícího účinky do budoucna (výše uvedený rozsudek Alzetta a další v. Komise, bod 147).
V souladu s čl. 1 písm. b) bodem v) nařízení č. 659/1999 je existující podporou podpora, u níž lze prokázat, že „v době, kdy
začala být uskutečňována, nevytvářela podporu a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla
členským státem pozměněna“. Uvedený pojem „vývoj společného trhu“ lze chápat jako změnu hospodářského a právního kontextu
v odvětví, jehož se dotčené opatření týká. Taková změna může zejména vyplývat z liberalizace trhu, na němž byla hospodářská
soutěž původně vyloučena.
V projednávaném případě je třeba poukázat na to, že jak plyne z bodů 174 a 176 odůvodnění Rozhodnutí, Komise s ohledem na
vývoj v letištním odvětví a na judikaturu ADP shledala, že od roku 2000 již není nadále možné předem vyloučit použití pravidel
státní podpory na letiště. Z rozhodnutí SG (2001) D/286839 (viz bod výše 167) dále vyplývá, že Komise měla v roce 2001 na
zřeteli, že financování letištní infrastruktury může představovat státní podporu. Německé orgány s touto možností také počítaly,
neboť v roce 2002 oznámily státní podporu N 644i/2002, a Komise navíc v rámci řízení týkajícího se této podpory v roce 2003
těmto orgánům sdělila, že má pochybnosti ohledně toho, zda dotčená opatření mohou představovat obecná opatření týkající se
infrastruktury (viz výše bod 167).
Kapitálový příspěvek byl přitom přiznán v listopadu 2004, tedy v době, kdy Komise již sdělila svůj názor, že by takové financování
mohlo představovat státní podporu.
Co se týče argumentace žalobkyň, podle níž v souvislosti s regionálními letišti, jako je letiště Lipsko-Halle, v okamžiku
přijetí rozhodnutí o vybudování jižní dráhy neexistoval odpovídající trh, tato letiště nevyvíjela hospodářskou činnost a navzájem
si nekonkurovala, postačí připomenout, že v rámci prvního žalobního důvodu bylo prokázáno, že FLH vykonává hospodářskou činnost
a je konkurentem jiných letišť (viz výše bod 93), a konstatovat, že nic nenasvědčuje tomu, že by tomu bylo jinak v době přiznání
kapitálového příspěvku. K vývoji, na nějž odkazuje Komise v pokynech z roku 2005, docházelo již před přijetím rozhodnutí o financování
jižní dráhy v roce 2004. Komise totiž v bodě 5 uvedených pokynů zmiňuje vývoj, k němuž došlo „v posledních letech“. Komise
se navíc o tomto vývoji zmiňovala již v roce 2001 v rozhodnutí SG (2001) D/286839, zejména v bodě 11 jeho odůvodnění.
Za těchto okolností nelze mít za to, že kapitálový příspěvek v době, kdy byl přiznán, nepředstavoval podporu, ale stal se
jí následkem vývoje společného trhu.
Z výše uvedeného plyne, že kapitálový příspěvek nebyl existující podporou ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999.
Je třeba dodat, že ačkoli Rozhodnutí adresně nereaguje na argument, který německé orgány uvedly v rámci formálního vyšetřovacího
řízení a podle kterého kapitálový příspěvek představoval existující podporu (bod 70 odůvodnění Rozhodnutí), nemění to nic
na to, že Komise není povinna vyjádřit se ke všem argumentům, jichž se před ní dovolávají zúčastněné strany, ale stačí, aby
vyložila skutečnosti a právní úvahy, jež mají zásadní význam v rámci systematiky rozhodnutí (viz rozsudek Soudu ze dne 15. června 2005,
Corsica Ferries France v. Komise, T‑349/03, Sb. rozh. s. II‑2197, body 63 a 64 a citovaná judikatura). V projednávaném případě
Rozhodnutí obsahuje veškeré potřebné informace, zejména v bodech 174 až 176 odůvodnění, na jejichž základě lze pochopit důvody,
proč podpora nemohla být považována za existující podporu ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení č. 659/1999.
