CELEX: 62014CJ0508
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby)
Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby
Zohľadnenie miery rentability vlastného kapitálu
Priamy účinok
Uplatnenie ratione temporis

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (
Ú. v. ES L 108, s. 51
; Mim. vyd. 13/029, s. 367).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Českým telekomunikačním úřadem na jednej strane a T‑Mobile Czech Republic a.s. (ďalej len „T‑Mobile Czech Republic“) a Vodafone Czech Republic a.s. na druhej strane z dôvodu rozhodnutia Českého telekomunikačního úřadu z 23. februára 2011, ktorým tento úrad stanovil výšku straty spoločnosti Telefónica Czech Republic, a. s. (ďalej len „Telefónica Czech Republic“), teraz O2 Czech Republic a.s. (ďalej len „O2 Czech Republic“), z poskytovania univerzálnej služby za rok 2004.
Právny rámec
Právo Únie
Článok 2 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (
Ú. v. EÚ L 236
, 2003, s. 33; ďalej len „Akt o pristúpení“) stanovuje, že odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných Zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto Zmluvách a v tomto akte.
Odôvodnenie 4 smernice 2002/22 uvádza, že „zabezpečenie univerzálnej služby (t. z. poskytovanie vymedzeného minimálneho súboru služieb koncovým užívateľom za prijateľné ceny) môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Kompenzácia pre podniky, určené na poskytovanie takýchto služieb, však za týchto okolností nemusí vyústiť do deformácie hospodárskej súťaže za predpokladu, že určeným podnikom sa uhradia vyvolané špecifické čisté náklady a za predpokladu, že čisté nákladové zaťaženie sa uhrádza konkurenčne neutrálnym spôsobom“.
Podľa odôvodnenia 18 uvedenej smernice:
„Členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných noriem. Je dôležité zabezpečiť, aby boli čisté náklady povinností univerzálnej služby primerane kalkulované a aby akékoľvek financovanie bolo uskutočnené s minimálnym účinkom na trh a podniky a aby bolo kompatibilné s ustanoveniami článkov 87 a 88 zmluvy.“
Článok 3 ods. 2 smernice 2002/22 stanovuje:
„Členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie univerzálnej služby, pričom budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality. Budú sa snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu, a to najmä u poskytovania služieb za ceny alebo iné podmienky, ktoré sa odchyľujú od bežných obchodných podmienok, pričom budú rešpektovať verejný záujem.“
Článok 12 tej istej smernice s názvom „Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Ak národné regulačné orgány usúdia, že poskytovanie univerzálnej služby podľa článkov 3 až 10 môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej služby, budú kalkulovať čisté náklady za jej poskytovanie.
Na tento účel národné regulačné orgány:
a)
vykalkulujú čisté náklady na plnenie záväzku univerzálnej služby, berúc do úvahy každú trhovú výhodu, ktorá vyplynie pre podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby, v súlade s prílohou IV, časť A; alebo
b)
použijú čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby identifikovanej mechanizmom určovania v súlade s článkom 8 ods. 2.“
Článok 13 smernice 2002/22 s názvom „Financovanie záväzkov univerzálnej služby“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Ak na základe kalkulácie čistých nákladov uvedených v článku 12 národný regulačný orgán zistí, že podnik znáša neprimerané zaťaženie, členské štáty na žiadosť určeného podniku rozhodnú o:
a)
zavedení mechanizmu, ktorým sa podniku za transparentných podmienok uhradia stanovené čisté náklady z verejných fondov; a/alebo
b)
rozdelení čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby medzi poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb.“
Príloha IV časť A druhý odsek uvedenej smernice opisuje spôsob, akým sa vypočítajú čisté náklady záväzkov univerzálnej služby takýmto spôsobom:
„Národné regulačné orgány uvážia všetky prostriedky na zabezpečenie primeraných stimulov pre podniky (určené alebo nie), aby tieto záväzky univerzálnej služby plnili nákladovo efektívne. Pri kalkulácii nákladov sa čisté náklady univerzálnej služby vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku s povinnosťou poskytovania univerzálnej služby a podniku bez tejto povinnosti. Toto sa uplatňuje bez ohľadu na to, či je sieť v jednotlivom členskom štáte plne rozvinutá, alebo je ešte v etape vývoja a expanzie. Náležitá pozornosť sa venuje správnemu posúdeniu nákladov, ktorým by sa určený podnik mohol vyhnúť, keby nemal žiadne povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby. Kalkulácia čistých nákladov by mala zhodnotiť prínosy vrátane nehmotného prospechu pre operátora univerzálnej služby.“
Článok 5 ods. 5 rozhodnutia Komisie 2012/21/EÚ z 20. decembra 2011 o uplatňovaní článku 106 ods. 2 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na štátnu pomoc vo forme náhrady za službu vo verejnom záujme udeľovanej niektorým podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu (
Ú. v. EÚ L 7, 2012, s. 3
) stanovuje:
„Na účely tohto rozhodnutia ‚primeraný zisk‘ znamená mieru rentability kapitálu, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci poskytovanie služieb všeobecného hospodárskeho záujmu pri zohľadnení miery rizika, a to na dĺžku trvania poverenia. Miera rentability kapitálu je vymedzená ako vnútorná miera návratnosti, ktorú podnik dosiahne zo svojho investovaného kapitálu počas doby trvania poverenia. Miera rizika závisí od príslušného sektora, typu služby a povahy náhrady.“
Bod 61 oznámenia Komisie 2012/C 8/02 o uplatňovaní pravidiel Európskej únie o štátnej pomoci na náhrady za službu vo všeobecnom hospodárskom záujme (
Ú. v. EÚ C 8, s. 4
) najmä stanovuje:
„‚Primeraný zisk‘ by sa mal chápať ako miera rentability kapitálu…, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci – pri zohľadnení úrovne rizika – či bude, alebo nebude poskytovať služby všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia. Úroveň rizika závisí od dotknutého sektora, druhu služby a povahy mechanizmu náhrad. Miera by sa podľa možnosti mala stanoviť na základe miery rentability kapitálu, ktorá sa dosahuje pri podobných typoch zákaziek na poskytovanie služieb vo verejnom záujme v konkurenčných podmienkach (napr. zákaziek zadaných v rámci postupu verejného obstarávania). V sektoroch, v ktorých nie je žiadny podnik porovnateľný s podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, možno odkázať na porovnateľné podniky nachádzajúce sa v iných členských štátoch alebo prípadne v iných sektoroch za predpokladu, že sa zohľadní osobitný charakter každého sektoru.“
V poznámke pod čiarou týkajúcej sa uvedeného bodu 61 „miera rentability kapitálu je vnútorná miera návratnosti (Internal Rate of Return, IRR), ktorú podnik dosiahne z investovaného kapitálu počas trvania projektu, t. j. pomer IRR a hotovostných tokov zákazky“.
České právo
Poskytovanie univerzálnej služby a náhrady za ňu bolo v roku 2004 upravené zákonom č. 151/2000 Sb., o telekomunikáciách a o zmene ďalších zákonov, v znení účinnom pre rok 2004 (ďalej len „zákon o telekomunikáciách“). § 31 tohto zákona s názvom „Preukázateľná strata“, znie:
„1.   Poskytovateľ univerzálnej služby má nárok na úhradu preukázateľnej straty.
2.   Preukázateľnou stratou sa rozumie rozdiel medzi ekonomicky oprávnenými nákladmi, vrátane primeraného zisku, vynaloženými držiteľom telekomunikačnej licencie na plnenie povinnosti poskytovať univerzálnu službu, ktoré by poskytovateľovi univerzálnej služby nevznikli, pokiaľ by túto povinnosť nemal, a tržbami a výnosmi dosiahnutými držiteľom telekomunikačnej licencie z plnenia povinnosti poskytovať univerzálnu službu.
