CELEX: 62010CJ0089
Vnitrostátní poplatky neslučitelné s právem Unie
Poplatky zaplacené na základě systému finanční podpory a odvodů, který byl prohlášen za neslučitelný s právem Unie
Systém nahrazený novým systémem považovaným za slučitelný
Vrácení neoprávněně vybraných poplatků
Zásady rovnocennosti a efektivity
Délka promlčecí lhůty
Dies a quo
Pohledávky vymáhané na státu a na jednotlivcích
Odlišné lhůty

Žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách se týkají slučitelnosti zvláštní pětileté promlčecí lhůty stanovené vnitrostátním
právem Belgického království se zásadami rovnocennosti a efektivity zakotvenými v právu Unie, jakož i určení počátku běhu
této lhůty.
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi Q-Beef NV (dále jen „Q-Beef“) a Belgickým státem (C‑89/10), na straně jedné,
a mezi F. Bosschaertem a Belgickým státem, jakož i F. Bosschaertem a Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV a Slachthuizen
Goossens NV (dále jen „společnosti Goossens“) (C‑96/10), na straně druhé, ve věci možného použití pětileté promlčecí lhůty
na žaloby podané proti Belgickému státu za účelem vrácení příspěvků odvedených do Fondu pro zdraví zvířat a živočišnou produkci
(dále jen „Fond“).

Právní rámec

Vnitrostátní právní úprava týkající se Fondu
Právní úprava z roku 1987
Zákon o zdraví zvířat ze dne 24. března 1987 (
Moniteur belge
ze dne 17. dubna 1987, s. 5788, dále jen „zákon z roku 1987“) zavedl režim financování činností spjatých s potíráním zvířecích
nemocí, jakož i se zlepšováním hygieny, zdraví a jakosti zvířat a zvířecích produktů (dále jen „režim z roku 1987“). Podle
jeho článku 2 bylo cílem tohoto zákona „potírat zvířecí nemoci za účelem podpory veřejného zdraví a hospodářské prosperity
držitelů zvířat“.
Článek 32 odst. 2 zákona z roku 1987 stanovil:
„[Fond] se zřizuje při ministerstvu zemědělství [...]. Tento fond má přispívat k financování náhrad, dotací a jiných plnění
v souvislosti s potíráním zvířecích nemocí a zlepšováním hygieny, zdraví a jakosti zvířat a zvířecích produktů. Fond je financován
z:
1.      Povinných příspěvků fyzických nebo právnických osob, které produkují, zpracovávají, přepravují, upravují a prodávají zvířata
nebo živočišné produkty nebo je uvádějí na trh;
[...]
Pokud je povinný příspěvek vybírán od osob, které zpracovávají, přepravují, upravují a prodávají nebo uvádějí na trh zvířata
či zvířecí produkty, bude promítnut do všech transakcí až na úroveň chovatele.“
Zákon z roku 1987 zmocnil krále stanovit vyhláškou výši těchto povinných příspěvků, jakož i pravidla pro jejich výběr. Královskou
vyhláškou ze dne 11. prosince 1987 o povinných příspěvcích do Fondu pro zdraví zvířat a živočišnou produkci (
Moniteur belge
ze dne 23. prosince 1987, s. 19317, dále jen „vyhláška z roku 1987“) byl od 1. ledna 1988 uložen jatkám a vývozcům povinný
příspěvek za poražený nebo živý vyvezený hovězí kus, tele či prase. Jatka a vývozci byli povinni jim uložené povinné příspěvky
přenést na dodavatele zvířat, kteří je popřípadě přenášeli na prodejce, a tak se postupovalo až k chovateli. Zákon a vyhláška
z roku 1987 byly následně opakovaně pozměněny. Žádný z těchto aktů nebyl oznámen Komisi podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy o EHS
(později čl. 93 odst. 3 Smlouvy o ES, následně čl. 88 odst. 3 ES).