S ohledem na výše uvedené musí být šestý žalobní důvod zamítnut.

K sedmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení rozdělení pravomocí plynoucího ze Smlouvy o ES
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise svým výkladem pojmu „podnik“ porušuje primární právo, neboť kontrole státních podpor podrobuje
státní opatření, která pod ní nespadají.
Žalobkyně zaprvé tvrdí, že Komise zasáhla do pravomocí členských států. Členské státy totiž v rámci regionální a hospodářské
politiky mají výlučnou pravomoc ohledně výstavby infrastruktury, takže Komise v této oblasti nemá pravomoc žádnou. Komise
přitom extenzivním vymezením pojmu „podnik“ v pokynech z roku 2005 na tato opatření vztáhla předpisy z oblasti hospodářské
soutěže, pro kterou ji pravomoci byly svěřeny. Přiznala si tak novou kontrolní pravomoc, jež jí umožňuje prověřovat a případně
zamítat záměry realizované členskými státy. Tato pravomoc je dokonce širší než pravomoc německých správních soudů. Komise
tudíž tím, že pojem „státní podpora“ vymezila tak, že zasahuje do pravomoci států, jak plyne zejména z bodu 261 odůvodnění
Rozhodnutí, porušila zásadu subsidiarity. Navíc vzhledem k tomu, že není s to zajistit, aby kontrola na úrovni Unie byla lepší
než na úrovni státu, porušuje i čl. 5 odst. 2 ES. Žalobkyně v této souvislosti uvádějí, že zaručení nediskriminačního přístupu
uživatelů k infrastruktuře neodůvodňuje kontrolu ze strany Komise. Takový přístup je zajištěn prostřednictvím povinnosti veřejné
služby a poplatky povolují orgány veřejné moci po konzultaci s uživateli a v souladu se zásadou rovnosti.
Žalobkyně se zadruhé domnívají, že Komise nemůže formou pokynů závazným způsobem rozšířit kritéria čl. 87 odst. 1 ES. Pokyny
jsou totiž vhodnými opatřeními ve smyslu čl. 88 odst. 1 ES nebo doporučeními ve smyslu čl. 249 odst. 5 ES, jež musejí být
v souladu s právem Unie. Komise přitom tím, že v pokynech z roku 2005 rozšířila pojem „podnik“ na všechny druhy letišť, tuto
mez překročila a porušila čl. 88 odst. 1 ES.
Společnost ADV se s vyjádřením žalobkyň ztotožňuje. Podle jejího názoru rozdělení pravomocí stanovené právem Unie neumožňuje,
aby se na všechny případy výstavby letištní infrastruktury systematicky vztahoval režim státních podpor.
Komise argumentaci žalobkyň a ADV odmítá.
Závěry Tribunálu
Nejprve je třeba připomenout, že čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec ES vyžaduje, aby každý orgán jednal v mezích působnosti,
již mu svěřuje Smlouva o ES.
Dále je třeba připomenout, že Smlouva o ES tím, že v článku 88 ES zřídila průběžný přezkum a kontrolu podpor Komisí, zamýšlí
zajistit, aby konstatování případné neslučitelnosti podpory se společným trhem, za přezkumu ze strany Tribunálu a Soudního
dvora, bylo výsledkem náležitého řízení, za jehož provedení je odpovědný tento orgán. Články 87 ES a 88 ES tak Komisi vyhrazují
ústřední úlohu pro účely konstatování případné neslučitelnosti podpory (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. listopadu 1991,
Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs
de saumon, C‑354/90, Recueil, s. I‑5505, body 9 a 14).
