CELEX: 62011TJ0170
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A BASKAYA közösségi ábrás védjegy bejelentése
Passaia korábbi nemzetközi ábrás védjegy
A korábbi védjegy tényleges használatának bizonyítéka
Releváns terület
A 207/2009/EK rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdése

Az ítélet indoklása
A jogvita előzményei
1. 2007. október 25-én a beavatkozó a Baskaya di Baskaya Alim e C. Sas, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet alapján (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26-i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL 2009. L 78., 1. o.]) közösségi védjegybejelentést tett a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
2. A lajstromoztatni kívánt védjegy a következő ábrás megjelölés volt:
>image>5
3. A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 29., 30. és 32. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az egyes osztályoknak megfelelő alábbi leírással:
– 29. osztály: „Hús, hal, baromfi és vadhús; húskivonatok; tartósított, szárított és főtt gyümölcs és zöldség; zselék, dzsemek, gyümölcsszószok; tojások, tej és tejtermékek; étkezési olajok és zsírok”;
– 30. osztály: „Kávé, tea, kakaó, cukor, rizs, tápióka, szágó, pótkávé; liszt és gabonafélékből készült készítmények, kenyér, süteménytészták és cukrászsütemények, fagylaltok; méz, melasz; élesztő, sütőpor; só, mustár; ecet, szószok (fűszerek); fűszerek; fagylalt”;
– 32. osztály: „Sörök; ásványvíz és szénsavas víz és más alkoholmentes italok; gyümölcsitalok és gyümölcslevek; szörpök és italok készítéséhez használt egyéb készítmények”.
4. A közösségi védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő  2008. március 31-i 13/2008. számában hirdették meg.
5. 2008. június 30-án a felperes, a Rivella International AG a 40/94 rendelet 42. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 41. cikke) alapján felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja) értelmében vett összetéveszthetőségére hivatkozva.
6. A felszólalás a 470542. számú, 1992. június 30-án lajstromozott és 2012. június 30-ig meghosszabbított korábbi nemzetközi ábrás védjegyen alapult, amely Németországban, Spanyolországban, Franciaországban, Olaszországban, Ausztriában és a Benelux országokban a 32. osztályba tartozó alábbi áruk vonatkozásában volt hatályos: sörök, világos és barna sörök; ásványvizek és szénsavas vizek, és egyéb alkoholmentes italok; szörpök és italokhoz felhasznált más készítmények”. Ezen védjegy ábrázolása a következő:
>image>6
7. A felperes, miután felhívták a korábbi védjegy használatára vonatkozó bizonyíték benyújtására, 2009. május 31-én közölte, hogy a felszólalását csak a nemzetközi védjegy német része vonatkozásában tartja fenn, és számos iratot benyújtott a Svájcban való használat bizonyítására. Ebben a tekintetben hivatkozott a Svájc és Németország között 1892. április 13-án a szabadalmak, a használati minták és a védjegyek kölcsönös oltalmáról szóló egyezményre (a továbbiakban: 1892. évi egyezmény). Az egyezmény szerint a svájci használat a németországi használattal egyenértékű.
8. A fellebbezési tanács a 2010. február 8-i határozatával a korábbi védjegy használatára vonatkozó bizonyíték hiányában elutasította a felszólalást. Megállapította, hogy a benyújtott iratokból az tűnik ki, hogy a felszólalás alátámasztására hivatkozott védjegyet csak Svájcban használták, és elutasította az 1892. évi egyezmény alkalmazását.
9. 2010. április 7-én a felperes fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz a felszólalási osztály határozata ellen.
10. Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa a 2011. január 10-i határozatával (megtámadott határozat) azzal az indokolással utasította el a fellebbezést, hogy a felszólalás alátámasztására hivatkozott korábbi védjegy tényleges használatának bizonyítéka csak Svájcra vonatkozott. A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy az egyetlen releváns jogszabály a 207/2009 rendelet, illetve közelebbről e rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdése, amely szerint a korábbi védjegynek abban a tagállamban kell tényleges használat tárgyát képeznie, amelyben az oltalom alatt áll.
A felek kérelmei
11. A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék
– helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
– az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
12. Az OHIM és a beavatkozó azt kéri, hogy a Törvényszék:
– utasítsa el keresetet;
– a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
13. A keresetének alátámasztására a felperes egyetlen jogalapra hivatkozik, amely a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének megsértésén alapul.
