CELEX: 62013CJ0334
Zahtjev za prethodnu odluku
Poljoprivreda
Uredba (EZ) br. 800/1999
Izvozne subvencije
Uredba (EZ) br. 1291/2000
Sustav izvoznih dozvola
Izvozna deklaracija podnesena bez izvozne dozvole
Rok koji je odobrila izvozna carinarnica
Carinske isprave koje potvrđuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta
Krivotvorene isprave
Ispravljanje nepravilnosti
Primjena sankcije iz članka 51. Uredbe (EZ) br. 800/1999

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 1., članka 49. stavka 2. i članka 51. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL L 102, str. 11
., i ispravak
SL L 180, str. 53
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2299/2001 od 26. studenoga 2001. (
SL L 308, str. 19
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 800/1999).
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji Nordex Food A/S (u daljnjem tekstu: Nordex), društvo sa sjedištem u Danskoj, vodi protiv Hauptzollamta Hamburg‑Jonas u vezi s odbijanjem zahtjeva za odobrenje izvozne subvencije i primjenom sankcije na temelju članka 51. Uredbe br. 800/1999.
Pravni okvir
U članku 4. točki 5. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110., u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) pojam „odluke“definira se kao „svaki službeni akt carinskih tijela koji se odnosi na carinske propise te kojim se odlučuje o pojedinom slučaju, te koji ima pravne učinke na jednu ili više određenih ili odredivih osoba“.
Uredba Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL L 186, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.) stavila je izvan snage Uredbu br. 800/1999 koja se, međutim, i dalje primjenjuje na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku.
Uvodne izjave 63. i 64. Uredbe br. 800/1999 glasile su kako slijedi:
„(63)
[...] Iskustvo pokazuje da za borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara štetnih za proračun Zajednice treba predvidjeti vraćanje iznosa koji su neosnovano plaćeni kao i kazne, kako bi se izvoznici potaknuli da se pridržavaju pravila Zajednice;
(64)
Kako bi se osiguralo pravilno funkcioniranje sustava izvoznih subvencija, kazne treba primjenjivati bez obzira na bilo kakvu subjektivnost krivnje. Primjereno je međutim da se u nekim slučajevima odstupi od kazne, osobito kada postoji očigledna pogreška koju prizna nadležno tijelo, i da se primijene strože kazne u slučajevima namjere [...]“ [neslužbeni prijevod]
Sukladno članku 4. stavku 1. Uredbe br. 800/1999:
„Uvjet za ostvarivanje prava na subvenciju je predočavanje izvozne dozvole s unaprijed utvrđenom subvencijom, osim u slučaju kada se izvozi roba [...]“ [neslužbeni prijevod]
Prema članku 5. stavcima 1. i 2. te uredbe, dan izvoza jest dan na koji carinska tijela prime izvoznu deklaraciju u kojoj se navodi da će se zatražiti subvencija. Datum primitka izvozne deklaracije određuje se osobito radi utvrđivanja mjerodavne stope subvencije, prilagodbi koje treba provesti te količine, prirode i osobinâ proizvoda koji se izvozi.
U skladu s člankom 5. stavkom 7. četvrtim podstavkom iste uredbe, nadležna carinarnica mora biti u mogućnosti provesti fizičke provjere i poduzeti mjere za utvrđivanje identiteta robe za prijevoz do izlaznog ureda iz carinskog područja Zajednice.
Članak 49. stavci 2. i 4. iste uredbe propisivali su:
„2.   Osim u slučajevima više sile, dokumenti koji se odnose na plaćanje subvencije ili oslobađanje sredstva osiguranja, moraju se dostaviti u roku od 12 mjeseci od datuma prihvaćanja izvozne deklaracije.
[...]
