CELEX: 62010FJ0058
Funcție publică
Obligație de asistență
Articolul 24 din statut
Hărțuire morală
Anchetă administrativă

Prin cererea introductivă primită de grefa Tribunalului la 16 iulie 2010, domnul Allgeier solicită printre altele anularea
deciziei Agenției pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „FRA” sau „Agenția”) prin care a
fost respinsă cererea sa de asistență, precum și obligarea FRA la plata de daune interese.

Cadrul juridic
Articolul 12a alineatul (3) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) prevede că „[p]rin
hărțuire morală se înțelege orice conduită abuzivă de lungă durată, repetată sau sistematică, ce se manifestă prin comportament,
limbaj, acte, gesturi și înscrisuri care sunt intenționate și care aduc atingere personalității, demnității sau integrității
fizice sau psihice ale unei persoane”.
Potrivit articolului 24 din statut:
„Uniunea oferă asistență funcționarului, în special în procedurile împotriva autorilor de amenințări, ultraj, insulte, acte
sau declarații defăimătoare sau alte infracțiuni împotriva persoanei și a proprietății, la care funcționarul sau membrii familiei
sale sunt supuși ca urmare a calității pe care o are și atribuțiilor sale.
Ele repară în mod solidar prejudiciile pe care funcționarul le suferă în astfel de cazuri, în măsura în care funcționarul,
cu intenție sau printr-o neglijență gravă, nu a fost la originea prejudiciilor în cauză și nu a putut să obțină repararea
prejudiciilor din partea autorului acestora.”

Situația de fapt
La 1 ianuarie 2002, reclamantul a fost recrutat de Observatorul European al Fenomenelor Rasiste și Xenofobe (EUMC) pe baza
unui contract de agent temporar cu o durată de patru ani, care a fost prelungit, începând cu 1 ianuarie 2006, pentru o nouă
perioadă de patru ani. Reclamantul a fost repartizat inițial în cadrul unității 2, „Cercetare și rețele”, pentru a realiza
în principal gestionarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice și a contractelor referitoare la rețeaua
de informații europeană privind rasismul și xenofobia.
La 22 septembrie 2005, reclamantul a fost transferat în cadrul unității 1, „Administrație”, al cărei rol era să centralizeze
toate procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice. Șeful acestei unități era la acel moment domnul M., unul
dintre cei doi membri ai personalului care vor fi ulterior acuzați de reclamant de hărțuire morală. La data respectivă, domnul
M. era de asemenea director adjunct al EUMC.
În cadrul unității 1, „Administrație”, reclamantul era responsabil de toate aspectele referitoare la atribuirea contractelor
de achiziții publice, în calitate de asistent pentru atribuirea contractelor de achiziții.
Domnul A., celălalt membru al personalului acuzat de reclamant de hărțuire morală, a fost recrutat de EUMC în anul 2005 și
a fost cooptat în unitatea 1, „Administrație”, în calitate de responsabil principal pentru atribuirea contractelor de achiziții.
În luna decembrie 2005, EUMC a negociat cu societatea S. un contract de furnizare a unei centrale telefonice în valoare de
34 391,43 euro. La 23 decembrie 2005, contractul semnat de EUMC a fost trimis societății S. pentru ca aceasta să îl semneze
la rândul său.
În ianuarie 2006, deși încă nu semnase contractul, societatea S. a început executarea acestuia. EUMC a considerat că societatea
respectivă acceptase condițiile contractuale și, în aceste condiții, a efectuat o reportare de credit din anul 2005 pentru
anul 2006 în cuantumul stabilit de 34 391,43 euro.
În martie 2006, EUMC și societatea S. au decis că contractul va fi modificat printr-un act adițional.
La 19 aprilie 2006, însoțit de unul dintre colegii săi, reclamantul s-a dus la sediul societății S. și a cerut ca aceasta
să semneze contractul și actul adițional și să menționeze pe acestea data de 23 decembrie 2005 și, respectiv, 15 ianuarie
2006. Potrivit reclamantului, ar fi procedat astfel la cererea expresă a domnului M., ca urmare a dorinței acestuia de a regulariza
reportarea de credit deja efectuată pe baza contractului.
În aprilie 2006, în temeiul articolului 22a din statut, reclamantul le-a semnalat domnilor M. și A. că reportarea de credit
ar fi lipsită de bază legală, întrucât la 31 decembrie 2005 contractul nu fusese semnat de toate părțile. Reclamantul a adăugat
că faptul de a fi antedatat contractul ar constitui o fraudă având drept scop remedierea ilegalității reportării de credit.