V projednávaném případě je v případě výtky, podle níž Komise zasáhla do pravomocí členských států, zaprvé třeba poznamenat,
že jak plyne z přezkumu prvního žalobního důvodu, Komise nepochybila, když dospěla k názoru, že kapitálový příspěvek představuje
státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. V souladu s judikaturou, na niž je odkázáno v předchozím bodě, tudíž měla i pravomoc
jej posuzovat podle odstavců 2 a 3 téhož článku. V tomto ohledu tedy nemohla zasáhnout do pravomocí členských států.
U tvrzení, podle něhož regionální a hospodářská politika, která zahrnuje i vybudování jižní dráhy, spadá pod výlučné pravomoci
členských států, je třeba konstatovat, že i kdyby se tato skutečnost prokázala, nemohla by vést k tomu, že Komise ztratí svou
kontrolní pravomoc nad státními podporami, kterou jí svěřují články 87 ES a 88 ES, pakliže by financování přiznávané v rámci
daných politik představovalo státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
V otázce skutečnosti, že Komise není s to zajistit, aby kontrola na úrovni Unie byla lepší než na úrovni státu, jak vyžaduje
článek 5 odst. 2 ES, je třeba konstatovat, že tento argument je irelevantní, neboť je nesporné, že Komise měla na základě
Smlouvy o ES pravomoc přezkoumat opatření dotčené v projednávaném případě, jelikož šlo o státní podporu.
První výtka tedy musí být zamítnuta. Ze stejných důvodů je třeba zamítnout i výtku uvedenou v rámci druhého žalobního důvodu,
podle níž Komise tím, že dospěla k závěru, že má pravomoc k přezkumu opatření přijatých orgány veřejné správy, překročila
pravomoci, které jsou jí svěřeny, jelikož členské státy se mohou volně rozhodnout, zda jejich infrastrukturu má spravovat
přímo orgán veřejné moci, anebo podnik založený za tímto účelem.
Ohledně výtky vycházející z toho, že Komise nemůže formou pokynů závazným způsobem rozšířit kritéria čl. 87 odst. 1 ES, postačí
připomenout, že v projednávaném případě Komise pokyny z roku 2005 na kvalifikaci kapitálového příspěvku jakožto státní podpory
nepoužila.
Tyto pokyny každopádně, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nejsou vhodnými opatřeními ve smyslu čl. 88 odst. 1 ES. Vhodnými
opatřeními uvedenými v tomto článku jsou totiž myšlena opatření vyžadovaná postupným vývojem nebo fungováním společného trhu,
která Komise navrhuje členským státům v rámci průběžného přezkumu existujících režimů podpor v těchto státech. Kapitálový
příspěvek v projednávaném případě však představuje novou individuální podporu, nikoli existující režim podpor. Z povahy a obsahu
pokynů z roku 2005 krom toho jasně vyplývá, že pro Komisi jsou metodickým aktem určeným k výkonu její posuzovací pravomoci
v oblasti státních podpor v letištním odvětví, jímž tuto svou pravomoc sama omezila. Komise si totiž může uložit orientační
pravidla pro výkon svých posuzovacích pravomocí takovými akty, jako jsou pokyny, a to v rozsahu, v němž tyto akty obsahují
indikativní pravidla, jakým směrem bude tento orgán postupovat, a v němž se neodchylují od ustanovení Smlouvy o ES. Když Komise
přijme pokyny určené k tomu, aby v souladu se Smlouvou o ES upřesnily kritéria, jež hodlá uplatňovat v rámci výkonu své posuzovací
pravomoci, vyplývá z toho, že tím sama omezuje tuto svou pravomoc v rozsahu, v němž jí přísluší dodržovat indikativní pravidla,
která si stanovila (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 1. prosince 2004, Kronofrance v. Komise, T‑27/02, Sb. rozh.
s. II‑4177, bod 79 a citovaná judikatura). Jak v zásadě plyne z přezkumu prvního žalobního důvodu, nelze ani v tomto případě
z ničeho dovodit, že by Komise rozšířením pojmu „podnik“ na všechna letiště, včetně regionálních, překročila své pravomoci.