3.   Ak držiteľ telekomunikačnej licencie okrem univerzálnej služby poskytuje ešte iné telekomunikačné služby alebo vykonáva iné činnosti, je povinný viesť oddelenú evidenciu nákladov a výnosov služieb poskytovaných v rámci univerzálnej služby.
4.   Spôsob výpočtu preukázateľnej straty, doklady, ktorými musia byť výpočty preukázateľnej straty doložené, a vymedzenie primeraného zisku stanoví vykonávací predpis.“
Na zákon o telekomunikáciách nadviazala vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., ktorou sa stanovujú podrobnosti o výpočte a úhrade preukázateľnej straty z poskytovania univerzálnej služby držiteľom telekomunikačnej licencie. § 2 tejto vyhlášky s názvom „Spôsob výpočtu preukázateľnej straty“ znie:
„1.   Preukázateľnú stratu vypočíta poskytovateľ univerzálnej služby ako rozdiel medzi súčtom tržieb a výnosov z poskytovania stratových služieb na jednej strane a súčtom ekonomicky oprávnených nákladov na poskytovanie týchto služieb a primeraného zisku na druhej strane. Výpočet preukázateľnej straty poskytovateľ univerzálnej služby predkladá na formulári vydanom Českým telekomunikačním úřadem.
2.   Na účely posúdenia ekonomickej oprávnenosti nákladov je poskytovateľ univerzálnej služby Českému telekomunikačnímu úřadu povinný predkladať oddelenú evidenciu nákladov a výnosov služieb poskytovaných v rámci univerzálnej služby podľa § 34 ods. 2 písm. a) zákona [o telekomunikáciách], a to do 31. mája každého kalendárneho roku.“
§ 3 tejto vyhlášky s názvom „Doklady, ktorými musia byť výpočty preukázateľnej straty doložené“ znie:
„1.   Poskytovateľ univerzálnej služby predkladá Českému telekomunikačnímu úřadu spolu s výpočtom preukázateľnej straty za príslušný rok
a)
účtovnú závierku zostavenú podľa osobitného právneho predpisu;
b)
analytickú účtovnú evidenciu nákladov a výnosov;
c)
výsledky oddelenej evidencie nákladov a výnosov podľa § 34 ods. 2 písm. a) zákona [o telekomunikáciách] a spôsobov na stanovenie výšky ekonomicky oprávnených nákladov. Údaje o stratových službách sa členia podľa jednotlivých nákladových a výnosových položiek a podľa štruktúry uvedenej v prílohe č. 1;
d)
prehľad zaradenia dlhodobého hmotného a nehmotného majetku do odpisových skupín vrátane použitia koeficientu pre zrýchlené odpisovanie, vrátane spôsobov na priradenie vlastného kapitálu na nadobudnutie tohto majetku;
e)
prehľad poskytnutých zliav podľa druhov.
2.   Poskytovateľ univerzálnej služby umožní Českému telekomunikačnímu úřadu na požiadanie overiť údaje v rozsahu výpočtu preukázateľnej straty vrátane primeraného zisku, najmä z technickej dokumentácie, zo štatistických dokladov a z prvotných účtovných dokladov.
3.   Zúčtovanie preukázateľnej straty, doklady predložené poskytovateľom univerzálnej služby a doklady použité na overenie výpočtu preukázateľnej straty uchováva Český telekomunikační úřad počas piatich rokov od konca príslušného roku.“
Ustanovenie § 4 tej istej vyhlášky s názvom „Vymedzenie primeraného zisku“ znie:
„Primeraný zisk sa na účely zúčtovania preukázateľnej straty určí vzhľadom na účtovnú hodnotu vlastného kapitálu, ktorý poskytovateľ univerzálnej služby priradil na nadobudnutie dlhodobého hmotného a nehmotného majetku slúžiaceho na poskytovanie stratových služieb. Primeraný zisk poskytovateľ univerzálnej služby vypočíta podľa postupu uvedeného v prílohe č. 3.“
Príloha č. 3 vyhlášky Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., s názvom „Výpočet primeraného zisku“, stanovuje:
„1.