Întrucât avea un punct de vedere diferit față de domnii M. și A. în ceea ce privește legalitatea reportării de credit și datarea
contractului, reclamantul a informat auditorul intern al EUMC cu privire la situație.
În cadrul unei întâlniri care a avut loc la 28 aprilie 2006, reclamantul a informat-o de asemenea pe doamna Winkler, directoarea
EUMC, cu privire la presiunile la care ar fi fost supus pentru a merge la sediul societății S. și a obține de la aceasta antedatarea
contractului.
La 22 mai 2006, directoarea EUMC a decis să anuleze contractul cu societatea S. pentru motivul că fusese antedatat de aceasta
din urmă în fața a doi agenți ai EUMC și întrucât faptul de a menționa o dată inexactă reprezenta o neregularitate.
Cu toate acestea, după ce a aflat că data care figura pe contract putea fi modificată, directoarea EUMC a acceptat în cele
din urmă, la 6 iunie 2006, să nu anuleze contractul și a dispus să se ia măsurile necesare pentru ca datele semnării actelor
care fuseseră menționate de societatea S. în contract și în actul adițional să fie modificate pentru a corespunde realității.
În aceeași zi, reclamantul s-a dus din nou la sediul societății S. pentru ca aceasta să modifice datele semnării actelor.
Reprezentanții societății S. au indicat atunci în contract data de 19 aprilie 2006, iar în actul adițional, data de 6 iunie
2006.
Reclamantul afirmă că, ulterior datei de 6 iunie 2006, relațiile sale cu domnii M. și A. s-ar fi degradat considerabil. În
opinia sa, faptul că și-a manifestat reticența față de antedatarea contractului negociat cu societatea S și faptul că a informat-o
pe directoarea EUMC cu privire la ceea ce el considera ca fiind o practică frauduloasă i-ar fi determinat pe domnii M. și
A. să îl hărțuiască moral și, în special, să nu îi încredințeze sarcinile pentru care fusese recrutat și să îl izoleze în
cadrul EUMC.
La 1 martie 2007, FRA i-a succedat EUMC.
La 25 iunie 2007, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a primit o scrisoare anonimă în care erau denunțate o serie
de nereguli pe care domnul M. le-ar fi comis în exercitarea atribuțiilor sale, nereguli referitoare în special la procedurile
de recrutare, la semnarea antedatată a unor contracte de furnizări de servicii, la acordarea nelegală a unor alocații școlare
în favoarea anumitor agenți, precum și la o gestiune financiară necorespunzătoare.
În luna iulie 2007, întrucât directorul FRA și-a încetat activitatea, domnul M. a devenit director interimar al Agenției.
La 28 noiembrie 2007, OLAF a inițiat o investigație internă privind pretinsele nereguli denunțate în scrisoarea din 25 iunie
2007. Între 15 și 17 ianuarie 2008, OLAF a efectuat o vizită la sediul FRA.
La 1 iunie 2008, domnul Kjærum, care fusese până atunci directorul executiv al Institutului Danez pentru Drepturile Omului
(Institut for Menneskerettigheder) (denumit în continuare „IMR”), a fost numit director al FRA.
Prin nota din 23 iunie 2008, reclamantul i-a adresat domnului Kjærum o cerere de asistență în conformitate cu articolul 24
din statut. În această notă, reclamantul arăta că este victima unei hărțuiri morale din partea domnilor M. și A. și solicita
ca FRA să ia măsurile necesare pentru a pune capăt acestei situații.
În urma acestei cereri, directorul FRA a decis, la 7 iulie 2008, să îl transfere pe reclamant din unitatea 1, „Administrație”,
în unitatea 3, „Comunicare și relații externe”. Pe de altă parte, directorul s-a întâlnit cu reclamantul, la 7, la 8 și la
11 iulie 2008, fără să fie prezenți și avocații săi, pentru a examina dacă nu exista o alternativă la procedura formală prevăzută
la articolul 24 din statut. Această propunere a fost respinsă de reclamant.
Prin scrisoarea din 18 iulie 2008 adresată directorului FRA, avocații reclamantului au confirmat că acesta intenționa să își
mențină cererea de asistență și au cerut să le fie comunitate normele de procedură și informații privind modul de desfășurare
a anchetei administrative. Avocații reclamantului au solicitat de asemenea ca FRA să suporte onorariile lor.
