CELEX: 62013CJ0190
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Университети
Асоциирани преподаватели
Последователни срочни трудови договори
Клауза 5, точка 1
Мерки за предотвратяване на злоупотребата със срочни трудови договори
Понятие „обективни причини“, които оправдават такива договори
Клауза 3
Понятие „трудов договор за неопределено време“
Санкции
Право на обезщетение
Различно третиране на работници на трудов договор за неопределено време

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клаузи 3 и 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Márquez Samohano и работодателя му, Universitat Pompeu Fabra (наричан по-нататък „UPF“), по повод на квалифицирането на сключени помежду им трудови договори.
Правна уредба
Правото на Съюза
Видно от съображение 14 от Директива 1999/70, приета на основание член 139, параграф 2 ЕО, подписалите Рамковото споразумение страни са били водени от желание посредством сключването на такова споразумение да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недопускане на дискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушения, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 тя има за цел „да въведе в действие [приложеното по-долу] [Р]амково[…] споразумение […], сключено […] между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP)“.
Втора и трета алинея от преамбюла на Рамковото споразумение гласят следното:
„Страните по настоящото споразумение приемат, че договори [за] неопределен[о време] са и ще продължават да бъдат общата форма на трудово правоотношение между работодатели и работници. Те също приемат, че срочните трудови договори отговарят, в определени обстоятелства, на нуждите и на работодателите и на работниците.
Настоящото споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, свързани със срочната работа, приемайки, че тяхното детайлно приложение трябва да отчита реалностите на специфичните национални, секторни и сезонни ситуации. То илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация и за използване на срочните трудови договори на база, приемлива за работодателите и работниците“.
Точки 8 и 10 от общите положения на Рамковото споразумение гласят следното:
„8.
като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците;
[…]
10.
като има предвид, че настоящото споразумение препраща към държавите членки и социалните партньори за определянето на реда и условията за прилагането на тези общи принципи, минимални изисквания и разпоредби, като се вземе предвид положението във всяка държава членка и условията в определени сектори и занятия, включително дейностите от сезонен характер“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение, озаглавена „Цел“, негова цел е, от една страна, да се подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недопускане на дискриминация и от друга страна, да се създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
В точка 1 от клауза 2 от Рамковото споразумение, озаглавена „Приложно поле“, се предвижда, че споразумението се прилага за работници на срочен трудов договор, които имат трудов договор или трудово правоотношение определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка.
Клауза 3 от Рамковото споразумение, озаглавена „Определения“, гласи следното:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен случай.
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на […] трудов договор за [неопределено време, който се намира в сходно положение]“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. Когато няма работник на […] трудов договор за [неопределено време, който се намира в сходно положение] в същото ведомство, сравнението се прави чрез препратка до приложимия колективен трудов договор или където няма приложим колективен трудов договор, според националното законодателство, колективните трудови договори или практики“.
Точка 1 от клауза 4 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на [недопускане на] дискриминация“, гласи следното:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на трудов договор [за неопределено време, които се намират в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
В клауза 5 от Рамковото споразумение, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, се предвижда, че:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита [нуждите на] специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броя на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения [за] неопределен[о време]“.
Испанското право
Правна уредба, приложима към университетите
В член 48 от Органичния закон за университетите 6/2001 (Ley Orgánica 6/2001 de Universidades) от 21 декември 2001 г. (BOE № 307 от 24 декември 2001 г., стр. 49400), изменен с Органичен закон № 7/2007 от 12 април 2007 г. (BOE № 89 от 13 април 2007 г., наричан по-нататък „Закон 6/2001“), се предвижда следното:
„1.   Университетите могат да назначават на трудов договор преподаватели и изследователи при спазване на особения ред за назначаване на университетски служители, установен с настоящия закон, или по реда на Закона за статута на работниците [Estatuto de los Trabajadores] за заместване на отсъстващ служител, чието място се пази. Университетите могат също така да назначават изследователи, технически или друг персонал на трудов договор за извършване на определена работа, когато това е необходимо за изпълнение на научно-изследователски или технически проекти.
Университетите могат да назначават и пенсионирани почетни преподаватели (profesores eméritos) при предвидените в този закон условия.
2.   Длъжностите в университети, за които се прилага особеният трудовоправен режим при наемане на работа, са асистент, доцент на срочен договор, доцент на договор за неопределено време, асоцииран преподавател и гост преподавател.
Посоченият режим за наемане на работа обхваща предвиденото в настоящия закон и разпоредбите за прилагането му, като субсидиарно се прилага преработеният Закон за статута на работниците [Ley del Estatuto de los Trabajadores], одобрен със Законодателен кралски указ 1/1995 от 24 март 1995 г. (BOE № 75 от 29 март 1995 г., стр. 9654), и разпоредбите за прилагането му.
