CELEX: 62007TJ0234
Concurență
Înțelegeri
Piața olandeză a berii
Decizie prin care se constată o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE
Participarea reclamantei la încălcarea constatată
Insuficiența probelor
Nemotivare

Situația de fapt
Reclamanta, Koninklijke Grolsch NV, este o societate a cărei activitate este consacrată producerii berii, pe care o comercializează
sub marca proprie.
Grupul Grolsch este unul dintre cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii. Ceilalți trei producători de bere
principali prezenți pe această piață sunt, în primul rând, grupul Heineken (denumit în continuare „Heineken”), a cărui conducere
este asigurată de societatea Heineken NV, de producția acestuia fiind responsabilă filiala Heineken Nederland BV, în al doilea
rând, grupul InBev (denumit în continuare „InBev”), care înainte de anul 2004 era cunoscut sub numele de Interbrew, condus
de societatea InBev SA, de producția acestuia fiind responsabilă filiala InBev Nederland NV, și, în al treilea rând, societatea
Bavaria NV.
Grupul Grolsch și ceilalți trei principali producători de bere de pe această piață vând clientului final berea pe care o produc,
în special prin două canale de distribuție. Astfel, trebuie să se distingă, pe de o parte, circuitul localurilor „horeca”,
respectiv hotelurile, restaurantele și cafenelele, unde consumul se face pe loc, și, pe de altă parte, circuitul „food” al
supermarketurilor și al magazinelor de vinuri și de băuturi spirtoase, unde berea cumpărată este destinată consumului la domiciliu.
Acest ultim sector include de asemenea segmentul berii vândute sub marca distribuitorului. Dintre cei patru producători de
bere în cauză, numai InBev și Bavaria sunt activi pe acest ultim segment.
Acești patru producători de bere sunt membri ai Centraal Brouwerij Kantoor (denumită în continuare „CBK”). Aceasta este o
federație de întreprinderi care, potrivit statutului propriu, reprezintă interesele membrilor săi și este compusă dintr‑o
adunare generală și din diverse comisii, cum sunt comisia responsabilă cu problemele „horeca” și comisia financiară, devenită
comitetul director. Pentru întâlnirile care au loc în cadrul CBK, secretariatul acesteia întocmește convocări și procese‑verbale
oficiale numerotate consecutiv și transmise membrilor participanți.

Procedura administrativă
Prin scrisorile din 28 ianuarie 2000, respectiv din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, InBev a prezentat o serie de declarații,
completate de declarațiile anexate a cinci dintre directorii săi (denumite în continuare, împreună, „declarația InBev”), referitoare
la informații privind practici comerciale restrictive pe piața olandeză a berii. Declarația InBev a fost formulată în cadrul
unei investigații desfășurate de Comisia Comunităților Europene, în special în anul 1999, cu privire la practici de tip înțelegere
și la un eventual abuz de poziție dominantă pe piața belgiană a berii. În paralel cu declarația InBev, în conformitate cu
Comunicarea Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri
(JO 1996, C 207, p. 4), InBev a introdus o cerere de clemență.
În urma declarației InBev, Comisia a adoptat, la 17 martie 2000, o decizie de verificare în temeiul articolului 14 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 17 din 6 februarie 1962 al Consiliului, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81
CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), astfel cum fost modificat ultima dată prin Regulamentul
(CE) nr. 1216/1999 al Consiliului din 10 iunie 1999 (JO L 148, p. 5).
Potrivit primelor două considerente ale acestei decizii:
„Koninklijke Grolsch NV este o întreprindere producătoare de bere.
Comisia dispune de informații potrivit cărora Koninklijke Grolsch NV, întreprinderile pe care aceasta le controlează direct
sau indirect, inclusiv Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, și principalii concurenți ai acesteia iau parte sau au luat parte
la acorduri și/sau practici concertate și/sau contribuie sau au contribuit la adoptarea de către [CBK] a unor decizii privind
stabilirea prețurilor, împărțirea piețelor și/sau schimbul de informații pe piața olandeză a berii, atât în [sectorul] vânzării
cu amănuntul, cât și în sectorul horeca […]”
Articolul 1 din această decizie prevede:
„Koninklijke Grolsch NV și întreprinderile pe care aceasta le controlează direct sau indirect, inclusiv Grolsche Bierbrouwerij
Nederland BV, sunt obligate să se supună unei verificări privind acorduri și/sau practici concertate prezumate, având ca obiect
sau ca efect restrângerea concurenței dintre întreprinderile producătoare de bere din Țările de Jos. Acordurile și/sau practicile
concertate se referă la stabilirea prețurilor, la împărțirea piețelor și/sau la schimbul de informații pe piața olandeză a
berii, atât în [sectorul] comerțului cu amănuntul, cât și în sectorul horeca […] Aceste comportamente se pot prezenta, de
asemenea, sub forma unor decizii [ale CBK], asociație de întreprinderi din care face parte Grolsch.”
