CELEX: 62009CJ0155
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Articolele 12 CE, 18 CE, 39 CE și 43 CE
Articolele 4, 28 și 31 din Acordul privind Spațiul Economic European
Legislație fiscală
Condiții de scutire de impozitul pe transferuri la prima cumpărare a unui bun imobil
Scutire rezervată numai rezidenților pe teritoriul național, precum și resortisanților de origine greacă care nu sunt rezidenți pe acest teritoriu la data cumpărării

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că:
–      prin scutirea de impozitul pe transferul de bunuri imobile (denumit în continuare „impozit”) numai a persoanelor cu reședința
permanentă în Grecia, dar nu și a nerezidenților care au intenția de a se stabili în țară în viitor și
–      prin scutirea, în anumite condiții, de același impozit numai a resortisanților greci la achiziționarea unei prime locuințe
în Grecia, stabilind astfel o discriminare explicită în detrimentul rezidenților în străinătate care nu sunt resortisanți
greci,
Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 18 CE, 39 CE și 43 CE, interpretate în
lumina articolului 12 CE, precum și în temeiul articolelor 4, 28 și 31 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2
mai 1992 (JO 1994, L 1, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 1, denumit în continuare „Acordul privind SEE”), în măsura în
care acest stat membru împiedică exercitarea libertăților fundamentale care decurg din aceste dispoziții.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Articolul 12 primul paragraf CE prevede:
„În domeniul de aplicare a prezentului tratat și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le prevede, se interzice
orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate.”
Articolul 18 alineatul (1) CE prevede:
„Orice cetățean al Uniunii are dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor
și condițiilor prevăzute de prezentul tratat și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării sale.”
Articolul 39 alineatele (1)-(3) CE are următorul cuprins:
„(1)      Libera circulație a lucrătorilor este garantată în cadrul Comunității.
(2)      Libera circulație implică eliminarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie între lucrătorii statelor membre, în ceea
ce privește încadrarea în muncă, remunerarea și celelalte condiții de muncă.
(3)      Sub rezerva restricțiilor justificate de motive de ordine publică, siguranță publică și sănătate publică, libera circulație
a lucrătorilor implică dreptul:
(a)      de a accepta ofertele reale de încadrare în muncă;
(b)      de a circula liber în acest scop pe teritoriul statelor membre;
(c)      de ședere într‑un stat membru pentru a desfășura o activitate salarizată în conformitate cu actele cu putere de lege și actele
administrative care reglementează încadrarea în muncă a lucrătorilor statului respectiv;
(d)      de a rămâne pe teritoriul unui stat membru după ce a fost încadrat în muncă în acest stat, în condițiile care vor face obiectul
unor regulamente de aplicare adoptate de Comisie.”
Potrivit articolului 43 CE:
„În conformitate cu dispozițiile care urmează, sunt interzise restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților
unui stat membru pe teritoriul altui stat membru. Această interdicție vizează și restricțiile privind înființarea de agenții,
sucursale sau filiale de către resortisanții unui stat membru stabiliți pe teritoriul altui stat membru.
Libertatea de stabilire presupune accesul la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea
întreprinderilor și, în special, a societăților în înțelesul articolului 48 al doilea paragraf, în condițiile definite pentru
resortisanții proprii de legislația țării de stabilire, sub rezerva dispozițiilor capitolului privind capitalurile.”
Dispozițiile menționate la punctele 2-5 din prezenta hotărâre, cu excepția articolului 18 CE, sunt identice cu cele enunțate
la articolele 4, 28 și 31 din Acordul privind SEE.

Reglementarea națională
Articolul 1 alineatul 1 din Legea 1078/1980 prevede:
„Contractele de cumpărare a unui bun imobil, în totalitate și în deplină proprietate, de o persoană căsătorită sunt scutite
de impozitul pe transferul de bunuri imobile atunci când cumpărătorul sau soțul sau copiii săi minori nu au un drept de proprietate
deplină ori de uzufruct ori de abitație asupra unei alte case sau asupra unui alt apartament care răspunde necesităților familiei
sale în privința locuinței ori un drept de proprietate deplină asupra unui teren construibil sau asupra unei cote‑părți de
teren corespunzând suprafeței unei clădiri care răspunde necesităților lor în privința locuinței și care se află într‑o localitate
sau într‑o comună cu o populație mai mare de trei mii (3 000) de locuitori.”
Articolul 1 alineatul 3 din aceeași lege este redactat după cum urmează:
„Dispozițiile prezentului articol nu se aplică contractelor de transfer cu titlu oneros al bunurilor imobile în cazul în care
cumpărătorul nu are reședința permanentă în Grecia.
În mod excepțional, se acordă o scutire la cumpărarea unei case, a unui apartament sau a unui teren de greci sau de persoane
de origine greacă ce au lucrat în străinătate cel puțin șase (6) ani și care sunt înscriși în registrul municipal național
al țării, chiar dacă nu au reședința permanentă în Grecia în momentul cumpărării.”
Articolul 1 alineatul 7 din legea menționată prevede că scutirea se acordă cu condiția ca imobilul să rămână proprietatea
cumpărătorului timp de cel puțin cinci ani.
În temeiul abilitării conferite prin articolul 1 alineatul 12 din Legea 1078/1980, o decizie ministerială din 7 aprilie 2005
a stabilit la un an perioada continuă minimă de rezidență în Grecia necesară pentru orice persoană interesată.