[…]“.
Съгласно член 53 от Закон 6/2001, озаглавен „Асоциирани преподаватели“:
„Назначаването на асоциирани преподаватели се извършва съгласно следните разпоредби:
a)
могат да бъдат назначени специалисти с призната компетентност, които упражняват професионалната си дейност извън академичните университетски среди;
b)
назначаването има за цел изпълнението на задачи, свързани с образователния процес, посредством които университетът се ползва от техните познания и професионален опит;
c)
назначаването е на срочен трудов договор и на непълно работно време;
d)
назначаването е за срок от три месеца, за семестър или за година и може да бъде подновено за периоди със същата продължителност, при условие че лицето удостовери упражняване на професионалната дейност извън академичните университетски среди“.
Член 20 от Кралския указ за режима на университетските преподаватели 898/1985 (Real Decreto 898/1985 sobre el régimen del profesorado universitario) от 30 април 1985 г. (BOE № 146 от 19 юни 1985 г., стр. 1827) в редакцията, действаща към момента на настъпване на разглежданите факти, гласи:
„Член 20. Асоциирани преподаватели
1.   Съгласно предвидените в правилниците им условия и при спазване на бюджетното планиране университетите могат да назначават на срочен трудов договор с пълно или непълно работно време за асоциирани преподаватели специалисти с призната компетентност, които обичайно упражняват професионалната си дейност извън академичните университетски среди.
2.   За целите на предходния параграф под обичайно упражняване на професионална дейност се разбира извършването извън академичните университетски среди на всякаква професионална дейност срещу заплащане, свързана с придобитата от заинтересованото лице диплома, за период от най-малко три години през последните пет години, предхождащи назначаването му като асоцииран преподавател в университет.
Без да се засягат разпоредбите на предходния параграф и при предвидените в правилниците условия, в случай на необходимост университетите могат да назначават лица с призната компетентност.
[…]
9.   В правилниците на университетите се предвижда максималната продължителност на тези договори, дали те могат да бъдат подновявани или не, условията, при които в случай на необходимост може да се извършват последователни подновявания, както и максималният брой на тези подновявания.
[…]
10.   При изтичане на посочения в договора срок същият се прекратява автоматично и без да е нужно предизвестие, освен ако преди това страните са се уговорили да го подновят за допустимия съгласно правилника срок или за по-кратък такъв.
11.   Прекратяването на договор на асоциирани преподаватели поради изтичане на срока му не поражда право на обезщетение, освен ако такова е предвидено в правилника на университета.
[…]
15.   Освен в предвидените в параграф 10 от настоящия член условия, договорите на асоциирани преподаватели се прекратяват при навършване на пенсионна възраст от преподавателя, както и поради всяко друго евентуално посочено в правилника основание, което не представлява злоупотреба с право“.
Закон 1/2003 за университетите в Каталуня (Ley 1/2003 de Universidades de Cataluña) от 19 февруари 2003 г. (BOE № 60 от 11 март 2003 г., стр. 9409) предвижда:
„Член 43. Състав
1.   Преподавателският състав в университетите се състои от университетски преподаватели и постоянно или срочно назначен персонал, съгласно предвидените в този закон категории.
2.   При упражняване на правомощията им университетите трябва да гарантират еднакви права на постоянно назначения персонал и на университетските преподаватели, без да се засягат разпоредбите на основната законодателна уредба на държавата.
Член 44. Назначени преподаватели
1.   Постоянно назначени преподаватели са професорите (catedráticos), доцентите (profesores agregados) и постоянните асистенти (profesores colaboradores permanentes).
2.   Категорията на срочно назначените преподаватели включва преподаватели доценти (profesores lectores), асистенти (profesores colaboradores), асоциирани преподаватели (profesores asociados), гост преподаватели (profesores visitantes) и пенсионирани почетни преподаватели (profesores eméritos).
[…]
Член 50. Асоциирани преподаватели
Асоциираните преподаватели са специалисти с призната компетентност, назначени на временен договор при непълно работно време, които доказано упражняват професионалната си дейност извън академичните университетски среди, с цел изпълнение на свързани с образователния процес задачи в университета. В рамките на техните компетенции те разполагат с пълни права за осъществяване на преподавателска дейност“.