4.   Kada unatoč svim nastojanjima izvoznik ne može pribaviti i dostaviti dokumente zatražene člankom 16. u roku utvrđenom u stavku 2. ovog članka, na njegov zahtjev može mu se odobriti dodatni rok za njihovu dostavu.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 50. stavak 2. Uredbe br. 800/1999 određivao je:
„Ako se dokaz o ispunjavanju svih zahtjeva utvrđenih propisima Zajednice dostavi u roku od šest mjeseci od isteka rokova utvrđenih u članku 49. stavcima 2. i 4., isplaćuje se subvencija u visini od 85% iznosa koji bi bio isplaćen da su bili ispunjeni svi zahtjevi.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Sukladno članku 51. iste uredbe:
„1.   Kada se utvrdi da je izvoznik radi dobivanja izvozne subvencije uložio zahtjev za subvenciju koji je veći od primjenjivog, subvencija na koju ima pravo za dotični izvoz je ona koja se primjenjuje na stvarno izvezene proizvode, umanjena za:
a)
polovinu razlike između zatražene subvencije i primjenjive subvencije za stvarni izvoz;
b)
dvostruku razliku između zatražene subvencije i primjenjive subvencije, ako je izvoznik namjerno dao lažne podatke.
[...]
3.   Kazne predviđene u stavku 1. točki (a) ne primjenjuju se:
a)
u slučajevima više sile;
b)
u iznimnim slučajevima u kojima izvoznik na vlastitu inicijativu, odmah nakon što uoči da je zatražena subvencija prekomjerna, obavijesti o tome pisanim putem nadležno tijelo, osim ako nadležno tijelo nije obavijestilo izvoznika o svojoj namjeri provjere zahtjeva ili ako izvoznik nije na neki drugi način saznao o toj namjeri, ili ako je nadležno tijelo već utvrdilo da je zatražena subvencija neispravna;
c)
u slučajevima očigledne pogreške u vezi sa zatraženom subvencijom, koju priznaju nadležna tijela;
[...]
7.   Kazne se ne primjenjuju samo kad je zatražena subvencija viša od primjenjive subvencije u skladu s člankom 4. stavkom 2., člankom 18. stavkom 3., člankom 35. stavkom 2. i/ili člankom 50.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Uredba Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (
SL L 152, str. 1
.) stavljena je izvan snage Uredbom Komisije (EZ) br. 376/2008 od 23. travnja 2008. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode (
SL L 114, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 102.).
Uredba br. 1291/2000 i dalje se primjenjuje na činjenice o kojima je riječ u glavnom postupku.
Uvodne izjave 15. i 16. Uredbe br. 1291/2000 glasile su kako slijedi:
„(15)
Uvozna ili izvozna dozvola daje pravo na uvoz ili izvoz i treba je predočiti u vrijeme prihvaćanja uvozne ili izvozne deklaracije.
(16)
Pri uporabi pojednostavnjenih uvoznih ili izvoznih postupaka može se odustati od zahtjeva za predočenje dozvole carinskim vlastima ili se dozvola može predočiti naknadno. Međutim, uvoznik ili izvoznik mora posjedovati dozvolu na datum za koji se smatra da je bila prihvaćena uvozna ili izvozna deklaracija.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 24. iste uredbe propisivao je:
„1.   Primjerak br. 1 dozvole ili potvrde podnosi se carinskom uredu koji je prihvatio:
[...]
b)
u slučaju izvozne dozvole ili potvrde o unaprijed utvrđenoj subvenciji, deklaraciju o:
—
izvozu [...]
[...]
2.   Primjerak br. 1 dozvole ili potvrde predaje se ili stavlja na raspolaganje carinskim vlastima, u vrijeme prihvaćanja deklaracije iz stavka 1.
