CELEX: 62011FJ0054
Civildienests
Disciplinārlieta
Disciplinārsods
Atstādināšana no amata
Iepriekšējas izmeklēšanas esamība valsts krimināltiesās lēmuma par atstādināšanu no amata pieņemšanas brīdī
Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm
Aizliegums atlaist strādājošu grūtnieci laikposmā no viņas grūtniecības sākuma līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām

Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā ir reģistrēts 2011. gada 4. maijā,
BG
ir iesniegusi šo prasību, pirmkārt, atcelt Eiropas Ombuda lēmumu piemērot viņai disciplinārsodu – atstādināšanu no amata
bez pensijas tiesību zaudēšanas, un, otrkārt, atlīdzināt kaitējumu, kas, pēc viņas domām, viņai ir radies šī lēmuma dēļ.

Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“[..]
Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos
noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
[..]”
Hartas 23. pantā ar nosaukumu “Vīriešu un sieviešu līdztiesība” ir noteikts:
“Vīriešu un sieviešu līdztiesība ir jānodrošina visās jomās, tostarp nodarbinātības, darba un atalgojuma jomā.
[..]”
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 1.e panta 2. punktā ir noteikts:
“Aktīvā dienestā iesaistītiem ierēdņiem rada darba apstākļus, kas atbilst atbilstošiem veselības un drošības standartiem,
kas vismaz ir vienlīdzīgi minimālajām prasībām, ko piemēro saskaņā ar šajos reģionos [šajās jomās] pieņemtajiem pasākumiem
atbilstoši līgumiem.”
Civildienesta noteikumu 12. pantā ir noteikts:
“Ierēdnis atturas no jebkādas rīcības vai uzvedības, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt tā stāvokli.”
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. panta 3. punktu:
“Disciplinārie noteikumi, procedūras un pasākumi, un noteikumi un procedūras attiecībā uz administratīvo izmeklēšanu ir noteikt[i]
IX pielikumā.”
Civildienesta noteikumu IX pielikums attiecas uz disciplinārlietu [izskatīšanu]. Tā 5. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1. Disciplinārlietu kolēģiju (še turpmāk – “kolēģija”) izveido katrā iestādē. Kolēģijā ir vismaz viens loceklis, kas var
būt priekšsēdētājs, kuru izvēlas ārpus iestādes.
2. Kolēģijas sastāvā ir priekšsēdētājs un četri pilntiesīgi locekļi, kurus var aizstāt aizstājēji, un gadījumos, kad ir iesaistīts
ierēdnis ar pakāpi, kas zemāka par AD 13, divi papildu locekļi tajā pašā funkciju grupā un pakāpē kā ierēdnis, kura disciplinārlietu
izskata.
3. Kolēģijas locekļus un aizstājējus ieceļ no ierēdņiem AD 14 vai augstākā pakāpē, kuri ir aktīvi nodarbināti, attiecībā uz
visām lietām, izņemot lietas, kas attiecas uz ierēdņiem AD 16 vai AD 15 pakāpē.
[..]”
Atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 6. pantam:
“1. Iecēlējinstitūcija un Personāla komiteja katra vienlaikus ieceļ divus locekļus un divus aizstājējus.
2. Priekšsēdētāju un priekšsēdētāja aizstājēju ieceļ iecēlējinstitūcija.
[..]
5. Attiecīgais ierēdnis ir tiesīgs noraidīt vienu no kolēģijas locekļiem piecu dienu laikā no kolēģijas izveidošanas. Arī
iestāde ir tiesīga noraidīt vienu kolēģijas locekli.
[..]”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantā ir noteikts:
“Uzlikto disciplinārsodu smagums ir proporcionāls amatpārkāpuma smagumam. Lai noteiktu amatpārkāpuma smagumu un izlemtu par
piemērojamo disciplinārsodu, īpaši ņem vērā:
a)      amatpārkāpuma būtību un apstākļus, kādos tas notika;
b)      to, kādā mērā amatpārkāpums nelabvēlīgi ietekmē iestāžu integritāti, reputāciju vai intereses;
c)      to, kādā mērā amatpārkāpums ir saistīts ar tīšām darbībām vai nolaidību;
d)      ierēdņa amatpārkāpuma motīvus;
e)      ierēdņa pakāpi un darba stāžu;
f)      ierēdņa personīgās atbildības pakāpi;
g)      ierēdņa pienākumu un atbildības līmeni;
h)      to, vai amatpārkāpums ietver atkārtotu darbību vai uzvedību;
i)      ierēdņa rīcību visā viņa karjeras gaitā.”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 18. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Pēc [disciplinārlietu] kolēģijai iesniegto dokumentu izskatīšanas un, ņemot vērā mutvārdos vai rakstveidā izteiktos apgalvojumus,
kā arī veiktās izmeklēšanas rezultātus, kolēģija ar balsu vairākumu pieņem pamatotu atzinumu par to, vai ir konstatēti fakti,
par kuriem saņemta sūdzība, un par sodu, kas piemērojams šo faktu rezultātā. Šo atzinumu paraksta visi kolēģijas locekļi.
Katrs loceklis atzinumam var pievienot atšķirīgu viedokli. Kolēģija divu mēnešu laikā pēc iecēlējinstitūcijas ziņojuma saņemšanas
datuma nosūta atzinumu iecēlējinstitūcijai un attiecīgajam ierēdnim ar nosacījumu, ka šis termiņš ir samērojams ar lietas
sarežģītības pakāpi. Šāds termiņš ir četri mēneši gadījumos, ja pēc kolēģijas iniciatīvas ir veikta izmeklēšana, ar nosacījumu,
ka šis termiņš ir samērīgs ar lietas sarežģītības pakāpi.”
Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pantā ir noteikts, ka:
“1. Ja iecēlējinstitūcija ierēdni apsūdz smagā amatpārkāpumā, vai nu tas būtu profesionālo pienākumu pārkāpums vai likumpārkāpums,
tā var nekavējoties atcelt šajā amatpārkāpumā apsūdzēto personu no amata uz noteiktu vai nenoteiktu laiku.
2. Iecēlējinstitūcija šo lēmumu pieņem pēc attiecīgā ierēdņa uzklausīšanas, izņemot ārkārtējus apstākļus.”
Atbilstoši Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantam:
“Ja pret ierēdni ierosina krimināllietu par tiem pašiem nodarījumiem, galīgo lēmumu pieņem tikai pēc tam, kad tiesa, kas izskata
lietu, ir pieņēmusi galīgo spriedumu.”
Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, (OV L 39, 40. lpp.),
2. panta 3. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Šī direktīva neskar noteikumus, kas attiecas uz sieviešu aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz grūtniecību un maternitāti.”
Direktīva 76/207 no 2009. gada 15. augusta ir atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK
par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un
profesijas jautājumos (pārstrādāta versija) (OV L 204, 23. lpp.), kuras 1. pantā ar nosaukumu “Mērķis” ir paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem
un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos.
Tālab tajā ietverti noteikumi, lai īstenotu vienlīdzības principu attiecībā uz:
a)      piekļuvi darba iespējām, tostarp paaugstināšanai amatā, un profesionālajai sagatavošanai;
b)      darba nosacījumiem, tostarp darba samaksu;
c)      nodarbinātības sociālā nodrošinājuma sistēmām.
Tajā arī ietverti noteikumi, lai nodrošinātu, ka šāda īstenošana ir efektīvāka, izveidojot atbilstošas procedūras.”
Direktīvas 2006/54 2. panta 2. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā diskriminācija ietver:
[..]
c) jebkuru mazāk labvēlīgu attieksmi pret sievietēm, kas saistīta ar grūtniecības vai dzemdību atvaļinājumu Direktīvas 92/85/EEK
nozīmē.”
Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības
darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu
ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 348, 1. lpp.), 10. pants ar
nosaukumu “Atlaišanas aizliegums” ir formulēts šādi:
“Lai garantētu, ka darbinieces, kas definētas 2. pantā, var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību,
kā atzīts saskaņā ar šo pantu, jānosaka, ka:
1) dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu 2. pantā definēto darbinieču atlaišanu laikposmā no viņu grūtniecības
sākuma līdz 8. panta 1. punktā minētā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām, izņemot ārkārtējus gadījumus, kas nav
saistīti ar viņu stāvokli un kuros ir atļauta atlaišana saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi, un, attiecīgā gadījumā,
ja kompetentā iestāde ir tam piekritusi;
2) ja 2. pantā definēto darbinieci atlaiž 1. punktā minētajā laikposmā, darba devējam jāsniedz pienācīgs rakstisks pamatojums;
[..].”

Tiesvedības rašanās fakti
Pēc tam, kad kopš 2002. gada prasītāja bija strādājusi Eiropas Ombudā par pagaidu darbinieci un vēlāk par ierēdni asistenti
funkciju grupā (AST), viņa no 2008. gada 1. oktobra līdz 2010. gada 31. jūlijam Ombuda dienestu Komunikācijas nodaļā pildīja
atbildīgās par komunikāciju pienākumus administratoru funkciju grupā (AD) pakāpē AD 5.
Tiesas sēdē prasītāja precizēja, ka lietas faktu norises brīdī viņai piederēja māja Kēlā [
Kehl
] (Vācija), kuru viņas laulātais un viņa nekad nebija izmantojuši par savu pamata dzīvesvietu, un ka 2006. gadā viņa ir nopirkusi
dzīvokli Strasbūrā (Francija), kuru kopš tā laika ir piedāvājusi pārdošanai.