Правилникът на Университет „Pompeu Fabra“, одобрен с Указ 209/2003 от 9 септември 2003 г. (BOE № 266 от 6 ноември 2003 г., стр. 39397), в редакцията му след изменението със спогодба GOV/203/2010 от 9 ноември 2010 г. гласи следното:
„Дял 6. Преподаватели
[…]
Глава 2. Преподавателски състав
Член 93. Правен режим
93.1.   Спрямо преподавателския състав на [UPF] се прилага Закон [6/2001] и разпоредбите за прилагането му, всички разпоредби, приети от Generalitat [органите на управление на Автономна провинция Каталуня], Общият закон за държавните служители, настоящият правилник и разпоредбите за прилагането му.
93.2.   Спрямо назначените преподаватели се прилагат разпоредбите на Закон [6/2001], на Закон [1/2003 от 19 февруари 2003 г.] за университетите в Каталуня и разпоредбите за прилагането им; в допълнение се прилага Законът за статута на работниците и разпоредбите за прилагането му, настоящият правилник и приложимият колективен трудов договор.
[…]
Раздел 1. Назначени преподаватели
Член 101. Видове и продължителност на договорите
[…]
101.3.   Асоциираните преподаватели се назначават на непълно работно време и на срочен договор и представляват специалисти с призната компетентност, които доказано упражняват професионалната си дейност извън академичните университетски среди, с цел изпълнение на свързани с образователния процес специфични задачи. Договорите се сключват за срока, определен в закона [6/2001], и могат да бъдат подновени за срокове със същата продължителност, при условие че продължават да са изпълнени изискванията за упражняването на професионална дейност“.
Член 16, параграф 3 от колективния трудов договор, приложим за преподаватели и изследователи в държавните университети на Каталуня за периода от 10 октомври 2006 г. до 31 декември 2009 г., гласи:
„Счита се, че условието за упражняване на професионална дейност за допускане до участие в конкурс за назначаване на асоцииран преподавател е изпълнено, когато кандидатите удостоверят, че през последните четири години са упражнявали най-малко две години професионална дейност като наети или самостоятелно наети лица или в каквато и да е друга форма, която всеки университет може да договори със съответния работнически съвет“.
Обща правна уредба, приложима към работниците на срочни трудови договори
Член 15, параграфи 3 и 5 от Законодателен кралски указ 1/1995 за одобряване на преработения текст на Закона за статута на работниците в редакцията му съгласно Кралски декрет-закон 10/2010 за въвеждане на неотложни мерки за реформиране на пазара на труда (Real Decreto-ley 10/2010, de medidas urgentes para la reforma del mercado de trabajo) от 16 юни 2010 г. (BOE № 147 от 17 юни 2010 г., стр. 51699, наричан по-нататък „Законът за статута на работниците“), в сила от 18 юни 2010 г., гласи следното:
„3.   Сключените при заобикаляне на закона срочни договори се считат за сключени за неопределено време.
[…]
5.   Без да се засягат разпоредбите на параграф 1, буква а) и параграфи 2 и 3 от настоящия член, работниците, които за период от [30] месеца са работили над [24] месеца със или без прекъсване, на една и съща или на различни длъжности в едно и също предприятие или група предприятия, като са сключили лично или чрез агенции за временна заетост най-малко два срочни трудови договора при еднакви или различни условия за определяне на продължителността на договора, придобиват качеството на работници на трудов договор с неопределена продължителност.
[…]“.
Допълнителна разпоредба 15 от Закона за статута на работниците, озаглавена „Прилагане на ограничения на продължителността на договори за изпълнението на определена работа и на последователни договори в държавната администрация“, изменена с член 1, параграф 6 от Закон 35/2010 от 17 септември 2010 г. за въвеждане на неотложни мерки за реформиране на пазара на труда (BOE № 227 от 18 септември 2010 г., стр. 79326), в сила от 19 септември 2010 г., гласи следното:
„1.   Разпоредбите на член 15, параграф 1, буква а) относно максималната продължителност на договор за извършване на определена работа и член 15, параграф 5 от същия закон относно приложимите ограничения към последователни договори пораждат правни последици по отношение на държавната администрация и публичноправните органи, които са свързани или зависят от нея, без да се засяга прилагането на конституционните принципи на равенство, заслуги и способности по отношение на достъпа до публична служба, и поради това не отпада задължението за назначаване на лица на съответните длъжности при следване на обичайните процедури съгласно предвидените в приложимата правна уредба разпоредби.
В този контекст работникът продължава да заема длъжността до назначаване на лице в приложение на горепосочените процедури, при което трудовото правоотношение се прекратява, освен ако заемащото длъжността лице не издържи съответния конкурс за държавен служител.
[…]
3.   За целите на прилагане на предвидените в член 15, параграф 5 ограничения на последователните трудови договори се вземат предвид само договорите, сключени с държавната администрация, като за тази цел се изключват публичноправни органи, агенции и други публичноправни образувания със собствена правосубектност, които са свързани или зависят от държавната администрация. При всички случаи посочените разпоредби на член 15, параграф 5 не са приложими по отношение на специалните правила за трудовия договор, посочени в Закон [6/2001] или във всеки друг нормативен акт с ранг на закон“.