Tot la 18 iulie 2008, reclamantul a fost informat de directorul FRA cu privire la decizia sa de a iniția o anchetă.
De la sfârșitul lunii iulie 2008, reclamantul s-a aflat în concediu medical. Concediul s-a prelungit până la jumătatea lunii
septembrie 2009.
Prin scrisoarea din 22 octombrie 2008, directorul FRA i-a informat pe avocații reclamantului cu privire la decizia sa de a-l
numi pe domnul Jensen (denumit în continuare „anchetatorul”) pentru a realiza ancheta. La acea dată, anchetatorul exercita
funcția de președinte al Biroului IMR.
Prin scrisoarea din 18 noiembrie 2008, reclamantul s-a referit la o serie de aspecte privind ancheta, în special în ceea ce
privește anonimatul care trebuia să fie asigurat martorilor.
Prin scrisoarea din 16 ianuarie 2009, directorul FRA a răspuns la întrebările adresate de reclamant în scrisoarea sa din 18
noiembrie 2008. Potrivit directorului, martorii nu puteau beneficia de anonimat decât în cazul în care necesitatea acestuia
ar reieși în mod clar din împrejurările cauzei.
La 20 februarie 2009, FRA i-a transmis reclamantului un document intitulat „Cadrul juridic al anchetei administrative”, întocmit
de director după consultarea anchetatorului.
Anchetatorul a organizat succesiv trei audieri, prima la 2 și la 3 martie 2009, a doua între 23 și 25 martie 2009 și a treia
la 23 și la 24 aprilie 2009. Cu ocazia primei dintre acestea, anchetatorul l-a audiat pe reclamant, precum și pe domnii M.
și A. În cadrul celei de a doua, anchetatorul i-a audiat pe reclamant și pe domnul M., trei martori ale căror nume fuseseră
sugerate de domnul M., precum și alți doi agenți a căror audiere îi părea necesară. În sfârșit, în cadrul celei de a treia,
au fost audiați reclamantul și domnul M., precum și alți trei agenți.
Printr-un raport întocmit la 22 iunie 2009, la finalul investigației sale interne, OLAF a constatat că afirmațiile cuprinse
în scrisoarea din 25 iunie 2007 nu erau întemeiate și a recomandat să nu fie inițiată nicio procedură disciplinară sau judiciară
ca urmare a acestei investigații. Raportul a fost comunicat directorului FRA printr-o scrisoare din 25 iunie 2009.
La 16 iulie 2009, anchetatorul a întocmit un proiect de raport de anchetă. În cadrul acestuia, anchetatorul ajungea la concluzia
că nu a existat o hărțuire morală. El sugera de asemenea FRA să îi atragă atenția domnului M. cu privire la responsabilitatea
sa pentru existența unei „intense atmosfere de teamă” în cadrul unității 1, „Administrație”. Proiectul de raport a fost comunicat
reclamantului, precum și domnilor M. și A.
La 31 august 2009, reclamantul a prezentat observații scrise cu privire la proiectul de raport.
La 15 septembrie 2009, anchetatorul a întocmit versiunea finală a raportului de anchetă (în continuare, „raportul final”),
în care confirma poziția sa privind inexistența unei hărțuiri morale.
La 16 septembrie 2009, raportul final a fost comunicat reclamantului pentru ca acesta să aibă posibilitatea de a prezenta
observațiile pe care le consideră utile, ceea ce acesta a făcut la 22 septembrie 2009.
Prin decizia din 16 octombrie 2009 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), notificată în aceeași zi reclamantului,
directorul FRA a decis că nu va fi inițiată nicio procedură disciplinară împotriva domnilor M. și A. Directorul admitea că
relațiile dintre reclamant, pe de o parte, și domnii M. și A., pe de altă parte, fuseseră conflictuale, în special ca urmare
a unei „confruntări de personalități” și a unor „concepții diferite în ceea ce privește interacțiunile sociale”, și că domnul
M. ar fi putut să încerce să aplaneze conflictul într-un mod diferit pentru a dezamorsa tensiunile și a-i crea reclamantului
un mediu de lucru propice. În același timp, directorul sublinia însă că nu a putut fi demonstrată existența hărțuirii morale.
Ținând seama de împrejurările prezentate mai sus, directorul considera, în sfârșit, că cheltuielile efectuate în mod rezonabil
de reclamant în cadrul anchetei îi vor fi rambursate.