2008. gada februāra beigās prasītāja iesniedza pieteikumu nekustamā īpašuma attīstīšanas kooperatīvajā sabiedrībā (turpmāk
tekstā – “kooperatīvā sabiedrība”), lai iegādātos dzīvokli Strasbūrā, izmantojot valsts atbalstu, kas Francijā tiek piedāvāts
mājsaimniecībām ar pieticīgiem ienākumiem, kuras uzskata par tādām, kas pirmo reizi kļūst par mājokļa īpašniecēm. Pieteikuma
papildināšanai viņa kooperatīvajai sabiedrībai iesniedza divas izziņas par ienākumiem, kuras bija datētas ar 2008. gada 27. februāri
un attiecās uz 2006. un 2007. gadu.
2009. gada 24. marta vēstulē kooperatīvā sabiedrība lūdza prasītāju precizēt, vai viņa apliecina savu interesi iegādāties
dzīvokli un sniegt tai noteiktu informāciju.
2009. gada jūlijā, lai varētu apstiprināt prasītājas pieteikumu, kooperatīvā sabiedrība lūdza viņu iesniegt tai viņas, kā
arī viņas laulātā algas aprēķinus.
Prasītāja iesniedza algas aprēķinus, kas attiecās uz 2009. gada aprīli, maiju, jūniju un jūliju (turpmāk tekstā – “algas aprēķini”),
kā arī informāciju par viņas laulātā ienākumiem.
2009. gada 3. augustā kooperatīvā sabiedrība sazinājās ar Ombuda dienestu Administrācijas un personāla nodaļas vadītāju, lai
saņemtu skaidrojumus par, pirmkārt, algu, ko saņem Eiropas Savienības ierēdņi, ņemšanu vērā, piešķirot aizdevumu nekustamā
īpašuma iegādei, izmantojot valsts atbalstu, un, otrkārt, prasītājas iesniegtajiem algas aprēķiniem. Pēc Ombuda dienestu lūguma
kooperatīvā sabiedrība 2009. gada 7. augustā tam nosūtīja algas aprēķinu kopiju.
Iepazīstoties ar algas aprēķiniem, Administrācijas un personāla nodaļa ievēroja, ka tie ir tikuši izmainīti tādējādi, ka ieinteresētās
personas faktiskie ienākumi ir tikuši samazināti. Līdz ar to algas aprēķinos par 2009. gada aprīli, maiju un jūniju bija uzrādīta
neto alga EUR 2410,36 apmērā EUR 5822,43 vietā un algas aprēķinā par 2009. gada jūliju – neto alga EUR 5711,32 apmērā EUR 9123,39
vietā.
2009. gada 10. augustā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs kooperatīvajai sabiedrībai nosūtīja elektronisku vēstuli,
lai to informētu, ka, pirmkārt, viņš nevar precizēt, kādas naudas summas ir jāņem vērā saskaņā ar Francijas tiesībām, un,
otrkārt, ka viņš ir atklājis ievērojamas neprecizitātes prasītājas iesniegtajos algas aprēķinos.
2009. gada 11. augustā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs ierosināja veikt administratīvo izmeklēšanu, kuras priekšmets
bija “iespējama [..] Ombuda oficiālo dokumentu viltošana un [to] izmantošana attiecībā uz trešo personu, lai gūtu personisku
labumu”.
2009. gada 17. augustā kooperatīvā sabiedrība informēja Administrācijas un personāla nodaļas vadītāju par savu nodomu lūgt
prasītājai iesniegt izziņu attiecībā uz tās ar nodokli apliekamajiem references ienākumiem par 2008. gadu.
2009. gada 25. augustā prasītāja lūdza Ombuda dienestiem tai izsniegt kooperatīvās sabiedrības pieprasīto izziņu, kā arī vēl
vienu izziņu vācu valodā. Tajā paša dienā Administrācijas un personāla nodaļas vadītājs informēja prasītāju, ka nav iespējams
viņai nekavējoties izsniegt izziņu par 2008. gadu, bet izsniedza viņai izziņu vācu valodā.
2009. gada 26. augustā prasītāja iesniedza kooperatīvajai sabiedrībai dokumentu ar nosaukumu “Izziņa [
Attestation
]”, kas attiecās uz ar nodokli apliekamajiem ienākumiem par 2008. gadu uz veidlapas ar Eiropas Ombuda Administrācijas [un
personāla] nodaļas rekvizītiem.
Kooperatīvā sabiedrība nosūtīja šo izziņu Administrācijas un personāla nodaļai, kura secināja, ka attiecīgo dokumentu nav
sagatavojusi šī nodaļa. Minētajā izziņā konkrēti bija iekļauts prasītājai 2009. gada 25. augustā izsniegtās izziņas vācu valodā
atsauces numurs.
2009. gada 2. septembrī Ombuds nolēma veikt administratīvo izmeklēšanu, informēt Francijas Republikas prokuroru par attiecīgajiem
faktiem un atcelt prasītāju no amata uz nenoteiktu laiku, nesamazinot algu. Prasītāja par to tika informēta tajā pašā dienā.
2009. gada 3. septembrī prasītāja tika uzaicināta uz pirmo uzklausīšanu administratīvās izmeklēšanas ietvaros. Šajā uzklausīšanā
viņa atzina, ka pati ir viltojusi četrus algas aprēķinus un izziņu par ienākumiem attiecībā uz 2008. gadu. Turklāt viņa informēja
izmeklēšanas veicējus par to, ka ir stāvoklī, atbildēja uz viņai uzdotajiem jautājumiem un iesniedza izmeklēšanas veicējiem
ar roku rakstītu vēstuli, kurā viņa norāda, ka nekādā ziņā nenoliedz nodarījumus, kas viņai tiek pārmesti, bet, ka vēlas sniegt
paskaidrojumus. Viņa konkrēti apstiprināja, ka ir veikusi “neprātīgas” darbības un esot šādi rīkojusies, lai “tādējādi darītu
galu pilnīgi neizturamiem ģimenes apstākļiem”, proti, grūtībām noslēgt līgumu par aizdevumu nekustamā īpašuma iegādei viņas
laulātā smagās slimības dēļ.
2009. gada 18. septembrī izmeklēšanas veicēji nosūtīja savus secinājumus par nodarījumiem, kas tiek pārmesti prasītājai. 2009. gada
22. septembrī viņa iesniedza papildu komentārus, it īpaši precizējot, ka 2009. gada jūlija sākumā viņa esot ievērojusi, ka
ir stāvoklī, un esot rīkojusies paniski, baidoties, ka viņas pieteikums kooperatīvajai sabiedrībai netiks akceptēts.
2009. gada 24. septembrī izmeklēšanas veicēji nosūtīja Ombudam administratīvās izmeklēšanas ziņojumu, kurā viņi secināja,
ka prasītāja ir viltojusi dokumentus un ka viņa tos ir iesniegusi kooperatīvajai sabiedrībai kā pamatojošus dokumentus lūgumam,
kas, ja būtu ticis akceptēts, būtu viņai ļāvis iegūt aizdevumu nekustamā īpašuma iegādei ar nosacījumiem, kuri saskaņā ar
Francijas likumiem ir paredzēti vienīgi mājsaimniecībām ar nelieliem ienākumiem. Līdz ar to izmeklēšanas veicēji ieteica uzsākt
disciplinārlietu.
2009. gada 23. oktobrī Ombuds uzklausīja prasītāju Civildienesta noteikumu IX pielikuma 3. pantā paredzētās iepriekšējās uzklausīšanas
ietvaros.
2009. gada 20. novembrī Ombuds nolēma uzsākt disciplinārlietu. Tomēr, ņemot vērā prasītājas grūtniecību, un atbilstoši iestādes
ārsta konsultanta atzinumam, tas 2010. gada 18. janvārī nolēma ar disciplinārlietu saistītās darbības atlikt uz vēlāku datumu,
kad prasītāja būs dzemdējusi.
2010. gada 19. maijā Ombuds vērsās disciplinārlietu kolēģijā, kas prasītāju uzklausīja 2010. gada 8. jūlijā.
2010. gada 9. jūlijā disciplinārlietu kolēģija sniedza motivētu atzinumu, kurā pauda secinājumu, ka fakti, par kuriem ir saņemta
sūdzība, ir pierādīti un prasītāja tos atzīst.
Runājot par ieteikto sodu, disciplinārlietu kolēģija savu nostāju skaidroja šādi:
“–      nodarījumi, kas tiek pārmesti [prasītājai], nelabvēlīgi ietekmē viņas stāvokli it īpaši integritātes kontekstā, ar kuru asociējas
viņu nodarbinošā iestāde, un tie ir smagi Civildienesta noteikumu 12. panta pārkāpumi [..],
–        nodarījumu, kas tiek pārmesti [prasītājai], tīšais raksturs un ierēdnes atbildība nav apstrīdami,
–        ierēdne veic uzdevumus, kuri prasa augstu atbildības līmeni,
–        nodarījumi, kas tiek pārmesti [prasītājai], nav veikti atkārtoti,
–        ierēdne visā viņa karjeras gaitā ir saņēmusi labus novērtējuma ziņojumus.”
