CELEX: 62013CJ0334
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem
Mezőgazdaság
800/1999/EK rendelet
Export‑visszatérítések
1291/2000/EK rendelet
Kiviteli engedélyek rendszere
Kiviteli engedély nélkül benyújtott kiviteli nyilatkozat
Kiviteli vámhivatal által megállapított határidő
Az exportáruk rendeltetési országba való érkezését igazoló vámokmányok
Hamis okmányok
Szabálytalanságok kijavítása
A 800/1999/EK rendelet 51. cikkében foglalt bírság alkalmazása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001. november 26‑i 2299/2001/EK bizottsági rendelettel (
HL L 308., 19. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 34. kötet, 204. o.) módosított, a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló [helyesen: a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítések rendszerének alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló], 1999. április 15‑i 800/1999/EK bizottsági rendelet (
HL L 102., 11. o.
; helyesbítés:
HL L 180., 53. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 129. o.) 4. cikke (1) bekezdésének, 49. cikke (2) bekezdésének és 51. cikkének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a dániai székhelyű Nordex Food A/S (a továbbiakban: Nordex) és a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas között export‑visszatérítés kifizetése iránti kérelem elutasítása és a 800/1999 rendelet 51. cikke szerinti bírság kiszabása tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
Jogi háttér
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (
HL L 302., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: vámkódex) 4. cikkének 5. pontja a következőképpen határozza meg a „határozat” fogalmát: „a vámhatóságoknak a vámjogszabályokkal kapcsolatos bármely olyan hivatalos aktusa, amellyel valamely konkrét esetben döntést hoznak, és amely egy vagy több meghatározott, illetve azonosítható személyre joghatással van”.
A mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló, 2009. július 7‑i 612/2009/EK bizottsági rendelet (
HL L 186., 1. o.
) hatályon kívül helyezte a 800/1999 rendeletet, amely azonban továbbra is alkalmazandó az alapügy tényállására.
A 800/1999 rendelet (63) és (64) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(63)
[…] a tapasztalat azt mutatja, hogy megerősített intézkedéseket kell hozni a Közösség költségvetése szempontjából káros szabálytalanságok és különösen a csalások kiküszöbölésére. E célból intézkedni kell a túlfizetett összegek behajtásáról, és a szankciókra tekintettel ösztönözni kell az exportőröket a közösségi szabályok betartására;
(64)
mivel az export‑visszatérítési rendszer megfelelő működésének biztosítására szankciókat kell alkalmazni, tekintet nélkül a szabálytalanság szubjektivitására; mivel azonban egyes esetekben célszerű eltekinteni a szankcióktól, különösen amikor az illetékes hatóság nyilvánvaló szabálytalanságot állapít meg és a szándékosság miatt szigorúbb szankciókat kell alkalmazni […]”
A 800/1999 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A visszatérítésre való jogosultság feltétele a visszatérítést előzetesen rögzítő kiviteli engedély bemutatása, kivéve áruk kivitele esetében […]”
E rendelet 5. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján a kivitel napjának az a nap minősül, amelyen a vámhatóságok elfogadják a visszatérítés igénylését feltüntető kiviteli nyilatkozatot. A kiviteli nyilatkozat elfogadásának napja határozza meg különösen az alkalmazandó visszatérítési rátát, a visszatérítési ráta kiigazítását, valamint az exportált termék mennyiségét, jellegét és jellemzőit.
Az említett rendelet 5. cikke (7) bekezdésének negyedik albekezdése szerint az illetékes vámhivatalnak képesnek kell lennie a fizikai ellenőrzések elvégzésére és a Közösség vámterületéről történő kilépés helyének hivatalához szállítandó áruk azonosítására.
Ugyanezen rendelet 49. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2)   A
vis maior
eseteinek kivételével a visszatérítés kifizetésével vagy a biztosíték felszabadításával kapcsolatos iratokat a kiviteli nyilatkozat elfogadása napjától számított 12 hónapon belül kell benyújtani.
[...]
(4)   Amennyiben, minden igyekezet ellenére az exportőr nem tudta megszerezni és továbbítani a 16. cikk szerint igényelt okmányokat a (2) bekezdésben megállapított határidőn belül, kérelmére ezek benyújtására határidő‑hosszabbítást kaphat.”
A 800/1999 rendelet 50. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben a 49. cikk (2) és (4) bekezdésében megállapított határidők lejárta után hat hónapon belül igazolást nyújtanak be arról, hogy a közösségi szabályok által megállapított követelmények teljesültek, a kifizetett visszatérítés annak az összegnek a 85%‑a lesz, amely az összes követelmény teljesülése esetén került volna kifizetésre.
[...]”