În înscrisurile sale, FRA afirmă că, în aceeași zi, directorul FRA ar fi avut întrevederi succesive cu domnii M. și A. pentru
a le aminti principiile bunei administrări care trebuiau aplicate în cadrul serviciului și faptul că trebuiau să amelioreze
modul în care respectivele principii erau aplicate în activitatea cotidiană.
Începând cu 1 ianuarie 2010, contractul reclamantului a fost prelungit pentru o perioadă nedeterminată.
Prin nota din 14 ianuarie 2010, reclamantul a formulat o reclamație împotriva deciziei în litigiu.
Prin decizia din 6 aprilie 2010, notificată la 7 aprilie 2010, directorul FRA a respins reclamația.

Procedura și concluziile părților
Prezenta acțiune a fost introdusă la 16 iulie 2010.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei în litigiu;
–        dacă este necesar, anularea deciziei din 6 aprilie 2010 prin care a fost respinsă reclamația;
–        constatarea faptului că a fost victima unei hărțuiri morale din partea domnilor M. și A., cu toate consecințele pe care le
implică aceasta din punct de vedere disciplinar; sau, în subsidiar, i) inițierea unei noi anchete administrative, echitabilă,
independentă și imparțială, care implică crearea unui grup de experți însărcinați cu efectuarea anchetei administrative și
ii) adoptarea tuturor măsurilor necesare pentru ca ancheta să fie echitabilă și să nu fie supusă niciunei eventuale presiuni
sau ingerințe;
–        acordarea unei despăgubiri pentru repararea prejudiciului său material, evaluat în mod provizoriu la suma de 71 823,23 euro;
–        acordarea sumei de 85 000 de euro pentru repararea prejudiciului său moral, cauzat de modul în care s-a desfășurat procedura
și de adoptarea deciziei în litigiu;
–        obligarea FRA la plata cheltuielilor de judecată.
FRA solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
Propunerea făcută părților de judecătorul raportor de a soluționa litigiul pe cale amiabilă nu a dat rezultate.

În drept

Cu privire la concluziile având ca obiect anularea deciziei din 6 aprilie 2010 prin care a fost respinsă reclamația
Potrivit unei jurisprudențe constante, concluziile în anulare îndreptate formal împotriva deciziei de respingere a unei reclamații
au, în cazul în care această decizie este lipsită de conținut autonom, efectul de a sesiza Tribunalul cu privire la actul
împotriva căruia a fost formulată reclamația (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1989, Vainker/Parlamentul
European, 293/87, punctul 8, Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2009, Hoppenbrouwers/Comisia, F-104/07, punctul 31). În aceste
condiții, întrucât decizia din 6 aprilie 2010 prin care a fost respinsă reclamația este lipsită de conținut autonom, concluziile
în anulare trebuie considerate ca fiind îndreptate numai împotriva deciziei în litigiu.

Cu privire la concluziile având ca obiect constatarea de către Tribunal a faptului că reclamantul a fost victima unei hărțuiri
morale
Întrucât prin concluziile sus-menționate se urmărește în realitate recunoașterea de către Tribunal a temeiniciei unora dintre
motivele invocate în susținerea concluziilor prin care se solicită anularea deciziei în litigiu, ele trebuie, în consecință,
declarate inadmisibile (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 30 noiembrie 1993, Vienne/Parlamentul
European, T-15/93, punctul 13).

Cu privire la concluziile având ca obiect anularea deciziei în litigiu
În susținerea concluziilor având ca obiect anularea deciziei în litigiu, reclamantul invocă o serie de motive, întemeiate
în special pe:
–        lipsa de imparțialitate a anchetatorului;
–        refuzul anchetatorului de a le garanta martorilor anonimatul;
–        săvârșirea unei erori de drept în ceea ce privește interpretarea noțiunii juridice de hărțuire morală;
–        săvârșirea de către anchetator a unei erori vădite de apreciere prin refuzul său de a constata existența unei hărțuiri morale.
Trebuie analizate mai întâi motivul întemeiat pe lipsa de imparțialitate a anchetatorului, precum și motivul întemeiat pe
nelegalitatea refuzului acestuia de a le garanta martorilor anonimatul.