Съгласно Кралски декрет-закон 3/2012 за въвеждане на неотложни мерки за реформиране на пазара на труда (Real Decreto-Ley 1/2012 de medidas urgentes para la reforma del mercado laboral) от 10 февруари 2012 г. приложението на член 15, параграф 5 от Закона за статута на работниците е спряно до 31 декември 2012 г.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Márquez Samohano сключва с UPF трудов договор за длъжността асоцииран преподавател на непълно работно време за периода от 30 септември 2008 г. до 29 септември 2009 г. Този договор е подновяван три пъти, първо до 21 септември 2010 г., след това до 21 септември 2011 г. и накрая до 28 юли 2012 г. По време на разглежданото в главното производство трудово правоотношение работното време на заинтересованото лице е било променено, така че в последно сключения трудов договор достига 6 часа седмично.
На 29 юни 2012 г. UPF уведомява ищеца по главното производство, че считано от 28 юли 2012 г., трудовото му правоотношение ще се прекрати.
На същия ден ищецът прави искане за подновяване на трудовия му договор.
На 29 юли 2012 г. ректорът на UPF уведомява г‑н Márquez Samohano, че съгласно член 53 от Закон 6/2001 и член 20 от Кралски указ 898/1985 трудовото му правоотношение е прекратено на същата дата поради изтичане на срочния му трудов договор и следователно при назначаването на заинтересованото лице и при изтичането на трудовия договор не са допуснати закононарушения.
Запитващата юрисдикция уточнява, че при сключването на първия трудов договор ищецът по главното производство е подписал декларация, че възнамерява да съвместява работата като асоцииран преподавател с професионална дейност в частния сектор. Впоследствие г‑н Márquez Samohano не е подписвал други декларации и никога не е бил питан по този въпрос. Освен това той е довел до знанието на своите висшестоящи, че работата в университета е основната му дейност.
На 13 септември 2012 г. ищецът по главното производство предявява иск пред Juzgado de lo Social № 3 de Barcelona срещу UPF, с който претендира уволнението му да се обяви за нищожно или, при условията на евентуалност, за незаконно. Като цяло ищецът твърди, че трудовият му договор и продължаването му са незаконосъобразни и са били сключени при заобикаляне на закона по съображения, че от една страна, не са били изпълнени законоустановените изисквания за назначаването му като асоцииран преподавател и от друга страна, не са били налице предвидените от националното законодателство условия за сключването на срочен трудов договор.
Juzgado de lo Social № 3 de Barcelona констатира в акта за преюдициално запитване, че за разлика от приложимата към срочните трудови договори обща правна уредба, относимата към университетите правна уредба, и по-специално член 53 от Закон 6/2011, не съдържа никаква еквивалентна правна мярка за предотвратяване на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори, що се отнася до наемането на работа на асоциирани преподаватели. Тази правна уредба също така не предвижда обективни причини, които да оправдават подновяването на тези договори, и не налага нито максимална обща продължителност, нито броя на подновяванията на посочените договори. По-специално в настоящото дело не се прилага член 15, параграф 5 от Закон за статута на работниците, съгласно който работниците, които в рамките на период от 30 месеца са били наети повече от 24 месеца, могат при определени условия да получат трудов договор за неопределено време. Следователно приложимата към университетите националната правна уредба, изглежда, е несъвместима с клауза 5 от Рамковото споразумение.
Освен това запитващата юрисдикция подчертава, че когато в частния сектор срочен трудов договор е незаконосъобразен било поради злоупотреба при използването на последователни трудови договори, или поради заобикаляне на закона, което съгласно член 15, параграфи 3 и 5 от Закон за статута на работниците означава, че този договор се приема за сключен за неопределено време, трудовото правоотношение може да бъде прекратено от работодателя само при уволнение заедно със заплащане на обезщетение в законоустановен размер. От друга страна, при сходно положение в публичния сектор предвид конституционните принципи на равенство, заслуги и способности, приложими по отношение на достъпа до публичната служба, така установеното трудово правоотношение за неопределено време би могло на основание член 1, параграф 2 от допълнителна разпоредба 15 от Закона за статута на работниците да бъде прекратено, без да се заплаща каквото и да било обезщетение, на основание че на заеманата от засегнатия работник длъжност е назначено лице, издържало конкурс, или че тя е съкратена. По този начин работниците на трудов договор за „неопределено време“ („por tiempo indefinido“) от публичния сектор не са приравнени на „постоянно назначените“ („fijos“) работници в този сектор, които като безсрочно наети работници имат същите права по отношение на прекратяване на трудовите договори като работниците от частния сектор с договор за неопределено време. Следователно първите от тези работници, които са определени като „работници на трудов договор за неопределено време, но неназначени за постоянно“, на практика се третират като работници на срочен трудов договор.