Potrivit articolului 3 primul paragraf din decizia de verificare:
„Destinatarele prezentei decizii sunt:
Koninklijke Grolsch NV
Brouwerijstraat 1
7523 XC Enschede
Nederland
și întreprinderile controlate direct sau indirect de aceasta, inclusiv:
Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV
Brouwerijstraat 1
7523 XC Enschede
Nederland.”
Potrivit Comisiei, la 22 și la 23 martie 2000, s‑au efectuat inspecții la „Koninklijke Grolsch NV”, la ceilalți trei producători
olandezi de bere vizați și în incintele CBK.
Pe de altă parte, Comisia a notificat „Grolsch” cu privire la mai multe solicitări de informații.
La 30 august 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care a fost transmisă reclamantei la 31 august 2005.
Prin scrisoarea din 25 noiembrie 2005, reclamanta a prezentat observații scrise cu privire la această comunicare. Niciuna
dintre întreprinderile în cauză nu a solicitat audiere.
La 18 aprilie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2007) 1697 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B-2/37.766
– Piața olandeză a berii) (denumită în continuare „decizia atacată”), care a fost notificată reclamantei prin scrisoarea din
24 aprilie 2007.

Decizia atacată
Articolul 1 din decizia atacată prevede că „Grolsch: Koninklijke Grolsch NV” și ceilalți producători vizați au participat,
în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul
(1) CE, constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în cadrul
pieței comune.
Încălcarea a constat, în primul rând, în coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, atât
în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului,
în al doilea rând, în coordonarea ocazională a altor condiții comerciale decât prețurile oferite în mod individual clienților
în sectorul „horeca” din Țările de Jos, cum ar fi împrumuturile pentru localuri, și, în al treilea rând, în coordonarea ocazională
cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările de Jos
[articolul 1 și considerentele (257) și (258) ale deciziei atacate].
Potrivit deciziei atacate, comportamentele anticoncurențiale ale producătorilor de bere s‑au manifestat în cadrul unei serii
de întâlniri multilaterale informale la care participau în mod constant cei patru actori principali de pe piața olandeză a
berii, precum și în cadrul unor întâlniri bilaterale complementare, în care erau implicați aceiași producători de bere, în
diverse combinații. Aceste întâlniri s‑ar fi desfășurat în mod deliberat în secret, participanții cunoscând faptul că nu erau
autorizate [considerentele (257)-(260) ale deciziei atacate].
Astfel, în primul rând, între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, s‑au desfășurat o serie de întâlniri multilaterale intitulate
„concertarea Catherijne” sau „comisia pentru ordinea de zi”. În decizia atacată se arată că aceste întâlniri, axate pe sectorul
„horeca”, dar care puteau viza inclusiv sectorul consumului la domiciliu, au avut în principal ca obiect coordonarea prețurilor
și a creșterilor de prețuri la bere, discutarea limitării cuantumului reducerilor și a repartizării clientelei, precum și
concertarea cu privire la alte condiții comerciale. Prețurile berii vândute sub marca distribuitorului ar fi fost de asemenea
discutate în cadrul acestor întâlniri [considerentele (85), (90), (98), (115)-(127) și (247)-(252) ale deciziei atacate].
În al doilea rând, în ceea ce privește contactele bilaterale dintre producătorii de bere, în decizia atacată se constată că,
la 12 mai 1997, InBev și Bavaria s‑au întâlnit și au discutat despre creșterea prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului
[considerentul (104) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit Comisiei, Heineken și Bavaria s‑au întâlnit în anul
1998 pentru a discuta despre restricțiile privind punctele de vânzare în sectorul „horeca” [considerentul (189) al deciziei
atacate]. Comisia arată că și în jurul datei de 5 iulie 1999 au avut loc contacte bilaterale între Heineken și „Grolsch” cu
privire la compensațiile acordate unor clienți din sectorul consumului la domiciliu care practicau reduceri temporare de prețuri
[considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate].
În sfârșit, potrivit deciziei atacate, între InBev și Bavaria au avut loc în anul 1997 contacte bilaterale și schimburi de
informații dedicate unor discuții generale referitoare la prețul berii, precum și discuții având legătură mai degrabă cu mărcile
distribuitorilor. În contactele bilaterale, sub forma unor schimburi de informații, dedicate mărcilor distribuitorilor, ar
fi fost implicați și producători belgieni de bere în lunile iunie și iulie 1998. Comisia precizează că aceste discuții au
avut loc în prezența Heineken și a „Grolsch” [considerentele (105), (222)-(229) și (231)-(236) ale deciziei atacate].