Primeraný zisk vypočíta poskytovateľ univerzálnej služby podľa vzorca:
PZ = 0,145 x VJZS
V tomto vzorci je:
PZ – primeraný zisk
VJZS – účtovná hodnota vlastného kapitálu priradeného na nadobudnutie dlhodobého hmotného a nehmotného majetku slúžiaceho na poskytovanie stratových služieb.
2.
Účtovná hodnota vlastného kapitálu sa stanoví podľa právnych predpisov o účtovníctve.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 27. septembra 2010 vydal Český telekomunikační úřad rozhodnutie, v ktorom potvrdil výšku straty z poskytovania univerzálnej služby za rok 2004 predloženú spoločnosťou Telefónica Czech Republic. Na vyčíslenie tejto straty bol do ceny čistých nákladov univerzálnej služby zahrnutý aj primeraný zisk poskytovateľa predpokladaný vnútroštátnou právnou úpravou platnou do 30. apríla 2005. Český telekomunikační úřad potvrdil toto rozhodnutie v konaní o rozklade rozhodnutím z 23. februára 2011.
Proti tomuto rozhodnutiu podali T‑Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic a.s. správne žaloby na Městský soud v Prahe, ktorý uvedené rozhodnutie zrušil z dôvodu jeho nezákonnosti vyplývajúcej z porušenia smernice 2002/22.
Podľa Městského soudu v Prahe bol § 31 zákona o telekomunikáciách v rozpore s článkami 12 a 13 tejto smernice, lebo české právo upravovalo určenie výšky straty a spôsob výpočtu a určenia preukázateľnej straty odlišne od uvedenej smernice. Podľa uvedeného súdu teda Český telekomunikační úřad podľa vnútroštátneho práva nesprávne zohľadnil akúkoľvek stratu, hoci podľa smernice 2002/22 mala byť zohľadnená len strata predstavujúca „nespravodlivú záťaž“, ako spresnil Súdny dvor v rozsudku Komisia/Belgicko (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
, body
,
,
a
). Podľa Městského soudu v Prahe ďalej vnútroštátne právo neumožňovalo pri určení výšky straty zohľadniť nehmotné výhody vyplývajúce z poskytovania univerzálnej služby.
Městský soud v Prahe dospel k názoru, že sú splnené predpoklady pre priame uplatnenie smernice 2002/22, lebo pravidlo stanovené touto smernicou je jasné a bezpodmienečné, hoci obsah neurčitého právneho pojmu „nespravodlivá záťaž“ musí byť spresnený správnym či súdnym orgánom. Výklad českého práva, ktorý by bol v súlade so smernicou 2002/22, nie je podľa uvedeného súdu možný, pretože český právny poriadok Českému telekomunikačnímu úřadu neumožňuje, aby pri svojom rozhodovaní nezohľadnil zahrnutie primeraného zisku do výšky čistých nákladov na univerzálnu službu.
Městský soud v Prahe uznal, že priamy účinok tejto smernice nemôže byť v neprospech jednotlivca, avšak spoločnosť Telefónica Czech Republic, v ktorej český štát vlastnil 51,1 % akcií, označil za „štátnu entitu“ pod kontrolou štátu, a teda podliehajúcu priamemu účinku uvedenej smernice, a určil, že smernica 2002/22 sa z časového hľadiska vzťahuje na univerzálnu službu poskytovanú v celom kalendárnom roku 2004, teda aj v období pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii 1. mája 2004.
Proti rozsudku Městského soudu v Prahe podal Český telekomunikační úřad kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud v Prahe.