Запитващата юрисдикция счита, че понятието „работник с трудов договор за неопределено време, но неназначен за постоянно“ не съответства на посоченото в клауза 3 от Рамковото споразумение понятие „работник на […] трудов договор за [неопределено време]“, тъй като трудовото правоотношение на този работник се прекратява при настъпването на определен случай. Следователно възниква въпросът дали по отношение на правото на обезщетение при едностранно прекратяване на трудовото правоотношение от страна на работодателя работник, който попада в рамките на това понятие, трябва да бъде третиран по същия начин, както постоянно назначен работник от публичния сектор или както работник на трудов договор за неопределено време от частния сектор.
При тези обстоятелства Juzgado de lo Social № 3 de Barcelona решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли клауза 5 от Рамковото споразумение […] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като членове 48 и 53 от Закон [6/2001], която не установява времеви ограничения по отношение на последователните трудови договори, при положение че националното право не предвижда никакви мерки за предотвратяване на злоупотреби с последователни срочни трудови договори при университетските преподаватели?
2)
Трябва ли понятието „работник на […] трудов договор за [неопределено време]“, дефинирано в клауза 3 от Рамковото споразумение, […] да се тълкува в смисъл, че на тази дефиниция противоречи разпоредба като допълнителна разпоредба 15, параграф 1, алинея втора от Закона за статута на работниците, която предвижда, че трудовият договор може да се прекрати, когато административният орган работодател назначи на съответната длъжност лице, издържало конкурс?
3)
При положение че в частния сектор правото на работниците, чийто трудов договор е признат за такъв за неопределено време, на обезщетение при прекратяване на трудовото правоотношение по причина, която е извън тях, представлява подходяща мярка за предотвратяване и санкциониране на злоупотребите със срочни трудови договори и че в публичния сектор не съществува еквивалентна мярка, представлява ли подходяща мярка в съответствие с клауза 5 от Рамковото споразумение […] признаването в полза на работниците на трудов договор за неопределено време в публичната администрация на същото право на обезщетение в законоустановен размер като признатото в полза на работниците на трудов договор за неопределено време в частния сектор?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска националната правна уредба като разглежданата по главното производство, която позволява на университетите да подновяват сключени с асоциирани преподаватели последователни срочни трудови договори, без каквото и да е ограничение на максималната продължителност и на броя на подновяванията на тези договори.
Испанското правителство изтъква, че този въпрос е недопустим на две основания.
От една страна, той е без всякаква връзка със спора по главното производство. Всъщност в отправеното до запитващата юрисдикция искане ищецът по главното производство се ограничава само да твърди, че срочните му трудови договори са сключени при заобикаляне на закона по смисъла на член 15, параграф 3 от Закона за статута на работниците по съображения, че не са били изпълнени законоустановените изисквания за назначаването му като асоцииран преподавател и не са били налице предвидените от националното законодателство условия за сключването на срочен трудов договор. Заобикалянето на закона обаче не попада в предмета на Рамковото споразумение.
От друга страна, Рамковото споразумение не се прилага към сключените с асоциирани преподаватели срочни трудови договори. Всъщност в конкретния случай няма работник на трудов договор за неопределено време, който да е в сравнимо положение по смисъла на клауза 4 от посоченото Рамково споразумение. От друга страна, поради своя характер сключеният с асоцииран преподавател срочен трудов договор не може да бъде предмет на злоупотреба по смисъла на клауза 5 от Рамковото споразумение. Всъщност, тъй като дейността на такъв преподавател е допълваща външната му дейност като специалист с призната компетентност, използването на последователни срочни трудови договори в никакъв случай не може да постави заинтересованото лице в положение на несигурност.
Следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. по-специално Решение от 22 юни 2010 г. по дело Melki и Abdeli,
C-188/10 и C-189/10, Сборник, стр. I-5667
, точка 27 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 11 април 2013 г. по дело Della Rocca, C‑290/12, точка 29).
В настоящия случай обаче е достатъчно да се констатира, от една страна, че независимо от текста на отправеното от ищеца по главното производство искане до запитващата юрисдикция, от представените от запитващата юрисдикция данни ясно следва, че той е сключил няколко последователни срочни трудови договора, които именно са включени в предмета на клауза 5 от Рамковото споразумение. Следователно тълкуването на тази клауза явно може да е от полза за разрешаването на спора по главното производство. От друга страна, твърдението, че асоцииран преподавател като ищеца по главното производство не попада в приложното поле на Рамковото споразумение, се отнася до отговора по същество на поставения въпрос, а не до допустимостта на последния.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че първият въпрос е допустим.