Také druhou výtku je proto třeba zamítnout, takže v důsledku toho je třeba zamítnout sedmý žalobní důvod v plném rozsahu.

K osmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z rozporuplnosti a nedostatku odůvodnění stran výše tvrzené podpory
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně namítají, že Rozhodnutí je rozporuplné. Na jedné straně totiž stanoví částku tvrzené podpory na 350 milionů eur
(článek 1), na straně druhé uvádí, že některé výdaje, které spadají pod plnění úkolů veřejné služby, oceněné na 108,2 milionů
eur, nelze kvalifikovat jako státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (bod 182 odůvodnění a následující). Tento rozpor má
pro žalobkyně závažné právní důsledky. Podle judikatury totiž musejí uhradit úroky z částky podpory za dobu od jejího přiznání
do jejího povolení, což ovšem neplatí pro vrácení výdajů úkolů veřejné služby. V projednávaném případě rozdíl dosahuje přibližně
25 milionů eur. Tento rozpor navíc brání tomu, aby žalobkyně a jejich společníci mohli v budoucnu z právního hlediska správně
kvalifikovat financování infrastruktury, neboť Komise v Rozhodnutí jako státní podporu kvalifikuje kompenzační platby prováděné
z titulu úkolů veřejné služby, čímž je zahrnuje pod oznamovací povinnost.
Žalobkyně se domnívají, že důsledkem rozporuplnosti Rozhodnutí musí být jeho zrušení, a uvažují, zda by v důsledku závažnosti
této protiprávnosti nemělo být považováno za nicotné. Dále se domnívají, že rozporuplné výpovědi v Rozhodnutí představují
chybu v odůvodnění, potažmo porušení dle článku 253 ES, což rovněž musí vést k jeho zrušení. Žalobkyním, spolkové zemi Sasko
i Spolkové republice Německo totiž na základě Rozhodnutí musí být umožněno stanovit, jaká část dotčeného opatření je kvalifikována
jako státní podpora a jaká část jako kompenzační opatření, které takovou podporu nepředstavuje, a Tribunál nemůže v důsledku
rozporuplnosti Rozhodnutí vykonat svůj přezkum.
Vůči argumentaci Komise, že kvantifikaci výdajů, jež spadají pod plnění úkolů veřejné služby, mohla ponechat otevřenou, žalobkyně
namítají, že Komise v článku 1 napadeného rozhodnutí výslovně vyčíslila tvrzenou podporu, ale neodečetla z ní kompenzační
platby, jejichž existenci uznala. V důsledku toho otázka, zda žalobkyně měly možnost vyčíslit tvrzenou podporu, není prvořadá.
Ohledně judikatury, podle níž postačí, aby rozhodnutí obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit částku podpory
bez větších potíží, žalobkyně namítají, že na jejím základě nelze odmítnout výtku vycházející z rozporuplnosti Rozhodnutí.
Krom toho se tato judikatura vztahuje pouze na negativní, nikoli na pozitivní rozhodnutí, takže je irelevantní. Každopádně
podporuje argumentaci žalobkyň, neboť Rozhodnutí neobsahuje jednoznačné informace, které jeho adresátovi, respektive žalobkyním,
umožní stanovit částku podpory bez větších potíží. Z toho důvodu by ani vnitrostátní soud nemohl vykonávat úkoly, jež jsou
mu svěřeny, a musel by Komisi požádat o pomoc. Tato možnost však není s to napravit rozporuplnost napadeného rozhodnutí.
Ani dalším argumentem, podle něhož byly kompenzační platby uplatněny opožděně, nelze odůvodnit přijetí rozporuplného rozhodnutí.
Žalobkyně totiž tuto skutečnost nemohly nijak ovlivnit a dané informace navíc byly přiloženy ke spisu několik měsíců před
přijetím Rozhodnutí, takže mohly být zohledněny. I kdyby však tyto argumenty byly uvedeny jen krátce před přijetím Rozhodnutí,
měla Komise povinnost vést řízení řádně, a jelikož není vázána žádnou lhůtou, musela by provést doplňující šetření.