3.   Nakon što je ured naveden u stavku 1. otpisao iskorištenje i ovjerio primjerak br. 1 dozvole ili potvrde, vraća ga stranki. Međutim, države članice mogu zahtijevati ili dopustiti stranki da na dozvoli ili potvrdi otpiše iskorištenje; u svim takvim slučajevima nadležni ured treba pregledati i ovjeriti otpis.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 25. stavak 1. navedene uredbe propisivao je:
„Neovisno o članku 24., država članica može dopustiti podnošenje dozvole ili potvrde tijelu koje izdaje dozvole ili potvrde ili eventualno tijelu odgovornom za isplatu subvencije.“ [neslužbeni prijevod]
Glavni postupak i prethodna pitanja
Nordex je 2. svibnja 2002. nadležnoj carinarnici Zollamt Nesserland prijavio izvoz feta sira iz Njemačke na Kosovo. S tim u svezi, pozvao se na izvoznu dozvolu koju su izdala danska tijela. Budući da ta dozvola nije bila priložena izvoznoj deklaraciji, Zollamt Nesserland odobrio je Nordexu rok od tjedan dana za predočenje te dozvole. Nakon što je ta dozvola predočena u tom roku, Zollamt Nesserland otpisao je iskorištenje u pogledu robe koja se izvozi.
Nordex je 22. svibnja 2002. podnio zahtjev za diferenciranu izvoznu subvenciju Hauptzollamtu Hamburg‑Jonas, nadležnom tijelu za isplatu te subvencije. Tom zahtjevu bio je priložen obrazac od 7. svibnja 2002. koji je izdala privremena carinska uprava Kosova, Misija privremene uprave Ujedinjenih naroda na Kosovu (UNMIK), a kojim se potvrđivalo puštanje u slobodan promet navedenog sira na Kosovu.
Odlukom od 9. kolovoza 2002. Hauptzollamt Hamburg‑Jonas odbio je plaćanje tražene izvozne subvencije jer je dotični izvoz obavljen bez valjane izvozne dozvole. Nakon što je Hauptzollamt Hamburg‑Jonas odbio Nordexov prigovor protiv te odluke, Nordex je pokrenuo postupak pred Finanzgerichtom Hamburg radi ostvarenja navedene subvencije.
Tek su tijekom 2004. i 2005. otkrivene nepravilnosti u kosovskim carinskim dokumentima. Budući da je pečat na carinskoj ispravi kojom se potvrđuje puštanje u slobodan promet robe na Kosovu bio krivotvoren, Hauptzollamt Hamburg‑Jonas kaznio je Nordex odlukom o ispravku od 25. siječnja 2006. sankcijom na temelju članka 51. Uredbe br. 800/1999.
Slijedom toga Nordex je u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je još uvijek bio u tijeku pred Finanzgerichtom Hamburg podnio i zahtjev za poništenje izrečene sankcije. S tim u svezi Nordex je podnio nove dokumente, i to dopise carinske službe UNMIK‑a te ovjerenu kopiju izvornika potvrde o ocarinjenju koju je izdala ta služba.
Finanzgericht Hamburg odbio je Nordexove tužbe. Prema shvaćanju tog suda, Hauptzollamt Hamburg‑Jonas vezan je odlukom Zollamta Nesserland o produljenju roka pa stoga ne može odbiti isplatu izvozne subvencije na temelju zakašnjelog predočenja izvozne dozvole. Nasuprot tomu, budući da isprave koje potvrđuju izvršenje svih carinskih formalnosti uvoza na Kosovo, koje je Nordex podnio tijekom sudskog postupka, nisu bile dostavljene u određenom roku, to jest u roku od 12 mjeseci kako je propisano člankom 49. stavkom 2. Uredbe br. 800/1999 ili, u slučaju propuštanja tog roka, u roku od 18 mjeseci kako se navodi u članku 50. stavku 2. te uredbe, tražena izvozna subvencija ne može se odobriti pa sankciju iz članka 51. Uredbe br. 800/1999 treba i dalje primijeniti.
Nordex je protiv te odluke uložio žalbu Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud).
Navedeni sud, na prvom mjestu, smatra da rješenje spora ovisi o odgovoru na pitanje je li pravo na subvenciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, na temelju članka 4. Uredbe br. 800/1999, uvjetovano poštovanjem postupovnih pravila koja proizlaze, među ostalim, iz članka 24. stavka 2. Uredbe br. 1291/2000. Isti sud, međutim, navodi da se to pitanje postavlja samo pod pretpostavkom da tijelo nadležno za isplatu subvencija nije vezano dodatnim rokom koji je dodijelila izvozna carinarnica u pogledu predočenja izvozne dozvole.