Ņemot vērā šos apsvērumus, disciplinārlietu kolēģija ar balsu vairākumu ieteica kā sodu piemērot “ieinteresētās personas klasificēšanu
zemākā funkciju grupā ar pakāpes pazemināšanu (AST 1 pakāpes 1. līmenī)”. Tomēr disciplinārlietu kolēģijas locekļu mazākums
pauda viedokli, ka piemērotāks sods būtu atstādināšana no amata.
Ar 2010. gada 20. jūlija lēmumu, kas prasītājai tika paziņots 2010. gada 22. jūlijā, Ombuds nolēma kā sodu piemērot atstādināšanu
no amata bez pensijas tiesību zaudēšanas no 2010. gada 31. jūlija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2010. gada 21. oktobrī prasītāja par 2010. gada 20. jūlija lēmumu iesniedza sūdzību atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta
2. punktam.
Ar lēmumu, kas ir datēts ar 2011. gada 18. janvāri un ieinteresētajai personai tika paziņots 2011. gada 24. janvārī, Ombuds
sūdzību noraidīja.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        atcelt 2010. gada 20. jūlija lēmumu;
–        vajadzības gadījumā atcelt ar 2011. gada 18. janvāri datēto lēmumu, kas tika paziņots 2011. gada 24. janvārī, ar kuru ir tieši
noraidīta viņas sūdzība;
līdz ar to:
–        galvenokārt, atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir viņas atjaunošana amatā ar atpakaļejošu datumu no minētā lēmuma
spēkā stāšanās brīža AD 5 pakāpes 2. līmeņa administratores amatā, kā arī to finansiālo tiesību piešķiršana, kuras viņai pienākas
par visu šo laikposmu, pieskaitot nokavējuma procentus atbilstoši Eiropas Centrālas bankas noteiktajai likmei, kas palielināta
par diviem procentpunktiem;
–        pakārtoti, piespriest Ombudam samaksāt naudas summu, kura atbilst atalgojumam, ko prasītāja būtu saņēmusi, sākot no datuma,
kad viņa tika atstādināta no amata, līdz mēnesim, kad viņa sasniegtu pensijas vecumu, – 2040. gada jūlijam, un attiecīgi noformēt
prasītājas pensijas tiesības;
–        jebkurā gadījumā piespriest Ombudam samaksāt naudas summu EUR 65 000 apmērā kā atlīdzību par prasītājai nodarīto morālo kaitējumu;
–        piespriest Ombudam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pilnā apmērā.
Ombuda prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasības pieteikumu kā pilnībā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ziņojumā tiesas sēdes sagatavošanai, kas tika nosūtīts ar 2011. gada 15. decembra vēstuli, Civildienesta tiesa aicināja lietas
dalībniekus izpildīt procesa organizatoriskos pasākumus, ko tie izdarīja noteiktajos termiņos. Taču prasītāja informēja Civildienesta
tiesu, ka nevar iesniegt kooperatīvās sabiedrības 2009. gada 24. martā nosūtītajam lūgumam pievienotās informācijas pieprasījuma
veidlapas kopiju.

Juridiskais pamatojums
1.
Par prasības priekšmetu
Papildus prasībai atcelt 2010. gada 20. jūlija lēmumu prasītāja lūdz vajadzības gadījumā atcelt 2011. gada 18. janvāra lēmumu,
ar kuru iecēlējinstitūcija [..] noraidīja viņas sūdzību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir tikusi noraidīta
sūdzība, gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā tiek apstrīdēts akts, par kuru ir iesniegta
sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87
Vainker
/Parlaments, 8. punkts). Tā kā šajā lietā lēmumam noraidīt sūdzību, kura tika iesniegta par apstrīdēto lēmumu, nav autonoma
satura, ir jāuzskata, ka prasība ir celta vienīgi par apstrīdēto lēmumu.
Turklāt Civildienesta tiesa atgādina, ka, izskatot atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. pantam celtu prasību, tai nav pienākuma
dot rīkojumus Savienības iestādēm (skat., piemēram, Civildienesta tiesas 2010. gada 24. februāra spriedumu lietā F‑89/08
P
/Parlaments, 120. punkts, un 2010. gada 14. septembra spriedumu lietā F‑52/09
Da Silva Pinto Branco
/Tiesa, 31. punkts). Līdz ar to prasījumi Civildienesta tiesai atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir viņas atjaunošana
amatā ar atpakaļejošu datumu no minētā lēmuma spēkā stāšanās brīža AD 5 pakāpes 2. līmeņa administratores amatā, ir jānoraida
kā nepieņemami.
2.
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Savu prasījumu par apstrīdētā lēmuma atcelšanu pamatošanai prasītāja izvirza piecus pamatus attiecīgi saistībā ar pārkāpumiem
Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā], pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, acīmredzamu kļūdu
vērtējumā, vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošanu un tiesību uz grūtniecības un dzemdību
atvaļinājumu pārkāpumu, kā arī pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi un labas pārvaldības principa neievērošanu.
Turklāt savos rakstveida apsvērumos prasītāja izvirza jautājumu, kas ir saistīts ar Ombuda lomu disciplinārlietas kontekstā,
ņemot vērā pušu procesuālo tiesību vienlīdzības un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu principus. Taču pat tad, ja pieņem,
ka prasītāja šādi plāno izvirzīt pamatu savu prasījumu atcelt tiesību aktu pamatošanai, ir jāsecina, ka, tā kā šim pamatam
nav norādīta nekāda argumentācija, tas pretēji [Civildienesta tiesas] Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajam
noteikumam būtu jānoraida kā nepieņemams.

Par pirmo pamatu saistībā ar pārkāpumiem Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā]
Pamats saistībā ar pārkāpumiem Civildienesta noteikumos paredzētās disciplinārlietas [izskatīšanā] ir balstīts uz trim daļām,
kas respektīvi attiecas uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu, Civildienesta noteikumu IX pielikuma
23. panta pārkāpumu un Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. un 6. panta pārkāpumu.
Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz to, ka par tiem pašiem nodarījumiem ir uzsākta krimināllieta
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzsver, ka Ombuds, pārkāpjot Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantu, esot pieņēmis galīgu lēmumu, nenogaidot
pret viņu uzsāktās krimināllietas iznākumu.
Saskaņā ar Ombuda viedokli Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ietvertais jēdziens “krimināllieta”, esot jāvērtē
atbilstoši valsts tiesībām, kuras ir piemērojamas šai lietai, un tātad Francijas tiesībām. Ombuds šajā ziņā norāda, ka “krimināllieta”
Francijas tiesību izpratnē nav bijusi uzsākta apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, un lūdz Civildienesta tiesu šo pirmā pamata
daļu noraidīt.
Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pants esot jāinterpretē autonomi un ka Ombuda
iebildumu rakstā ietvertā atsauce uz Francijas tiesībām neesot atbilstoša.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāsecina, ka iebildums par Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu pirmstiesas procedūrā netika
minēts.
Ombuds tiešām nav pret prasītāju izvirzījis iebildi par nepieņemamību. Tomēr sūdzības un prasības savstarpēja atbilstība,
no kuras ir atkarīga pēdējās minētās pieņemamība, ir sabiedriskās kārtības jautājums, kurš tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes
(skat. Civildienesta tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā F‑7/06
B
/Komisija, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šo noteikumu var piemērot tikai tajos gadījumos, kad prasība tiesā groza sūdzības priekšmetu vai tās pamatu, šo pēdējo jēdzienu
“pamats” interpretējot plaši. It īpaši runājot par prasījumiem atcelt tiesību aktu, jēdziens “tiesvedības pamats” ir jāsaprot
tādējādi, ka prasītājs iebilst pret apstrīdētā tiesību akta likumību pēc būtības vai, pakārtoti, apstrīd tā formālo likumību –
atšķirība, kas ir atzīta judikatūrā (skat. Civildienesta tiesas 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā F‑40/09
Časta
/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jāsecina, ka sūdzības iesniegšanas stadijā prasītāja izvirzīja vairākus argumentus, kas attiecas gan uz apstrīdētā
lēmuma formālo likumību, gan uz tā likumību pēc būtības, proti, par minētā lēmuma pieņemšanas procedūras prettiesisko raksturu,
par faktu, kas viņai tiek pārmesti, nepareizību pēc būtības, par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un samērīguma principa
neievērošanu. No tā izriet, ka, prasības pieteikumā izvirzot pamatu par Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. panta pārkāpumu,
prasītāja nav neievērojusi savstarpējas atbilstības prasību, un tādējādi šis pamats ir pieņemams.
Būtībā disciplinārlietas apturēšanai, kamēr tiek pabeigta Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā minētā krimināllieta,
ir divkāršs iemesls.
Pirmkārt, tā atbilst prasībai neietekmēt attiecīgā ierēdņa stāvokli kriminālprocesos, kas uzsākti pret viņu nodarījumu dēļ,
par kuriem turklāt ir arī [uzsākta] disciplinārlieta iestādē (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. marta spriedums lietā
T‑74/96
Tzoanos
/Komisija, 34. punkts).