Zákon z roku 1998
Na základě rozhodnutí Komise 91/538/EHS ze dne 7. května 1991 o Fondu pro zdraví zvířat a živočišnou produkci v Belgii (Úř.
věst. L 294, s. 43), které prohlásilo režim z roku 1987 za neslučitelný se společným trhem, a na základě zákona ze dne 23.
března 1998 o zřízení Rozpočtového fondu pro zdraví a jakost zvířat a zvířecích produktů (
Moniteur belge
ze dne 30. dubna 1998, s. 13469, dále jen „zákon z roku 1998“) byl tento režim zrušen a nahrazen novým režimem (dále jen „režim
z roku 1998“), který zahrnoval nový systém povinných poplatků, použitelný zpětně od 1. ledna 1988, jakož i nový fond, Rozpočtový
fond pro zdraví a jakost zvířat a zvířecích produktů (dále jen, společně s fondem z režimu z roku 1987, „Fond“). Režim z roku
1998 se liší od režimu z roku 1987 především tím, že nestanovuje příspěvky za dovezená zvířata a že příspěvky za vyvezená
zvířata nejsou již od 1. ledna 1997 požadovány.
Článek 5 zákona z roku 1998 stanoví, že Fond je financován zejména příspěvky uloženými králem fyzickým nebo právnickým osobám,
které produkují, zpracovávají, přepravují, upravují a prodávají nebo uvádějí na trh zvířata nebo živočišné produkty .
Článek 14 zákona z roku 1998 ukládá příspěvkovou povinnost jatkám a vývozcům. Výše těchto příspěvků se liší v závislosti na
období, ke kterému se váží. Podle tohoto článku:
„Jatkám a vývozcům se ukládá povinnost platit do Fondu následující příspěvky:
[…].
Tyto povinné příspěvky se přenášejí na chovatele.
Tyto povinné příspěvky se platí pouze za tuzemská zvířata. Nehradí se za zvířata dovezená. Od 1. ledna 1997 již nebudou odváděny
za vyvážená zvířata.
Co se týče dovezených zvířat, povinné příspěvky, které byly zaplaceny po 1. lednu 1988 podle [vyhlášky z roku 1987], ve znění
královských vyhlášek ze dne 8. dubna 1989, ze dne 23. listopadu 1990, ze dne 19. dubna 1993, ze dne 15. května 1995, ze dne
25. února 1996 a ze dne 13. března 1997, budou vráceny věřitelům, kteří prokáží, že se jimi zaplacené povinné příspěvky vztahovaly
na dovezená zvířata, že tyto povinné příspěvky jimi nebyly přeneseny na chovatele nebo že toto přenesení bylo zrušeno a že
zaplatili všechny povinné příspěvky za tuzemská zvířata, včetně zvířat vyvezených na porážku a vyvezených chovných a užitkových
zvířat.“
Články 15 a 16 zákona z roku 1998 ukládají příspěvkovou povinnost osobám odpovědným za provozy s chovem vepřů, jakož i mlékárnám
a držitelům povolení k prodeji mléčných výrobků.
Článek 17 druhý pododstavec zákona z roku 1998 stanoví automatické započtení pohledávek souvisejících s příspěvky zaplacenými
podle režimu z roku 1987 a příspěvků dlužných podle režimu z roku 1998.

Vnitrostátní právní úprava týkající se vydání bezdůvodného obohacení a promlčení
Článek 1376 code civil (občanského zákoníku) zní následovně:
„Kdo omylem či vědomě přijme plnění, na které nemá nárok, je povinen ho vrátit tomu, od něhož ho neoprávněně obdržel.“
Článek 2262a odst. 1 první pododstavec občanského zákoníku, ve znění zákona ze dne 10. června 1998, který vstoupil v platnost
dne 27. července 1998, stanoví:
„Osobní žaloby se promlčují ve lhůtě deseti let.“
Článek 2244 občanského zákoníku, uvádějící hlavní důvody přerušení běhu promlčecí lhůty, ve svém prvním a druhém pododstavci
stanoví:
„Žaloba, příkaz nebo exekuční příkaz, doručené tomu, jemuž se má zabránit v uplatnění promlčení, způsobují občanskoprávní
přerušení promlčecí lhůty.