Az irányelv 51. cikke értelmében:
„(1)   Amennyiben megállapításra kerül, hogy export‑visszatérítés kifizetésekor valamely exportőr a jogosultságot meghaladóan igényelt visszatérítést, a szóban forgó kivitel után járó visszatérítés a tényleges exportált termékekre járó összeg lesz, amelyet csökkenteni kell a következőkkel:
az
igényelt visszatérítés és a tényleges exportra vonatkozó visszatérítés közötti különbség fele;
az
igényelt visszatérítés és az abban az esetben járó visszatérítés közötti különbség kétszerese, amelyről az exportőr szándékosan adott meg téves adatokat.
[...]
(3)   Az (1) bekezdés a) pontjában megállapított bírság nem alkalmazható:
a)
vis maior
eseteiben;
b)
kivételes esetekben, amelyekben az exportőr, saját kezdeményezésére, közvetlenül azután, hogy tudomására jutott az, hogy az igényelt visszatérítés túlzott, erről a tényről írásban értesíti az illetékes hatóságot, kivéve, ha az illetékes hatóság tájékoztatta az exportőrt, hogy szándékában áll a kérés kivizsgálása, vagy az exportőr más módon szerzett tudomást erről a szándékról, vagy ha az illetékes hatóság már megállapította, hogy a kért visszatérítés helytelen volt;
c)
az igényelt visszatérítés nyilvánvaló hibája esetében, amelyet az illetékes hatóságok felismertek;
[...]
(7)   A bírságok nem alkalmazhatók egyszerűen, amennyiben az igényelt visszatérítés nagyobb, mint a 4. cikk (2) bekezdése, a 18. cikk (3) bekezdése, a 35. cikk (2) bekezdése és/vagy az 50. cikk szerint járó visszatérítés.
[...]”
A mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek és előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására kialakított részletes közös szabályok megállapításáról szóló, 2000. június 9‑i 1291/2000/EK bizottsági rendeletet (
HL L 152., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 29. kötet, 145. o.) a mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek és előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására kialakított részletes közös szabályok megállapításáról szóló, 2008. április 23-i 376/2008/EK bizottsági rendelet (
HL L 114., 3. o.
; helyesbítés:
HL 2008. L 302., 37. o.
) hatályon kívül helyezte.
Az 1291/2000 rendelet azonban továbbra is alkalmazandó az alapügy tényállására.
Az 1291/2000 rendelet (15) és (16) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(15)
A behozatali és kiviteli engedély behozatalra és kivitelre jogosít fel, ezért azt a behozatali vagy kiviteli nyilatkozat elfogadásakor be kell mutatni.
(16)
Egyszerűsített behozatali vagy kiviteli eljárások alkalmazása esetén el lehet tekinteni az engedélybemutatás követelményétől a vámhatóságok felé [helyesen: el lehet tekinteni a vámhatóságok felé történő engedélybemutatás követelményétől], vagy az engedély bemutatására utólag kerülhet sor. Azonban az engedélynek az importőr vagy exportőr birtokában kell lennie azon a napon, amelyet a behozatali vagy kiviteli nyilatkozat elfogadása időpontjának tekintenek.”
E rendelet 24. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az engedély vagy tanúsítvány 1. példányát annál a vámhivatalnál kell benyújtani, amely elfogadta:
[...]
b)
kiviteli engedély vagy visszatérítést előre megállapító tanúsítvány esetén az alábbiakra vonatkozó nyilatkozatot:
—
export […]
[...]
(2)   Az engedély vagy tanúsítvány 1. példányát be kell mutatni a vámhatóságnak, vagy rendelkezésére kell bocsátani, ha az (1) bekezdés szerinti nyilatkozatot elfogadják.
(3)   Miután az (1) bekezdésben említett hivatal a jóváírást elvégezte és láttamozta az engedély vagy tanúsítvány 1. példányát, azt visszaküldi az érintett félnek. A tagállamok előírhatják vagy megengedhetik, hogy a bejegyzést az érintett fél végezze el az engedélyen vagy a tanúsítványon; minden ilyen esetben a bejegyzést az illetékes hatóságnak meg kell vizsgálnia és láttamoznia kell.
[...]”
Az említett rendelet 25. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A 24. cikk sérelme nélkül [helyesen: A 24. cikkben foglalt rendelkezésektől eltérően] egy tagállam megengedheti, hogy az engedélyt vagy a tanúsítványt a kibocsátó szervhez, vagy ahol indokolt, a visszatérítés kifizetéséért felelős hatósághoz nyújtsák be.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2002. május 2‑án a Nordex fetasajtot jelentett be Németországból Koszóvóba történő kivitelre az illetékes vámhivatal, a Zollamt Nesserland előtt. Ennek során a dán hatóságok által kiállított kiviteli engedélyre hivatkozott. Mivel azonban ezt az engedélyt nem csatolta a kiviteli nyilatkozathoz, a Zollamt Nesserland egyhetes határidőt szabott neki az engedély bemutatására. Amint az engedélyt e határidőn belül bemutatták, a Zollamt Nesserland feljegyezte arra az exportált árut.