Constatarea acestor comportamente se întemeiază într‑o mare măsură pe informațiile furnizate de declarația InBev [considerentele
(40)-(62) ale deciziei atacate].
Pe de altă parte, Comisia apreciază că declarația InBev este confirmată de o serie de documente interne care provin de la
grupul Grolsch și de la ceilalți trei producători de bere olandezi, de note olografe din timpul întâlnirilor, de note de cheltuieli
și de copii ale unor agende, obținute în urma unor investigații și a unor solicitări de informații [considerentele (63)-(255)
ale deciziei atacate].
Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:
„Articolul 1
Următoarele întreprinderi au luat parte, în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare
unică și continuă a articolului 81 [CE], constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea
concurenței în cadrul pieței comune, în special i) prin coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările
de Jos, atât în [sectorul] «horeca», cât și în sectorul consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută
sub marca distribuitorului, ii) prin coordonarea ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual consumatorilor
în [sectorul] «horeca» din Țările de Jos și iii) prin concertarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în
[sectorul] «horeca», cât și în [sectorul] consumului la domiciliu din Țările de Jos:
InBev: InBev NV și InBev Nederland NV
Heineken: Heineken NV și Heineken Nederland BV
Grolsch: Koninklijke Grolsch NV
Bavaria: Bavaria NV
Articolul 2
Întreprinderile menționate la articolul 1 încetează imediat încălcările vizate la articolul amintit, în cazul în care nu au
luat deja această măsură.
Acestea se abțin de la orice act sau de la orice comportament prevăzut la articolul 1, precum și de la orice măsură având
un obiect sau un efect identic sau echivalent.
Articolul 3
Pentru încălcările prevăzute la articolul 1, se aplică următoarele amenzi:
(a)      Heineken NV și Heineken Nederland BV, în solidar: 219 275 000 de euro;
(b)      Koninklijke Grolsch NV: 31 658 000 de euro;
(c)      Bavaria NV: 22 850 000 de euro.
[…]
Articolul 4
Societățile
InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Louvain, Belgia
InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Țările de Jos
Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Țările de Jos
Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Țările de Jos
Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Țările de Jos
Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Țările de Jos
sunt destinatare ale prezentei decizii.
[…]”

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 iulie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin Decizia din 10 februarie 2010, Tribunalul a trimis cauza la Camera a șasea extinsă în temeiul articolului 14 alineatul
(1) și al articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 12 februarie 2010, Tribunalul a adresat întrebări scrise părților, care
au răspuns la acestea în termenul prevăzut.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 24 martie
2010.
Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să facă parte din complet după terminarea procedurii orale, cauza a fost reatribuită
unui alt judecător raportor, iar la deliberările prezentei hotărâri au participat cei trei judecători care o semnează, potrivit
articolului 32 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea în tot sau în parte a deciziei atacate, cel puțin în măsura în care aceasta o privește;
–        anularea sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă, în esență, șase motive, întemeiate, în primul rând, pe neregularitățile care afectează
procedura administrativă, în al doilea rând, pe încălcarea obligației de motivare cu privire la participarea directă a reclamantei
la încălcarea constatată, în al treilea rând, pe insuficiența probelor privind comportamentul ilicit reținut, în al patrulea
rând, pe calificarea eronată a acestui comportament drept participare la o serie de acorduri și/sau de practici concertate
în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, în al cincilea rând, pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea
unică și continuă constatată și, în al șaselea rând, pe inadecvarea cuantumului amenzii.
Este necesar să se examineze mai întâi al cincilea motiv, întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea
unică și continuă constatată.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea unică și continuă constatată
Reclamanta contestă că a participat direct la încălcarea constatată. Astfel, aceasta nu ar fi fost prezentă, în persoana domnului
J. T., președinte al consiliului de administrație al acesteia din anul 1997, decât la întâlnirea comisiei financiare din 8
ianuarie 1999. Ceilalți „directori ai Grolsch”, menționați în considerentul (19) al deciziei atacate și care au participat
la toate celelalte întâlniri în litigiu, ar fi angajații filialei reclamantei, Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV.
Cu privire la admisibilitatea motivului
–       Argumentele părților
Comisia contestă admisibilitatea motivului pentru faptul că reclamanta nu a contestat constatarea participării sale la încălcare
nici în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, nici în răspunsul său din 21 decembrie 2001 la o solicitare de
informații. Dimpotrivă, reclamanta ar fi prezentat informații din care rezulta că aceasta era angajatorul participanților
la întâlnirile în cauză, astfel cum sunt enumerați în considerentul (19) al deciziei atacate.