Komise nejprve uvádí, že v Rozhodnutí mohla ponechat kvantifikaci výdajů, které spadají pod plnění úkolů veřejné služby, otevřenou,
neboť by nijak neovlivnila výsledek jejího šetření. Ať by již přípustná část výdajů uváděných německými orgány na financování
uvedených úkolů byla jakákoli, nevznesla by vůči tomuto financování žádnou námitku. Neměla proto povinnost s konečnou platností
rozhodnout, do jaké míry toto veřejné financování nepředstavovalo státní podporu anebo představovalo schválenou státní podporu.
Komise dále připomíná, že podle judikatury žádné ustanovení práva Unie nepožaduje, aby v případě, že nařizuje vrácení podpory,
která je prohlášena za neslučitelnou se společným trhem, určila přesnou částku podpory, která má být vrácena. Postačí, aby
její rozhodnutí obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží. Ani v případě
protiprávní podpory neexistuje povinnost uvádět v rozhodnutí přesnou výši podpory, takže takový požadavek tím spíše nelze
klást ve vztahu k pozitivnímu rozhodnutí.
Komise navíc zdůrazňuje, že německé orgány uvedly skutečnost, že značná část veřejného financování byla určena k plnění úkolů,
jež spadají pod výsady veřejné moci, opožděně. Úplný rozbor kalkulace výdajů předložených těmito orgány by oddálilo přijetí
Rozhodnutí.
Komise vedle toho uznává, že podle judikatury musí vnitrostátní soud v případě dodatečně schválené protiprávní podpory nařídit
zaplacení úroků za období od přiznání podpory do jejího schválení Komisí. Aby soud mohl tento úkol splnit, musí být schopen
kvantifikovat část podpory, která je protiprávní, avšak slučitelná. Za těchto okolností však může v souladu se zásadou vzájemné
spolupráce plynoucí z článku 10 ES a s oznámením o spolupráci mezi vnitrostátními soudy a Komisí v oblasti státní podpory
(Úř. věst. 1995, C 312, s. 8; Zvl. vyd. 08/01, s. 115) požádat Komisi o pomoc. V souladu s rozdělením funkcí mezi vnitrostátní
soudy a Komisi stanoveným judikaturou také postačí, aby uvedla relevantní kritéria, jak učinila v Rozhodnutí. Naopak od ní
nelze požadovat, aby v pozitivním rozhodnutí podrobně prokazovala, jaká část z celkové částky přiznané podpory je protiprávní,
ale slučitelná, či dokonce aby stanovovala výši úroků, které je třeba inkasovat z titulu předčasného přiznání podpory.
Za těchto podmínek Rozhodnutí není rozporuplné a Komise se mohla omezit na pouhé prohlášení, že nejvyšší možná částka přiznané
podpory, totiž 350 milionů eur, je slučitelná se společným trhem, aniž musela s konečnou platností rozhodnout, do jaké míry
je třeba některé složky této částky považovat za složky, jež nepředstavují podporu.
Komise dodává, že pokud se výrok Rozhodnutí vyloží v souvislosti s jeho odůvodněním, je zřejmé, že schválila podporu na vybudování
jižní dráhy v nejvyšší možné částce 350 milionů eur. Výklad Rozhodnutí v jeho úplném znění neponechává žádný prostor pro pochybnosti
ohledně obsahu jeho výroku. Potíže žalobkyň se tedy nevztahují k výkladu Rozhodnutí, nýbrž k otázce, zda v rámci případných
vnitrostátních řízení bude Komise muset přesně vyčíslit část příspěvku, která nepředstavuje státní podporu. Komise však takovou
hypotézu odmítá, a to z důvodu rozdělení úkolů mezi soud Unie a vnitrostátní soud, a také z toho důvodu, že podle judikatury
nemá ani v případě negativního rozhodnutí povinnost kvantifikovat částku podpory, jež má být vrácena.