Žaloba přerušuje promlčecí lhůtu až do vydání konečného rozhodnutí“
Článek 100 odst. 1 zákona ze dne 17. července 1991 o finanční správě státu (
Moniteur belge
ze dne 21. srpna 1991, s. 17960, dále jen „zákon o finanční správě“) stanoví:
„Jsou promlčeny a definitivně propadají ve prospěch státu, aniž je tím dotčena možnost jejich zániku na základě jiných právních,
správních či v dané věci sjednaných předpisů:
1)      pohledávky, které měly být uplatněny v souladu s pravidly stanovenými v právních či správních předpisech a které nebyly uplatněny
ve lhůtě pěti let od 1. ledna rozpočtového roku, v jehož průběhu vznikly;
[...]“
Článek 101 zákona o finanční správě stanoví:
„[…] Podání soudní žaloby staví běh promlčecí lhůty až do vynesení konečného rozhodnutí.“
Co se týče promlčení regresního nároku, článek 2257 občanského zákoníku stanoví:
„Promlčení nezačne běžet:
[…]
U regresního nároku do doby, než dojde k uplatnění hlavního nároku;
[…]“

Řízení před Komisí
V souladu s postupem stanoveným v článku 93 Smlouvy Komise určila rozhodnutím 91/538, že režim z roku 1987 je neslučitelný
se společným trhem ve smyslu článku 92 Smlouvy o EHS (později článek 92 Smlouvy o ES, následně, po změně, článek 87 ES), a že
v důsledku toho již nemůže být uplatňován v rozsahu, v němž povinné příspěvky zatěžovaly ve fázi porážky i zvířata pocházející
z jiných členských států a produkty z nich.
Dopisy ze dne 7. prosince 1995 a 20. května 1996 Belgické království v souladu s čl. 93 odst. 3 Smlouvy oznámilo návrh legislativních
opatření ke zrušení režimu z roku 1987 a jeho nahrazení novým režimem.
Tento návrh zákona, na jehož základě byl přijat zákon z roku 1998, obsahoval zejména řešení problému s uložením povinnosti
platit poplatek za dovezená zvířata, který vedl k tomu, že Komise ve svém rozhodnutí V 91/538 prohlásila režim z roku 1987
za neslučitelný se společným trhem.
Uvedený návrh zákona byl prohlášen za slučitelný se společným trhem rozhodnutím Komise ze dne 30. července 1996 o povolení
státních podpor v rámci ustanovení článků [87] a [88] Smlouvy o ES (Úř. věst. 1997, C 1, s. 2).

Spory v původním řízení a předběžné otázky

Věc C‑89/10
Q-Beef je belgickým podnikem zabývajícím se obchodem se zvířaty, který zvířata zejména vyváží. V rámci svých vývozů tato společnost
zaplatila Belgickému státu různé příspěvky na základě právní úpravy, kterou se řídí Fond. Tvrdí tak, že mezi lednem 1993 a dubnem
1998 zaplatila celkovou částku 137 164 eur, jejíž vrácení po Belgickém státu požaduje.
Na základě rozsudku ze dne 21. října 2003, van Calster a další (C‑261/01 a C‑262/01, Recueil, s. I‑12249), ve kterém bylo
určeno, že nelze využít zpětné účinnosti zákona z roku 1998 pro období předcházející rozhodnutí, kterým Komise prohlásila
návrh zákona, na základě kterého byl tento zákon přijat, za slučitelný se společným trhem, podala společnost Q-Beef dne 2. dubna
2007 žalobu proti Belgickému státu k rechtbank van eerste aanleg te Brussel, kterou se domáhala vrácení dotyčných příspěvků.
Podle předkládajícího soud začala na základě čl. 100 odst. 1 zákona o finanční správě pětiletá promlčecí lhůta běžet pro pohledávku
společnosti Q-Beef za Belgickým státem 1. ledna rozpočtového roku, ve kterém tato pohledávka vznikla, v tomto případě roku,
ve kterém vstoupil zákon z roku 1998 v platnost, to znamená dne 1. ledna 1998, na základě započtení pohledávek vzniklých podle
nového režimu a pohledávek vyplývajících z příspěvků zaplacených podle režimu z roku 1987, zavedeného tímto předpisem, a uplynula
dne 31. prosince 2002 o půlnoci. Jelikož žaloba proti Belgickému státu byla podána dne 2. dubna 2007, pohledávka společnosti
Q-Beef za Belgickým státem byla z hlediska belgického vnitrostátního právo promlčena. Podle tohoto soudu, a na rozdíl od tvrzení
společnosti Q-Beef, měl výše uvedený rozsudek van Calster a další z hlediska vnitrostátního práva pouze deklaratorní účinek
a nespouští tedy běh promlčecí lhůty.
Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky:
„1)      Brání právo Společenství vnitrostátnímu soudu v tom, aby pětiletou promlčecí lhůtu, která je ve vnitrostátním právním řádu
stanovena pro pohledávky vůči státu, uplatnil na žaloby na vrácení poplatků zaplacených členskému státu na základě smíšeného
systému podpor a poplatků, který byl nejen částečně protiprávní, ale současně částečně neslučitelný s právem Společenství,
přičemž tyto poplatky byly zaplaceny před vstupem v platnost nového systému podpor a povinných příspěvků, který nahrazuje
prvně uvedený systém a který byl konečným rozhodnutím Komise prohlášen za slučitelný s právem Společenství, avšak nikoli pokud
jsou tyto příspěvky uloženy se zpětnou účinností pro období před vydáním tohoto rozhodnutí?
2)      Brání právo Společenství členskému státu v tom, aby se mohl úspěšně dovolávat vnitrostátních promlčecích lhůt, které jsou
pro něj zvlášť výhodné ve srovnání se lhůtami použitelnými ve vnitrostátním obecném právu, jako obrany v řízení zahájeném
proti němu jednotlivcem k ochraně svých práv vyplývajících ze Smlouvy o ES v takovém případě, jako je případ popsaný vnitrostátním
soudem, v němž tyto zvlášť výhodné vnitrostátní promlčecí lhůty mají za následek, že je znemožněno vrácení poplatků, které
byly členskému státu zaplaceny na základě nejen částečně protiprávního, ale současně částečně s právem Společenství neslučitelného
smíšeného systému podpor a poplatků, ačkoli neslučitelnost s právem Společenství byla Soudním dvorem Evropských společenství
určena teprve po uplynutí těchto zvlášť výhodných vnitrostátních promlčecích lhůt, přestože protiprávní stav existoval již
předtím?“

Věc C‑96/10
F. Bosschaert je zemědělec, který v období od roku 1989 do roku 1996 zaplatil společnostem Goossens příspěvky určené do Fondu
za zvířata, která pro něj byla poražena. Příspěvky hradil společnosti Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV, která
je dále převáděla společnosti Slachthuizen Goossens NV, která je odváděla Fondu. F. Bosschaert požaduje vrácení těchto příspěvků,
tj. celkem 38 842,46 eur, z důvodu, že mu byly uloženy protiprávně, jelikož příslušné právní předpisy byly v rozporu s právem
Unie.
Dne 31. července 2007, na základě výše uvedeného rozsudku van Calster a další, podal F. Bosschaert k rechtbank van eerste
aanleg te Brussel žalobu směřující proti Belgickému státu, kterou se domáhal vrácení svých v rozporu s právem zaplacených
příspěvků a která podpůrně směřovala proti společnostem Goossens pro případ, že by nebylo jeho přímé žalobě na Belgický stát
vyhověno.
Svými spisy předloženými dne 21. listopadu 2007 v rámci uvedeného řízení podaly společnosti Goossens dvě incidenční žaloby
směřující proti Belgickému státu, a to regresní žalobu pro případ, že by jim bylo uloženo vrátit příspěvky vybrané od F. Bosschaerta,
a dále žalobu na vrácení příspěvků, které samy do Fondu zaplatily.
Stejně jako ve věci C‑89/10 předkládající soud uvádí, že z hlediska belgického vnitrostátního práva již došlo u žalob F. Bosschaerta
a společností Goossens proti Belgickému státu znějících na vrácení příspěvků k promlčení. Má rovněž za to, že na rozdíl od
tvrzení F. Bosschaerta a společností Goossens má výše uvedený rozsudek van Calster a další čistě deklaratorní povahu, neboť
uskutečněné platby se nestaly bezdůvodnými na jeho základě, vzhledem k tomu, že se uvedený rozsudek omezil na pouhé konstatování,
že příspěvky byly protiprávní, jelikož byly uloženy se zpětnou účinností.