2002. május 22‑én a Nordex differenciáltan megállapított export‑visszatérítés iránti kérelmet nyújtott be az export‑visszatérítésre illetékes hatóság, a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas előtt. Ehhez a kérelemhez csatolt egy 2002. május 7‑én az ENSZ Koszovói Ideiglenes Adminisztrációs Missziója (UNMIK) által kiállított formanyomtatványt, amely igazolja a fetasajt szabad forgalomba bocsátását.
2002. augusztus 9‑i határozatával a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas azzal az indokolással tagadta meg az igényelt export‑visszatérítés kifizetését, hogy az érintett exportálásra érvényes kiviteli engedély nélkül került sor. Miután a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas elutasította a Nordex által e határozattal szemben benyújtott panaszt, a Nordex az export‑visszatérítés igénylése miatt a Finanzgericht Hamburghoz fordult.
Csak 2004 és 2005 során derült rá fény, hogy a koszovói vámokmányok nem voltak szabályosak. Mivel az áru Koszovóban történő szabad forgalomba bocsátását igazoló vámokmányokon szereplő vámhatósági pecsét hamis volt, a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas 2006. január 25‑i határozatával a 800/1999 rendelet 51. cikke alapján bírságot szabott ki a Nordexszel szemben.
A Nordex ezért az export‑visszatérítés kifizetése tárgyában a Finanzgericht Hamburg előtt még folyamatban lévő bírósági eljárásban a bírság törlését is kérte. A Nordex e tekintetben újabb dokumentumokat mutatott be: az UNMIK vámszolgálata által írt leveleket, valamint az általa kiállított vámkezelési okmány hiteles másolatát.
A Finanzgericht Hamburg elutasította a Nordex keresetét. E bíróság szerint a Hauptzollamt Hamburg‑Jonast köti a Zollamt Nesserland határidőt hosszabbító határozata, és ezért nem tagadhatja meg az export‑visszatérítés kifizetését a kiviteli engedély késedelmes bemutatása miatt. Amennyiben azonban a behozatali vámalakiságok Koszovóban történt elvégzésének megtörténtét igazoló, a Nordex által a bírósági eljárásban bemutatott okmányokat nem nyújtják be a megszabott határidőn belül, azaz a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdésében szereplő 12 hónapon belül, vagy ennek hiányában az e rendelet 50. cikkének (2) bekezdésében említett 18 hónapon belül, az igányelt export‑visszatérítés nem adható meg, és a 800/1999 rendelet 51. cikke szerinti bírságot is ki kell szabni.
A Nordex e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság) előtt.
A Bundesfinanzhof elsőként úgy ítélte meg, hogy a jogvitát az a kérdés dönti el, hogy a 800/1999 rendelet 4. cikke alapján az alapeljárásban tárgyalt visszatérítésre való jogosultság attól függ‑e, hogy tiszteletben tartották‑e a különösen az 1291/2000 rendelet 24. cikkének (2) bekezdéséből következő eljárási szabályokat. A Bundesfinanzhof kifejti, hogy ez a kérdés azonban csak abban az esetben merül fel, ha a visszatérítések kifizetése vonatkozásában illetékes hatóságot a kiviteli engedély bemutatását illetően nem köti a kiviteli vámhivatal által megszabott határidő‑hosszabbítás.
Másodikként a Bundesfinanzhof aziránt támaszt kétséget, hogy alkalmazható‑e a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdésében foglalt tizenkét hónapos határidő abban az esetben, amikor az áruk rendeltetési helyre való érkezéséről szóló igazolás késedelmes bemutatása azért nem akadályozza vagy késlelteti a visszatérítési eljárást, mert az illetékes hatóságok más okokból utasították el a Nordex kérelmét.
Harmadikként, a bírság alkalmazásával kapcsolatban a Bundesfinanzhof úgy ítéli meg, hogy a 800/1999 rendelet 51. cikkének a Bíróság által értelmezett (1) bekezdéséből nem állapítható meg egyértelműen, hogy akkor is szabható‑e ki bírság, ha az áruk rendeltetési helyre való érkezését igazoló dokumentumokról kiderül, hogy hamisak, ám azokat a bírósági eljárás során olyan okmányokkal pótolják, amelyek megfelelnek az előírt követelményeknek.