Komise konečně vzhledem k tomu, že v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení posuzovala, zda má FLH povahu podniku
a zda tudíž lze použít čl. 87 odst. 1 ES, a že poukázala na použitelnost testu soukromého investora, odmítá argument vycházející
z toho, že jí žalobkyně poskytly příslušné informace před přijetím Rozhodnutí. Kdyby se touto otázkou začala zabývat v daném
stadiu řízení, způsobilo by to průtahy v řízení. K poznámce, že není vázána žádnými lhůtami, Komise podotýká, že se v zásadě
snaží o rozhodování v co nejkratších lhůtách.
Závěry Tribunálu
Je třeba připomenout, že rozpor v odůvodnění rozhodnutí je porušením povinnosti vyplývající z článku 253 ES, které může mít
dopad na platnost předmětného aktu, prokáže-li se, že osoba, jíž je tento akt určen, není v důsledku tohoto rozporu schopna
se zcela či zčásti seznámit se skutečnými důvody rozhodnutí, a že výrok rozhodnutí je tudíž zcela či zčásti právně nepodložený
(rozsudek Soudu ze dne 30. března 2000, Kish Glass v. Komise, T‑65/96, Recueil, s. II‑1885, bod 85).
Krom toho může závazné právní účinky zakládat pouze výrok aktu (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1997,
TWD v. Komise, C‑355/95 P, Recueil, s. I‑2549, bod 21, a rozsudek Soudu ze dne 20. listopadu 2002, Lagardère a Canal+ v. Komise,
T‑251/00, Recueil, s. II‑4825, bod 67).
V projednávaném případě je třeba poukázat na to, že podle článku 1 Rozhodnutí je státní podpora ve výši 350 milionů eur, kterou
Spolková republika Německo hodlala poskytnout na výstavbu nové jižní dráhy a příslušné letištní infrastruktury na letišti
Lipsko-Halle, slučitelná se společným trhem podle čl. 87 odst. 3 písm. c) ES.
Je třeba konstatovat, že Komise v bodě 12 odůvodnění Rozhodnutí uvedla, že při zahájení formálního vyšetřovacího řízení vypočítala,
že výstavba nové jižní dráhy ve výši 350 milionů eur byla financována veřejnými kapitálovými příspěvky. Komise dále poté,
co v bodě 180 odůvodnění Rozhodnutí připomněla, že financování činností, které patří k úkolům v oblasti veřejné bezpečnosti
a pořádku nebo s tím spojené infrastruktury, nepředstavuje státní podporu, v bodě 182 odůvodnění Rozhodnutí uznala, že v daném
případě jsou určité náklady spojeny s činnostmi, jež spadají do kompetence veřejné správy. Jde o náklady spojené s bezpečnostními
a policejními funkcemi, protipožárními opatřeními a opatřeními v oblasti veřejné bezpečnosti, bezpečnosti provozu, německou
meteorologickou službou a řízením letového provozu. Komise tak v bodě 183 odůvodnění Rozhodnutí uzavřela, že jsou-li tyto
náklady spojeny s činnostmi, jež spadají do kompetence veřejné správy, nesmějí být dotyčné náklady považovány za státní podporu
ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. V tomto ohledu shledala, že i kdyby souhlasila s argumentací předloženou německými orgány, totiž
že náklady nelze v žádném případě považovat za státní podporu, nebylo by tím dotčeno konečné posouzení daného případu, a že
i kdyby tyto náklady státní podporu představovaly, jednalo by se o podporu slučitelnou. Komise proto shledala, že není nutné
v této otázce dospět ke konečnému závěru.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že ačkoli Komise v bodech 182 a 183 odůvodnění Rozhodnutí připouští, že některé
náklady související s kapitálovým příspěvkem spadají pod plnění úkolů veřejné služby, takže je nelze kvalifikovat jako státní
podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, dospěla v článku 1 Rozhodnutí k závěru, že kapitálový příspěvek představuje v plné výši
státní podporu.
