CELEX: 62012CJ0571
Predhodno odločanje
Carinski zakonik Skupnosti
Člena 70(1) in 78
Carinska deklaracija
Delni pregled blaga
Vzorčenje blaga
Nepravilna oznaka
Razširitev rezultatov na enako blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije po odobritvi prepustitve blaga
Naknadni pregled
Nemožnost zahtevati dodatni pregled blaga

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 70(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Greencarrier Freight Services Latvia SIA (v nadaljevanju: GFSL), družbo latvijskega prava z omejeno odgovornostjo, in Valsts ieņēmumu dienests (latvijska davčna uprava, v nadaljevanju: VID) zaradi odvzema uvoznih dajatev in naložitve globe med naknadnim pregledom več carinskih deklaracij.
Pravni okvir
V peti in šesti uvodni izjavi carinskega zakonika je navedeno:
„ker morajo zaradi zagotavljanja ravnotežja med potrebami carinskih organov pri zagotavljanju pravilnega izvajanja carinske zakonodaje na eni strani, in pravico gospodarskih subjektov do poštenega obravnavanja na drugi strani, ti organi, med drugim, dobiti široka pooblastila za nadzor, gospodarski subjekti pa pravico do pritožbe; ker izvajanje sistema carinskih pritožb zahteva, da Združeno kraljestvo uvede nove administrativne postopke, ki pa niso izvedljivi pred 1. januarjem 1995;
ker je treba zaradi izrednega pomena, ki ga ima zunanja trgovina za Skupnost, carinske formalnosti in nadzor opustiti ali ju vsaj zmanjšati na minimum“.
Člen 68 tega zakonika določa:
„Carinski organi lahko zaradi preverjanja sprejetih deklaracij:
(a)
preverijo dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi. Carinski organi lahko od deklaranta zahtevajo, da jim predloži dodatne dokumente zaradi preverjanja točnosti navedb v deklaraciji;
(b)
pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.“
Člen 70 navedenega zakonika določa:
„1.   Če se pregled opravi le na delu blaga, ki je predmet iste deklaracije, veljajo rezultati pregleda za vse blago v tej deklaraciji.
Vendar lahko deklarant zahteva dodatni pregled blaga, če ocenjuje, da rezultati delnega pregleda ne veljajo za ostalo deklarirano blago.
2.   Če vsebuje obrazec deklaracije več postavk blaga, se za izvajanje odstavka 1 navedbe za vsako postavko blaga štejejo za samostojno deklaracijo.“
Člen 71 tega zakonika določa naslednje:
„1.   Rezultati preverjanja deklaracije služijo kot podlaga za uporabo določb o carinskem postopku, v katerega je dano blago.
2.   Če se deklaracija ne preveri, se določbe odstavka 1 uporabijo na podlagi navedb v deklaraciji.“
Člen 78 carinskega zakonika določa:
„1.   Carinski organi lahko po uradni dolžnosti ali na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracije ponovno pregledajo.
2.   Carinski organi lahko po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi z zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Ta preverjanja se lahko izvajajo pri deklarantu, vseh osebah, ki so s poslovnega vidika neposredno ali posredno udeležene v navedenih operacijah, in vseh drugih osebah, ki iz poslovnih razlogov razpolagajo s temi dokumenti in podatki. Ti organi lahko tudi pregledajo blago, če je to še mogoče predložiti.
3.   Če se pri ponovnem pregledu deklaracije ali naknadnih preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov, carinski organi ob upoštevanju vseh sprejetih predpisov, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove informacije, s katerimi razpolagajo.“
Člen 221(1) in (3) tega zakonika določa:
„1.   Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
[…]
3.   Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba GFSL za račun družbe Hantas SIA iz Rusije uvaža piškote in čokoladne paličice za sprostitev v prosti promet v Evropski uniji.
VID je aprila in maja 2007 opravila inšpekcijski pregled carinskih dajatev, ki jih je družba Hantas SIA plačala med 1. majem 2004 in 31. decembrom 2006 na podlagi 35 carinskih deklaracij, ki jih je izpolnila družba GFSL, pri čemer je bilo treba to družbo v primeru nastanka carinskega dolga šteti za dolžnika.