Naopak, z toho důvodu, že žaloby podané F. Bosschaertem proti společnostem Goossens jsou kvalifikovány jako „osobní žaloby“,
dochází v jejich případě k promlčení v desetileté lhůtě. Tato lhůta, která byla pro spory mezi jednotlivci zavedena zákonem
ze dne 10. června 1998, měnícím občanský zákoník, začala běžet až 27. července 1998, tedy v den, kdy tento zákon vstoupil
v platnost. V důsledku toho nedošlo ještě 31. července 2007, tedy v den, kdy byly tyto žaloby podány, k promlčení. Co se týče
regresních žalob podaných společnostmi Goossens dne 21. listopadu 2007 proti Belgickému státu, nedošlo u nich podle předkládajícího
soudu
a fortiori
k promlčení z toho důvodu, že jsou důsledkem žalob podaných F. Bosschaertem v červenci 2007.
Za těchto podmínek se rechtbank van eerste aanleg te Brussel rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tři předběžné
otázky, z nichž první a třetí mají totožné znění s první a druhou otázkou ve věci C‑89/10, tak jak jsou uvedeny v bodě 24
tohoto rozsudku, přičemž druhá otázka je formulována následovně:
„Je v případě, že členský stát uloží soukromé osobě povinnost platit poplatky, které je pak tato povinna požadovat po dalších
soukromých osobách, se kterými je v obchodních vztazích v odvětví, v němž členský stát zavedl smíšený systém podpor a povinných
příspěvků, jenž se však později ukázal být nejen částečně protiprávním, nýbrž zároveň částečně neslučitelným s právem Společenství,
v rozporu s právem Společenství skutečnost, že pro tyto soukromé osoby platí podle vnitrostátních právních ustanovení kratší
promlčecí lhůta ohledně práva požadovat vrácení příspěvků neslučitelných s právem Společenství od členského státu, zatímco
ohledně práva požadovat vrácení týchž příspěvků od jiné soukromé zprostředkující osoby platí promlčecí lhůta delší, takže
se uvedená zprostředkující osoba může nacházet v situaci, ve které pohledávka vůči ní není promlčena, je však promlčena pohledávka
této osoby vůči členskému státu, a tato zprostředkující osoba tak může čelit žalobě podané proti ní jinými hospodářskými subjekty
a případně musí na členském státu regresně požadovat úhradu, avšak nemůže žádat vrácení příspěvků, které sama přímo členskému
státu zaplatila?“
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 6. dubna 2010 byly věci C‑89/10 a C‑96/10 spojeny pro účely písemné a ústní části
řízení, jakož i rozsudku.

K předběžným otázkám

Úvodní poznámka
Podle ustálené judikatury při neexistenci právní úpravy Unie v dané oblasti přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého
členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění plné ochrany práv,
která jednotlivcům vyplývají z práva Unie, za předpokladu, že uvedené podmínky nejsou méně příznivé než ty, kterými se řídí
obdobná řízení na základě vnitrostátního práva (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon
práv přiznaných právním řádem Unie (zásada efektivity) (viz zejména rozsudek ze dne 19. května 2011, Iaia a další, C‑452/09,
dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 16 a citovaná judikatura).

K první otázce ve věcech C‑89/10 a C‑96/10
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda právo Unie za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení,
brání uplatnění pětileté promlčecí lhůty, která je ve vnitrostátním právním řádu stanovena pro pohledávky vůči státu, na žaloby
na vrácení poplatků zaplacených v rozporu s právem Unie na základě „smíšeného systému podpor a poplatků“.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že při neexistenci harmonizovaných pravidel upravujících vracení poplatků uložených v rozporu
s právem Unie si členské státy zachovávají právo použít procesní podmínky stanovené svým vnitrostátním právním řádem, zejména
pak v oblasti promlčecích lhůt, a to s tou výhradou, že musí dodržet zásady rovnocennosti a efektivity.