Na drugom mjestu, Bundesfinanzhof dvoji oko mogućnosti primjene roka od dvanaest mjeseci propisanog člankom 49. stavkom 2. Uredbe br. 800/1999 u slučaju u kojem zakašnjelo predočenje dokaza o prispijeću robe u mjesto odredišta nije ni onemogućilo ni usporilo postupak odlučivanja o subvenciji, s obzirom na to da su nadležna tijela odbila Nordexov zahtjev iz drugih razloga.
Na trećem mjestu, kada je riječ o primjeni sankcije, Bundesfinanzhof smatra da iz članka 51. stavka 1. Uredbe br. 800/1999, kako ga tumači Sud, ne proizlazi jasno da sankciju treba primijeniti i u slučaju kada se pokaže da su isprave koje dokazuju prispijeće robe na odredište krivotvorene, ali ih se tijekom sudskog postupka zamijeni ispravama koje ispunjavaju propisane pretpostavke.
U tim okolnostima, Bundesfinanzhof odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li prilikom odlučivanja o odobrenju izvozne subvencije pretpostaviti da je izvozna dozvola uredno predočena u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe [br. 800/1999] ako je izvozna carinarnica prihvatila izvoznu deklaraciju bez predočenja dozvole te je pritom dopustila izvozniku da naknadno dostavi dozvolu u određenom roku, a on je prema tome i postupio?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, je li prema članku 4. stavku 1. Uredbe [br. 800/1999] nužno potrebno da se izvozna dozvola predoči već prilikom podnošenja izvozne deklaracije ili je dovoljno da izvoznik predoči izvoznu dozvolu (koja mu je izdana prije izvoza) tek u postupku isplate?
3.
Može li izvoznik, koji je najprije predočio krivotvorene carinske isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta, predočiti valjane carinske isprave radi očuvanja svog prava i nakon proteka rokova za dostavu propisanih Uredbom [br. 800/1999] ako zakašnjelo predočenje nije usporilo ili onemogućilo odvijanje postupka isplate, ponajprije zato što je zahtjev za subvenciju odbijen iz drugih razloga, a ne zbog propusta da se predoči takve dokaze o prispijeću na odredište, a ti dokazi se podnesu nakon što se pokazalo da su isprave bile krivotvorene?
4.
Treba li sankciju iz članka 51. Uredbe [br. 800/1999] primijeniti i u slučaju u kojem zatražena izvozna subvencija doduše odgovara onoj koju stvarno treba dodijeliti, ali je izvoznik u postupku isplate najprije predočio isprave na temelju kojih mu nije bilo moguće odobriti subvenciju?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se smatrati da je predočenje izvozne dozvole obavljeno u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 800/1999 ako je izvoz izvršen bez te dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu odobrila nadležna carinarnica.
Valja ustvrditi da je prema članku 4. stavku 1. Uredbe br. 800/1999 uvjet za ostvarivanje prava na subvenciju predočenje izvozne dozvole nadležnoj carinskoj službi.
Budući da se članak 4. Uredbe br. 800/1999 nalazi među općim odredbama te uredbe u vezi s pravom na subvenciju, treba istaknuti da je Sud u vezi s člankom 3. Uredbe Komisije (EEZ) br. 3665/87 od 27. studenoga 1987. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL L 351, str. 1
.), koji odgovara članku 5. Uredbe br. 800/1999 i također se nalazi među istim općim odredbama, zauzeo stajalište prema kojem podaci na koje se taj članak 3. odnosi ne služe isključivo za izračunavanje točnog iznosa subvencije, nego prije svega za utvrđivanje postoji li ili ne postoji pravo na tu subvenciju kao i za pokretanje sustava provjere zahtjeva za subvenciju (presuda Dachsberger & Söhne, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, t. 24. i navedena sudska praksa).