Argumentele părților
În ceea ce privește primul motiv, întemeiat pe pretinsa lipsă de imparțialitate a anchetatorului, reclamantul arată că acesta
din urmă exercita, la momentul la care a fost desemnat să efectueze ancheta, funcția de președinte al Biroului IMR. Or, înainte
de a fi numit, la 1 iunie 2008, director al FRA, domnul Kjærum fusese directorul executiv al aceluiași institut. Reclamantul
adaugă că IMR ar fi încheiat cu FRA un contract important având ca obiect furnizarea de informații privind discriminarea bazată
pe orientarea sexuală și că anchetatorul și domnul Kjærum ar fi coautori ai unei lucrări științifice. Astfel, potrivit reclamantului,
anchetatorul ar fi avut interesul să protejeze imaginea FRA și să nege orice acuzație de hărțuire morală formulată împotriva
acesteia din urmă. Reclamantul adaugă că și imparțialitatea subiectivă a anchetatorului ar putea fi pusă sub semnul întrebării,
astfel cum ar dovedi în special caracterul nedetaliat al raportului final.
În ceea ce privește al doilea motiv, întemeiat pe nelegalitatea refuzului anchetatorului de a le garanta martorilor anonimatul,
reclamantul susține că un astfel de refuz, contrar „[c]adrului juridic al anchetei administrative”, ar fi determinat anumite
persoane să refuze să depună mărturie sau să depună mărturie într-un mod insuficient de sincer de teama represaliilor.
În apărare, FRA solicită respingerea motivelor sus-menționate.
FRA susține în primul rând că niciun înscris din dosar nu ar justifica bănuiala unei lipse de imparțialitate din partea anchetatorului
atât în ceea ce privește reclamantul, cât și în ceea ce privește agenții acuzați de acesta din urmă. Mai precis, nici faptul
că anchetatorul și directorul ar fi avut în trecut relații profesionale în cadrul IMR, nici existența unei relații de afaceri
între FRA și acest institut nu ar putea da naștere unui dubiu în această privință.
FRA explică apoi că împrejurările cauzei nu ar fi impus anonimatul martorilor și adaugă că, în orice caz, ținând seama de
dimensiunile reduse ale Agenției, anonimatul nu ar fi constituit o garanție pentru martori.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, este important să se constate că, pentru a adopta decizia în litigiu, directorul s-a bazat în esență
atât pe elementele obținute de anchetator în cursul anchetei, cât și pe concluziile formulate de acesta în raportul final.
Dovada acestui fapt este că, în chiar textul deciziei în litigiu, directorul a respins în mod expres motivul privind existența
hărțuirii morale referindu-se la cauză „astfel cum a fost prezentată de anchetator în raportul final”.
Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă, după cum pretinde reclamantul, ancheta a fost efectuată în condiții nelegale.
–       Cu privire la lipsa de imparțialitate a anchetatorului
Reclamantul contestă atât imparțialitatea obiectivă, cât și imparțialitatea subiectivă a anchetatorului. Potrivit reclamantului,
nu numai că anchetatorul, ca urmare a funcțiilor exercitate în cadrul IMR, s-ar fi găsit într-o situație obiectivă de natură
să dea naștere unor îndoieli privind independența sa, ci și, în plus, ar fi dat dovadă de lipsă de imparțialitate și în ceea
ce privește modul în care a realizat efectiv ancheta.
În această privință, în ceea ce privește imparțialitatea obiectivă a anchetatorului, nu reiese din niciun în scris din dosar
și nici nu se afirmă de către reclamant că anchetatorul ar fi fost un apropiat al agenților direct implicați în cererea de
asistență, și anume reclamantul și cei doi agenți acuzați de acesta de hărțuire morală. Pe de altă parte, simplul fapt că
domnul Kjærum și anchetatorul ar fi avut în trecut relații profesionale în cadrul IMR și că ar fi coautori ai unei lucrări
academice nu înseamnă implicit că modul în care anchetatorul a efectuat ancheta ar fi fost lipsit de independență sau că ar
fi putut părea astfel din perspectiva terților (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 11 septembrie
2002, Willeme/Comisia, T-89/01, punctul 58).
Cu toate acestea, nu se contestă că IMR, al cărui Birou era prezidat de anchetator la data la care acesta din urmă a fost
desemnat să efectueze ancheta, încheiase cu FRA un contract în valoare de aproape de 500 000 de euro pentru a furniza acesteia
din urmă informații referitoare la discriminarea bazată pe orientarea sexuală, în perioada 2007-2008, în Danemarca. Pe de
altă parte, la momentul la care anchetatorul a efectuat ancheta, acest contract putea face obiectul unor prelungiri succesive
în viitor, astfel cum a confirmat FRA în cadrul ședinței.