V projednávaném případě se jeví, že nedošlo k porušení zásady rovnocennosti, pokud se pětiletá promlčecí lhůta použije na
všechny pohledávky za Belgickým státem a její použitelnost nezávisí na tom, zda tyto pohledávky vznikly na základě porušení
vnitrostátního práva, nebo práva Unie, ověření čehož přísluší předkládajícímu soudu.
Pokud jde o zásadu efektivity, Soudní dvůr uznal slučitelnost stanovení přiměřených pevných promlčecích lhůt pro podání žaloby
s právem Unie, v zájmu právní jistoty, která chrání jak dotyčnou osobu, tak příslušný orgán veřejné správy. Povaha těchto
lhůt totiž není taková, aby prakticky znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných právním řádem Unie, i když
uplynutí těchto lhůt již z podstaty věci vede k úplnému nebo částečnému zamítnutí podané žaloby (viz výše uvedený rozsudek
Iaia a další, bod 17 a citovaná judikatura). Například tříletá vnitrostátní prekluzivní lhůta byla v tomto ohledu považována
za přiměřenou (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. dubna 2010, Barth, C‑542/08, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí,
bod 29).
Ve věcech v původním řízení, jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí, není zpochybňováno, že použitelnou promlčecí lhůtou je
pětiletá lhůta, která vzhledem k tomu, že Soudní dvůr nebyl informován o žádných zvláštních okolnostech, nemůže být považována
za lhůtu, která by byla v rozporu se zásadou efektivity.
V důsledku toho je třeba na první otázku ve věcech C‑89/10 a C‑96/10 odpovědět, že právo Unie za takových okolností, jaké
jsou dány ve věci v původním řízení, nebrání uplatňování pětileté promlčecí lhůty, která je ve vnitrostátním právním řádu
stanovena pro pohledávky vůči státu, na žaloby na vrácení poplatků zaplacených v rozporu s uvedeným právem na základě „smíšeného
systému podpor a poplatků“.

K druhé otázce ve věci C‑96/10
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda právo Unie brání vnitrostátní právní úpravě, která za takových okolností,
jaké jsou dány ve věci v původním řízení, poskytuje jednotlivci delší promlčecí lhůtu pro vrácení poplatků od jiného jednotlivce,
který vystupoval jako zprostředkovatel, jemuž tyto poplatky zaplatil a který je k tíži prvně uvedeného odvedl státu, zatímco
pokud by zaplatil tyto poplatky přímo státu, měl by prvně uvedený jednotlivec k podaní žaloby kratší lhůtu.
V projednávaném případě jsou podle předkládajícího soudu žaloby na vrácení F. Bosschaerta a společností Goossens proti státu
promlčeny z důvodu zvláštní pětileté promlčecí lhůty stanovené pro pohledávky vůči státu, zatímco žaloba F. Bosschaerta směřující
proti těmto společnostem promlčená není, jelikož byla podána v desetileté promlčecí lhůtě použitelné na vydání bezdůvodného
obohacení mezi jednotlivci.
V tomto kontextu je třeba rovněž připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora právo Unie nezakazuje členskému
státu namítat proti žalobám na vrácení poplatků vybraných v rozporu s uvedeným právem tříletou vnitrostátní promlčecí lhůtu,
která je výjimkou z obecného režimu žaloby na vydání bezdůvodného obohacení mezi jednotlivci, podléhajícího příznivější lhůtě,
jestliže se tato promlčecí lhůta použije bez rozdílu na žaloby na vrácení poplatků založené na právu Unie a na žaloby na vrácení
poplatků založené na vnitrostátním právu (viz rozsudky ze dne 15. září 1998, Edis, C‑231/96, Recueil, s. I‑4951, bod 39, a Spac,
C‑260/96, Recueil, s. I‑4997, bod 23, jakož i ze dne 10. září 2002, Prisco a CASER, C‑216/99 a C‑222/99, Recueil, s. I‑6761,
bod 70).