Žádné ustanovení práva Společenství nevyžaduje, aby Komise, když nařídí navrácení podpory, jež byla prohlášena za neslučitelnou
se společným trhem, určila přesnou částku podpory, jež má být navrácena. Postačí, aby její rozhodnutí obsahovalo informace,
které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 13. července 1988,
Francie v. Komise, 102/87, Recueil, s. 4067, bod 33).
Aniž je třeba se zabývat otázkou, zda se taková zásada uplatní i v případě, že Komise podporu prohlásí za slučitelnou se společným
trhem, je nicméně třeba shledat, že rozhodne-li se Komise uvést částku státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES ve výroku
rozhodnutí, musí uvést její přesnou částku.
Přesná částka protiprávní podpory, kterou Komise uvede ve výroku konečného rozhodnutí konstatujícího slučitelnost této podpory
se společným trhem ve smyslu článku 87 ES, je o to důležitější, že může mít dopad na výši úroků, k jejichž zaplacení může
být příjemce vyzván. Podle práva Unie má totiž vnitrostátní soud, před kterým bude tato věc případně projednávána, povinnost
nařídit, aby příjemce podpory z této podpory zaplatil úroky za dobu trvání protiprávního stavu (rozsudek CELF, uvedený výše
v bodě 60, bod 55). Výše těchto úroků přitom závisí především na výši samotné státní podpory. Dané úroky se totiž počítají
na základě celkové částky státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, a nikoli pouze na základě té části protiprávní podpory,
která je považována za slučitelnou se společným trhem. Žalobkyně v projednávaném případě ostatně na jednání uvedly, že úroky
za dobu trvání protiprávního stavu uhradily na základě celkové částky 350 milionů eur, která je uvedena v článku 1 Rozhodnutí.
S ohledem na důvody uvedené v bodech 182 a 183 odůvodnění je přitom částka státní podpory uvedená v článku 1 Rozhodnutí podle
všeho nesprávná, jelikož, jak již bylo uvedeno, z těchto bodů odůvodnění plyne, že částky pokrývající plnění úkolů veřejné
služby nepředstavují státní podporu, a je tudíž třeba je odečíst od celkové částky kapitálového příspěvku, tedy 350 milionů
eur, který byl kvalifikován jako státní podpora.
Argument Komise, podle něhož německé orgány uvedly skutečnost, že značná část veřejného financování byla určena k plnění úkolů
spadajících pod výsady veřejné moci opožděně, je třeba zamítnout. Z bodu 183 odůvodnění Rozhodnutí totiž výslovně plyne, že
Komise zcela vědomě dospěla k závěru, že se nemusí vyjadřovat k otázce, zda financování některých nákladů mohlo představovat
státní podporu, neboť pokud by tomu tak bylo, šlo by o schválenou podporu. Naopak se nezmínila o opožděnosti předání informací.
Komise krom toho, jak uvedly žalobkyně a jak plyne i z čl. 13 odst. 2 nařízení č. 659/1999, není v případě protiprávní podpory,
jako je podpora dotčená v projednávaném případě, vázána žádnou závaznou ani indikativní lhůtou k přijímání rozhodnutí.
Rovněž třeba odmítnout argumentaci Komise, jež tvrdí, že vyloží-li se výrok Rozhodnutí v souvislosti s jeho odůvodněním, je
zřejmé, že schválila podporu na vybudování jižní dráhy v nejvyšší možné částce 350 milionů eur. Jak totiž plyne z výše uvedeného,
relevantní otázkou v projednávaném případě není určení slučitelné části částky podpory, nýbrž určení částky podpory jako takové.