Pokiaľ ide o posúdenie otázky, či možno v zmysle smernice 2002/22 do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu zahrnúť aj vnútroštátnym právom predpokladaný primeraný zisk, sa Nejvyšší správní soud na základe jazykového výkladu domnieva, že zisk, či už primeraný alebo nie, nemožno považovať za nákladovú položku zaraditeľnú pod termín „čisté náklady“ na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, ako to uvádza a stanovuje uvedená smernica. Nemožno však nezohľadniť skutočnosť, že v čistých nákladoch v zmysle smernice môžu byť zohľadnené aj čiastkové náklady „vlastného kapitálu“ vynaloženého pri poskytovaní univerzálnej služby zo strany jej poskytovateľa, ktoré boli nie úplne vhodne podľa vnútroštátnej právnej úpravy zaradené pod termín „
primeraný zisk
“. Nejvyšší správní soud teda považuje za nutné položiť Súdnemu dvoru otázku, či články 12 a 13 smernice 2002/22 treba vykladať v tom zmysle, že inštitút „čistých nákladov“ na poskytovanie univerzálnej služby bráni tomu, aby do ceny vypočítaných čistých nákladov tejto služby bol zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, aj keby bol vyjadrený vo forme nákladov na kapitálové investície vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu.
Za týchto podmienok Nejvyšší správní soud rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 12 a 13 [smernice 2002/22] vykladať v tom zmysle, že inštitút ‚čistých nákladov‘ na poskytovanie tejto služby, ktorý je v nej zakotvený, bráni tomu, aby bol do ceny zistených čistých nákladov tejto služby zahrnutý aj ‚primeraný zisk‘ jej poskytovateľa?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku majú tieto ustanovenia smernice 2002/22 (články 12 a 13) priamy účinok?
3.
Ak majú články 12 a 13 smernice 2002/22 priamy účinok, možno tento účinok uplatňovať voči spoločnosti, v ktorej štát vlastní (kontroluje) 51 % akcií, v tomto prípade spoločnosť O2 Czech Republic a.s. (ide o ‚štátnu entitu‘), či nie?
4.
V prípade kladných odpovedí na otázky 1 až 3 možno smernicu 2002/22 uplatňovať aj na vzťahy, ktoré vznikli pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii (od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004)?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 12 a 13 smernice 2002/22 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby.
Spoločnosti T‑Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic, ktoré sa domnievajú, že otázky položené vnútroštátnym súdom sa netýkajú podstatnej časti sporu v konaní pred vnútroštátnym súdom, navrhujú Súdnemu dvoru niekoľko ďalších otázok týkajúcich sa okrem iného vymedzenia položiek, ktoré možno zahrnúť do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, a určenia „nespravodlivej záťaže“, ktorú nesie podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby.
Podľa článku 267 ZFEÚ oprávnenie predložiť návrh Súdnemu dvoru prináleží vnútroštátnemu súdu a nie účastníkom konania vo veci samej. Možnosť určiť otázky, ktoré sa majú položiť Súdnemu dvoru, je vyhradená iba vnútroštátnemu súdu a účastníci konania nemôžu meniť ich obsah (pozri najmä rozsudok Singer,
44/65
,
EU:C:1965:122
, s. 1198, a v tomto zmysle rozsudok Santesteban Goicoechea,
C‑296/08 PPU
,
EU:C:2008:457
, bod
).
Okrem toho odpovedať na návrhy na zmenu otázok predložené účastníkmi konania vo veci samej by bolo nezlučiteľné s úlohou vyhradenou Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ, ako aj s povinnosťou Súdneho dvora zabezpečiť možnosť vládam členských štátov a dotknutým osobám predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vzhľadom na to, že podľa tohto ustanovenia sa účastníkom konania doručujú iba vnútroštátne rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania (pozri najmä rozsudok Phytheron International,
C‑352/95
,
EU:C:1997:170
, bod
, a v tomto zmysle rozsudok Santesteban Goicoechea,
C‑296/08 PPU
,
EU:C:2008:457
, bod
).