14. Előzetesen meg kell állapítani, hogy először is az nem vitatott, hogy a felszólalási eljárásban került előterjesztésre a beavatkozó arra irányuló kérelme, hogy nyújtsák be a korábbi védjegy tényleges használatának bizonyítékait.
15. Másodszor arra kell rámutatni, hogy a felperes nem terjesztett elő arra irányuló bizonyítékot, hogy a korábbi védjegyet Németországban használták volna, és a használat bizonyítékai kizárólag Svájcra vonatkoztak.
16. Mindazonáltal a felperes úgy véli, hogy ebben a vonatkozásban a korábbi védjegy Svájcban való tényleges használatának bizonyítékai elegendőek a bejelentett védjeggyel szembeni felszólalás alátámasztására.
17. A felperes ebben az összefüggésben hivatkozik az 1892. évi egyezmény 5. cikkének (1) bekezdésére, amely szerint „nem következnek be azok a hátrányos következmények, amelyek a szerződő felek törvényei szerint abból erednek, hogy egy meghatározott időn belül nem valósították meg a találmányt, nem többszörözték a formatervezési mintát, vagy nem használták a gyári vagy kereskedelmi védjegyet, ha a megvalósításra, a többszörözésre vagy a használatra a másik fél területén sor került”.
18. A felperes ebben a tekintetben arra hivatkozik, hogy az 1892. évi egyezmény szerint valamely nemzetközi védjegy német részét Németországban „használatban” lévőnek kell tekinteni, amennyiben az Svájcban „használatban” van.
19. Mivel az 1892. évi egyezmény a német jog szerves részét képezi, azt a nemzetközi védjegyet, amelynek oltalma Németországra kiterjed, kizárólag a német jog alapján kell értékelni. A felperes szerint ebből az következik, hogy a használat bizonyítékainak értékelése tekintetében a releváns terület Svájcra is kiterjed.
20. A felperes végső soron annak lehetőségét is kétségbe vonja, hogy a nemzetközi védjegy vonatkozásában kérelmezni lehetne a tényleges használat bizonyítását a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdése alapján.
21. A Törvényszék megállapítja, hogy a jelen esetben nem vitatott, hogy Svájcban ténylegesen használták a felszólalás alátámasztására hivatkozott védjegyet. Következésképpen először is a jelen ügy releváns kérdésével célszerű foglalkozni, azaz azzal, amely a tényleges használat területi vonatkozásához kapcsolódik, és másodszor a felperesnek arra a lehetőségére vonatkozó kételyével, hogy a nemzetközi védjegy vonatkozásában kérelmezni lehetne a tényleges használat bizonyítását a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdése alapján.
22. Először is, a védjegyek használatának területi vonatkozásait, és közelebbről azon kérdést illetően, hogy a korábbi védjegy használatát mely terület vonatkozásában kell bizonyítani, emlékeztetni kell arra, hogy a jelen esetben közösségi felszólalási eljárásról van szó. Következésképpen az említett eljárásra a 207/2009 rendelet, valamint a 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK módosított bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) alkalmazandó.
23. A Törvényszék emlékeztet arra, hogy a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a felszólalást korábbi közösségi védjegy jogosultja nyújtotta be, a bejelentő kérelmére igazolnia kell, hogy a közösségi védjegybejelentés meghirdetését megelőző öt évben a felszólalás alapjául szolgáló korábbi közösségi védjegy tényleges használatát az árujegyzékben szereplő és a felszólalásban hivatkozott árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a Közösségben megkezdte, vagy kellőképpen igazolja a használat elmaradását, feltéve, hogy a korábbi közösségi védjegyet a közösségi védjegybejelentés meghirdetésének napjánál legalább öt évvel korábban lajstromozták. Ilyen igazolás hiányában a felszólalást el kell utasítani.”
24. Ezenfelül, a 207/2009 rendelet 42. cikkének (3) bekezdése szerint, „[a] 8. cikk (2) bekezdésének a) pontjában említett korábbi nemzeti védjegyre a (2) bekezdést kell alkalmazni, azzal az eltéréssel, hogy a Közösségben való használaton az abban a tagállamban való használatot kell érteni, amelyben a korábbi nemzeti védjegy oltalom alatt áll”.