Otrkārt, šāda apturēšana dod iespēju disciplinārlietā ņemt vērā krimināltiesas izdarītos faktiskos konstatējumus, kad tās
spriedums ir stājies spēkā. Faktiski Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā ir ietverts princips, saskaņā ar kuru
“disciplinārlieta ir jāaptur, nogaidot krimināllietas iznākumu”, ko it īpaši pamato fakts, ka valsts krimināllietu tiesām
ir plašākas izmeklēšanas pilnvaras nekā iecēlējinstitūcijai. Līdz ar to gadījumos, kad vieni un tie paši fakti var veidot
noziedzīgā nodarījuma sastāvu un ierēdņa Civildienesta noteikumos ietverto pienākumu pārkāpumu, administrācijai ir saistoši
krimināllietu tiesas kriminālprocesā konstatētie fakti. Tiklīdz pēdējā minētā ir konstatējusi lietas faktus, administrācija
var veikt to juridisko vērtējumu, ņemot vērā disciplinārpārkāpuma jēdzienu, tostarp pārbaudot, vai tie ir Civildienesta noteikumos
paredzēto pienākumu pārkāpumi (Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedums lietā T‑307/01
François
/Komisija, 75. punkts, un Civildienesta tiesas 2010. gada 13. janvāra spriedums apvienotajās lietās F‑124/05 un F‑96/06
A
un
G
/Komisija, 323. punkts).
Turklāt no atbilstošās judikatūras izriet, ka attiecīgajam ierēdnim ir iecēlējinstitūcijai jādara zināmi apstākļi, kas ļauj
izvērtēt, vai par nodarījumiem, kuri viņam tiek pārmesti disciplinārlietā, vienlaikus pret viņu ir uzsākta arī krimināllieta.
Lai izpildītu šo pienākumu, attiecīgajam ierēdnim principā ir jāpierāda, ka krimināllieta pret viņu ir tikusi uzsākta tad,
kad pret viņu jau ir bijusi uzsākta disciplinārlieta. Faktiski tikai tad, ja šāda krimināllieta ir uzsākta, fakti, kuri tajā
tiek pārbaudīti, var tikt noskaidroti un salīdzināti ar faktiem, par kuriem ir uzsākta disciplinārlieta, lai noteiktu to iespējamo
identiskumu (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. maija spriedumu lietā T‑197/00
Onidi
/Komisija, 81. punkts).
Līdz ar to Civildienesta tiesai vispirms ir jāizlemj, vai apstākļos, kādi ir šajā lietā, prasītāja ir pierādījusi, ka brīdī,
kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, [jau] ir bijusi uzsākta “krimināllieta par tiem pašiem nodarījumiem”.
Civildienesta tiesa iesākumā atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas, kuru tekstā nav tiešas
norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu to nozīmi un piemērojamību, parasti ir jāinterpretē autonomi, ņemot vērā tiesību
normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (Pirmās instances tiesas 2009. gada 5. oktobra spriedums lietā T‑58/08
Komisija/
Roodhuijzen
, 70. punkts, un Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 13. septembra spriedums lietā T‑62/10 P
Zangerl‑Posselt
/Komisija, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Pat tad, ja nav tiešas norādes, Savienības tiesību piemērošanas nolūkā attiecīgā
gadījumā [tomēr] var būt jāatsaucas uz dalībvalstu tiesībām, bet tikai tad, ja Savienības tiesa, veicot autonomu interpretāciju,
nevar no Savienības tiesībām vai no Savienības tiesību vispārējiem principiem izsecināt apstākļus, kas tai ļautu noskaidrot
tiesību normas saturu un piemērošanas jomu.
No šīs judikatūras izriet, ka, pirmkārt, ir jāaplūko atbilstošās Civildienesta noteikumu normas (iepriekš minētais spriedums
lietā Komisija/
Roodhuijzen
, 71. punkts). Tomēr atsauce uz jēdzienu “krimināllieta” ir atrodama vienīgi Civildienesta noteikumu IX pielikuma 24. un 25. pantā, –
tātad disciplinārlietas kontekstā – nesniedzot nekādas noderīgas norādes attiecībā uz šī jēdziena saturu. Līdz ar to ir jāsecina,
ka pretēji, piemēram, jēdzienam “[ierēdņa] pastāvīgs partneris, kas nav laulātais”, kurš bija definēts Civildienesta noteikumu
VII pielikuma 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā, saistībā ar ģimenes pabalsta piešķiršanu lietā Komisija/
Roodhuijzen
, jēdziena “krimināllieta” saturs Civildienesta noteikumos nav precizēts.
Runājot par Savienības tiesībām, ir jāteic, ka likumdevējs ir pieņēmis vairākus tiesību aktus, kuros attiecībā uz jēdziena
“kriminālprocess” vai konkrētākā jēdziena “krimināllieta” definīciju ir ietvertas vai nu tiešas, vai netiešas norādes uz valstu
tiesībām. Tā, piemēram, Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā (OV L 82,
1. lpp.) 1. panta c) punktā termins “kriminālprocess” ir definēts kā “kriminālprocess [..] saskaņā ar piemērojamiem valsts
tiesību aktiem”. Tāpat arī ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. marta Direktīvas 2012/13/ES par tiesībām uz informāciju
kriminālprocesā (OV L 142, 1. lpp.) 2. pantu tiesības tiek piešķirtas “aizdomās turēta[jam] vai apsūdzēt[ajai] person[ai]”,
nepiešķirot šiem jēdzieniem patstāvīgas definīcijas.
Civildienesta tiesa no minētā konstatē, ka, veicot autonomu interpretāciju, nevar no Savienības tiesībām izsecināt apstākļus,
kas tai ļautu noskaidrot Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā lietotā termina “krimināllieta” saturu un piemērošanas
jomu. Šādos apstākļos šīs tiesību normas piemērošanas nolūkā Civildienesta tiesa var vienīgi atsaukties uz dalībvalstu tiesībām, –
šajā gadījumā Francijas Republikas tiesībām, jo [šīs valsts] kriminālvajāšanas iestādes uzskata, ka nodarījumi, kuri tiek
pārmesti prasītājai, ir to kompetencē.
Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka brīdī, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bija uzsākta iepriekšēja izmeklēšana
par nodarījumiem, kuri bija kvalificēti kā “[..] Ombuda oficiālu dokumentu viltošana un izmantošana attiecībā uz trešo personu,
lai gūtu personisku labumu”, bet tiesas izmeklēšana vēl nebija uzsākta un lieta nebija nodota izmeklēšanas tiesnesim.
Otrkārt, Civildienesta tiesa norāda, ka Francijas tiesībās jēdziens “krimināllieta” tādēļ, ka tas apzīmē publiskas apsūdzības
procesa uzsākšanu ar mērķi noteikt sodu, nevar ietvert vienkāršas iepriekšējas izmeklēšanas veikšanu. No tā izriet, ka no
Francijas tiesību viedokļa šajā lietā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī krimināllieta nebija uzsākta.
Tomēr, pat tad, ja krimināllieta valsts tiesību izpratnē nebija uzsākta, – kad pret ierēdni tiek veikta [iepriekšēja] izmeklēšana,
kuras rezultātā var tikt uzsākta krimināllieta, kā tas ir šajā lietā, viņam ir jāļauj konkrēti, un ņemot vērā Civildienesta
noteikumu IX pielikuma 25. panta divkāršo jēgu, pierādīt, pirmkārt, ka lēmums disciplinārlietā var ietekmēt viņa pozīcijas
iespējamā vēlākā krimināllietā, kas var tikt uzsākta minētās [iepriekšējās] izmeklēšanas rezultātā (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Tzoanos
/Komisija, 38. punkts), un, otrkārt, ka disciplinārlietā administrācija ir ņēmusi vērā faktus, kurus prasītājs apstrīd, pirms
krimināllietu tiesa tos ir konstatējusi ar galīgu nolēmumu.
Šajā lietā tā nav.
Faktiski, pirmkārt, ir jāsecina, ka prasītāja prasībā ir tikai norādījusi, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 25. pantā
paredzētais nosacījums nav ievērots, pat nemēģinot pierādīt, ka lēmums, ar kuru tiktu galīgi izlemta tās situācija, var ietekmēt
viņas pozīcijas iespējamā vēlākā krimināllietā par tiem pašiem nodarījumiem, kura var tikt uzsākta disciplinārlietas [izskatīšanas]
laikā notiekošās [iepriekšējās] izmeklēšanas rezultātā.
Otrkārt, attiecībā uz principu, saskaņā ar kuru “disciplinārlieta ir jāaptur, nogaidot krimināllietas iznākumu”, Civildienesta
tiesa norāda, ka, ja šis princips ir jāpiemēro attiecībā uz vienkāršām [iepriekšējām] izmeklēšanām, pat pirms ir uzsākta krimināllieta,
tas ir jāinterpretē šauri, lai pilnīgi nezustu disciplinārlietu lietderīgā iedarbība. Šāds princips it sevišķi nedrīkst atturēt
administrāciju noteikt disciplinārsodu, ja tā pamatojas uz faktiem, kurus brīdī, kad tā pieņem lēmumu, attiecīgais ierēdnis
neapstrīd.
Šīs lietas gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka nodarījumus, kuri ir apstrīdētā lēmuma pamatā, – izmaiņu veikšana četros
algas aprēķinos un izziņā par ienākumiem, šo izmainīto dokumentu iesniegšana trešajām personām, pieprasot piešķirt bankas
aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, – prasītāja ir atzinusi un vairākkārt apstiprinājusi disciplinārlietas gaitā, kurā
ir ticis pieņemts apstrīdētais lēmums. Turklāt prasītāja nemēģina pierādīt, ka Francijas krimināllietu tiesa, kurai lieta
varētu tikt nodota pret viņu uzsāktās iepriekšējās izmeklēšanas rezultātā, varētu veikt faktu konstatējumus, kas varētu jebkādi
ietekmēt šo faktu pareizību pēc būtības.