Așadar, ținând seama de aceste elemente, existența și importanța relației de afaceri dintre FRA și IMR erau de natură să dea
naștere unor temeri justificate ale reclamantului în ceea ce privește imparțialitatea obiectivă a anchetatorului, reclamantul
putând să se teamă în mod legitim că acesta, din dorința de a menține existența respectivei relații de afaceri, ar putea să
vrea să menajeze reputația Agenției.
Desigur, este adevărat că anchetatorul nu exercita în cadrul IMR funcții direct executive, acestea revenind directorului și
responsabililor diferitor departamente ale institutului. Cu toate acestea, înscrisurile din dosar evidențiază rolul central
al Biroului – și, așadar, al președintelui său – în cadrul funcționării IMR. Dovada acestui fapt este că, într-un editorial
publicat pe site-ul său internet în iunie 2008, IMR a indicat că Biroul, sub conducerea domnului Jensen, va continua să supervizeze
„conducerea generală a [IMR]”. În plus, tot pe site-ul IMR se sublinia în aceeași perioadă că Biroul ar fi „responsabil de
toate aspectele de fond și de ordin profesional, incluzând cercetarea și strategia”.
Prin urmare, anchetatorul, al cărui secretariat era de altfel asigurat de una dintre asistentele directorului FRA, nu îndeplinea
condițiile necesare pentru ca imparțialitatea sa obiectivă să nu poată fi pusă sub semnul întrebării.
Este, așadar, întemeiată afirmația reclamantului potrivit căreia, pentru acest motiv și în împrejurările specifice ale speței,
a fost afectată legalitatea anchetei.
În ceea ce privește imparțialitatea subiectivă a anchetatorului, deși înscrisurile din dosar nu permit să se ajungă la concluzia
că anchetatorul ar fi efectuat ancheta într-un sens favorabil agenților acuzați de reclamant, Tribunalul consideră că este
regretabil că, în cursul acesteia, anchetatorul le-a comunicat domnilor M. și A. toată corespondența schimbată între FRA,
pe de o parte, și reclamant și avocații săi, pe de altă parte, în condițiile în care o parte a acestei corespondențe, referitoare
la o cerere de suportare de către FRA a onorariilor avocaților plătite de reclamant, nu îl privea nici pe domnul M., nici
pe domnul A.
Tot astfel, deși reclamantul anexase la cererea sa de asistență foarte multe înscrisuri, anchetatorul a consacrat analizei
temeiniciei motivelor invocate mai puțin de trei pagini pline, care de altfel nu erau prea detaliate, din cele douăsprezece
pagini pe care le conține raportul final, restul acestuia limitându-se să prezinte fapte care nu erau contestate de părți,
să amintească dreptul aplicabil și să descrie procedura.
–       Cu privire la refuzul de a le garanta martorilor anonimatul
Trebuie amintit cu titlu introductiv că, înainte de a începe operațiunile de anchetă, directorul a întocmit, în colaborare
cu anchetatorul, „[c]adrul juridic al anchetei administrative”. Acest cadru, a cărui obligativitate nu este contestată de
părți, cuprindea o rubrică intitulată „modalități de audiere a martorilor”, care prevedea printre altele că „martorii nu vor
putea beneficia de anonimat în raport cu niciuna dintre părți, cu excepția cazului în care împrejurări speciale indică în
mod clar necesitatea anonimatului”.
Prin urmare, este necesar să se examineze dacă existau în speță împrejurări speciale care să impună ca anchetatorul să acorde
anonimatul martorilor pe care i-a audiat, precum și celor pe care ar fi putut să îi audieze.
În raport cu împrejurările specifice ale speței, această întrebare urmează să primească un răspuns afirmativ din partea Tribunalului.
Astfel, anchetatorul însuși era pe deplin conștient de dificultățile membrilor personalului de a depune mărturie fără a beneficia
de garanția că identitatea lor nu le va fi comunicată celor două persoane acuzate de hărțuire morală. Într-adevăr, în raportul
final, anchetatorul a indicat că „[fusese] în măsură să observe în numeroase cazuri că membrii personalului FRA – în special
cei din unitatea 1, „Administrație” – nu erau dispuși să depună mărturie sau chiar se opuneau acestei idei de teama represaliilor”
și că în special unul dintre ei, căruia i-a fost refuzat anonimatul în pofida cererii sale, „refuzase să depună mărturie”.