Mimoto účelem promlčecích lhůt je obecně zajistit právní jistotu, která chrání současně dotyčného daňového poplatníka i orgán
veřejné správy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Edis, bod 35, a rozsudek ze dne 28. října 2010, SGS Belgium a další,
C‑367/09, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 68). Soudní dvůr rovněž rozhodl, že zásada efektivity není porušena
v případě vnitrostátní promlčecí lhůty, která je údajně výhodnější pro daňovou správu než promlčecí lhůta platná mezi jednotlivci
(viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. května 2008, Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, Sb. rozh. s. I‑3457, body 49 až 54).
Naopak zásada efektivity by byla porušena, kdyby společnosti Goossens neměly nárok na vrácení dotyčných poplatků v pětileté
lhůtě ani možnost podat poté, co F. Bosschaert žaloval jmenované společnosti o vydání bezdůvodného obohacení po uplynutí uvedené
lhůty, žalobu na stát, takže důsledky bezdůvodných přeplatků na poplatcích způsobené státem by nesly pouze tyto zprostředkující
společnosti.
Nicméně podle předkládajícího soudu a na rozdíl od tvrzení belgické vlády v jejím písemném vyjádření, pokud by ve věci v původním
řízení bylo společnostem Goossens uloženo vrátit F. Bosschaertovi příspěvky, které neoprávněně vybraly, mohly by získat tyto
částky od státu nikoliv žalobou na vrácení směřující proti státu, jelikož taková žaloba je již v důsledku zvláštní pětileté
prekluzivní lhůty promlčena, ale regresní žalobou týkající se osobní povinnosti. Podle předkládajícího soudu totiž nejsou
regresní žaloby podané společnostmi Goossens dne 21. listopadu 2007 proti Belgickému státu promlčeny.
V důsledku toho je třeba na druhou otázku ve věci C‑96/10 odpovědět, že právo Unie nebrání vnitrostátní právní úpravě, která
za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, poskytuje jednotlivci delší promlčecí lhůtu pro vymožení
poplatků od jiného jednotlivce, který vystupoval jako zprostředkovatel, jemuž tyto poplatky bezdůvodně zaplatil a který je
k tíži prvně uvedeného odvedl státu, zatímco pokud by zaplatil tyto poplatky přímo státu, měl by tento jednotlivec k podaní
žaloby kratší lhůtu, která se odchyluje od obecného režimu žaloby na vydání bezdůvodného obohacení, za podmínky, že jednotlivci
vystupující jako zprostředkovatelé mohou na státu účinně požadovat částky, které případně vyplatí jiným jednotlivcům.

Ke druhé otázce ve věci C‑89/10 a třetí otázce ve věci C‑96/10
Podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, má konstatování
Soudního dvora v rozsudku vydaném na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně neslučitelnosti zpětné účinnosti
sporné vnitrostátní právní úpravy s právem Unie dopad na počátek běhu promlčecí lhůty stanovené ve vnitrostátním právním řádu
pro pohledávky vůči státu.
Zaprvé je třeba upřesnit, že jak uvedl generální advokát v bodě 55 svého stanoviska, spadá otázka určení počátku běhu promlčecí
lhůty v zásadě do působnosti vnitrostátního práva. Podle ustálené judikatury totiž případné rozhodnutí Soudního dvora o porušení
práva Unie v zásadě nemá vliv na počátek běhu promlčecí lhůty (viz výše uvedený rozsudek Iaia a další, bod 22 a citovaná judikatura).
Zadruhé, ačkoli žalobci v původním řízení tvrdí opak, podle ustálené judikatury platí, že rozsudek vydaný v řízení o předběžné
otázce není konstitutivní, ale čistě deklaratorní, s tím důsledkem, že jeho účinky sahají v zásadě k datu, kdy vykládané pravidlo
vstoupilo v platnost (viz rozsudek ze dne 12. února 2008, Kempter, C‑2/06, Sb. rozh. s. I‑411, bod 35 a citovaná judikatura).