Zo samotného znenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu oznámeného všetkým dotknutým osobám uvedeným v článku 23 Štatútu Súdneho dvora v danom prípade vyplýva, že Nejvyšší správní soud sa Súdneho dvora pýta na princíp zohľadňovania návratnosti vlastného kapitálu investovaného podnikom určeným na poskytovanie univerzálnej služby na účely určenia výšky čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, lebo potrebuje zistiť skutočnosti, ktoré jej umožnia rozhodnúť, či môže byť táto návratnosť vlastného kapitálu zohľadnená, ak je stanovená vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu investovaného týmto podnikom.
Vnútroštátny súd sa naopak nezmienil o potrebe odpovedať na ďalšie otázky, ktoré sa týkajú vymedzenia položiek, ktoré možno zahrnúť do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu alebo „nespravodlivej záťaže“, ktorú znáša podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby.
V dôsledku toho treba odpovedať na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom, avšak netreba odpovedať na nové otázky navrhnuté spoločnosťami T‑Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic.
Podľa článkov 12 a 13 smernice 2002/22 je na určenie výšky náhrady, ktorá prípadne prináleží podniku určenému na poskytovanie univerzálnej služby, potrebné po prvé vypočítať čisté náklady na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, ktoré znáša podnik určený na jej poskytovanie, a ďalej, pokiaľ vnútroštátny regulačný orgán zistí, že podnik znáša nespravodlivú záťaž, tento orgán rozhodne o zavedení mechanizmu náhrady zistených čistých nákladov takémuto podniku alebo o rozdelení čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby medzi podniky poskytujúce siete a poskytujúce služby elektronických komunikácií.
Podľa prílohy IV časti A druhého odseku smernice 2002/22 sa čisté náklady univerzálnej služby vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku, keď poskytuje univerzálnu službu a keď ju neposkytuje. Ako uznali všetky dotknuté osoby, ktoré Súdnemu dvoru predložili pripomienky, náklady cudzieho či vlastného kapitálu musia byť zohľadnené, ak si dotknutý podnik musel zaobstarať kapitál na uskutočnenie investícií nevyhnutných na poskytovanie univerzálnej služby.
V tomto ohľade nie je dôležité, že je táto položka čistých nákladov uvádzaná v predmetnej vnútroštátnej právnej úprave pod označením „primeraný zisk“, lebo predstavuje skutočné náklady, ktoré znáša poskytovateľ univerzálnej služby.
Smernica 2002/22 síce neobsahuje žiadnu výslovnú zmienku o možnosti zahrnúť náklady vlastného kapitálu či „primeraný zisk“ do výpočtu čistých nákladov, ktoré znáša podnik poskytujúci univerzálnu službu, teleologickým výkladom tejto smernice však možno k takémuto záveru dospieť.
Článok 3 ods. 2 smernice 2002/22 zdôrazňuje potrebu zabezpečiť implementáciu univerzálnej služby najefektívnejším spôsobom a snažiť sa o minimalizáciu skresľovania trhu. Ako uvádza odôvodnenie 4 tejto smernice, zabezpečenie univerzálnej služby môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Normotvorca Únie preto stanovil, ako vyplýva z odôvodnenia 18 tej istej smernice, že členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných podmienok (pozri rozsudok Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
).
Náklady investovaného kapitálu sú súčasťou súhrnu nákladov vynaložených podnikom pôsobiacim v normálnych obchodných podmienkach. Musia teda byť tiež zahrnuté do výpočtu čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby, aby podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby mohol získať späť osobitné náklady, ktoré vznikli bez toho, aby sa odchýlil od normálnych obchodných podmienok alebo utrpel stratu.
Ako okrem toho vyplýva z odôvodnenia 18 smernice 2002/22, akékoľvek financovanie poskytnuté na účely vyrovnania čistých nákladov vyplývajúcich zo záväzkov univerzálnej služby musí byť kompatibilné s ustanoveniami článkov 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ. Ako uvádza Európska komisia, výklad pojmu „čisté náklady“ v zmysle tejto smernice teda musí brať ohľad na pravidlá posudzovania kompenzačných platieb za služby všeobecného hospodárskeho záujmu na základe článku 107 ZFEÚ.