Anchetatorul a reținut de asemenea că, deși „alte persoane, în pofida rezervei lor inițiale, acceptaseră în final să depună
mărturie, [avusese] impresia foarte clară că aceștia [fuseseră] departe de a fi spus tot ceea ce ar fi putut spune” și că,
în consecință, „nu [putea] exclude posibilitatea ca prezenta anchetă să nu fi reușit să clarifice toate aspectele și ca eventuale
proceduri de anchetă ulterioare să ducă la rezultate mai bune”. În sfârșit, drept concluzie a raportului final, anchetatorul
a precizat că, ținând seama de dificultățile întâmpinate în a convinge agenții să depună mărturie, „mărturiile obținute fuseseră
foarte limitate”.
Este important de reținut de asemenea că anchetatorul, pe lângă faptul că a evidențiat aceste dificultăți, a subliniat că
ancheta a permis să se constate existența unei „intense atmosfere de teamă” în cadrul unității 1, „Administrație”, atmosferă
care „[avusese] drept consecință faptul că membrii personalului nu au îndrăznit să își exprime punctul de vedere sau cel puțin
au fost foarte reticenți să facă acest lucru”.
Or, în condițiile în care toate elementele evidențiate chiar de anchetator trebuiau să îl determine să le garanteze martorilor
anonimatul, acesta, în mod contradictoriu, nu a luat o astfel de măsură, în pofida unei cereri în acest sens formulate de
reclamant.
Este adevărat că, în raportul final, anchetatorul și-a justificat refuzul de a le garanta anonimatul martorilor propuși de
reclamant prin faptul că o astfel de protecție ar fi fost iluzorie întrucât, din punctul său de vedere, persoanele acuzate
în cererea de asistență ar fi fost în mod necesar în măsură să descopere, cu o mare probabilitate, originea informațiilor.
Cu toate acestea, nu este nicidecum demonstrat că, în cazul în care ar fi fost acordat anonimatul, anchetatorul nu ar fi putut
să le asigure martorilor o protecție adecvată și în special că nu ar fi avut posibilitatea să întocmească procesele-verbale
de audiere în condiții care să împiedice identificarea persoanelor în cauză.
În plus, trebuie arătat că, la 6 februarie 2009, principalul agent acuzat de reclamant, și anume domnul M., i-a trimis directorului,
față de care se afla totuși în raporturi de subordonare, o notă în care i-a indicat că „anonimatul [martorilor] nu [putea]
fi în niciun caz acceptat”. Ținând seama de contextul descris chiar de anchetator, în special de „intensa atmosferă de teamă
din cadrul unității 1, «Administrație»”, existența unei astfel de note și termenii folosiți în cadrul ei confirmă faptul că
anonimatul martorilor constituia o necesitate pentru ca ancheta să poată fi realizată în condiții adecvate.
În aceste condiții, Tribunalul consideră că refuzul anchetatorului de a le garanta martorilor anonimatul nu i-a permis acestuia
din urmă să realizeze o examinare completă a împrejurărilor speței și, prin urmare, a afectat legalitatea anchetei.
În consecință și întrucât, astfel cum s-a arătat, directorul s-a bazat pe raportul final pentru a adopta decizia în litigiu,
trebuie să se considere că aceasta este nelegală.
Ca urmare a faptului că primele două motive invocate împotriva deciziei în litigiu au fost admise, respectiva decizie trebuie
să fie anulată fără să fie necesar să se examineze celelalte motive invocate în cadrul cererii introductive și în special
cele întemeiate pe săvârșirea unei erori de drept în ceea ce privește interpretarea noțiunii juridice de hărțuire morală și
pe existența unei hărțuiri morale.

Cu privire la concluziile referitoare la despăgubiri
Argumentele părților
Reclamantul solicită obligarea FRA la plata sumei totale de 71 823,23 euro pentru repararea prejudiciului material pe care
l-ar fi suferit ca urmare a hărțuirii morale.
Pe de altă parte, reclamantul solicită Tribunalului obligarea FRA la plata sumei de 85 000 de euro pentru repararea prejudiciului
moral cauzat, pe de o parte, de hărțuirea morală suferită și, pe de altă parte, de nelegalitatea deciziei în litigiu, prin
care s-ar fi refuzat constatarea respectivei hărțuiri.
FRA solicită respingerea concluziilor referitoare la despăgubiri.