Kad prasītāja tiesas sēdē tika izvaicāta par šo jautājumu, viņa tikai paziņoja, ka iespējama kriminālizmeklēšana varētu ieviest
skaidrību par atsevišķām “pelēkajām zonām”, tādām kā apstākļi, kādos tika veiktas izmaiņas izziņā par ienākumiem attiecībā
uz 2008. gadu, viņas ieinteresētība izmainīt algas aprēķinus un šo izziņu, kā arī par to, vai prasītāja no darbībām, kas viņai
tiek pārmestas, ir guvusi personisku labumu.
Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka jautājumi saistībā ar, pirmkārt, viņas iespējamo ieinteresētību izmainīt algas aprēķinus
un izziņu par ienākumiem un, otrkārt, personisko labumu, ko viņa varētu būt guvusi no šādas izmaiņu veikšanas, nav bijuši
Ombuda lēmuma izšķirošie elementi, bet tas kā vainu pastiprinošu apstākli ir ņēmis vērā vienīgi prasītājas mērķi izmantot
šos dokumentus, “pieprasot piešķirt bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, kurš ir paredzēts ģimenēm ar pieticīgiem
ienākumiem”, ko prasītāja nav apstrīdējusi, un ir noraidījis prasītājas pakārtoti sniegtos paskaidrojumus.
No visa iepriekš minētā izriet, ka, kaut arī apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī pret prasītāju vēl nebija uzsākta krimināllieta,
prasītāja nav sniegusi konkrētus pierādījumus tam, ka gadījumā, ja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī notiekošās [iepriekšējās]
izmeklēšanas rezultātā tiktu uzsākta krimināllieta par tiem pašiem nodarījumiem, pastāvētu risks, ka lēmums disciplinārlietā
ietekmētu viņas pozīcijas iespējamā vēlākā krimināllietā, ne arī tam, ka administrācija ir ņēmusi vērā citus faktus papildus
tiem, kurus prasītāja ir atzinusi.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz to, ka, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, ir pieļauts procesuālo noteikumu
pārkāpums
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, esot pārkāpts Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pants,
jo pirms šī lēmuma pieņemšanas viņa nav tikusi uzklausīta.
Ombuds iebilst, norādot, ka, pirmkārt, lēmums atcelt prasītāju no amata gan ir ticis pieņemts bez viņas uzklausīšanas, bet
ir ievērota Civildienesta noteikumu IX pielikuma 23. pantā ietvertā tiesību norma, kurā šāda iespēja ir paredzēta ārkārtēju
apstākļu gadījumā. Otrkārt, Ombuds uzskata, ka pat tad, ja, pieņemot lēmumu par atcelšanu no amata, būtu ticis pieļauts procesuālo
noteikumu pārkāpums, tas nekādi neietekmētu apstrīdēto lēmumu.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums, ar kuru ir noteikta ierēdņa atcelšana no amata, ir nelabvēlīgs akts, par kuru var
iesniegt prasību atcelt tiesību aktu, ievērojot Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētos nosacījumus (Pirmās instances
tiesas 1999. gada 19. maija spriedums lietā T‑203/95
Connolly
/Komisija, 33. punkts).
Tomēr šāds lēmums nav vis procesuāls dokuments, kas ir vajadzīgs, lai sagatavotu galīgo lēmumu, ar kuru tiek noteikts piemērojamais
sods, bet ir patstāvīgs lēmums, kuru iecēlējinstitūcija var pieņemt, atsaucoties uz smagu pārkāpumu (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Connolly
/Komisija, 36. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑120/01 un T‑300/01
De Nicola
/EIB, 113. punkts). No tā izriet, ka iespējams lēmuma par atcelšanu no amata prettiesiskums nekādi neietekmētu apstrīdētā
lēmuma spēkā esamību.
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir neefektīva un līdz ar to ir jānoraida.
Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka disciplinārlietu kolēģija ir izveidota prettiesiski
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka disciplinārlietu kolēģija, kas sastāv tikai no tādiem locekļiem, kuri nepieder iestādei, – kāda bija
disciplinārlietu kolēģija, kurai lietu bija nodevis Ombuds, – esot izveidota, pārkāpjot Civildienesta noteikumu IX pielikuma
5. un 6. pantu.
Ombuds lūdz Civildienesta tiesu pirmā pamata trešo daļu noraidīt.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. panta 1. punktā, nosakot, ka vismaz viens disciplinārlietu kolēģijas
loceklis ir jāizvēlas ārpus attiecīgās iestādes, nekādā ziņā nav tikusi aizliegta iespēja ārpus iestādes izvēlēties lielāko
daļu vai pat visus disciplinārlietu kolēģijas locekļus.
Šīs tiesību normas interpretācijai, kas izraisītu to, ka tiktu aizliegta tādu disciplinārlietu kolēģiju izveide, kuras sastāv
tikai no locekļiem, kas nepieder konkrētajai iestādei, nebūtu ne vien pilnīgi nekāda tekstuāla pamatojuma, bet, kā savā iebildumu
rakstā ir pamatoti apgalvojis Ombuds, tā radītu situāciju, ka iestādēs un struktūrās, kurās nav pietiekama skaita ierēdņu
pakāpē, kas Civildienesta noteikumu IX pielikuma 5. un 6. pantā tiek prasīta disciplinārlietu kolēģijas dalībniekam, būtu
neiespējami šādu [kolēģiju] likumīgi izveidot.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir pilnībā jānoraida.

Par otro pamatu saistībā ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka ne disciplinārlietu kolēģijas atzinums, ne arī lēmums par atstādināšanu no amata neatbilst prasībai
norādīt pamatojumu.
Pirmkārt, prasītāja izvirza iebildumu, ka disciplinārlietu kolēģijas atzinums ir formulēts pārāk īsi, un tajā neesot izskaidrots,
ne kādā veidā, ne kāpēc nodarījumi, kas viņai tiek pārmesti, nelabvēlīgi ietekmē tās stāvokli. Turklāt prasītāja apstrīd disciplinārlietu
kolēģijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru viņa veicot uzdevumus, kuri prasa augstu atbildības līmeni, atgādinot, ka viņa esot
viszemākās pakāpes ierēdne AD funkciju grupā.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka lēmums par atstādināšanu no amata neatbilst prasībai norādīt pamatojumu, kā arī tajā nav ievērots
disciplinārlietu kolēģijas atzinums.
Prasītāja norāda, ka Ombuds apstrīdētajā lēmumā “[nepārbauda] faktu, kas [viņai] tiek pārmesti, patiesumu”, tikai izveido
vainu pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu sarakstu, kas atgādina “retorisko figūru”, un nekādi neizskaidro, kāpēc atstādināšana
no amata būtu piemērotāks sods nekā disciplinārlietu kolēģijas ieteiktā klasificēšana zemākā funkciju grupā.
Ombuds uzskata, ka disciplinārlietu kolēģija un iecēlējinstitūcija ir izpildījušas pienākumu norādīt pamatojumu, izklāstot
atbilstošos apstākļus, un prasa šo pamatu noraidīt.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nelabvēlīga lēmuma pamatojumam ir jābūt tādam, lai tiesa varētu pārbaudīt lēmuma tiesiskumu,
un tam ir jāsniedz ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt, vai lēmums ir pareizi pamatots (skat. Pirmās instances
tiesas 1999. gada 19. maija spriedumu apvienotajās lietās T‑34/96 un T‑163/96
Connolly
/Komisija, 93. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jautājums, vai iecēlējinstitūcijas lēmuma, ar ko nosaka sodu, pamatojums atbilst šīm prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne
tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kuras regulē attiecīgo jomu. Šajā ziņā, lai gan disciplinārlietu
kolēģijai un iecēlējinstitūcijai ir jāmin faktiskie un tiesiskie apstākļi, no kuriem ir atkarīgs to lēmumu juridiskais pamatojums,
un apsvērumi, kas tās ir pamudinājuši tos pieņemt, tomēr netiek prasīts, lai tās apspriestu visus faktiskos un tiesību jautājumus,
kurus procedūras gaitā ir izvirzījusi ieinteresētā persona (Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. decembra spriedums lietā
T‑277/01
Stevens
/Komisija, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, ja iecēlējinstitūcijas piemērotais sods ir smagāks par disciplinārlietu kolēģijas ieteikto, kā tas ir šajā lietā,
lēmumā ir jābūt detalizēti precizētiem iemesliem, kas iecēlējinstitūcijai ir likuši neievērot disciplinārlietu kolēģijas pieņemto
atzinumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1985. gada 29. janvāra spriedumu lietā 228/83
F
./Komisija, 35. punkts).
Tas, vai disciplinārlietu kolēģijas atzinums un apstrīdētais lēmums ir pienācīgi pamatoti, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos principus.
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu par to, ka disciplinārlietu kolēģijas atzinums ir formulēts pārāk īsi, Civildienesta tiesa
norāda, ka šis atzinums tik tiešām ir ļoti koncentrēts. Tomēr disciplinārlietu kolēģija, no vienas puses, secina, ka prasītāja
atzīst, ka fakti, par kuriem ir saņemta sūdzība, atbilst īstenībai un, no otras puses, atzinumā ir formulēti dažādie vainu
pastiprinošie un mīkstinošie apstākļi, uz kuriem ir balstīts priekšlikums klasificēt prasītāju zemākā funkciju grupā, līdz
ar to tiesa var veikt pārbaudi un sniegt ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt, vai lēmums ir pareizi pamatots.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
Runājot par prasītājas apstrīdēto disciplinārlietu kolēģijas vērtējumu attiecībā uz to, ka ierēdne veic uzdevumus, kuri prasa
augstu atbildības līmeni, – tas pieder jautājumiem par lietas būtību, nevis par pamatojuma pietiekamo vai nepietiekamo raksturu.