E körülmények között a Bundesfinanzhof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Az export‑visszatérítés elnyerése tárgyában történő döntéshozatal során úgy kell‑e tekinteni, hogy a kiviteli engedélyt a [800/1999 rendelet] 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően bemutatták, ha a kiviteli vámhivatal a kiviteli nyilatkozatot az engedély bemutatása nélkül fogadta el, az exportőrnek ennek során engedélyezte, hogy az engedélyt meghatározott határidőn belül utólag mutassa be, és az exportőr ennek eleget tett?
2)
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén: kötelezően megköveteli‑e a [800/1999 rendelet] 4. cikkének (1) bekezdése, hogy a kiviteli engedélyt már a kiviteli nyilatkozat benyújtásakor bemutassák, vagy elegendő, ha az exportőr a (részére a kivitel előtt kiadott) kiviteli engedélyt csak a kifizetési eljárásban mutatja be?
3)
Jogvesztés nélkül be tudja‑e még mutatni az érvényes vámokmányokat a [800/1999 rendeletben] a bemutatásra megállapított határidő lejárta után az az exportőr, aki először hamis vámokmányokat mutatott be az exportáru rendeltetési hely szerinti államba történő megérkezése tekintetében, ha a késedelmes bemutatás nem késleltette vagy akadályozta a kifizetési eljárás lefolytatását, mert a visszatérítési kérelmet először a rendeltetési helyre érkezésről szóló ilyen igazolások bemutatásának elmulasztásától eltérő okokból utasították el, és ezen igazolásokat bemutatják, miután megállapítást nyert ezen okmányok hamisítása?
4)
Akkor is fennállnak‑e [800/1999 rendelet] 51. cikke szerinti bírság kiszabásának feltételei, ha az igényelt export‑visszatérítés megfelel ugyan a ténylegesen biztosítandó export‑visszatérítésnek, az exportőr azonban a kifizetési eljárásban először olyan okmányokat mutatott be, amelyek alapján nem lehetett volna számára export‑visszatérítést biztosítani?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy a kiviteli engedély bemutatását a 800/1999 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésének megfelelőnek lehet‑e minősíteni, ha a kivitelre ugyan a kiviteli engedély hiányában került sor, de annak meglétét a kiviteli nyilatkozat időpontjában igazolták, és azt az exportőr az illetékes vámhivatal által e célból megállapított egyhetes határidő‑hosszabbítás lejárta előtt bemutatta.
Meg kell állapítani, hogy a 800/1999 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a visszatérítésre való jogosultság feltétele a kiviteli engedélynek az illetékes vámhatóság előtt történő bemutatása.
Minthogy a 800/1999 rendelet 4. cikke a rendeletnek a visszatérítésre való jogosultságra vonatkozó általános rendelkezései között szerepel, rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság a mezőgazdasági termékekre vonatkozó export‑visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályai megállapításáról szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet (
HL L 351., 1. o.
) 3. cikkével kapcsolatban, amely a 800/1999 rendelet 5. cikkének felel meg, és amely ugyanezen általános rendelkezések között szerepel, korábban már kimondta, hogy a 3. cikkben említett adatok nem kizárólag a visszatérítés pontos összegének számtani meghatározását szolgálják, hanem elsősorban annak megállapítását, hogy fennáll‑e a visszatérítési jogosultság, valamint hogy elindítsák‑e a visszatérítési kérelem ellenőrzési rendszerét (Dachsberger & Söhne ítélet, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, 24. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A lefolytatandó ellenőrzésekkel kapcsolatban a 800/1999 rendelet 5. cikkének (7) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az illetékes vámhivatalnak képesnek kell lennie azon áruk fizikai ellenőrzésének elvégzésére, amelyekre vonatkozóan az export‑visszatérítéseket igényelték, és az Unió vámterületéről történő kilépés helyének hivatalához szállítandó áruk azonosítására.
Ezek az ellenőrzések ugyanis szükségesek ahhoz, hogy az export‑visszatérítések terén fennálló uniós szabályozás célkitűzései teljesülhessenek (lásd ebben az értelemben a Dachsberger & Söhne, ítéletet,
EU:C:2009:172
, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Südzucker és társai ítélet, C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11,
EU:C:2012:444
, 43. pont).
Következésképpen a kiviteli engedély bemutatása a visszatérítési kérelem ellenőrzési rendszerének lényeges elemét képezi.
A 800/1999 rendelet nem határozza meg azonban közelebbről a kiviteli engedély bemutatására vonatkozó részletes szabályokat. Ez utóbbiakat az 1291/2000 rendelet tartalmazza. A kiviteli engedély – ahogyan e rendelet (15) preambulumbekezdéséből is következik – kivitelre jogosít fel, és ezért azt a kiviteli nyilatkozat elfogadásakor be kell mutatni.