Aprecierea Tribunalului
În primul rând, în ceea ce privește concluziile prin care se solicită obligarea FRA la repararea prejudiciului material și
moral suferit ca urmare a hărțuirii morale, este important de amintit că articolul 24 al doilea paragraf din statut se referă
la repararea prejudiciilor cauzate unui funcționar sau unui agent prin acțiunile unor terți sau ale altor funcționari menționate
la primul paragraf al aceluiași articol, sub rezerva ca acesta să nu fi putut obține repararea prejudiciilor de către autorii
acestora (a se vedea Ordonanța Curții din 5 octombrie 2006, Schmidt-Brown/Comisia, C-365/05 P, punctul 78). Admisibilitatea
acțiunii în despăgubire introduse de un funcționar sau de un agent în temeiul articolului 24 al doilea paragraf din statut
este astfel condiționată de epuizarea căilor de atac naționale, în măsura în care acestea asigură o protecție efectivă a persoanelor
interesate și sunt de natură să conducă la repararea pretinsului prejudiciu (a se vedea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță
din 9 martie 2005, L/Comisia, T-254/02, punctul 148, și Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2011, Comisia/Q,
T-80/09 P, punctul 67).
Or, în speță, nu s-a dovedit și nici măcar nu s-a susținut că, pentru a obține repararea prejudiciului rezultat ca urmare
a pretinsei hărțuiri morale suferite, reclamantul ar fi epuizat căile de atac naționale și nici că acestea nu i-ar fi asigurat
o protecție efectivă. Rezultă că concluziile prin care se solicită repararea prejudiciului menționat trebuie să fie respinse
ca inadmisibile.
În al doilea rând, în ceea ce privește concluziile prin care se solicită obligarea FRA la repararea prejudiciului moral rezultat
ca urmare a nelegalității deciziei în litigiu, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, anularea unui act
nelegal poate constitui prin ea însăși repararea adecvată și, în principiu, suficientă a oricărui prejudiciu moral pe care
l-a putut cauza acest act (Hotărârea Curții din 9 iulie 1987, Hochbaum și Rawes/Comisia, 44/85, 77/85, 294/85 și 295/85, punctul
22, Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 9 noiembrie 2004, Montalto/Consiliul, T-116/03, punctul 127, și Hotărârea
Tribunalului din 8 mai 2008, Suvikas/Consiliul, F-6/07, punctul 151), cu excepția cazului în care reclamantul demonstrează
că a suferit un prejudiciu moral care poate fi separat de nelegalitatea care a determinat anularea și care nu poate fi reparat
integral prin această anulare (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 februarie 1990, Culin/Comisia, C-343/87, punctele
27 și 28, și Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță din 6 iunie 2006, Girardot/Comisia, T-10/02, punctul 131).
În speță, este adevărat că decizia în litigiu nu cuprinde nicio apreciere cu privire la capacitățile sau la comportamentul
reclamantului care ar putea să îl rănească. Ținând seama însă de condițiile criticabile în care a fost examinată cererea de
asistență a reclamantului și în care a fost desfășurată ancheta, anularea acestei decizii nu ar fi de natură să constituie
prin ea însăși o reparare adecvată și suficientă a prejudiciului moral cauzat de respectiva decizie, prejudiciu care decurge
din starea de incertitudine și de neliniște determinată de nelegalitatea deciziei în litigiu. Prin urmare, trebuie ca FRA
să fie obligată la plata către reclamant a sumei de 5 000 de euro.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul
II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care
cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata
acestora.
Din motivarea prezentei hotărâri rezultă că partea care a căzut în pretenții cu privire la cea mai importantă parte a capetelor
de cerere este FRA. În plus, în cadrul concluziilor sale, reclamantul a solicitat în mod expres obligarea acesteia la plata
cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările speței nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul (2)
din Regulamentul de procedură, FRA urmează să suporte propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile
de judecată efectuate de reclamant.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)
declară și hotărăște:
1)
Anulează decizia din 16 octombrie 2009 a Agenției pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene.
2)
Obligă Agenția pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene la plata către domnul Allgeier a sumei de 5 000 de euro.
3)
Respinge în rest acțiunea.
4)
Agenția pentru Drepturi Fundamentale a Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte
cheltuielile de judecată efectuate de domnul Allgeier.
Kreppel
Perillo
Barents
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 septembrie 2012.
Grefier

Președinte
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Limba de procedură: engleza.