Întrucât nu a susținut niciodată prezentul motiv cu suficientă claritate în cursul procedurii administrative, reclamanta nu
mai are dreptul să îl invoce pentru prima dată în fața Tribunalului. Din moment ce aceasta a admis în mod explicit, în cadrul
procedurii administrative, existența faptelor care îi sunt imputate de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile, o întreprindere
nu mai poate, în principiu, să le conteste în fața Tribunalului.
Reclamanta recunoaște că nu a invocat prezentul motiv pe durata etapei administrative, dar atrage atenția că a negat săvârșirea
încălcării în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile. În sfârșit, aceasta consideră că poate invoca acest motiv
de procedură pentru prima dată în fața Tribunalului.
Potrivit acesteia, numai atunci când o întreprindere a recunoscut în mod explicit în cursul procedurii administrative faptele
care îi sunt imputate nu le mai poate contesta, în principiu, în fața Tribunalului. Or, reclamanta nu ar fi recunoscut săvârșirea
pretinsei încălcări, cu atât mai puțin în mod direct.
–       Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că nicio dispoziție a dreptului Uniunii Europene nu îi impune destinatarului unei comunicări privind obiecțiunile
să conteste diferitele elemente de fapt sau de drept ale acesteia în cursul procedurii administrative, fără a mai putea să
facă acest lucru ulterior, în etapa procedurii jurisdicționale.
Astfel, deși recunoașterea explicită sau implicită de către o întreprindere a elementelor de fapt sau de drept, în cursul
procedurii administrative în fața Comisiei, poate constitui un element de probă suplimentar pentru aprecierea temeiniciei
unei acțiuni în justiție, aceasta nu ar putea limita însăși exercitarea dreptului la o cale de atac în fața Tribunalului,
de care dispune o persoană fizică sau juridică în temeiul tratatului.
Astfel, argumentul Comisiei potrivit căruia reclamanta nu poate contesta în fața Tribunalului constatarea participării sale
la înțelegerea în cauză, dacă nu a procedat în acest mod în termeni clari și exacți în cursul etapei administrative, înseamnă
a limita accesul reclamantei la justiție și, mai exact, dreptul acesteia de a fi judecată de o instanță.
În lipsa unui temei juridic prevăzut în mod expres în acest scop, o asemenea limitare este contrară principiilor fundamentale
ale legalității și respectării dreptului la apărare. În sfârșit, trebuie arătat că dreptul la o cale de atac eficientă și
la un proces echitabil este garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la
7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1).
În consecință, prezentul motiv este admisibil.
Cu privire la temeinicia motivului
–       Argumentele părților
Reclamanta consideră că, întrucât nu a fost reprezentată decât la întâlnirea comisiei financiare din 8 ianuarie 1999, în persoana
domnului J. T., Comisia nu ar fi trebuit să rețină participarea sa la încălcarea constatată, ci, mai curând, să îi impute,
dacă era cazul, răspunderea pentru o încălcare săvârșită de filiala sa, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ai cărei angajați
au participat la toate celelalte reuniuni coluzive.
În plus, Comisia nu putea să nu aibă cunoștință despre existența filialei în cauză, din moment ce și aceasta era destinatară
a deciziei de inspecție.
Comisia consideră, în esență, că a avut motive suficiente pentru a prezuma că participanții la întâlnirile anticoncurențiale
lucrau pentru reclamantă și că, prin urmare, aceasta era implicată în săvârșirea încălcării.
De asemenea, Comisia atrage atenția că reclamanta a prezentat în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile informații
din care rezulta că aceasta era angajatorul „directorilor Grolsch” identificați în considerentul (19) al deciziei atacate
ca participanți la întâlnirile în cauză.
–       Aprecierea Tribunalului
În considerentul (19) al deciziei atacate se precizează:
„Directorii Grolsch implicați în furnizarea de probe în cadrul prezentei proceduri sunt:
–        domnul [P. P. S.] (președinte al consiliului de administrație din anul 1987 până în anul 1996);
–        domnul [J. T.] (director comercial din anul 1990 până în anul 1996, director general din anul 1996 până în anul 1997, președinte
al consiliului de administrație din anul 1997);
–        domnul [R. S.] (director horeca pentru Țările de Jos din anul 1992 până în anul 1995, director comercial pentru Țările de
Jos din anul 1996 până în anul 1999);
–        domnul [H. O. B.] (director horeca din anul 1996 până în anul 2000);
–        domnul [P. M.] (director de vânzări pentru consum la domiciliu până în anul 1999, iar de la data respectivă director comercial);
–        domnul [K. H.] (director de vânzări pentru consum la domiciliu din anul 2000, iar anterior Market Research Manager);
–        domnul [L. S.] (director de producție până în anul 1996, iar de la data respectivă director pentru control tehnologic și servicii).”