Az 1291/2000 rendelet 24. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a kiviteli engedélyt annál a vámhivatalnál kell benyújtani, amely a kivitelre vonatkozó nyilatkozatot elfogadta. E rendelet 24. cikkének (2) bekezdése szerint az engedélyt a kiviteli nyilatkozat elfogadásakor kell a vámhatóságnak bemutatni vagy a rendelkezésére bocsátani.
Az említett rendelet 24. cikkétől eltérően a 25. cikk úgy rendelkezik, hogy egy tagállam megengedheti, hogy a kiviteli engedélyt a kibocsátó szervhez, vagy adott esetben a visszatérítés kifizetéséért felelős hatósághoz nyújtsák be.
Ezenkívül ugyanezen rendelet (16) preambulumbekezdése szerint egyszerűsített kiviteli eljárások esetén el lehet tekinteni a vámhatóságok felé történő engedélybemutatás követelményétől, illetve az engedély bemutatására utólag is sor kerülhet. Azonban az engedélynek az exportőr birtokában kell lennie azon a napon, amelyet a kiviteli nyilatkozat elfogadása időpontjának tekintenek.
Így a 1291/2000 rendelet 24. és 25. cikkéből, valamint (16) preambulumbekezdéséből következően az uniós jogalkotó bizonyos körülmények között lehetőséget kívánt adni az exportőrnek arra, hogy a kiviteli engedélyt a vámhatóság rendelkezésére bocsássa, vagy később mutassa be a vámhatóságnak.
E kivételek fennállása is azt mutatja tehát, hogy a kiviteli engedélynek a kivitelre vonatkozó nyilatkozat elfogadásakor történő bemutatása nem minden esetben elengedhetetlen feltétele az export‑visszatérítés kifizetésének, azzal a fenntartással azonban, hogy az export‑visszatérítésekre vonatkozó uniós szabályozás által kitűzött célok nem sérülnek, és hogy az illetékes vámhatóságok le tudták folytatni a fizikai ellenőrzéseket.
A jelen esetben először is nem vitatott, hogy a kiviteli engedély létezett a kiviteli nyilatkozat elfogadásának időpontjában, és hogy az illetékes vámhivatalnak erről tudomása volt. Továbbá úgy tűnik, hogy a Nordexnek nem tudható be közvetlenül az, hogy a dán hatóságok által kiállított kiviteli engedélyt késedelmesen továbbították a vámhivatalnak. Végül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki, hogy a kiviteli engedélynek a kiviteli nyilatkozat benyújtását követő bemutatása olyan akadályt jelentett‑e, amely miatt az illetékes vámhivatal nem tudta lefolytatni a szükséges fizikai ellenőrzéseket.
Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az export‑visszatérítés kifizetése tekintetében illetékes hatóságnak volt‑e lehetősége szembehelyezkedni az illetékes vámhatóság határidőt hosszabbító határozatával, emlékeztetni kell arra, hogy az uniós vámszabályokat úgy kell értelmezni, hogy az export‑visszatérítés kifizetésére hatáskörrel rendelkező vámhivatalt köti a kiviteli vámhivatal határozata, amennyiben e határozat megfelel mind a Vámkódex 4. cikkének 5. pontjában, mind az érintett nemzeti jog releváns rendelkezéseiben a „határozatokkal” szemben előírt tartalmi és formai feltételeknek (lásd ebben az értelemben: Südzucker és társai ítélet,
EU:C:2012:444
, 64–67. pont).
A nemzeti bíróság feladata azonban annak vizsgálata, hogy a szóban forgó határozat megfelel‑e ezeknek a feltételeknek (lásd ebben az értelemben: Südzucker és társai ítélet,
EU:C:2012:444
, 67. pont).
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 800/1999 rendelet 4. cikkének az 1291/2000 rendelet 24. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az export‑visszatérítés kifizetése az alapeljárásban szereplőkhöz hasonló, sajátos körülmények között, amikor a kivitelre ugyan a kiviteli engedély hiányában került sor, de annak meglétét a kiviteli nyilatkozat időpontjában igazolták, és azt az exportőr az illetékes vámhivatal által e célból megállapított egyhetes határidő‑hosszabbítás lejárta előtt bemutatta.
A második kérdésről
Az első kérdésre adott válasz fényében a második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést nem kell megválaszolni.