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že náhrada chápaná ako protihodnota za plnenia, ktoré poskytujú podniky príjemcovia pri plnení záväzkov verejnej služby nemôže ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na pokrytie všetkých alebo časti nákladov vynaložených na plnenie týchto záväzkov, pričom treba brať do úvahy s tým súvisiace príjmy, ako aj primeraný zisk na plnenie týchto záväzkov (pozri analogicky rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, bod
).
Pokiaľ ide o metódu posudzovania návratnosti vlastného kapitálu, ktorú treba zohľadniť, z odôvodnenia 18 smernice 2002/22 vyplýva, že výpočet čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby musí byť správne kalkulovaný a akékoľvek financovanie musí byť uskutočnené s minimálnym účinkom na trh a podniky. Odmena za kapitál by preto mala byť potrebná a primeraná, mala by byť priamo viazaná na investíciu uskutočnenú na účely poskytovania univerzálnej služby a nemala by viesť k nadmernej náhrade v prospech daného poskytovateľa.
Ako uviedli Český telekomunikační úřad a Komisia, bod 61 oznámenia Komisie o uplatňovaní pravidiel Európskej únie o štátnej pomoci na náhrady za službu vo všeobecnom hospodárskom záujme a článok 5 ods. 5 rozhodnutia 2012/21 poskytujú návod na to, ako posudzovať „primeraný zisk“ zodpovedajúci miere návratnosti kapitálu. Toto oznámenie síce nie je záväznou právnou normou, môže však slúžiť ako zdroj inšpirácie na účely výkladu pojmu „čisté náklady“ v zmysle smernice 2002/22.
Podľa bodu 61 tohto oznámenia a článku 5 ods. 5 rozhodnutia 2012/21 by sa „primeraný zisk“ mal chápať ako miera rentability kapitálu, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci pri zohľadnení úrovne rizika, či bude, alebo nebude poskytovať služby všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia. Úroveň rizika závisí od dotknutého sektora, druhu služby a povahy mechanizmu náhrad. Touto mierou návratnosti sa rozumie interná miera návratnosti kapitálu, ktorý podnik investoval počas trvania obdobia poverenia. Táto miera môže byť určená s odkazom na porovnateľné podniky.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vo svetle týchto jednotlivých skutočností overil, či ročná miera návratnosti použitá vo vnútroštátnej právnej úprave zodpovedá kritériám uvedeným bodoch 40 až 43 tohto rozsudku, ak je stanovená paušálne vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu investovaného podnikom určeným na poskytovanie univerzálnej služby.
Na prvú otázku treba preto odpovedať, že články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, ktorý tvorí miera rentability vlastného kapitálu, ktorú by vyžadoval podnik porovnateľný s poskytovateľom univerzálnej služby zvažujúci, či s ohľadom na úroveň rizika bude poskytovať službu všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia.
O druhej a tretej otázke
Keďže je možné, že vnútroštátny súd po overení, ktoré mu prináleží vykonať v súlade s bodom 44 tohto rozsudku, dospeje k záveru, že predmetná vnútroštátna právna úprava nezodpovedá kritériám poskytnutým v odpovedi na prvú otázku, treba odpovedať na druhú a tretiu otázku vnútroštátneho súdu, v ktorých sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 12 a 13 smernice 2002/22 vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok, a pokiaľ áno, či sa ich možno dovolávať voči obchodnej spoločnosti, v ktorej má členský štát 51 % akcií.
Podľa ustálenej judikatúry smernica sama osebe môže jednotlivcovi stanovovať iba práva, a nemôže mu ukladať povinnosti. Jednotlivec sa preto nemôže odvolávať na smernicu proti členskému štátu, ak ide o povinnosť štátu, ktorá priamo súvisí so splnením inej povinnosti, ktorá podľa smernice prináleží tretej osobe (pozri rozsudky Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i.,
C‑152/07 až C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, bod
).
Naopak samotné negatívne dôsledky na práva tretích osôb, aj keď sú tieto dôsledky určité, neodôvodňujú to, aby sa jednotlivcovi bránilo dovolávať sa ustanovení smernice voči predmetnému členskému štátu (pozri rozsudky Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i.,
C‑152/07 až C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, bod
).