По същество най-напред следва да се напомни, че от самия текст на клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение е видно, че неговото приложно поле е очертано широко, като най-общо включва „работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“. Освен това определението на понятието „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на Рамковото споразумение, установено в клауза 3, точка 1 от същото, обхваща всички работници, без да прави разграничение в зависимост от това дали работодателят, с когото те са обвързани, е в публичния или в частния сектор (Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler и др.,
C-212/04, Recueil, стр. I-6057
, точка 56 и Решение по дело Della Rocca, посочено по-горе, точка 34).
От това следва, че работник като асоциирания преподавател в университет, чийто трудов договор съгласно разпоредбите на националното право задължително трябва да бъде сключен за определен период, попада в приложното поле на Рамковото споразумение.
Противно на твърдението на испанското правителство, в това отношение е без значение обстоятелството, че спрямо този работник няма работник на трудов договор за неопределено време, който се намира в сходно положение, или че по отношение на този работник не биха могли да се сключват последователни срочни трудови договори при злоупотреба. Всъщност подобни съображения са от значение само с оглед определяне на евентуално нарушение на клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение, които съответно се отнасят до принципа на недопускане на дискриминация между работници на срочен трудов договор и работници на трудов договор за неопределено време, както и относно мерките за предотвратяване на злоупотребата при използване на последователни срочни трудови договори. От друга страна, тези съображения са без значение за определяне на приложното поле на Рамковото споразумение, което е посочено в клауза 2, точка 1 във връзка с клауза 3, точка 1 от същото рамково споразумение.
Следва да се напомни, че клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение е насочена към постигането на една от преследваните от него цели, а именно да се ограничи последователното използване на срочни трудови договори или правоотношения, което се счита за възможен източник на злоупотреби във вреда на работниците, като се предвидят известен брой разпоредби за минимална закрила, чието предназначение е да предотвратят поставянето на работниците в несигурно положение (вж. Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 63, Решение от 23 април 2009 г. по дело Angelidaki и др.,
C-378/07-C-380/07, Сборник, стр. I-3071
, точка 73 и Решение от 26 януари 2012 г. по дело Kücük, C‑586/10, точка 25).
Така тази разпоредба от Рамковото споразумение задължава държавите членки, когато във вътрешното им право няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребите при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, да приемат като ефективна и обвързваща най-малко една от изброените в нея мерки. Така изброените в точка 1, букви а)—в) от посочената клауза мерки, три на брой, са свързани съответно с обективни причини, които оправдават подновяването на такива трудови договори или такива правоотношения, с максималната обща продължителност на тези последователни срочни трудови договори или тези правоотношения и с броя на подновяванията им (вж. Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 74 и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 26).
В настоящия случай е безспорно, че приложимата към ищеца по главното производство правна уредба, по-специално правилникът на UPF, не съдържа никаква еквивалентна правна мярка по смисъла на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение и не налага никакво ограничение както относно максималната обща продължителност, така и относно броя на подновяванията на срочните трудови договори, сключени от университетите с асоциираните преподаватели на основание посочената клауза 5, точка 1, букви б) и в).
При тези условия следва да се провери доколко подновяването на такива трудови договори може да бъде оправдано с обективни причини по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение.
Според съдебната практика понятието „обективни причини“ трябва да се тълкува като отнасящо се до точни и конкретни обстоятелства, които характеризират определена дейност и поради това могат да обосноват в този особен контекст прибягването до последователни срочни трудови договори. Тези обстоятелства могат да произтичат по-специално от особеното естество на задачите, за чието осъществяване са сключени такива договори, и от присъщите характеристики на задачите или евентуално от преследването на законна цел, свързана със социалната политика на държава членка (Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 96 и цитираната съдебна практика и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 27).
За сметка на това национална разпоредба, която просто разрешава по общ и абстрактен начин чрез законови или подзаконови правни норми използването на последователни срочни трудови договори, не отговаря на изискванията, посочени в предходната точка от настоящото решение (Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 97 и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 28).
Всъщност такава разпоредба, която има чисто формален характер, не позволява извеждането на обективни и прозрачни критерии, за да се провери дали подновяването на такива договори действително отговаря на реална потребност, дали може да постигне преследваната цел и дали е необходимо във връзка с това. Следователно тази разпоредба създава реална опасност от злоупотреба с този вид договори и поради това не е съвместима с целта и полезното действие на Рамковото споразумение (вж. в този смисъл Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точки 98 и 100 и цитираната съдебна практика и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 29).