Što se tiče provjera koje treba obaviti, članak 5. stavak 7. Uredbe br. 800/1999 propisuje da nadležna carinarnica mora imati mogućnost provesti fizičke provjere proizvoda za koje se traže izvozne subvencije i poduzeti mjere za utvrđivanje identiteta za prijevoz do izlaznog ureda iz carinskog područja Zajednice.
Naime, te provjere su potrebne kako bi se mogli ostvariti ciljevi propisâ Unije u području izvoznih subvencija (vidjeti u tom smislu presude Dachsberger & Söhne,
EU:C:2009:172
, t. 41. i navedenu sudsku praksu i Südzucker i dr., C‑608/10, C‑10/11 i C‑23/11,
EU:C:2012:444
, t. 43.).
Slijedom toga, predočenje izvozne dozvole bitan je element sustava provjere zahtjevâ za subvenciju.
Međutim, u Uredbi br. 800/1999 nema nikakve naznake u vezi s pravilima koja se primjenjuju na predočenje izvozne dozvole. Te naznake proizlaze iz Uredbe br. 1291/2000. Kako proizlazi iz uvodne izjave 15. te uredbe, ta dozvola daje pravo na izvoz i treba je stoga predočiti u vrijeme prihvaćanja izvozne deklaracije.
Člankom 24. stavkom 1. Uredbe br. 1291/2000 propisano je da se izvozna dozvola podnosi carinskom uredu koji je prihvatio izvoznu deklaraciju. U skladu s člankom 24. stavkom 2. iste uredbe, dozvola se predaje ili stavlja na raspolaganje carinskim vlastima, u vrijeme prihvaćanja deklaracije.
Neovisno o članku 24. te uredbe, članak 25. iste uredbe daje mogućnost da država članica dopusti podnošenje izvozne dozvole tijelu koje izdaje dozvole ili eventualno tijelu odgovornom za isplatu subvencije.
Usto, prema uvodnoj izjavi 16. iste uredbe, u slučaju pojednostavnjenih izvoznih postupaka, izvoznika se može osloboditi od zahtjeva za predočenje dozvole carinskoj službi ili se dozvola može predočiti naknadno. Međutim, izvoznik mora posjedovati tu dozvolu na dan koji se smatra danom prihvaćanja izvozne deklaracije.
Slijedom toga, kako proizlazi iz članaka 24. i 25. i uvodne izjave 16. Uredbe br. 1291/2000, namjera zakonodavca Unije bila je u određenim okolnostima propisati mogućnost da izvoznik stavi izvoznu dozvolu na raspolaganje carinskoj službi ili da se dozvola predoči naknadno.
Samo postojanje tih iznimaka pokazuje, dakle, da predočenje izvozne dozvole u trenutku prihvaćanja deklaracije u vezi s izvozom nije u svakom slučaju uvjet od kojeg se ne može odstupiti prilikom odobrenja izvozne subvencije, ali pod pretpostavkom da se ne ugrožavaju ciljevi propisa Unije u području izvoznih subvencija i da su nadležna tijela mogla provesti fizičke provjere.
U konkretnom slučaju razvidno je da je izvozna dozvola postojala u trenutku prihvaćanja izvozne deklaracije i da je nadležna carinarnica bila upoznata s tim. Nadalje, jasno je da se kašnjenje u dostavi izvozne dozvole toj carinarnici, koju su izdala danska tijela, ne može izravno pripisati Nordexu. I na kraju, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da je predočenje te izvozne dozvole nakon podnošenja izvozne deklaracije bilo prepreka nužnim fizičkim provjerama koje je provela nadležna carinarnica.