Z výkladu článku 1 Rozhodnutí ve spojení s body 182 a 183 jeho odůvodnění je však zřejmá rozporuplnost, na niž je poukázáno
výše v bodě 226, takže Komise se nemůže oprávněně domnívat, že Rozhodnutí neponechává žádný prostor pro pochybnosti ohledně
obsahu jeho výroku. V každém případě platí, že jestliže je výrok Rozhodnutí jasný a jednoznačný s tím, že částku dotčené podpory
stanovuje na 350 milionů eur, není třeba jej vykládat s ohledem na jeho odůvodnění. Pouze v případě nedostatečné jasnosti
termínů použitých ve výroku je totiž třeba výrok rozhodnutí vyložit pomocí jeho odůvodnění (rozsudek Soudu ze dne 11. prosince
2003, Ventouris v. Komise, T‑59/99, Recueil, s. II‑5257, bod 31).
Z výše uvedeného plyne, že článek 1 Rozhodnutí je třeba zrušit v rozsahu, v němž stanoví, že částka státní podpory, již Spolková
republika Německo hodlala poskytnout na výstavbu nové jižní dráhy a příslušné letištní infrastruktury na letišti Lipsko-Halle,
je 350 milionů eur.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Krom toho, čl. 87 odst. 3 první pododstavec jednacího řádu stanoví,
že Tribunál může rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý
účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody. Konečně podle čl. 87 odst. 4
prvního a třetího pododstavce jednacího řádu nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní
náklady řízení, a Tribunál může nařídit, aby vedlejší účastník nesl vlastní náklady řízení.
Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně ve věci T‑443/08 neměly ve věci úspěch, je důvodné
posledně uvedeným uložit povinnost nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady řízení Komise v této věci.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně ve věci T‑455/08 měly ve věci částečně neúspěch, Tribunál se domnívá, že okolnosti věci budou
posouzeny spravedlivě, když bude rozhodnuto, že každá z hlavních účastnic řízení ponese vlastní náklady řízení.
Konečně podle čl. 87 odst. 4 prvního a třetího pododstavce jednacího řádu ADV a Spolková republika Německo ponesou vlastní
náklady řízení ve věcech T‑443/08 a T‑455/08.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)
Věci T‑443/08 a T‑455/08 se spojují pro účely rozsudku.
2)
Žaloba ve věci T‑443/08 se odmítá jako nepřípustná.
3)
Článek 1 rozhodnutí Komise 2008/948/ES ze dne 23. července 2008 o opatřeních Německa ve prospěch společnosti DHL a letiště
Lipsko/Halle se zrušuje v rozsahu, v němž stanoví, že výše státní podpory, kterou Spolková republika Německo hodlá poskytnout
na výstavbu nové jižní dráhy a příslušných letištních zařízení na letišti Lipsko-Halle, je 350 milionů eur.
4)
Žaloba ve věci T‑455/08 se ve zbývajících částech zamítá.
5)
Freistaat Sachsen a Land Sachsen-Anhalt ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí
ve věci T‑443/08.
6)
Mitteldeutsche Flughafen AG a Flughafen Leipzig-Halle GmbH ponesou vlastní náklady řízení.
7)
Komise ponese vlastní náklady řízení vynaložené ve věci T‑455/08.
8)
Spolková republika Německo a Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) ponesou vlastní náklady řízení ve věcech
T‑443/08 a T‑455/08.
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne .
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
Rozhodnutí
Skutečnosti, které nastaly po vydání Rozhodnutí
Řízení
Návrhová žádání účastnic řízení
K přípustnosti
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K věci samé
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 87 odst. 1 ES
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K druhému žalobním důvodu vycházejícímu z toho, že společnost FLH nemůže být příjemcem státní podpory
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nemožnosti kvalifikovat společnost FLH zároveň jako poskytovatele i příjemce státní
podpory
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady zákazu retroaktivity, zásady právní jistoty, zásady ochrany legitimního
očekávání a zásady rovnosti
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že pokyny z roku 2005 porušují primární právo
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z vady řízení
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K sedmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení rozdělení pravomocí plynoucího ze Smlouvy o ES
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K osmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z rozporuplnosti a nedostatku odůvodnění stran výše tvrzené podpory
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: němčina.