Šis jautājums tāpēc tiks spriedumā izskatīts vēlāk saistībā ar trešo pamatu, kas attiecas uz acīmredzamo kļūdu vērtējumā.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu – tajā, pirmkārt, ir norādīts uz prasītājas profesionālo stāvokli, “četru [algas]
aprēķinu” un izziņas “viltošanu”, kā arī “šo viltoto dokumentu izmantošan[u] attiecībā uz trešajām personām”, pieprasot piešķirt
bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem. Otrkārt, lēmumā ir ņemts vērā apstāklis, ka prasītāja no pirmās uzklausīšanas
reizes disciplinārlietu kolēģijā ir atzinusi šo faktu atbilstību īstenībai un [disciplinār]lietas gaitā ne reizi nav tos apstrīdējusi.
Treškārt, Ombuds skaidro, ka rīcība, kas tiek pārmesta prasītājai, un viņas vēlākā uzvedība “padara neiespējamu Ombuda un
[prasītājas] institucionālo, profesionālo un personīgo uzticības attiecību uzturēšanu spēkā vai pat atjaunošanu” un, ka, ņemot
vērā, ka viņas uzvedība un rīcība ir smags pārkāpums, viņas paturēšana civildienestā smagi aptraipītu tā tēlu un ļoti negatīvi
ietekmētu Ombuda morālo autoritāti.
Šajā pamatojumā, kas nebūt nesastāv no vienas vienīgas standartfrāzes, ir precizēti konkrēti konstatētie nodarījumi, kuri
prasītājai tiek pārmesti, kā arī apsvērumi, kas ir pamudinājuši iecēlējinstitūciju kā sodu noteikt atstādināšanu no amata,
nevis klasificēšanu zemākā funkciju grupā. Minētais pamatojums var sniegt ieinteresētajai personai norādes, kas ļauj noteikt,
vai apstrīdētais lēmums ir pareizi pamatots, un dod iespēju Civildienesta tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi.
Ņemot vērā šos apstākļus, disciplinārlietu kolēģijas atzinuma un apstrīdētā lēmuma pamatojumu nevar uzskatīt par nepietiekamiem.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par trešo pamatu saistībā ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Trešais pamats sastāv no divām daļām, kas respektīvi attiecas uz konstatēto faktu nepareizību pēc būtības un acīmredzamu samērīguma
principa neievērošanu.
Par trešā pamata pirmo daļu saistībā ar konstatēto faktu nepareizību pēc būtības
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka Ombuds ir pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka viņai ir bijis nodoms no savām darbībām
gūt “sociāla rakstura personisku labumu”, kā tas ir formulēts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt viņa norāda, ka saskaņā ar Francijas
judikatūru dokumentu viltošana ir sodāma atbilstoši
Code pénal français
[Francijas Kriminālkodeksa] 441‑1. pantam tikai tad, ja viltotais vai izmainītais dokuments var izraisīt citai personai reālu
vai potenciālu kaitējumu, un viņa apgalvo, ka viņas rīcība šajā lietā nav nevienam izraisījusi kaitējumu.
Ombuds prasa šī pamata pirmo daļu noraidīt.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Civildienesta tiesa norāda, ka lēmums kā sodu piemērot atstādināšanu no amata izriet no prasītājas neapstrīdētā fakta, ka
viņa ir veikusi izmaiņas vairākos oficiālos dokumentos un tos ir izmantojusi attiecībā uz trešajām personām. Tātad prasītāja
neapstrīd šo faktu pareizību pēc būtības.
Kaut gan apstrīdētajā lēmumā prasītājai tiek pārmests, ka viņa ir izmantojusi “viltotus dokumentus attiecībā uz trešajām personām,
lai no tā gūtu sociāla rakstura personisku labumu”, šis lēmums ir pamatots ar to, ka oficiālie dokumenti ir tikuši izmainīti
un izmantoti attiecībā uz trešajām personām. Faktiski apstrīdētajā lēmumā prasītājas nodoms izmantot šos dokumentus, “pieprasot
piešķirt bankas aizdevumu ar atvieglotiem nosacījumiem, kurš ir paredzēts ģimenēm ar pieticīgiem ienākumiem,” tiek atzīts
par vainu pastiprinošu apstākli. Prasītāja šo apstākli neapstrīd, tikai apgalvo, ka no savām darbībām nav guvusi sociāla rakstura
labumu, tomēr neminot nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka apstrīdētais lēmums ir bijis pamatots ar šo pēdējo minēto
mērķi. Turklāt turpinājumā ir jāsecina, ka apstrīdētajā lēmumā ir detalizēti izskatīti dažādie prasītājas minētie skaidrojumi,
tos noraidot, un ka prasītāja nav sniegusi nekādu citu apmierinošu savas rīcības skaidrojumu.
Turklāt prasītājas darbību juridiskajai kvalifikācijai atbilstoši Francijas tiesībām nav nozīmes, jo Ombuds apstrīdētos nodarījumus
ir izskatījis no disciplinārpārkāpuma, nevis noziedzīga nodarījuma viedokļa.
Šajos apstākļos Civildienesta tiesa secina, ka prasītāja nav norādījusi nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka, pieņemot
apstrīdēto lēmumu, būtu pieļauta kļūda vērtējumā attiecībā uz faktu, kuri viņai tiek pārmesti, patiesumu. Trešā pamata pirmā
daļa līdz ar to ir jānoraida.
Par trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz acīmredzamu samērīguma principa neievērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka noteiktā soda galīgais un neatgriezeniskais raksturs esot nesamērīgs, ņemot vērā pārkāpumu un lietas
apstākļus, un ka Ombuds esot kļūdaini novērtējis vainu pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.
Ombuds lūdz Civildienesta tiesu šo trešā pamata daļu noraidīt.
–       Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. pantu piemērotā disciplinārsoda smagumam ir jābūt samērīgam ar amatpārkāpuma
smagumu. Šajā pašā pantā ir uzskaitīti arī kritēriji, kuri iecelējinstitūcijai ir it īpaši jāņem vērā, izvēloties sodamēru.
Tā kā Civildienesta noteikumi neparedz konstantu attiecību starp tajā noteiktajiem sodamēriem un dažādajiem ierēdņu izdarītajiem
pārkāpumiem un neprecizē, ciktāl vainu pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu pastāvēšanai būtu jāietekmē sodamēra izvēle, iecēlējinstitūcija
soda noteikšanā pamatojas uz visu konkrēto faktu un katra atsevišķā gadījuma apstākļu vispusīgu izvērtējumu.
Turklāt ir jānorāda, ka Hartas 47. pantā ietvertā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā principa ievērošana pieļauj,
ka administratīvā procedūrā vispirms sodu nosaka administratīva amatpersona. Tomēr priekšnoteikums tam ir, ka administratīvas
amatpersonas – kura šajā lietā ir iecēlējinstitūcija – lēmumu, kas pats par sevi neatbilst šī panta nosacījumiem, vēlāk pārbauda
“neierobežotas jurisdikcijas tiesu iestāde” (šajā ziņā pēc analoģijas skat. ECT 1983. gada 10. februāra spriedumu lietā
Albert
un
Le Compte
pret Beļģiju, A sērija, Nr. 58, 29. punkts; 1995. gada 23. oktobra spriedumus lietās
Schmautzer
,
Umlauft
,
Gradinger
,
Pramstaller
,
Palaoro
un
Pfarrmeier
pret Austriju, A sērija, Nr. 328 A‑C un 329 A‑C, attiecīgi 34., 37., 42., 39., 41. un 38. punkts, un 2009. gada 24. septembra
spriedumu lietā
Mérigaud
pret Franciju, Nr. 32976/04, 68. punkts). Lai tiesu iestādi varētu kvalificēt kā “neierobežotas jurisdikcijas tiesu iestādi”,
tai it īpaši ir jābūt kompetentai izskatīt visus faktiskos un tiesību jautājumus, kuriem ir nozīme lietā, kas atrodas tās
tiesvedībā (ECT 2003. gada 3. februāra spriedums lietā
Chevrol
pret Franciju, Nr. 49636/99, 77. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 4. marta spriedums lietā
Silvester’s Horeca Service
pret Beļģiju, Nr. 47650/99, 27. punkts), kas disciplinārsoda gadījumā nozīmē, ka tai it īpaši ir jābūt pilnvarām izvērtēt
pārkāpuma samērīgumu ar sodu, nevis tikai pārbaudīt, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, vai arī nav notikusi
pilnvaru nepareiza izmantošana (Vispārējās tiesas 2012. gada 15. maija spriedums lietā T‑184/11 P
Nijs
/Revīzijas palāta, 85. un 86. punkts).
Civildienesta tiesai prasītājas minētie argumenti saistībā ar šķietamu samērīguma principa neievērošanu ir jāizvērtē atbilstoši
šī sprieduma 115.–117. punktā aprakstītajam juridiskajam ietvaram, pārbaudot, vai iecēlējinstitūcija ir samērīgi izsvērusi
vainu pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.