Kada je riječ o pitanju je li se tijelo nadležno za isplatu izvozne subvencije moglo usprotiviti odluci nadležnog carinskog tijela o odobrenju dodatnog roka, valja podsjetiti da carinske propise Unije treba tumačiti tako da je carinarnica nadležna za isplatu te subvencije vezana odlukom izvozne carinarnice ako ta odluka ispunjava sve formalne i materijalne pretpostavke „odluke“ propisane člankom 4. točkom 5. Carinskog zakonika i mjerodavnim odredbama dotičnog nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presudu Südzucker i dr.,
EU:C:2012:444
, t. 64. do 67.).
Međutim, dužnost je nacionalnog suda da provjeri ispunjava li konkretna odluka te pretpostavke (vidjeti u tom smislu presudu Südzucker i dr.,
EU:C:2012:444
, t. 67.).
Na temelju svih prethodnih razmatranja valja zaključiti da članak 4. stavak 1. Uredbe br. 800/1999 u vezi s člankom 24. Uredbe br. 1290/2000 treba tumačiti tako da se ne protivi odobrenju izvozne subvencije u posebnim okolnostima poput onih u glavnom postupku gdje je izvoz izvršen bez izvozne dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu odobrila nadležna carinarnica.
Drugo pitanje
S obzirom na odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo prethodno pitanje.
Treće pitanje
Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li izvoznik, koji je predočio krivotvorene carinske isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta, ovlašten predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih člancima 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća navedene robe.
Prije svega, valja naglasiti da, u skladu s člankom 49. stavkom 1. Uredbe br. 800/1999, izvoznik mora podnijeti izričit zahtjev za isplatu izvozne subvencije. Na temelju članka 49. stavka 2. te uredbe, izvoznik za podnošenje dokumenata koji se odnose na isplatu subvencije ima na raspolaganju rok od 12 mjeseci od datuma prihvaćanja izvozne deklaracije, osim u slučajevima više sile.
Što se tiče navedenog roka od 12 mjeseci, Sud je izrazio stajalište prema kojem, s jedne strane, takav rok uzima u obzir interes upravâ država članica da predmete izvoznih subvencije zaključe u razumnom roku (vidjeti u tom smislu, u vezi s istovjetnim odredbama članka 47. stavka 2. Uredbe br. 3665/87, presudu Eribrand, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, t. 40.).
S druge strane, propisi Unije uzimaju također u obzir i činjenicu da izvoznici snose rizik od nailaženja na praktične poteškoće pri pribavljanju carinskih isprava od tijelâ treće države uvoznice, na koja ne mogu vršiti nikakav pritisak. S tim u svezi, propisi Unije daju mogućnost nadležnim nacionalnim tijelima da dotičnom izvozniku odobre dodatne rokove (vidjeti u tom smislu presudu Eribrand,
EU:C:2003:364
, t. 41. i 42.).
Naime, iz strukture i duha mjerodavnih propisa, a osobito članka 49. Uredbe br. 800/1999, proizlazi da taj članak ne ide za tim da poštenom izvozniku automatski uskrati predviđene potpore kada taj izvoznik, unatoč svim uloženim naporima koje je dužan poduzeti, nije u mogućnosti pribaviti dokumente potrebne za isplatu subvencije zbog gubitka tih dokumenata uslijed okolnosti koje se ne mogu njemu pripisati (vidjeti u tom smislu presudu Bonn Fleisch, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, t. 46.).
Stoga članak 49. stavak 4. Uredbe br. 800/1999 propisuje da se izvozniku, kada on unatoč svim nastojanjima ne može pribaviti i dostaviti dokumente koji dokazuju ispunjenje uvoznih carinskih formalnosti u roku od 12 mjeseci, može na njegov zahtjev odobriti dodatni rok za njihovu dostavu.
Iako tekst članka 49. Uredbe br. 800/1999 ne sadrži nikakvo ograničenje u vezi s trajanjem dodatnog roka koji se može odobriti, iz izričitog upućivanja u članku 50. stavku 2. te uredbe na rokove propisane člankom 49. stavcima 2. i 4. iste uredbe proizlazi da u, slučaju odobrenja dodatnog roka izvozniku, on još ima na raspolaganju razdoblje od šest mjeseci od isteka prvog roka kako bi dopunio predmet i ostvario subvenciju u visini od 85% subvencije koja bi mu bila isplaćena da su bili ispunjeni svi zahtjevi (vidjeti u tom smislu presudu Eribrand,
EU:C:2003:364
, t. 45.).