Ta pregled je bil opravljen, potem ko je VID oktobra in novembra 2005 odvzela in analizirala vzorce v zvezi s šestimi carinskimi deklaracijami (v nadaljevanju: zadevne carinske deklaracije). Na podlagi rezultatov tega pregleda je VID ugotovila, da je družba GFSL na 29 carinskih deklaracijah, ki so bile predložene med 4. junijem 2004 in 29. novembrom 2005, vključno s šestimi zadevnimi carinskimi deklaracijami, deklarirala blago, uvoženo v Unijo za sprostitev v prosti promet, z nepravilnimi oznakami kombinirane nomenklature za razvrstitev v integrirano tarifo Evropskih skupnosti (TARIC), vzpostavljeno s členom 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), kakor je bila spremenjena.
VID je z odločbo z dne 31. maja 2007 družbo GFSL obvestila, da je nastal carinski dolg, določila zneske uvoznih dajatev in davka na dodano vrednost skupaj z zamudnimi obrestmi ter ji naložila globo zaradi nepravilne uporabe oznak kombinirane nomenklature.
Pritožba družbe GFSL zoper to odločbo je bila z odločbo VID z dne 14. septembra 2007 zavrnjena.
Zoper to odločbo je bila vložena ničnostna tožba pri Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče), ki ji je delno ugodilo s sodbo z dne 29. junija 2009, ki jo je Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče) potrdilo. Zadnjenavedeno je s sodbo z dne 8. decembra 2011 presodilo, da so bile uvozne dajatve, davek na dodano vrednost in globa v zvezi z blagom, navedenim na zadevnih carinskih deklaracijah, sicer naloženi utemeljeno, da pa je bilo treba odločbo z dne 14. septembra 2007 v preostalem delu razglasiti za nično, ker naj bi VID s kršitvijo člena 70(1) carinskega zakonika napačno uporabila rezultate pregleda blaga, navedenega v zadevnih carinskih deklaracijah, za blago, na katero se nanaša 23 drugih deklaracij, sprejetih med 4. junijem 2004 in 6. septembrom 2005 (v nadaljevanju: prejšnje carinske deklaracije), to je za blago, uvoženo več kot leto pred pregledanim blagom. Ker naj VID ne bi dokazala, da so se za zadevno blago uporabile nepravilne oznake, naj družbi GFSL ne bi bilo treba dokazati objektivno različnih lastnosti tega blaga, in to toliko manj, ker naj ne bi več imela možnosti, da bi zagotovila pregled tega blaga.
VID in družba GFSL sta zoper to sodbo pri Augstākās Tiesas Senāts (senat vrhovnega sodišča v Latviji) vložili kasacijsko pritožbo.
Davčna uprava je v utemeljitev te pritožbe navedla, da je bilo blago, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij, enako blagu, na katero se nanašajo zadevne carinske deklaracije, saj naj bi imelo enako sestavo, poimenovanje, videz in proizvajalca, kar naj bi potrjevale informacije, navedene v potrdilih družbe GFSL. VID naj bi torej v skladu z načelom ekonomičnosti postopka smela opustiti pregled preostalega blaga in rezultate prepoznavanja uporabiti za drugo enako blago, družba GFSL pa naj bi morala predložiti dokaze o razlikah med blagom.
Vendar predložitveno sodišče ugotavlja, da so bile prejšnje carinske deklaracije sprejete več kot leto dni prej zadevnimi carinskimi deklaracijami, v zvezi s katerimi so bili odvzeti vzorci. Po navedbah družbe GFSL pa naj za pregled, ki se opravi po carinjenju, ne bi bilo objektivno mogoče predložiti blaga, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij, niti uveljavljati pravice, da se zahteva dodaten pregled.