Comisia nu contestă afirmația reclamantei potrivit căreia, cu excepția domnului J. T., președinte al consiliului de administrație
al acesteia din anul 1997, niciuna dintre persoanele menționate în considerentul (19) al deciziei atacate ca fiind „directorii
Grolsch implicați în furnizarea de probe în cadrul prezentei proceduri” și a căror participare la întâlnirile în cauză se
invocă împotriva sa nu era angajata reclamantei. Comisia nu contestă nici că directorii în cauză erau cei ai filialei reclamantei,
Grolsche Bierbrouwerij Nederland, fapt confirmat de contractele de muncă ale persoanelor în cauză și de alte documente anexate
la răspunsurile date de reclamantă la întrebările scrise adresate de Tribunal.
Pe de altă parte, în memoriile sale și în răspunsurile la întrebările scrise adresate de Tribunal, Comisia a afirmat că s‑a
întemeiat, în esență, pe răspunsul reclamantei din 21 decembrie 2001 la o solicitare de informații care i‑a fost adresată
la 10 octombrie 2001 pentru a aprecia că persoanele identificate în considerentul (19) al deciziei atacate ca „directori ai
Grolsch” își exercitau atribuțiile în cadrul reclamantei.
Or, din textul acestui răspuns reiese, pe de o parte, că domnul R. S. a fost director comercial pentru Țările de Jos al Grolsche
Bierbrouwerij Nederland din ianuarie 1996 până în noiembrie 1999 și că acesta este în prezent director al Grolsch International
BV și, pe de altă parte, că domnul P. M. „exercită din noiembrie 1999 funcțiile de director comercial al Grolsche Bierbrouwerij
Nederland BV [și că acesta] a fost anterior responsabil pentru consumul așa‑numit la domiciliu (comerț cu amănuntul, sector
în afara «horeca»), în calitate de șef de vânzări pentru consum la domiciliu”.
În plus, reclamanta a arătat la punctul 47 din răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile că „lista cu numele de cod
nu era utilizată de domnul [J. T.] în calitatea sa de director comercial al Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, ci în calitate
de președinte al Consiliului de administrație al Grolsch NV (funcție pe care a exercitat‑o din anul 1997 până în anul 2004)
[și că a]ceastă listă nu era utilizată de alte persoane în cadrul Grolsch NV sau în cadrul Grolsch Bierbrouwerij Nederland
BV (unde lucrau persoanele prezente la întâlnirile plenare)”.
În sfârșit, în declarația dată în timpul inspecției Comisiei din 23 martie 2000 de domnul J. T. (director general al Grolsche
Bierbrouwerij Nederland din anul 1996 până în anul 1997 și președinte al consiliului de administrație al reclamantei din anul
1997) și invocată drept element de probă în considerentele (249) și (308) ale deciziei atacate se arată că declarantul ocupă
postul de „[d]irector general al Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV”.
În mod cert, din decizia atacată reiese că domnul J. T. a participat la 21 octombrie 1996, împreună cu directorul general
al Interbrew Nederland, la o întâlnire bilaterală privind mărcile distribuitorilor [considerentul (250) al deciziei atacate].
Cu toate acestea, trebuie să se observe că persoana în cauză era încă, la data respectivă, salariată a filialei reclamantei,
Grolsche Bierbrouwerij Nederland, și că, prin urmare, aceasta nu lucra încă pentru reclamantă, după cum rezultă din răspunsurile
scrise ale reclamantei la întrebările adresate de Tribunal și din copia contractului de muncă pe care aceasta l‑a încheiat
cu domnul J. T. la 2 septembrie 1997 și pe care a prezentat‑o Tribunalului.
De asemenea, deși în decizia atacată se menționează că domnul J. T. a participat la 10 noiembrie 1999, împreună cu reprezentanți
ai Heineken, la o întâlnire privind evoluția generală a pieței europene și/sau mondiale a berii [considerentele (405) și (412)
ale deciziei atacate], trebuie să se arate că această întâlnire a avut loc ulterior datei de 3 noiembrie 1999, sfârșitul perioadei
încălcării reținut de Comisie.
Potrivit deciziei atacate, domnul J. T. a prezentat întotdeauna la întâlnirile comisiei financiare a CBK un document menit
să atragă atenția Interbrew și a Bavaria asupra stabilirii prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului [considerentele
(249) și (308) ale deciziei atacate]. Cu toate acestea, din decizia atacată nu reiese că persoana în cauză a participat la
alte întâlniri decât cea din 8 ianuarie 1999, în cursul căreia, potrivit notelor luate de aceasta pe invitația la întâlnirea
respectivă, a fost amintit subiectul prețurilor la bere [considerentul (193) al deciziei atacate].