Nasuprot tomu, kako je proizlazilo već iz dvadesetpete uvodne izjave Uredbe br. 3665/87, kad rokovi za izvoz ili rokovi za dostavljanje dokaza nužnih za isplatu subvencije proteknu, subvencija se više ne odobrava. Sud je stoga u vezi s tom uredbom izrazio stav prema kojem nepoštovanje propisom utvrđenih postupovnih pravila može dovesti do smanjenja, pa čak i gubitka pravâ na izvoznu subvenciju, a to je osobito slučaj kada izvoznik predoči dokaze koji su nužni za dobivanje izvozne subvencije tek nakon isteka rokova propisanih člankom 47. stavkom 2. i člankom 48. stavkom 2. te uredbe, čiji sadržaj je u biti identičan članku 49. stavku 2. i članku 50. stavku 2. Uredbe br. 800/1999 (presuda Laub, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, t. 16.).
Taj zaključak ne dovodi u pitanje ni činjenica da zakašnjelo predočenje dokaza o prispijeću izvezene robe u zemlju odredišta nije imalo nikakvog utjecaja na odvijanje postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije jer je do kašnjenja u postupku došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća.
Dopustiti takvo zakašnjelo podnošenje dokaza dovelo bi toga da članci 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, kao i ovlast koju nadležna tijela imaju u pogledu odobravanja produljenja rokova, ali i sam postupak provjere zahtjeva za subvenciju ostanu bez djelotvornog učinka. Naime, kad bi bilo moguće podnositi valjane isprave kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta nakon što je utvrđeno da su prvotno dostavljene isprave krivotvorene, izvoznik bi svoj zahtjev za subvenciju mogao prilagoditi kako mu više odgovara ili ovisno o rezultatu eventualne provjere, pa bi tako izbjegao sankcije propisane člankom 51. Uredbe br. 800/1999, pri čemu bi taj članak izgubio svoj preventivni karakter i velik dio svojeg djelotvornog učinka.
S tim u svezi, trajanje istražnih postupaka koje su vodila nadležna nacionalna tijela i u kojima su ona mogla utvrditi da su isprave što dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta krivotvorene, ne može se izjednačiti sa slučajem više sile u smislu članka 49. stavka 2. Uredbe br. 800/1999 jer, kako proizlazi iz predzadnje uvodne izjave Uredbe br. 3665/87, kašnjenje nacionalnih tijela može biti slučaj više sile kada je ono administrativne naravi, a ne kada se ono može pripisati izvozniku.
Međutim, premda krivnja ili zabluda izvoznikovog ugovornog partnera mogu biti činjenice izvan kontrole izvoznika, oni u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda ulaze u područje uobičajenog poslovnog rizika te ih se ne može smatrati nepredvidljivima u okviru poslovnih odnosa. Izvoznik slobodno bira svoje suugovaratelje i dužan je poduzeti potrebne preventivne mjere na način da u ugovore koje sklapa s njima unese odgovarajuće klauzule ili da ugovori posebno osiguranje u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presude AOB Reuter, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, t. 36. i navedenu sudsku praksu i Eurofit, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, t. 43.).
Na temelju prethodnih razmatranja valja zaključiti da članke 49. i 50. Uredbe br. 800/1999 treba tumačiti tako da, osim u slučajevima više sile, izvoznik, koji je kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta predočio carinske isprave za koje se kasnije pokazalo da su krivotvorene, ne može predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih tim člancima, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća te robe.
Četvrto pitanje
Četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999 tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kad je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.