V teh okoliščinah je Augstākās Tiesas Senāts prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je člen 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika] mogoče razlagati tako, da je rezultate pregleda dela blaga, navedenega na deklaraciji, mogoče razširiti na blago iz prejšnjih deklaracij, ki ni bilo predmet delnega pregleda, vendar je bilo deklarirano z isto oznako kombinirane nomenklature in je izviralo od istega proizvajalca ter je bilo glede na podatke o poimenovanju in sestavi blaga, ki so navedeni na potrdilih tega proizvajalca, popolnoma enako blagu, navedenemu na deklaraciji, v zvezi s katero so bili odvzeti vzorci za delni pregled?
Z drugimi besedami:
Ali pojem ‚deklaracija‘ v smislu člena 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika] zajema tudi deklaracije [blaga], v zvezi s katerimi niso bili vzeti vzorci za pregled, vendar je bilo na njih deklarirano popolnoma enako blago (blago je deklarirano pod isto oznako kombinirane nomenklature, izvira od istega proizvajalca in na potrdilih proizvajalca sta za blago navedena isto ime in ista sestava)?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se sme dopustiti razširitev rezultatov delnega pregleda blaga, določenega v členu 70(1), prvi pododstavek, [carinskega zakonika], na deklaracije, v zvezi s katerimi deklarant iz objektivnih razlogov ne more zahtevati dodatnega pregleda v skladu s členom 70(1), drugi pododstavek, [carinskega zakonika], ker ni mogoče predložiti blaga za pregled v skladu s členom 78(2) istega [zakonika]?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 70(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je iz pisnih navedb tega deklaranta razvidno, da je vse to blago deklarirano z isto oznako kombinirane nomenklature, izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje in sestavo.
Spomniti je treba, da lahko v skladu s členom 68 carinskega zakonika carinski organi zaradi preverjanja carinskih deklaracij preverijo bodisi dokumente, ki se nanašajo na deklaracijo, in dokumente, ki so ji priloženi, bodisi pregledajo blago in po potrebi vzamejo vzorce blaga zaradi analize ali podrobnega preverjanja.
V zadnjem primeru člen 70(1) tega zakonika določa, da če se pregled opravi le na delu blaga, ki je predmet iste deklaracije, rezultati pregleda veljajo za vse blago v tej deklaraciji, vendar lahko carinski deklarant zahteva dodatni pregled blaga, če ocenjuje, da rezultati delnega pregleda ne veljajo za ostalo deklarirano blago.
Ta splošna določba tako vzpostavlja domnevo enotne kakovosti, ki carinskim organom omogoča, da rezultate delnega pregleda blaga, ki je predmet iste deklaracije, razširijo na vse blago v tej deklaraciji (glej v tem smislu sodbi z dne 7. septembra 2006 v zadevi Nowaco Germany,
C-353/04, ZOdl., str. I-7357
, točki 54 ter 55, in z dne 24. novembra 2011 v združenih zadevah Gebr. Stolle,
od C-323/10 do C-326/10, ZOdl., str. I-12177
, točki 100 in 101).
Navedena določba se s tega vidika nanaša na zagotovitev hitrih in učinkovitih postopkov za sprostitev v prosti promet, ne da bi carinske organe zavezovala, da podrobno preverijo vse blago, ki je predmet carinske deklaracije, kar ne bi bilo niti v interesu gospodarskih subjektov, ki si na splošno prizadevajo zahtevati prepustitev, da bi blago, ki ga prijavljajo, hitro dali na trg, niti v interesu navedenih organov, za katere bi sistematični pregled prijavljenega blaga pomenil precejšnje povečanje obsega dela (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2004 v zadevi Derudder,
C-290/01, Recueil, str. I-2041
, točka 45).
Ugotoviti je treba, da je tako iz besedila člena 70(1) carinskega zakonika kot iz sistematike členov od 68 do 74 carinskega zakonika razvidno, da se ta možnost razširitve rezultatov delnega pregleda nanaša le na blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Derudder, točka 43).
Ta določba zato carinskim organom ne omogoča, da v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, razširijo rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti organi že prepustili.
Iz tega pa ne izhaja, da carinski organi teh prejšnjih carinskih deklaracij ne morejo izpodbijati.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem slednje na podlagi člena 267 PDEU nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešiti spor, o katerem odloča (glej zlasti sodbi z dne 8. marca 2007 v zadevi Campina,
C-45/06, ZOdl., str. I-2089
, točka 30, in z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß,
C-243/09, ZOdl., str. I-9849
, točka 39).