Šīs lietas gadījumā nešķiet, ka strīdīgais sods būtu nesamērīgs, jo, izmainot oficiālos dokumentus, prasītāja ir nopietni
ietekmējusi savu [ierēdnes] stāvokli un galīgi sarāvusi uzticības attiecības ar Ombudu. Turklāt neviens no prasītājas minētajiem
apstākļiem neļauj secināt, ka piemērotais sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar viņai pārmesto uzvedību.
Prasītāja Ombudam it sevišķi pārmet, pirmkārt, ka tas par vainu pastiprinošiem apstākļiem nepamatoti ir atzinis to, ka viņa
kā administratore, kura ir atbildīga par komunikāciju, pilda svarīgus amata pienākumus, ka nodarījumiem, kas viņai tiek pārmesti,
piemīt smaga amatpārkāpuma raksturs, ka prasītāja nespēj un atsakās atzīt šos nodarījumus, ka Ombuda reputācijai ir nodarīts
ievērojams kaitējums un ka viņa ir rīkojusies ar iepriekšēju nodomu.
Attiecībā uz prasītājas atbildību, kā savos rakstveida apsvērumos pamatoti norāda Ombuds, prasītāja bija vienīgā administratore
Komunikācijas nodaļā. Turklāt no prasībai pievienotajiem novērtējuma ziņojumiem izriet, ka viņai tiešām ir bijuši uzticēti
svarīgi pienākumi publisko iepirkumu un publisko finanšu pārvaldības jomā. Prasītājas pieredze Ombuda dienestā un svarīgie
uzdevumi, kas viņai bija uzticēti, liecina par Ombuda uzticēšanos prasītājai un attaisno šo apsvērumu kā vainu pastiprinošu
apstākļu vērā ņemšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Onidi
/Komisija, 146. punkts).
Runājot par nodarījumu raksturojumu un pārkāpuma smagumu, prasītāja vienīgi apstiprina, ka tas nav bijis tāds, kura rezultātā
būtu noliedzama viņas ierēdnes loma, bet viņa nemin nevienu argumentu, kas varētu ietekmēt Ombuda novērtējumu, saskaņā ar
kuru fakts, ka viņa ir veikusi izmaiņas oficiālos dokumentos un izmantojusi tos attiecībā uz trešajām personām, ir ļoti smags
pārkāpums.
Runājot par iebildumu, kas attiecas uz “[prasītājas] nespēju un atteikšanos atzīt nodarījumus”, un apstākli, ka viņa ne reizi
nav atvainojusies par savu uzvedību, Civildienesta tiesa norāda, ka Ombuds nekad nav apstrīdējis to, ka prasītāja ir atzinusi
nodarījumus, un ka faktiski apstrīdētajā lēmumā tas kā vainu pastiprinošu apstākli novērtē “[prasītājas] nespēju un atteikšanos
atzīt izdarīto nodarījumu smagumu”. Turklāt, kaut gan tikšanās laikā ar izmeklēšanas veicējiem prasītāja tik tiešām nekavējoties
apstiprināja, ka “apzinās nodarījumu smagumu”, no lietas materiāliem izriet, ka viņa ir vairākkārt mēģinājusi mazināt to nozīmi.
Piemēram, uzklausīšanā pie Ombuda viņa uzsvēra, ka kooperatīvā sabiedrība un prokuratūra piešķirot pieteikumam maz vērības;
tāpat 2009. gada 3. novembrī iesniegtajos papildu komentāros viņa kritizēja Ombuda “vēlēšanos pārspīlēt to [nodarījumu] nozīmi,
lai galu galā apietu samērīguma principu”. Visbeidzot prasītāja ir vienīgi atvainojusies izmeklēšanas veicējiem “par šo nepatīkamo
un grūto laiku, kas [viņiem] ir jāpiedzīvo šīs situācijas un [viņas] rīcības dēļ”, bet viņa nav nevienā brīdī atvainojusies
par savām darbībām. Līdz ar to Ombudam nevar pārmest, ka viņš par vainu pastiprinošiem apstākļiem ir atzinis to, ka prasītāja
nav aptvērusi nodarījumu, kas viņai tiek pārmesti, smagumu.
Prasītāja apgalvo, ka Ombuds ir nepamatoti atzinis par vainu pastiprinošu apstākli kaitējumu, ko viņas darbības ir radījušas
Ombuda reputācijai, jo pieteikums ir palicis konfidenciāls. Tomēr Civildienesta tiesa norāda, ka prasītāja pati sūdzas par
lietai piešķirto publicitāti un, kā atgādina Ombuds, par pieteikumu, protams, zina kooperatīvā sabiedrība un Francijas valsts
iestādes, kurām Ombuds ziņoja par nodarījumiem, kas tiek pārmesti prasītājai, piemērojot Eiropas Parlamenta 1994. gada 9. marta
Lēmuma 94/262/EOTK, EK, Euratom par noteikumiem un vispārējiem nosacījumiem, kas reglamentē Ombuda pienākumu izpildi (OV L 113,
15. lpp.), 4. panta 2. punktu, un tātad šim iebildumam nevar piekrist.
Visbeidzot, prasītāja apstrīd Ombuda izvirzīto iebildumu, ka viņa esot rīkojusies ar iepriekšēju nodomu. Tomēr pietiek atgādināt,
ka nav apstrīdams, ka prasītājas darbības aptvēra apmēram divus mēnešus ilgu laikposmu no 2009. gada jūlija sākuma līdz 2009. gada
26. augustam – līdz datumam, kurā prasītāja nosūtīja kooperatīvajai sabiedrībai izziņu par ienākumiem, kuru viņa bija pati
izrakstījusi. Turklāt darbības, kuras pēdējā minētā atzīst esam izdarījusi, acīmredzami norāda uz tādu sagatavošanās līmeni,
kas nepieļauj “nepārdomātu rīcību”, kā to klasificē prasītāja. Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, runājot par vainu mīkstinošu apstākļu vērtējumu, prasītāja pārmet Ombudam, ka tas nav ņēmis vērā viņas grūto personisko
un ģimenes situāciju. Tomēr tas, ka Ombuds šos argumentus ir noraidījis, nepierāda, ka tas nav tos ņēmis vērā.
Turklāt prasītāja iebilst pret to, ka Ombuds nav izdarījis secinājumus no fakta, ka viņas darbības nav bijušas atkārtotas.
Šajā ziņā Civildienesta noteikumu IX pielikuma 10. panta h) punktā ir norādīts, ka, lai noteiktu amatpārkāpuma smagumu, iecēlējinstitūcija
ņem vērā to, vai amatpārkāpums ietver atkārtotu darbību vai uzvedību, tādējādi, ka iespējama atkārtotība varētu attaisnot
smagāka sodamēra piemērošanu. Turpretim atkārtotības neesamība nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis, jo ierēdnim principā
ir jāatturas no jebkādas rīcības vai uzvedības, kas varētu nelabvēlīgi ietekmēt tā stāvokli (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
2011. gada 30. novembra spriedumu lietā T‑208/06
Quinn Barlo
u.c./Komisija, 255. un 264. punkts, saskaņā ar kuriem konkurences jomā atkārtotības neesamība nevar būt vainu mīkstinošs
apstāklis; par šo spriedumu Tiesā ir iesniegta apelācijas sūdzība lietā C‑70/12 P).
Prasītāja Ombudam pārmet, ka tas ir sajaucis kopā viņas privātās darbības un profesionālās darbības, kaut gan izdarītais pārkāpums
esot pilnīgi neatkarīgs no viņas profesionālajiem uzdevumiem. Tomēr šāds iebildums ir jānoraida, jo pienācīga cieņa pret savu
[amata] stāvokli ierēdnim ir jāizrāda nevis tikai noteiktā brīdī, kad viņš pilda to vai citu konkrētu uzdevumu, bet šāds pienākums
viņam ir jebkurā situācijā (Tiesas 2001. gada 6. marta spriedums lietā C‑274/99 P
Connolly
/Komisija, 79.–93. un 130. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 7. marta spriedums lietā T‑146/94
Williams
/Revīzijas palāta, 68. punkts).
Visbeidzot, prasītāja iebilst pret to, ka Ombuds nav kā vainu mīkstinošus apstākļus ņēmis vērā viņas novērtējuma ziņojumus,
kuros Ombuds bija atzinis, ka viņas sniegums ir izcils. Tomēr, lai kāds arī nebūtu prasītājas novērtējuma ziņojumos ietvertais
vērtējums, un kaut gan Ombuds apstrīdētajā lēmumā ir atzinis, ka prasītājas efektivitāte un kompetence ir nenoliedzamas, iecēlējinstitūcija
varēja leģitīmi uzskatīt, ka, ņemot vērā konstatēto nodarījumu smagumu, prasītājas amata pakāpi un atbildību, šāds apstāklis
nevar mīkstināt piemērojamo sodu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās T‑34/96 un T‑163/96
Connolly
/Komisija, 167. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats tādējādi ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.

Par ceturto pamatu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošanu un tiesību uz grūtniecības
un dzemdību atvaļinājumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka, tā kā apstrīdētais lēmums stājās spēkā tad, kad viņa atradās grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā,
ar to ir pārkāpts Direktīvas 76/207 2. panta 3. punkts un Direktīvas 92/85 10. pants.