Kako bi se ocijenio opseg članka 51. Uredbe br. 800/1999, valja naglasiti da u skladu s uvodnim izjavama 63. i 64. te uredbe, pravila Unije, s obzirom na stečeno iskustvo, imaju za cilj borbu protiv nepravilnosti, a osobito protiv prijevara na štetu proračuna Zajednice, i to propisivanjem sankcija kako bi se izvoznike potaknulo da se pridržavaju pravilâ u tom području (vidjeti u tom smislu presudu Elfering Export, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, t. 31.), pri čemu subjektivni vid krivnje izvoznika nema nikakvog utjecaja u tom pogledu (presuda Eurofit,
EU:C:2013:487
, t. 38.).
Slijedom toga, odgovornost na kojoj se temelji sankcija propisana člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 800/1999 u biti je objektivnog karaktera (vidjeti presudu AOB Reuter, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, t. 19. u vezi s odredbama članka 11. stavka 1. prvog podstavka točke (a) Uredbe br. 3665/87 čiji sadržaj je u biti identičan s navedenom odredbom Uredbe br. 800/1999). Stoga smanjenje subvencije propisano člankom 51. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 800/1999 treba primijeniti čak i bez krivnje izvoznika (vidjeti u tom smislu presudu AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, t. 17.).
Valja također istaknuti da pravila o sankcijama imaju za cilj ostvariti opće poštovanje pravilâ Unije, a ne samo jednog njihovog dijela ili pojedinih odredbi (vidjeti presudu Elfering Export,
EU:C:2006:260
, t. 32.). Slijedom toga, odredbe o sankcijama ne prave razliku između formalnih pretpostavki u vezi s poštovanjem rokova i materijalnih pretpostavki u vezi sa sadržajem deklaracija.
Međutim, u konkretnom slučaju pokazalo se da su isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta i koje su dostavljene u propisanom roku bile krivotvorene. Budući da dotični izvoznik nije dakle pravovremeno predočio sve dokumente koji se zahtijevaju dotičnim propisom, trebalo je protiv njega primijeniti sankciju iz članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 800/1999, osim ako se na njega ne primjenjuje jedan od oslobađajućih razloga navedenih u taksativnom popisu iz članka 51. stavka 3. iste uredbe kojemu se ne može dodati novi oslobađajući razlog koji se posebno temelji na nepostojanju krivnje izvoznika (vidjeti u tom smislu presudu AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, t. 36., i Eurofit,
EU:C:2013:487
, t. 43.).
Na temelju prethodnih razmatranja valja zaključiti da članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999 treba tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kada je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 4. stavak 1. Uredbe Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2299/2001 od 26. studenoga 2001. u vezi s člankom 24. Uredbe Komisije (EZ) br. 1291/2000 od 9. lipnja 2000. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o utvrđivanju unaprijed za poljoprivredne proizvode treba tumačiti tako da se ne protivi odobrenju izvozne subvencije u posebnim okolnostima poput onih u glavnom postupku gdje je izvoz izvršen bez izvozne dozvole, za koju je, međutim, u trenutku prijave izvoza bilo utvrđeno da postoji i izvoznik ju je predočio u dodatnom roku od tjedan dana koji mu je u tu svrhu dodijelila nadležna carinarnica.

2.
Članke 49. i 50. Uredbe br. 800/1999, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2299/2001, treba tumačiti tako da, osim u slučajevima više sile, izvoznik, koji je kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta predočio carinske isprave za koje se kasnije pokazalo da su bile krivotvorene, ne može predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih tim člancima, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća te robe.

3.
Članak 51. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 800/1999, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 2299/2001, treba tumačiti tako da sankciju propisanu tom odredbom treba primijeniti u slučaju kada je izvoznik u propisanim rokovima predočio isprave koje dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta, za koje se pokazalo da su krivotvorene, iako iz valjanih isprava koje je dostavio tijekom postupka proizlazi da zatražena izvozna subvencija odgovara onoj koju je trebalo odobriti.

Potpisi
(
*1
)   Jezik postupka: njemački