25. Ezenkívül a módosított 2868/95 rendelet 22. szabályának (3) bekezdése szerint a használat igazolására szolgáló bizonyítékoknak a korábbi védjegy használatának helyére, idejére, mértékére és jellegére kell vonatkozniuk.
26. A fent hivatkozott rendelkezésekből az következik, hogy a közösségi védjegybejelentéssel szembeni felszólalás indokainak bizonyításához kapcsolódó kérdéseket és a védjegyhasználat területi vonatkozásaihoz kapcsolódó kérdéseket a 207/2009 rendelet idevágó rendelkezései szabályozzák, és nem szükséges hivatkozni a tagállamok valamely belső jogi rendelkezésére.
27. Az a tény, hogy a közösségi védjegyként történő lajstromozással szemben előterjesztett felszólalás alátámasztására hivatkozni lehet a korábbi nemzeti vagy nemzetközi védjegyekre – a felperes állításával ellentétben – nem jelenti azt, hogy a közösségi felszólalási eljárásra a felszólalás alátámasztására hivatkozott korábbi nemzeti védjegyre alkalmazandó nemzeti jog volna az irányadó.
28. Kétségtelen, hogy a 207/2009 rendelet, vagy adott esetben a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22-i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (kodifikált változat) (HL L 299., 25. o.) releváns rendelkezései hiányában a nemzeti jog szolgál viszonyítási pontként.
29. Ez a helyzet a közösségi felszólalási eljárás során hivatkozott korábbi védjegy lajstromozásának időpontját illetően. A 207/2009 rendelet alapján nem lehet eldönteni, hogy a korábbi nemzeti védjegyek mely időpontban tekinthetőek minden egyes tagállamban lajstromozottnak, ezért ez a kérdés az érintett tagállam nemzeti jogának hatálya alá tartozik. Ezenkívül, bár a nemzeti jogot harmonizálták a 2008/95 irányelvvel, a Bíróság C-246/05. sz. Häupl-ügyben 2007. június 14-én hozott ítéletének (EBHT 2007., I-4673. o.) 26–31. pontjából kitűnik, hogy az említett irányelv nem harmonizálja a védjegyek lajstromozási eljárását, és így azon tagállamnak a feladata, hogy a saját eljárási szabályainak megfelelően meghatározza a lajstromozási eljárás befejezésének időpontját, amelyben a lajstromozási kérelmet benyújtották (lásd a Törvényszék T-466/08. sz., Lancôme kontra OHIM – Focus Magazin Verlag [ACNO FOCUS] ügyben 2011. április 14-én hozott ítéletének (EBHT 2011., I-1831. o.) 30. és 31. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
30. A fentiekből mindazonáltal az következik, hogy nem ez a helyzet azon terület meghatározásánál, amelynek esetében a korábbi védjegy használatát bizonyítani kell. Ezt a kérdést a 207/2009 rendelet kimerítően szabályozza, és nem szükséges a nemzeti jogra hivatkozni.
31. A fent említett rendelkezések szerint a korábbi védjegy tényleges használatát – legyen az közösségi, nemzeti vagy nemzetközi védjegy – az Európai Unió vagy az érintett tagállam vonatkozásában kell bizonyítani.
32. Ennélfogva el kell utasítani a felperes azon érvét, amely szerint a fellebbezési tanácsnak figyelembe kellett volna vennie a Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (a védjegyekről és egyéb megjelölésekről szóló német törvény, a továbbiakban: Markengesetz) 26. §-át.
33. Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a tagállamok harmonizált védjegyjoga is feltételezi a kötelező használatot az érintett tagállamban (lásd a 2008/95 irányelv 10. cikkének (1) bekezdését). Úgyszintén meg kell jegyezni, hogy a tényleges használatnak az említett irányelv szerinti szankciókkal kiegészített követelményét a nemzeti jogba is átültették (a Markengesetz 26. §-a). Mindazonáltal a jelen esetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a belső jogrendjében adott esetben az 1892. évi egyezmény 5. cikkét alkalmazza, amely mint kétoldalú egyezmény az EUMSZ 351. cikk értelmében nem kötelezi az Uniót.