Pilnīgi piekrītot, ka Direktīvu 92/85 principā varētu piemērot, Ombuds iebilst, ka tās 10. pantā strādājošas grūtnieces atlaišana
tiek aizliegta tikai tiktāl, ciktāl atlaišana ir saistīta ar pēdējās minētās stāvokli, un prasa šo pamatu noraidīt.
Civildienesta tiesas vērtējums
Attiecībā uz šķietamo vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm [principa] neievērošanu vispirms ir jākonstatē,
ka Hartas 23. pantā ir noteikts pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principu visās, tostarp
nodarbinātības jomā, un ka strādājošo grūtnieču nediskriminācijas princips ir paredzēts Direktīvas 2006/54 2. panta 2. punkta
c) apakšpunktā un Direktīvas 92/85 10. pantā. Prasītājas rakstveida apsvērumi līdz ar to ir jāuztver kā atsauce uz šīm tiesību
normām.
Civildienesta tiesa atgādina, ka judikatūrā ir atzīta vajadzība nodrošināt Savienības iestādēs nodarbināto darbinieču sieviešu
un darbinieku vīriešu vienlīdzību (Pirmās instances tiesas 1992. gada 28. janvāra spriedums lietā T‑45/90
Speybrouck
/Parlaments, 48. punkts).
Šajā lietā prasītāja nav pierādījusi nevienu faktu, kas ļautu secināt, ka būtu notikusi tieša vai netieša diskriminācija,
un nevar pieņemt, ka šāda diskriminācija ir notikusi tikai tāpēc vien, ka Ombuds ir zinājis par prasītājas grūtniecības stāvokli.
Tā kā nav norādīts neviens fakts, kas ļautu pieņemt, ka būtu notikusi tieša vai netieša diskriminācija, Ombudam nav jāpierāda,
ka vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principa neievērošana nav notikusi.
Attiecībā uz to, ka it kā esot pārkāpts Direktīvas 92/85 10. pants, Civildienesta noteikumu 1.e panta 2. punktā ir noteikts,
ka aktīvā dienestā iesaistītiem ierēdņiem rada darba apstākļus, kas atbilst atbilstošiem veselības un drošības standartiem,
kas vismaz ir vienlīdzīgi ar minimālajām prasībām, ko piemēro saskaņā ar šajās jomās veiktajiem pasākumiem atbilstoši Līgumiem.
Direktīvas 92/85 mērķis ir uzlabot darba vidi, pastiprinot strādājošo grūtnieču veselības aizsardzību un drošību. Līdz ar
to šī direktīva iestādēm ir saistoša tiktāl, ciktāl tām, īstenojot savu organizatorisku autonomiju un ievērojot Civildienesta
noteikumos paredzētās robežas, ir jānodrošina strādājošajām grūtniecēm aizsardzība, kas ir līdzvērtīga direktīvā noteiktajai
minimālajai aizsardzībai (skat. Civildienesta tiesas 2009. gada 30. aprīļa spriedumu lietā F‑65/07
Aayhan
u.c./Parlaments, 116. punkts).
Tomēr Direktīvas 92/85 10. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas pilnīgi aizliedz strādājošas grūtnieces atlaišanu.
Faktiski tāds lēmums par atstādināšanu no amata, kas pieņemts laikā no grūtniecības sākumposma līdz grūtniecības un dzemdību
atvaļinājuma beigām ar grūtniecības stāvokli nesaistītu iemeslu dēļ, nav pretrunā minētajam 10. pantam, tomēr ar nosacījumu,
ka darba devējs rakstveidā norāda atlaišanu pamatojošos iemeslus un ka ieinteresētās personas atlaišana tiek pieļauta attiecīgajos
tiesību aktos un/vai valsts praksē atbilstoši šīs direktīvas 10. panta 1. un 2. punkta noteikumiem (skat. Tiesas 2010. gada
11. novembra spriedumu lietā C‑232/09 Danosa, 63. punkts).
Tā, pirmkārt, no lietas materiāliem skaidri izriet, ka prasītājas atstādināšana no amata nekādi nav saistīta ar viņas grūtniecību.
Turklāt prasītāja ne savos rakstveida apsvērumos, ne tiesas sēdē sniegtajos mutvārdu paskaidrojumos ne reizi nav apgalvojusi,
ka lēmums par atstādināšanu no amata ir ticis pieņemts viņas grūtniecības dēļ.
Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā Ombuds ir rakstveidā norādījis atlaišanu pamatojušos iemeslus.
Treškārt, kaut arī Civildienesta noteikumos nav paredzēta īpaša tiesību norma, kurā tieši būtu noteikts izņēmums direktīvas
10. pantā paredzētajam aizliegumam, tas ir jāinterpretē tādējādi, ka šāds izņēmums Civildienesta noteikumu 47. panta e) punktam,
kurā ir paredzēta šī patiesi ārkārtējā iespēja izbeigt ierēdņa dienesta attiecības gadījumā, ja disciplinārlietas noslēgumā
tiek pieņemts lēmums par atstādināšanu no amata, ir pieļaujams.
No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par piekto pamatu saistībā ar pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi un labas pārvaldības principa neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja Ombudam pārmet, ka tas nolēma nogaidīt līdz 2010. gada 19. maijam, lai uzsāktu disciplinārlietu, kaut gan viņa bija
iesniegusi sava ārstējošā ārsta izdotu izziņu un, tieši pretēji, rakstveidā lūgusi, lai lieta tiek pabeigta, cik ātri vien
iespējams, ņemot vērā ar to saistītā stresa izraisītās sekas attiecībā uz viņas grūtniecību. Turklāt prasītāja norāda, ka
[disciplinār]lieta ir noritējusi laikā, kad viņa bija grūtniecības stāvoklī, un vēlāk – jaunā māmiņa, kas liecinot par to,
ka Ombuds neesot ievērojis [pienākumu] ņemt vērā ierēdņu intereses.
Ombuds prasa šo pamatu noraidīt.
Civildienesta tiesas vērtējums
No lietas materiāliem izriet, ka prasītāja 2009. gada 25. novembrī sazinājās ar Ombudu, lai to informētu, ka ir stresa stāvoklī,
kas ir saistīts ar notiekošo [disciplinār]lietu, un ka šim stāvoklim var būt negatīvas sekas uz viņas grūtniecības norisi.
2009. gada 27. novembra vēstulē Ombuds informēja prasītāju par savu nodomu lūgt [iestādes] ārstam konsultantam iepazīties
ar prasītājas veselības stāvokli, lai ieteiktu pasākumus, ko viņa varētu veikt, lai mazinātu disciplinārlietas ietekmi uz
viņas un viņas nedzimušā bērna veselību. Atbilstoši iestādes ārsta konsultanta atzinumam, saskaņā ar kuru prasītājas veselības
stāvoklis bija vājš un disciplinārlieta būtu varējusi to ļoti negatīvi ietekmēt, Ombuds 2010. gada 18. janvārī pieņēma lēmumu
ar disciplinārlietu saistītās darbības atlikt uz vēlāku datumu, kad prasītāja būs dzemdējusi.
Tādējādi ir jāsecina, ka Ombuds disciplinārlietas uzsākšanu atlika tieši tādēļ, ka ņēma vērā ierēdnes intereses.
Līdz ar to piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3.
Par prasījumiem saistībā ar morālā kaitējuma atlīdzību

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja lūdz Civildienesta tiesu, galvenokārt, atzīt, ka apstrīdētā lēmuma atcelšanas sekas ir to finansiālo tiesību piešķiršana,
kuras viņai pienākoties par laikposmu, kopš stājās spēkā atstādināšana no amata līdz Civildienesta tiesas nolēmumam, ar kuru
to atceltu, pieskaitot nokavējuma procentus, kas tiek aprēķināti no minētā lēmuma pieņemšanas brīža.
Pakārtoti, viņa lūdz Civildienesta tiesu piespriest Ombudam atlīdzināt mantisko kaitējumu, kā arī morālo kaitējumu, kas viņai
esot ticis nodarīts ar apstrīdēto lēmumu.
Jebkurā gadījumā viņa lūdz piespriest Ombudam samaksāt naudas summu EUR 65 000 apmērā kā atlīdzību par viņai nodarīto morālo
kaitējumu.
Ombuds prasa šos prasījumus noraidīt.

Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru civildienesta lietās prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida, ja tie ir cieši saistīti
ar prasījumiem atcelt tiesību aktus, kas paši ir tikuši noraidīti kā nepamatoti (Civildienesta tiesas 2007. gada 8. novembra
spriedums lietā F‑40/05
Andreasen
/Komisija, 277. punkts).
Šajā lietā pastāv cieša saikne starp visiem prasījumiem par kaitējuma atlīdzību un prasījumiem atcelt tiesību aktu, kuri ir
tikuši noraidīti kā nepamatoti. Tā kā, izskatot prasījumus atcelt tiesību aktu, nav atklāts nekas prettiesisks, kas varētu
izraisīt Ombuda atbildību, prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida pilnībā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šī pienākuma.
No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Ombuds savos prasījumos ir tieši lūdzis,
lai prasītājai piespriestu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi, tā kā nav iemeslu, kas pamatotu Reglamenta 87. panta
2. punkta piemērošanu, prasītājai ir jāsedz savi un jāatlīdzina Ombuda tiesāšanās izdevumi.
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA
(otrā palāta)
nospriež:
1)
BG
prasību noraidīt;
2)
BG
sedz savus un atlīdzina Eiropas Ombuda tiesāšanās izdevumus.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 17. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Tiesvedības valoda – franču.