Pokud jde o počátek běhu promlčecí lhůty, je pravda, že Soudní dvůr rozhodl, že členský stát, který nesplnil svoji povinnost,
nemůže až do doby řádného provedení směrnice namítat, že žaloba, kterou vůči němu podal jednotlivec za účelem ochrany práv,
která jsou mu přiznána touto směrnicí, byla podána opožděně, jelikož lhůta k podání žaloby podle vnitrostátního práva může
začít běžet teprve od tohoto okamžiku (viz rozsudek ze dne 25. července 1991, Emmott, C‑208/90, Recueil, s. I‑4269, bod 23).
Nicméně podle ustálené judikatury, následující po výše uvedeném rozsudku Emmott, Soudní dvůr připustil, že členský stát, který
nesplnil svoji povinnost, může v případě žalob namítat promlčení, přestože v době podání žalob ještě řádně neprovedl předmětnou
směrnici tím, že rozhodl, že řešení přijaté v rozsudku Emmott je odůvodněno s ohledem na zvláštní okolnosti věci, ve které
byl vydán tento rozsudek, kdy žalobkyně v původním řízení uplynutím lhůty k podání žaloby ztratila jakoukoli možnost uplatnit
své právo opírající se o směrnici (viz výše uvedený rozsudek Iaia a další, bod 19 a citovaná judikatura).
V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že právo Unie brání tomu, aby vnitrostátní orgán namítal uplynutí přiměřené promlčecí
lhůty, pouze tehdy, pokud jednání vnitrostátních orgánů spolu s existencí promlčecí lhůty vede k tomu, že dotyčný ztratí jakoukoli
možnost uplatnit svá práva před vnitrostátními soudy (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Barth, bod 33, jakož i Iaia
a další, bod 21).
Ve věcech v původních řízeních začala podle předkládajícího soudu promlčecí lhůta běžet dne 1. ledna 1998 a uplynula dne 31. prosince
2002, zatímco výše uvedený rozsudek van Calster a další byl vydán až dne 21. října 2003, tedy až po uplynutí zvláštní pětileté
promlčecí lhůty. Stanovení počátku běhu uvedené lhůty na 1. ledna 1998 však nemohlo dotyčné zbavit jakékoli možnosti uplatnit
práva, která jim poskytuje právo Unie, před vnitrostátními soudy, jak prokázaly žaloby podané k belgickým soudům ve věci,
v níž byl vydán uvedený rozsudek van Calster a další.
S ohledem na předchozí úvahy je třeba na druhou otázku ve věci C‑89/10 a na třetí otázku ve věci C‑96/10 odpovědět, že za
takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, nemá konstatování Soudního dvora v rozsudku vydaném na základě
žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně neslučitelnosti zpětné účinnosti sporné vnitrostátní právní úpravy s právem
Unie dopad na počátek běhu promlčecí lhůty stanovené ve vnitrostátním právním řádu pro pohledávky vůči státu.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Právo Unie za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, nebrání uplatňování pětileté promlčecí lhůty,
která je ve vnitrostátním právním řádu stanovena pro pohledávky vůči státu, na žaloby na vrácení poplatků zaplacených v rozporu
s uvedeným právem na základě „smíšeného systému podpor a poplatků“.
2)
Právo Unie nebrání vnitrostátní právní úpravě, která za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, poskytuje
jednotlivci delší promlčecí lhůtu pro vymožení poplatků od jiného jednotlivce, který vystupoval jako zprostředkovatel, jemuž
tyto poplatky bezdůvodně zaplatil a který je k tíži prvně uvedeného odvedl státu, zatímco pokud by zaplatil tyto poplatky
přímo státu, měl by tento jednotlivec k podaní žaloby kratší lhůtu, která se odchyluje od obecného režimu žaloby na vydání
bezdůvodného obohacení, za podmínky, že jednotlivci vystupující jako zprostředkovatelé mohou na státu účinně požadovat částky,
které případně vyplatí jiným jednotlivcům.
3)
Za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, nemá konstatování Soudního dvora v rozsudku vydaném na základě
žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně neslučitelnosti zpětné účinnosti sporné vnitrostátní právní úpravy s právem
Unie dopad na počátek běhu promlčecí lhůty stanovené ve vnitrostátním právním řádu pro pohledávky vůči státu.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: nizozemština.