34. Így a Bíróság a C-234/06. P. sz., Il Ponte Finanziaria kontra OHIM ügyben 2007. szeptember 13-án hozott ítélete ([EBHT 2007., I-7333. o.] 101–103. pont) alapjául szolgáló ügyben megállapította, hogy a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdésével nem egyeztethető össze az a feltevés, amely szerint a közösségi védjegybejelentéssel szemben felszólaló nemzeti védjegyjogosult hivatkozhat olyan korábbi védjegyre, amelynek használatát azért nem igazolták, mert az a nemzeti jogszabály szerint „defenzív védjegynek” minősül.
35. Mivel a nemzeti jognak a jelen esetben egyáltalán nincs jelentősége, a jelen jogvita eldöntésére nincs kihatással, hogy a felperes az 1892. évi egyezmény alkalmazhatóságát illetően a Patentgesetz (a szabadalomról szóló német törvény), a Markengesetz és más törvények módosításának indokolására, valamint a védjegyekről szóló irányelvnek a német jogba való átültetésére hivatkozik. Ugyanez mondható el a Bundesgerichtshofnak (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) a nemzeti jog értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatát illetően.
36. Végül a felperes szerint az 1892. évi egyezmény alkalmazásának hiánya a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének a német bíróság előtti alkalmazása keretében megtöri a közösségi védjegy egységes jellegét, abban az esetben, amikor a felperes a német bíróság előtt követeli a bejelentett védjegy németországi használatának tilalmát, tekintettel arra, hogy a német jog, amelynek az 1892. évi egyezmény is részét képezi, még mindig alkalmazandó. Amennyiben a felperes szerint a fellebbezési tanács álláspontja sérti a közösségi jog egységességének elvét, elegendő a 207/2009 rendelet (4) és (6) preambulumbekezdésére utalni. Ezekből a preambulumbekezdésekből a nemzeti rendszerek és a közösségi rendszer egyidejű fennállása következik. Ezenkívül, ahogyan azt maga a felperes is elismerte a 207/2009 rendelet 111. és 165. cikkére történő hivatkozással, az említett rendelet (3) preambulumbekezdéséből következik, hogy ez az elv nem feltétlen jellegű.
37. Másodszor azon lehetőséget illetően, hogy a tényleges használat bizonyítását a nemzetközi védjegy vonatkozásában is lehessen kérni – noha a felperes szerint az említett lehetőség nem valósítható meg, mivel a 207/2009 rendelet 42. cikkének (3) bekezdése csak a nemzeti védjegyekről szól – a Törvényszék emlékeztet arra, hogy a 207/2009 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének a) pontja részletezi, hogy mi értendő „korábbi védjegyek” alatt. A 8. cikk (2) bekezdése a) pontja iii. alpontjának megfelelően korábbi védjegynek minősül többek között a nemzetközi megállapodás alapján a tagállamra kiterjedő hatállyal lajstromozott védjegy, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés bejelentési napja.
38. Ehhez hasonlóan a védjegyek nemzetközi lajstromozásáról szóló, 1891. április 14-i, felülvizsgált és módosított Madridi Megállapodás 4. cikkének (1) bekezdése, valamint a Madridi Megállapodáshoz kapcsolódó jegyzőkönyv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja akként rendelkezik, hogy a védjegyet az összes érintett szerződő fél területén ugyanaz az oltalom illeti meg, mintha a védjegyet az adott szerződő fél hivatalánál közvetlenül jelentették volna be.
39. Következésképpen a 207/2009 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő, az ugyanezen rendelet 42. cikkének (3) bekezdésére történő utalást úgy kell értelmezni, hogy „a nemzetközi megállapodás alapján a tagállamra kiterjedő hatállyal lajstromozott védjegyeket” ugyanúgy kell kezelni, mint a „nemzeti védjegyeket”.
40. Ennélfogva nem megalapozott a felperes által a 207/2009 rendelet 42. cikke (3) bekezdésének a nemzetközi védjegyekre való alkalmazhatóságára vonatkozóan kifejezésre juttatott kétely.
41. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács jogszerűen utasíthatta el a felszólalást a korábbi védjegy Németországban való tényleges használatára vonatkozó bizonyíték hiánya miatt a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelően.
42. A fentiekből az következik, hogy az egyetlen jogalapot, és következésképpen a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
43. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért az OHIM és a beavatkozó kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács)
a következőképpen határozott:
1) A keresetet elutasítja.
2) A Rivella International AG-t kötelezi a költségek viselésére.