Astfel, elementele de probă menționate în decizia atacată care ar putea stabili participarea reclamantei la comportamentele
ilicite se limitează la trei: declarația InBev, notele domnului J. T. de pe invitația de participare la întâlnirea din 8 ianuarie
1999 menționată anterior [considerentul (193) al deciziei atacate] și unele documente descoperite la Heineken, în care se
face referire la două convorbiri telefonice ale domnului J. T. cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999 în legătură
cu reducerile practicate de un lanț de magazine (nota de subsol 473 din decizia atacată).
În primul rând, în declarația InBev, care constituie singurul element de probă care are legătură cu toate componentele încălcării
constatate, InBev face referire în general la participarea grupului Grolsch, fără a menționa în mod special participarea individuală
a reclamantei, Koninklijke Grolsch. Persoanele din cadrul grupului Grolsch ale căror nume sunt menționate în declarația InBev
sunt, toate, cu excepția domnului J. T., salariați ai filialei Grolsche Bierbrouwerij Nederland.
În ceea ce privește numele domnului J. T., acesta nu figurează decât pe o listă anexată la declarația InBev, care cuprinde
datele întâlnirilor comisiei financiare a CBK și numele persoanelor care au reprezentat principalii producători olandezi de
bere la aceste întâlniri. Din această listă reiese că, în perioada în cauză, domnul J. T. a participat la patru întâlniri
ale comisiei financiare. Cu toate acestea, întâlnirea din 8 ianuarie 1999 este singura întâlnire de pe listă care a fost menționată
în decizia atacată. În plus, din declarația InBev reiese că numele participanților la această întâlnire sunt „niet bekend”
(necunoscute).
În al doilea rând, notele olografe menționate anterior de domnul J. T., astfel cum sunt acestea reproduse în considerentul
(193) al deciziei atacate, sunt următoarele:
„–      vânzări ’98
–        prețul berii →
–        navetă de tip «pinool»                    acțiuni/cat II
–        navete                                     mic
butoi
NMA”.
Potrivit Comisiei, din aceste note rezultă că discuțiile referitoare la prețul berii s‑au axat pe patru elemente: în primul
rând, acțiunile promoționale pe piața consumului la domiciliu, în al doilea rând, prețul sortimentelor de bere mai ieftine
și vândute sub marca distribuitorului, în al treilea rând, prețul berii la butoi, recipientele mari utilizate în sectorul
„horeca” al pieței olandeze a berii și, în al patrulea rând, autoritatea olandeză în domeniul concurenței „NMA” [considerentul
(194) al deciziei atacate].
În al treilea rând, Comisia deduce din documentele descoperite la Heineken, în care se face referire la două convorbiri telefonice
ale domnului J. T. cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999, că Heineken contactase în mod direct grupul Grolsch
în legătură cu reducerile de prețuri cu o lună și jumătate înainte ca reducerile temporare, practicate de un lanț de magazine
căruia grupul Grolsch refuzase să îi acorde o compensație, să fie efectiv aplicate [considerentul (213) al deciziei atacate].
Trebuie să se constate că notele domnului J. T. de pe invitația de participare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 și documentele
descoperite la Heineken, în care se face referire la cele două convorbiri telefonice ale domnului J. T. cu conducerea Heineken
din jurul datei de 5 iulie 1999, sunt singurele elemente legate în mod special de eventuala participare individuală a reclamantei
la încălcarea unică și continuă constatată la articolul 1 din decizia atacată în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996
și 3 noiembrie 1999.
În primul rând, trebuie să se arate că aceste documente nu conțin niciun indiciu privind participarea reclamantei la a doua
și la a treia componentă a acestei încălcări, respectiv, pe de o parte, „coordonarea ocazională a altor condiții comerciale
[decât prețurile] oferite în mod individual consumatorilor în [sectorul] horeca din Țările de Jos” și, pe de altă parte, „coordonare[a]
ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul horeca, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările
de Jos”.
În al doilea rând, în ceea ce privește prima componentă a încălcării unice și continue constatate, respectiv „coordonarea
prețurilor și creșteri ale prețurilor berii în Țările de Jos, atât în sectorul «horeca», cât și în cel al consumului la domiciliu”,
notele domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 constituie singurul indiciu menționat în decizia atacată
cu privire la participarea reclamantei la coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri pe segmentul berii vândute sub
marca distribuitorului, care aparține exclusiv sectorului consumului la domiciliu.
În plus, cele două convorbiri telefonice care au avut loc în jurul datei de 5 iulie 1999 între Heineken și domnul J. T. nu
pot fi considerate ca referindu‑se la acest segment al sectorului consumului la domiciliu, din moment ce nici Heineken, nici
grupul Grolsch nu produc sortimente de bere de marcă de distribuitor [considerentele (7) și (18) ale deciziei atacate].