A harmadik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdése lényegében arra irányul, hogy az az exportőr, aki az exportáruk rendeltetési hely szerinti államba történő megérkezéséről hamis vámokmányokat mutatott be, a 800/1999 rendelet 49. és 50. cikkében megállapított határidők lejárta után akkor is benyújthatja‑e az export‑visszatérítés kifizetésére vonatkozóan folyamatban lévő bírósági eljárásban az érvényes vámokmányokat, ha az export‑visszatérítés kifizetése az exportáruk megérkezésének igazolására vonatkozó okoktól eltérő más okokból húzódott el.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az exportőrnek a 800/1999 rendelet 49. cikkének (1) bekezdésének megfelelően az export‑visszatérítés iránt kifejezett kérelmet kell benyújtania. E rendelet 49. cikkének (2) bekezdése szerint az exportőrnek a
vis maior
eseteit kivéve a nyilatkozat elfogadása napjától számítva tizenkét hónap áll rendelkezésére, hogy az export‑visszatérítés kifizetésével kapcsolatos iratokat benyújtsa az illetékes nemzeti vámhatóságokhoz.
A Bíróság ezzel a tizenkét hónapos határidővel kapcsolatban kimondta, hogy ez a határidő a tagállami hatóságok ahhoz fűződő érdekét veszi figyelembe, hogy az export‑visszatérítési eljárásokat ésszerű időn belül be tudják fejezni (lásd ebben az értelemben a 3665/87 rendelet 47. cikkének (2) bekezdésében szereplő megfelelő rendelkezésekkel kapcsolatban: Eribrand‑ítélet, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, 40. pont).
Másrészt az uniós szabályozás azt is figyelembe veszi, hogy az exportőr számára fennáll annak veszélye, hogy gyakorlati nehézségekkel szembesülhet, amikor a vámokmányokat beszerzi a behozatal helye szerinti harmadik állam hatóságaitól, amelyekre semmilyen nyomásgyakorlási eszközzel sem tudnak hatni. Ebben az összefüggésben nyújt lehetőséget az illetékes nemzeti hatóságoknak arra, hogy az érintett exportőrnek határidő‑hosszabbítást adjanak (lásd ebben az értelemben: Eribrand‑ügyben hozott ítélet,
EU:C:2003:364
, 41 és 42. pont).
Az alkalmazandó rendeletnek, és különösen a 800/1999 rendelet 49. cikkének felépítése és szelleme is arra utal, hogy a rendelet arra irányul, hogy a gondos exportőrt ne fossza meg automatikusan az előírt visszatérítésektől, ha ez az exportőr annak ellenére, hogy a tőle elvárható minden erőfeszítést megtett, nem tudja rendelkezésre bocsátani a visszatérítés kifizetéséhez megkövetelt okmányokat, mivel azok neki be nem tudható körülmények miatt elvesztek (lásd ebben az értelemben: Bonn Fleisch ügyben hozott ítélet, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, 46. pont).
Ezért a 800/1999 rendelet 49. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy amennyiben az exportőr annak ellenére nem tudta a tizenkét hónapos határidőn belül bemutatni a behozatali vámalakiságok elvégzésének megtörténtét igazoló okmányokat, hogy gondosan eljárt annak érdekében, hogy az okmányokat e határidőn belül beszerezze és továbbítsa, kérelmére határidő‑hosszabbítást kaphat.
Jóllehet a 800/1999 rendelet 49. cikkének szövege nem tartalmaz korlátozást az adható határidő‑hosszabbítás időtartamára vonatkozóan, a rendelet 50. cikkének (2) bekezdésében található, a rendelet 47. cikkének (2) és (4) bekezdésében foglalt határidőkre való kifejezett utalásból az következik, hogy határidő‑hosszabbítás esetén az exportőrnek e határidő lejárta után további hat hónap áll rendelkezésére, hogy az iratokat kiegészítse, és így megkapja annak a visszatérítésnek a 85%‑át, amelyet akkor kellett volna kifizetni neki, ha az összes követelmény teljesült volna (lásd ebben az értelemben: Eribrand‑ügyben hozott ítélet,
EU:C:2003:364
, 45. pont).
Nem nyújtható azonban visszatérítés – ahogyan ez már a 3665/87 rendelet huszonötödik preambulumbekezdéséből is kitűnt –, ha a kivitelre vagy a visszatérítés kifizetéséhez szükséges igazolás benyújtására nyitva álló határidőt nem tartják be. A Bíróság is kimondta ezzel a rendelettel kapcsolatban azt, hogy a rendeletben foglalt eljárási szabályok be nem tartása az export‑visszatérítés csökkenéséhez, sőt akár az ahhoz való jog elvesztéséhez is vezethet, és hogy ez a helyzet különösen abban az esetben, ha az exportőr csak az e rendelet 47. cikkének (2) bekezdésében és 48. cikkének (2) bekezdésében (amelyek tartalmilag lényegében azonosak a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdésében és 50. cikkének (2) bekezdésében foglaltakkal) előírt határidő lejártával mutatja be az export‑visszatérítéshez szükséges igazolásokat (Laub‑ ítélet, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, 16. pont).
Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg az a körülmény sem, hogy az exportáruk rendeltetési országba való érkezéséről szóló igazolás késedelmes bemutatása semmilyen kihatással nem bírt az export‑visszatérítési eljárás lefolytatására, amely az érkezésről szóló igazolásra vonatkozó okokon kívüli egyéb okokból húzódott el.
Az ilyen késedelmes bemutatás megengedése nemcsak a 800/1999 rendelet 49. és 50. cikkét és az illetékes hatóságok arra vonatkozó jogát fosztaná meg a hatékony érvényesüléstől, hogy az exportőr kérelmére határidő‑hosszabbítást adjanak, hanem a visszatérítési kérelmek ellenőrzési folyamatát is. Ha ugyanis az exportáruk rendeltetési országba való érkezéséről szóló igazolást tartalmazó, érvényes okmányokat azt követően is be lehetne nyújtani, hogy az eredetileg benyújtott vámokmányok hamisítását megállapították, akkor az exportőr kedve szerint vagy az esetleges ellenőrzés eredménye szerint igazíthatná ki a visszatérítési kérelmét, és ezzel elkerülhetné többek között a 800/1999 rendelet 51. cikkében foglalt bírságokat, megfosztva azokat elrettentő jellegüktől és hatékony érvényesülésük nagy részétől.
Ugyanebben az összefüggésben az illetékes nemzeti hatóságok által lefolytatott azon vizsgálatok időtartama, amelyek alapján megállapítást nyerhetett, hogy hamisak voltak az exportáruk rendeltetési országba való érkezését igazoló okmányok, nem tekinthető a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdése értelmében vett
vis maior
esetének, mivel – ahogyan ez a 3665/87 rendelet utolsó előtti preambulumbekezdéséből is kitűnik – a nemzeti hatóságok okozta késedelem akkor minősül
vis maior
esetének, ha igazgatási jellegű, és nem tudható be az exportőrnek.
Márpedig a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően, még ha az exportőr egyik szerződéses partnerének a vétkessége vagy hibája az exportőr ellenőrzési körén kívül álló körülménynek is minősülhet, az szokásos kereskedelmi kockázatnak minősül, és a kereskedelmi ügyletekkel összefüggésben nem tekinthető előre nem láthatónak. Az exportőr szabadon választja meg a vele szerződő partnereket, és neki kell gondoskodnia a megfelelő óvintézkedések megtételéről, akár az előbbiekkel kötött szerződésbe foglalt kikötésekkel, akár külön biztosíték alkalmazásával (lásd ebben az értelemben: AOB Reuter ügyben hozott ítélet, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Eurofit‑ítélet, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, 43. pont).
A fenti megfontolásból az következik, hogy a 800/1999 rendelet 49. és 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a
vis maior
eseteit kivéve az az exportőr, aki az exportáruk rendeltetési hely szerinti államba történő megérkezéséről olyan vámokmányokat mutatott be, amelyekről később kiderült, hogy hamisak, az e cikkekben megállapított határidők lejárta után akkor sem nyújthatja be az export‑visszatérítés kifizetésére vonatkozóan folyamatban lévő bírósági eljárásban az érvényes vámokmányokat, ha az export‑visszatérítés kifizetése az exportáruk megérkezésének igazolására vonatkozó okoktól eltérő más okokból húzódott el.
A negyedik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdése lényegében arra irányul, hogy a 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy akkor is fennállnak az e rendelkezés szerinti bírság kiszabásának feltételei, ha az exportőr ugyan az előírt határidőn belül olyan okmányokat mutatott az exportáruknak a rendeltetési országba való érkezésének igazolására, amelyekről kiderült, hogy hamisak, ám az eljárás során bemutatott érvényes okmányok alapján megállapítható, hogy az igényelt export‑visszatérítés megfelel annak, amelyet nyújtani kellett volna.
A 800/1999 rendelet 51. cikke hatályának értékelését illetően emlékeztetni kell arra, hogy e rendelet (63) és (64) preambulumbekezdésének megfelelően az eddigi tapasztalatokra tekintettel az uniós szabályozás célja a szabálytalanságok és különösen az Unió költségvetése szempontjából káros csalások kiküszöbölése olyan bírságok előírásával, amelyek az exportőröket a vonatkozó szabályok betartására ösztönzik (lásd ebben az értelemben: Elfering Export ítélet, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, 31. pont), e tekintetben pedig az exportőr által elkövetett szabálytalanság szubjektív körülményének nincs jelentősége (Eurofit‑ítélet,
EU:C:2013:487
, 38. pont).