Въпреки това от разглежданата в главното производство национална правна уредба, както е изложена в акта за преюдициално запитване, се установява, че сключването и подновяването от университетите на срочни трудови договори с асоциирани преподаватели като ищеца по главното производство са обосновани от необходимостта да бъде поверено на „специалисти с призната компетентност“, които упражняват на непълно работно време професионална дейност извън академичните университетски среди, изпълняването на свързани с образователния процес специфични задачи, посредством които университетът се ползва от техните познания и професионален опит, като също така се установява сътрудничество между академичните университетски среди и професионалните среди. Съгласно тази правна уредба такъв асоцииран преподавател трябва да упражнява професионална дейност срещу заплащане, която е свързана с придобита от него диплома, най-малко в продължение на няколко години в рамките на определен период от време, предхождащ назначаването му от университета. Впрочем въпросните трудови договори са сключвани и подновявани, при условие че остават в сила изискванията за упражняването на професионална дейност и се прекратяват при навършване на пенсионна възраст от асоциирания преподавател.
Също така изглежда — като това следва да се провери от запитващата юрисдикция, която притежава изключителна компетентност да тълкува националното право — че тази правна уредба определя точни и конкретни обстоятелства, при които срочните трудови договори могат да бъдат сключвани и подновявани с оглед извършваната от асоциираните преподаватели дейност, и че същата отговаря на определена реална потребност.
По-специално изглежда, че такива временни договори могат да постигнат преследваната цел, изразяваща се в обогатяването в определени области на университетското образование посредством опита на признати специалисти, доколкото тези договори позволяват да се отчитат както развитието на професионалните умения на заинтересованите лица в съответните области, така и нуждите на университетите.
В това отношение следва да се припомни, че макар трудовите договори за неопределено време да представляват общата форма на трудовите правоотношения, в самото Рамково споразумение се признава, както става ясно от втора и трета алинея от преамбюла му и от точки 8 и 10 от общите положения на последното, че срочните трудови договори са характерни за заетостта в определени сектори, занятия и дейности (вж. в този смисъл Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 61, Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact,
C-268/06, Сборник, стр. I-2483
, точка 86 и Решение от 15 март 2012 г. по дело Sibilio, C‑157/11, точка 38).
Освен това, като се вземе предвид фактът, че за да бъде наето като асоцииран преподавател, заинтересованото лице трябва задължително да упражнява професионална дейност извън академичните университетски среди и че то може да изпълнява свързаните с обучението задачи само при непълно работно време, не изглежда, че такъв срочен трудов договор би могъл сам по себе си да застраши целта на Рамковото споразумение за предоставяне закрила на работниците срещу нестабилността на заетостта.
Ето защо следва да се констатира, че — както твърдят и всички заинтересовани страни, представили писмени становища пред Съда — национална правна уредба като разглежданата по главното производство, която позволява на университетите да подновяват сключените с асоциирани преподаватели последователни срочни трудови договори, изглежда в съответствие с клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, като това следва да се провери от запитващата юрисдикция.
Въпреки това следва да се отбележи, че макар обективната причина, предвидена от национална правна уредба като разглежданата в главното производство, да може да се приеме по принцип, компетентните органи трябва да следят конкретното прилагане на тази национална правна уредба да съответства на изискванията на Рамковото споразумение с оглед на особеностите на съответната дейност и условията за нейното упражняване. Поради това при прилагането на разпоредба от съответното национално право тези органи трябва да могат да изведат обективни и прозрачни критерии за проверката дали подновяването на такива договори действително отговаря на реална потребност, дали може да постигне преследваната цел и дали е необходимо за постигането ѝ (вж. Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 34).
В това отношение следва да се напомни, че подновяването на срочни трудови договори или правоотношения за задоволяване на нужди, които в действителност имат не временен, а напротив, постоянен и траен характер, не е оправдано по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение (вж. по-специално Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 36).
Всъщност такова използване на срочни трудови договори или правоотношения е в пряко противоречие с предпоставката, на която се основава Рамковото споразумение, а именно че безсрочните трудови договори представляват общата форма на трудовите правоотношения, въпреки че срочните трудови договори са характерни за заетостта в някои отрасли, занятия и дейности (вж. Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 61 и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 37).