Carinski organi torej lahko, kot sta v svojih pisnih stališčih navedli češka in španska vlada, po odobritvi prepustitve blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, na podlagi člena 78 carinskega zakonika po potrebi po uradni dolžnosti to deklaracijo ponovno pregledajo (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Overland Footwear,
C-468/03, ZOdl., str. I-8937
, točke 62, 64 in 66).
Na podlagi člena 78(2) tega zakonika lahko namreč carinski organi po prepustitvi blaga preverijo poslovne dokumente in podatke, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, in lahko zadnjenavedeno tudi pregledajo, če ga je še mogoče predložiti.
Ta določba carinskim organom tako omogoča, da izpodbijajo prejšnje carinske deklaracije, ki niso bile preverjene v skladu s členom 68 tega zakonika in ki so bile zato na podlagi člena 71(2) tega zakonika obravnavane v skladu z navedbami iz te deklaracije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2011 v zadevi DP grup,
C-138/10, ZOdl., str. I-8369
, točka 37).
Carinskim organom nič ne preprečuje, da razširijo rezultate delnega pregleda blaga, na katero se carinska deklaracija nanaša, na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili, če je to blago enako, za preverjanje česar je pristojno samo predložitveno sodišče. Ugotovitev enakosti blaga lahko med drugim temelji na preverjanju poslovnih dokumentov in podatkov, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne transakcije v zvezi z zadevnim blagom ali na poznejše trgovske posle z istim blagom, in predvsem na navedbah carinskega deklaranta, v skladu s katerimi to blago izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje, videz in sestavo kot blago, ki je predmet prejšnjih carinskih deklaracij.
Ta možnost razširitve je utemeljena s ciljem carinskega zakonika, ki se v skladu s peto uvodno izjavo tega zakonika nanaša na zagotovitev pravilne uporabe davkov, ki jih določa, s tem, da se, kot izhaja iz točke 23 te sodbe, zagotovi hitre in učinkovite postopke v interesu tako gospodarskih subjektov kot carinskih organov, pri čemer zadnjenavedeni niso zavezani opravljati sistematičnih pregledov vsega blaga, ki je predmet carinske deklaracije, tako da se carinske formalnosti in nadzor v skladu s šesto uvodno izjavo tega zakonika zmanjšajo na minimum (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Derudder, točki 42 in 45).
Ta možnost je tudi v skladu s posebno logiko člena 78 carinskega zakonika, in sicer tako, da se z uskladitvijo carinskega postopka z dejanskim položajem popravijo vsebinske napake in opustitve ter nepravilne razlage prava, ki se uporablja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Overland Footwear, točka 63, ter sodbi z dne 14. januarja 2010 v združenih zadevah Terex Equipment in drugi,
C-430/08 in C-431/08, ZOdl., str. I-321
, točka 56, in z dne 12. julija 2012 v združenih zadevah Südzucker in drugi, C‑608/10, C‑10/11 in C‑23/11, točka 47).
V zvezi s tem ni pomembno, da carinski deklarant v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne more več zahtevati dodatnega pregleda zadevnega blaga in po potrebi dodatnega odvzema vzorcev.
Člen 78 carinskega zakonika se načeloma namreč uporablja po odobritvi prepustitve blaga za obdobje, ko tega ni mogoče predložiti (glej zgoraj navedeno sodbo Overland Footwear, točka 66).
V vsakem primeru, kot je opozorila večina zainteresiranih oseb, ki so predložile pisna stališča, je iz besedila samega člena 78(2) carinskega zakonika razvidno, da je mogoče naknadni nadzor carinskih deklaracij izvesti na podlagi pisnih dokumentov, ne da bi morali carinski organi fizično pregledati blago, s tem da je tak pregled določen, le če je blago „še mogoče predložiti“ (glej v tem smislu sodbo z dne 22. novembra 2012 v združenih zadevah Digitalnet in drugi, C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 in C‑383/11, točki 66 in 67).