V konaní pred vnútroštátnym súdom je spor predložený vnútroštátnemu súdu sporom medzi súkromnými osobami a dotknutým členským štátom, ktorý koná prostredníctvom vnútroštátneho regulačného úradu, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie.
Je teda potrebné konštatovať, že O2 Czech Republic je vo vzťahu k sporu predloženému vnútroštátnym súdom treťou osobou a môže čeliť len negatívnym dôsledkom, ktoré nemožno považovať za povinnosti uložené na základe smerníc uplatnených pred vnútroštátnym súdom. Z toho vyplýva, že otázka, či je tento podnik štátnou entitou, je bezvýznamná.
S ohľadom na uvedené treba preskúmať, či články 12 a 13 smernice 2002/22 spĺňajú podmienky na to, aby vyvolávali priamy účinok.
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia smernice z hľadiska ich obsahu zdajú bezpodmienečné a dostatočne presné, sa jednotlivci môžu na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči štátu, keď ju prebral nesprávne (pozri rozsudky Pfeiffer a i.,
C‑397/01 až C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i.,
C‑152/07 až C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, bod
).
Články 12 a 13 smernice 2002/22 pritom tieto kritériá spĺňajú, lebo jasne uvádzajú, že prípadné financovanie záväzkov univerzálnej služby musí byť uskutočnené na základe výpočtu čistých nákladov, ktoré treba vykladať tak, že zahŕňajú aj „primeraný zisk“ zodpovedajúci miere návratnosti kapitálu, a táto povinnosť nie je viazaná na žiadnu podmienku. Aj keď smernica 2002/22 ponecháva vnútroštátnym regulačným orgánom mieru voľnej úvahy pri uplatňovaní týchto ustanovení, táto okolnosť nemá vplyv na presnú a bezpodmienečnú povahu povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení (pozri analogicky rozsudok GMAC UK,
C‑589/12
,
EU:C:2014:2131
, body
,
a
).
Z uvedeného vyplýva, že na druhú a tretiu otázku treba odpovedať tak, že články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok a jednotlivci sa na ne môžu priamo odvolávať pred vnútroštátnym súdom na účely napadnutia rozhodnutia vnútroštátneho regulačného úradu.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2002/22 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom aj počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.
Článok 2 Aktu o podmienkach pristúpenia stanovuje, že odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných Zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto Zmluvách a v tomto akte.
Ako Komisia zdôraznila, uvedený akt neobsahuje osobitné ustanovenia týkajúce sa uplatnenia článkov smernice 2002/22 pred pristúpením dotknutých členských štátov.
Vzhľadom na neexistenciu takýchto ustanovení sa smernica 2002/22 uplatňuje v Českej republike odo dňa jej pristúpenia k Únii v súlade s článkami 2, 53 a 54 Aktu o pristúpení (pozri v tomto zmysle rozsudok Saldanha a MTS,
C‑122/96
,
EU:C:1997:458
, bod
; uznesenie Pannon,
C‑143/09
,
EU:C:2009:564
, bod
; rozsudok Elektrownia Pątnów II,
C‑441/08
,
EU:C:2009:698
, bod
, ako aj uznesenie RANI Slovakia,
C‑298/09
,
EU:C:2010:343
, bod
).
Z toho vyplýva, že smernica 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Články 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, ktorý tvorí miera rentability vlastného kapitálu, ktorú by vyžadoval podnik porovnateľný s poskytovateľom univerzálnej služby zvažujúci, či s ohľadom na úroveň rizika bude poskytovať službu všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia.

2.
Články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok a jednotlivci sa na ne môžu priamo odvolávať pred vnútroštátnym súdom na účely napadnutia rozhodnutia vnútroštátneho regulačného úradu.

3.
Smernica 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.

Podpisy
(
*
)   Jazyk konania: čeština.