Сами по себе си обстоятелствата, че сключените с асоциирани преподаватели срочни трудови договори се продължават с цел да отговорят на повтаряща се или постоянна нужда на университетите в тази област и че подобна нужда може да бъде задоволена чрез сключването на договор за неопределено време, въпреки това не могат да изключат съществуването на обективна причина по смисъла на член 5, точка 1 от Рамковото споразумение, когато естеството на въпросната преподавателска дейност и присъщите ѝ характеристики могат да обосноват в разглеждания контекст използването на срочни трудови договори. Макар и срочните трудови договори да се сключват с асоциирани преподаватели, за да се задоволи постоянна нужда на университетите, доколкото назначеният по силата на срочен трудов договор асоцииран преподавател изпълнява точно определени задачи, които са част от обичайните дейности на университетите, това не води до промяна на факта, че нуждата от наемане на асоциирани преподаватели остава временна, доколкото се предполага, че този преподавател ще започне отново да изпълнява своята професионална дейност на пълно работно време след прекратяване на договора му (вж. в този смисъл Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точки 38 и 50).
За сметка на това срочни трудови договори като разглежданите по главното производство не могат да бъдат подновявани, макар и при непълно работно време, за целите на постоянното и трайно осъществяване на свързани с обучението задачи, които обикновено попадат в рамките на обичайната дейност на преподавателите.
Следователно всички органи на съответната държава членка, включително и националните съдилища, следва да осигурят — в рамките на съответната си компетентност — спазването на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, като по-конкретно проверяват дали подновяването на сключени с асоциирани преподаватели последователни срочни трудови договори или правоотношения цели да удовлетвори временни нужди и дали правна уредба като разглежданата в главното производство в действителност не се използва за задоволяване на свързани с назначаването на преподаватели постоянни и трайни нужди на университетите (вж. по аналогия Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 106 и Решение по дело Kücük, посочено по-горе, точка 39).
Предвид всички гореизложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че допуска националната правна уредба, като разглежданата по главното производство, която позволява на университетите да подновяват сключени с асоциирани преподаватели последователни срочни трудови договори без каквото и да е ограничение на максималната продължителност и на броя на подновяванията на тези договори, стига такива договори да са оправдани по обективни причини по смисъла на точка 1, буква a) от тази клауза, което следва да се провери от запитващата юрисдикция. Освен това тази юрисдикция трябва обаче да провери по-конкретно дали в делото по главното производство подновяването на разглежданите последователни срочни трудови договори действително цели да удовлетвори временни нужди и дали правна уредба като разглежданата в главното производство в действителност не се използва за задоволяване на свързани с назначаването на преподаватели постоянни и трайни нужди.
По втория и третия въпрос
С втория и третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 3 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че се противопоставя на национална правна уредба като предвидената в допълнителна разпоредба 15, параграф 1, алинея втора от Закона за статута на работниците, съгласно която работниците от публичния сектор, назначени на срочни трудови договори, продължителността на които надхвърля предвидената в член 15, параграф 5 от този закон за статута максимална продължителност, се подчиняват на специалния режим за „работници на трудов договор за неопределено време, но неназначени за постоянно“, по силата на който, когато работодателят назначи на поста издържало конкурса лице, трудовото им правоотношение се прекратява автоматично, без те да имат право на обезщетение, докато работниците на трудов договор за неопределено време в частния сектор и постоянно назначените работници в публичния сектор в подобен случай имат право на обезщетение при уволнение.
Налага се изводът — както посочват всички заинтересовани страни, представили писмени становища пред Съда — че тези въпроси са ирелевантни за целите на решаване на спора в главното производство, тъй като те са от хипотетично естество.
Всъщност, дори и да се приеме, че в делото по главното производство би могло да се констатира злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори, самата запитваща юрисдикция посочва в акта си, както се установява и от точки 27 и 43 от настоящото решение и както се потвърждава от текста на първия въпрос, че превръщането на тези договори в договори за неопределено време, както е предвидено в член 15, параграф 5 от Закона за статута на работниците, е неприложимо по отношение на асоцииран преподавател като ищеца по главното производство.
От това следва, че съгласно припомнената в точка 35 от настоящото решение съдебна практика вторият и третият въпрос са недопустими.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

Клауза 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), трябва да се тълкува в смисъл, че допуска националната правна уредба като разглежданата по главното производство, която позволява на университетите да подновяват сключени с асоциирани преподаватели последователни срочни трудови договори без каквото и да е ограничение на максималната продължителност и на броя на подновяванията на тези договори, стига такива договори да са оправдани по обективни причини по смисъла на точка 1, буква a) от тази клауза, което следва да се провери от запитващата юрисдикция. Освен това тази юрисдикция трябва обаче да провери по-конкретно дали в делото по главното производство подновяването на разглежданите последователни срочни трудови договори действително цели да удовлетвори временни нужди и дали правна уредба като разглежданата в главното производство в действителност не се използва за задоволяване на свързани с назначаването на преподаватели постоянни и трайни нужди.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.