Or, seria de acorduri și/sau de practici concertate în sensul articolului 81 CE constatate, calificate astfel în considerentul
(337) al deciziei atacate, rezultă, după cum reiese din prezentarea de mai sus a faptelor din prezenta cauză, dintr‑un sistem
complex de concertare pus în aplicare de cei patru producători de bere în cauză și, prin urmare, necesita contacte regulate
pe o perioadă lungă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep.,
p. I‑4529, punctul 60).
În aceste condiții, notele domnului J. T. nu par să poată stabili, singure, participarea reclamantei la concertarea continuă
a celor patru producători de bere, constatată prin decizia atacată, cu privire la acest segment al pieței olandeze a berii.
Având în vedere un astfel de indiciu izolat al unei participări a reclamantei la concertarea cu ceilalți trei producători
de bere în cauză, nu se poate considera că s‑a dovedit că reclamanta a participat la concertarea continuă, constatată la articolul
1 din decizia atacată, a prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, în ceea ce privește berea vândută
sub marca distribuitorului pe segmentul consumului de bere la domiciliu în Țările de Jos.
În al treilea rând, ca urmare a absenței reclamantei de la toate întâlnirile dintre producătorii de bere menționați în decizia
atacată, cu excepția celei din 8 ianuarie 1999, nu s‑a demonstrat nici că reclamanta a participat la concertarea multilaterală
continuă cu ceilalți trei producători de bere în cauză cu privire la prețurile și la creșterile de prețuri la bere în Țările
de Jos, atât în sectorul „horeca”, cât și pe segmentul berii necomercializate sub marca distribuitorului în sectorul consumului
la domiciliu.
Având în vedere caracterul bilateral al contactelor intervenite între Heineken și domnul J. T. în jurul datei de 5 iulie 1999,
notele domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 nu pot demonstra, singure, participarea reclamantei la
această coordonare multilaterală continuă a prețurilor între cei patru producători de bere destinatari ai deciziei atacate.
În aceste condiții, notele olografe ale domnului J. T. referitoare la întâlnirea din 8 ianuarie 1999 și cele două convorbiri
telefonice ale persoanei în cauză cu conducerea Heineken din jurul datei de 5 iulie 1999 nu sunt suficiente pentru a stabili
participarea reclamantei la încălcarea unică și continuă, astfel cum a fost reținută de Comisie.
Din cele prezentate anterior rezultă că, în considerentul (399) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat în mod eronat
că „probele descrise [la punctul] 4 din aceasta arată că [reclamanta,] Koninklijke Grolsch NV, a participat în mod direct
la înțelegere de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999”.
În aceste condiții, trebuie să se admită motivul întemeiat pe lipsa participării directe a reclamantei la încălcarea unică
și continuă de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, astfel cum a fost constatată la articolul 1 din decizia atacată.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare privind participarea directă a reclamantei la
încălcarea constatată
Argumentele părților
Reclamanta reproșează Comisiei că și‑a încălcat obligația de motivare prin afirmațiile sale referitoare la pretinsa participare
directă a reclamantei la încălcarea constatată prin decizia atacată.
În răspunsurile sale scrise din 27 februarie 2010 la întrebările Tribunalului, Comisia a arătat că nu s‑a făcut distincție
între persoanele juridice Koninklijke Grolsch și filiala acesteia (în proporție de 100 %) Grolsche Bierbrouwerij Nederland
și că participanții la întâlnirile privind înțelegerea acționau în calitate de director comercial, responsabil pentru consumul
la domiciliu, director general etc. al întreprinderii Grolsch, aflată sub controlul persoanei juridice Koninklijke Grolsch.
În cursul ședinței, Comisia a adăugat că cele două societăți constituiau o entitate economică și că această entitate economică
participase la încălcare.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză
și să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor
interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Cerința motivării
trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de
interesul de a primi explicații propriu destinatarului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act
(a se vedea Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul
63 și jurisprudența citată).
Atunci când, precum în speță, o decizie în care este aplicat articolul 81 CE privește o pluralitate de destinatari și se pune
problema imputabilității încălcării constatate, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre
destinatarii săi, în special în raport cu aceia dintre destinatari care trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare,
potrivit deciziei respective.
Astfel, în ceea ce privește o societate‑mamă considerată răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale, o astfel de decizie
trebuie să conțină o prezentare detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea încălcării reținute împotriva
acestei societăți (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, SCA Holding/Comisia, T‑327/94, Rec., p. II‑1373,
punctele 78-80).
Prin intermediul motivului invocat, reclamanta reproșează, în esență, Comisiei că i‑a imputat în realitate, fără a indica
elementele de fapt și de drept în susținerea unei astfel de imputări, participarea la înțelegere a filialei sale, Grolsche
Bierbrouwerij Nederland, care ar decurge din participarea salariaților acesteia la întâlnirile în litigiu.