V teh okoliščinah lahko carinski organi, če je blago, ki je bilo delno pregledano, enako blagu, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, zlasti glede na to, da je razvidno iz preverjanja poslovnih dokumentov in podatkov, ki se nanašajo na uvozne ali izvozne operacije v zvezi zadevnim blagom ali na kasnejše trgovske posle z istim blagom, in predvsem glede na to, da v skladu z navedbami carinskega deklaranta to blago izvira od istega proizvajalca in ima enako poimenovanje, videz in sestavo, za preverjanje česar je pristojno samo predložitveno sodišče, rezultate tega delnega pregleda razširijo na zadnjenavedeno blago.
Vendar je pomembno, da ima carinski deklarant pravico to razširitev izpodbijati, zlasti kadar tako kot v postopku v glavni stvari meni, da kljub navedbam, ki jih je podal v teh carinskih deklaracijah, rezultata delnega pregleda blaga, na katero se nanaša deklaracija, ni mogoče prenesti na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, pri čemer predloži dokaze v podporo tej trditvi, ki bi dokazovali, da zadevno blago ni enako (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Derudder, točka 42).
Vendar je treba v zvezi s tem poudariti, da splošne in abstraktne trditve, kakršno je podala družba GFSL v svojih pisnih stališčih, predloženih Sodišču, da bi lahko pri živilskih proizvodih, na kakršne se nanaša spor v postopku v glavni stvari, različni dejavniki spremenili njihovo kemično sestavo, predvsem njihovo vsebnost škroba, ni mogoče upoštevati, ker zaradi takih okoliščin, če se predpostavlja, da so dokazane, carinski deklarant glede prejšnjih carinskih deklaracij ni podal drugačnih navedb od tistih, ki jih je podal glede blaga, ki je bilo delno pregledano, ali – odvisno od primera – zahteval ponovni pregled, tako da ni bilo niti dokazano niti zatrjevano, da bi taki dejavniki lahko vplivali na uvrstitev teh proizvodov v kombinirani nomenklaturi. Vendar mora vse to preveriti predložitveno sodišče.
Nazadnje je treba navesti, da lahko carinski organi v skladu s členom 221(3) carinskega zakonika, čeprav člen 78 tega zakonika ne določa nobenega posebnega roka za ponovni pregled carinskih deklaracij, sporočijo nastanek novega carinskega dolga v roku treh let od datuma nastanka tega dolga.
V obravnavani zadevi je iz podatkov, posredovanih Sodišču, razvidno, pri čemer to preveri predložitveno sodišče, da je bil rok, kot je potrdila družba GFSL v odgovor na vprašanje Sodišča na obravnavi, spoštovan, saj je, kot je razvidno iz točk 11 in 12 te sodbe, na prvi pregledani carinski deklaraciji naveden datum 4. junij 2004, obvestilo o novem carinskem dolgu pa je bilo poslano 31. maja 2007.
Glede na vse navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 70(1) carinskega zakonika razlagati tako, da ta določba, ker se uporablja le za blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga, tem organom v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili.
Člen 78 navedenega zakonika pa je treba razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev tega blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je bilo blago enako, kar preveri predložitveno sodišče.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 70(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da ta določba, ker se uporablja le za blago, ki je predmet „iste deklaracije“, kadar carinski organi to blago pregledajo v obdobju pred odobritvijo prepustitve navedenega blaga, tem organom v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, navedenega na carinski deklaraciji, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje carinske deklaracije, ki so ga ti isti organi že prepustili.

Člen 78 navedene uredbe pa je treba razlagati tako, da carinskim organom dovoljuje, da rezultate delnega pregleda blaga, na katero se nanaša carinska deklaracija, opravljenega z odvzetjem vzorcev tega blaga, razširijo na blago, na katero se nanašajo prejšnje deklaracije, ki jih je predložil isti carinski deklarant, ki ni bilo in ne more biti več predmet takega pregleda, ker je bila prepustitev odobrena, kadar je bilo blago enako, kar preveri predložitveno sodišče.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: latvijščina.