Ebből következően az a felelősség, amelyen a 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt szankció alapul, alapvetően objektív jellegű (lásd a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezésekkel kapcsolatban, amelyek tartalma lényegében megegyezik a 800/1999 rendelet e rendelkezéseivel: AOB Reuter‑ítélet,
EU:C:2008:249
, 19. pont). Következésképpen az export‑visszatérítésnek a 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt csökkentését akkor is alkalmazni kell, ha az exportőr nem volt vétkes (lásd ebben az értelemben: AOB Reuter‑ítélet,
EU:C:2008:249
, 17. pont).
Meg kell továbbá jegyezni, hogy a szankciókra vonatkozó szabályok általában az uniós szabályozás és nem csupán az uniós szabályozás egy részének vagy meghatározott rendelkezéseinek tiszteletben tartását biztosítják (lásd: Elfering Export ítélet,
EU:C:2006:260
, 32. pont). A szankciókra vonatkozó szabályok ezért nem tesznek különbséget a határidők betartására vonatkozó formai feltételek és a nyilatkozatok tartalmára vonatkozó tartalmi feltételek között.
Márpedig a jelen ügyben az exportáruknak a rendeltetési országba való érkezésének igazolásáról szóló okmányokról, amelyeket a rendelet által előírt határidőn belül csatoltak, kiderült, hogy hamisak. Mivel az érintett exportőr tehát nem nyújtotta be határidőn belül a szóban forgó szabályozás által megkövetelt összes dokumentumot, ki kellett szabni vele szemben a 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt bírságot, kivéve ha az e rendelet 51. cikkének (3) bekezdésében található kimerítő jellegű felsorolásban – amely nem egészíthető ki további, például az exportőr vétkes magatartásának hiányára alapított mentességekkel – szereplő kivételek valamelyike alkalmazandó rá (lásd ebben az értelemben: AOB Reuter ítélet,
EU:C:2008:249
, 36. pont; Eurofit‑ítélet,
EU:C:2013:487
, 43. pont).
A fenti megfontolásokból következően a 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy fennállnak az e rendelkezés szerinti bírság kiszabásának feltételei, ha az exportőr az előírt határidőn belül olyan okmányokat mutatott az exportáruknak a rendeltetési országba való érkezésének igazolására, amelyekről kiderült, hogy hamisak, jóllehet az eljárás során bemutatott érvényes okmányok alapján megállapítható, hogy az igényelt export‑visszatérítés megfelel annak, amelyet nyújtani kellett volna.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A 2001. november 26‑i 2299/2001/EK bizottsági rendelettel módosított, a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló [helyesen: a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítések rendszerének alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló], 1999. április 15‑i 800/1999/EK bizottsági rendelet 4. cikkének a mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek és előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására kialakított részletes közös szabályok megállapításáról szóló, 2000. június 9‑i 1291/2000/EK bizottsági rendelet 24. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az export‑visszatérítés kifizetése az alapeljárásban szereplőkhöz hasonló, sajátos körülmények között, amikor a kivitelre ugyan a kiviteli engedély hiányában került sor, de annak meglétét a kiviteli nyilatkozat időpontjában igazolták, és azt az exportőr az illetékes vámhivatal által e célból megállapított egyhetes határidő‑hosszabbítás lejárta előtt bemutatta.

2)
A 2299/2001 rendelettel módosított 800/1999 rendelet 49. és 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a
vis maior
eseteit kivéve az az exportőr, aki az exportáruk rendeltetési hely szerinti államba történő megérkezéséről olyan vámokmányokat mutatott be, amelyekről később kiderült, hogy hamisak, az e cikkekben megállapított határidők lejárta után akkor sem nyújthatja be az export‑visszatérítés kifizetésére vonatkozóan folyamatban lévő bírósági eljárásban az érvényes vámokmányokat, ha az export‑visszatérítés kifizetése az exportáruk megérkezésének igazolására vonatkozó okoktól eltérő más okokból húzódott el.

3)
A 2299/2001 rendelettel módosított 800/1999 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy fennállnak az e rendelkezés szerinti bírság kiszabásának feltételei, ha az exportőr az előírt határidőn belül olyan okmányokat mutatott az exportáruknak a rendeltetési országba való érkezésének igazolására, amelyekről kiderült, hogy hamisak, jóllehet az eljárás során bemutatott érvényes okmányok alapján megállapítható, hogy az igényelt export‑visszatérítés megfelel annak, amelyet nyújtani kellett volna.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.