Desigur, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special
atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață,
ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile organizatorice,
economice și juridice care unesc cele două entități juridice (Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia,
C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 58).
Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare,
formează o singură întreprindere. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul
articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea
implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, punctul
59).
În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor
de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale
și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență
decisivă asupra comportamentului filialei sale (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, punctul 60).
În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea
sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.
Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei
sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă
elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (Hotărârea Akzo Nobel
și alții/Comisia, citată anterior, punctul 61).
În speță, trebuie totuși să se constate că, după ce a menționat, în considerentul (3) al deciziei atacate, grupul Grolsch
printre cei patru producători de bere care au luat parte la înțelegerea în cauză, în considerentul (18), Comisia asimilează
reclamanta grupului Grolsch, căruia îi aparține filiala reclamantei, Grolsche Bierbrouwerij Nederland.
Enumerând în continuare, în considerentul (19) al deciziei atacate, numele directorilor „Grolsch” care au participat la întâlnirile
dintre producătorii de bere, fără a indica apartenența acestora la reclamantă sau la filiala acesteia, Grolsche Bierbrouwerij
Nederland, Comisia a asimilat toate părțile în cauză unor directori ai reclamantei, în timp ce toți aceștia erau, în perioada
reținută a încălcării, salariați ai filialei Grolsche Bierbrouwerij, cu excepția domnului J. T.
După asimilarea reclamantei grupului Grolsch, Comisia omite totuși să prezinte motivele pentru care îi impută reclamantei
participarea la înțelegere a filialei sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, care ar rezulta din participarea salariaților
acesteia la întâlnirile în cauză, potrivit jurisprudenței citate anterior.
Astfel, Comisia reține în acești termeni răspunderea reclamantei pentru încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată:
„8.2. Răspunderea în prezenta cauză
[…]
8.2.2. Grolsch
(399) Probele descrise [la punctul] 4 arată că Koninklijke Grolsch NV a participat în mod direct la înțelegere de la 27 februarie
1996 până la 3 noiembrie 1999.”
Astfel, în decizia atacată nu se menționează legăturile economice, organizatorice sau juridice existente între reclamantă
și filiala acesteia, iar în motivele prezentate în decizia atacată nu se menționează nicăieri numele filialei.
Prin urmare, rezultă că nu au fost prezentate de Comisie, potrivit principiului pe care aceasta îl menționează totuși în considerentul
(397) al deciziei atacate, motivele care au determinat‑o „să stabilească persoana juridică răspunzătoare pentru funcționarea
întreprinderii la momentul săvârșirii încălcării, astfel încât această persoană juridică să poată fi trasă la răspundere pentru
încălcare” sau, după caz, această persoană să poată răsturna prezumția relativă a exercitării efective de către societatea‑mamă
a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale.
Rezultă că, în decizia atacată, Comisia a omis să prezinte motivele pentru care îi impută reclamantei comportamentul filialei
sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland, care ar decurge din participarea salariaților acesteia la întâlnirile în cauză.
Comisia a privat astfel reclamanta de posibilitatea de a contesta eventual temeinicia acestei imputări în fața Tribunalului
prin răsturnarea prezumției și nu a dat posibilitatea Tribunalului să își exercite controlul în această privință.
Prin urmare, trebuie admis al doilea motiv, în măsura în care este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare privind
stabilirea în sarcina reclamantei, ca urmare a implicării filialei sale, Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, a încălcării
unice și continue de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, astfel cum a fost constatată la articolul 1 din decizia
atacată.
Rezultă că această dispoziție trebuie anulată în întregime, la fel ca, pe cale de consecință, întregul dispozitiv deciziei
atacate, în măsura în care acestea se referă la reclamantă, fără a fi necesar să se statueze cu privire la celelalte motive
invocate de aceasta.
Din toate considerațiile prezentate anterior rezultă că, în măsura în care constată că reclamanta a „luat parte, în perioada
cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 [CE], constând într‑o
serie de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în cadrul pieței comune, în special
i) prin coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere în Țările de Jos, atât în sectorul «horeca», cât și în
cel al consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, ii) prin coordonarea
ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual consumatorilor în sectorul «horeca» din Țările de Jos și
iii) prin concertarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul «horeca», cât și în cel al consumului
la domiciliu din Țările de Jos”, articolul 1 și, pe cale de consecință, întregul dispozitiv al deciziei atacate trebuie să
fie anulate, în măsura în care acestea se referă la reclamantă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor
de judecată, conform concluziilor reclamantei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Anulează Decizia C(2007) 1697 a Comisiei din 18 aprilie 2007 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul
COMP/B-2/37.766 – Piața olandeză a berii), în măsura în care aceasta se referă la Koninklijke Grolsch NV.
2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 septembrie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: olandeza.