Procedura precontencioasă
La 6 decembrie 2007, Comisia a adresat Republicii Elene o scrisoare de punere în întârziere în care susținea că, prin faptul
că scutește de acest impozit, pe de o parte, numai persoanele cu reședința permanentă în Grecia, dar nu și nerezidenții care
au intenția de a se stabili în viitor în acest stat membru și, pe de altă parte, în anumite condiții, numai resortisanții
greci la cumpărarea unei prime locuințe în Grecia, stabilind astfel o discriminare explicită în detrimentul rezidenților în
străinătate care nu sunt resortisanți greci, statul membru menționat a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul articolelor
12 CE, 18 CE, 39 CE și 43 CE, precum și al articolelor 4, 28 și 31 din Acordul privind SEE.
La 13 februarie 2008, Republica Elenă a răspuns la scrisoarea menționată respingând integral motivele invocate de Comisie.
Întrucât a considerat neconvingător acest răspuns, Comisia a adresat la 23 septembrie 2008 un aviz motivat Republicii Elene,
invitând‑o să se conformeze obligațiilor în termen de două luni de la primirea acestui aviz. Statul membru menționat a răspuns
la aviz la 21 noiembrie 2008, reiterând termenii răspunsului său la scrisoarea de punere în întârziere.
Întrucât a considerat neconvingătoare explicațiile furnizate de Republica Elenă, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe restricția privind anumite libertăți fundamentale
Argumentele părților
Făcând trimitere în special la Hotărârea din 13 iulie 1993, Commerzbank (C‑330/91, Rec., p. I‑4017), Comisia susține, în primul
rând, că, deși criteriul reședinței permanente prevăzut la articolul 1 alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980 nu
implică în mod obligatoriu un tratament discriminatoriu față de resortisanții Uniunii, întrucât se aplică independent de cetățenia
persoanei interesate, nu este mai puțin adevărat că persoanele cu reședința permanentă în Grecia sunt, în mare majoritate,
resortisanți greci, ceea ce poate permite stabilirea caracterului discriminatoriu al dispoziției în cauză.
În această privință, Comisia susține că dispoziția menționată exclude de la beneficiul scutirii fiscale nerezidenții care
cumpără o primă locuință în Grecia în vederea stabilirii lor viitoare în acest stat. Această diferență de tratament ar determina
astfel un tratament discriminatoriu între rezidenții actuali și cei viitori.
În al doilea rând, făcând trimitere în special la Hotărârea din 15 septembrie 2005, Comisia/Danemarca (C‑464/02, Rec., p. I‑7929),
precum și la Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Schilling și Fleck‑Schilling (C‑209/01, Rec., p. I‑13389), Comisia amintește
că formularea generală de la articolul 18 CE, prin care se stabilește dreptul oricărui cetățean al Uniunii la liberă circulație
și ședere pe teritoriul statelor membre, este concretizată la articolele 39 CE și 43 CE. Potrivit acesteia, în temeiul unei
jurisprudențe constante a Curții, dispozițiile Tratatului CE referitoare la libera circulație a persoanelor urmăresc facilitarea
exercitării de activități profesionale de orice natură de către resortisanții Uniunii și se opun măsurilor care ar putea defavoriza
persoanele ce doresc să exercite o activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru. Dispozițiile care împiedică sau
descurajează resortisantul unui stat membru să părăsească statul său de origine pentru a‑și exercita dreptul la liberă circulație
ar reprezenta obstacole în calea acestei libertăți, chiar dacă se aplică indiferent de cetățenia acestor lucrători. Întemeindu‑se
pe această jurisprudență, Comisia susține că este evident că legislația greacă în cauză este contrară articolelor 18 CE, 39
CE și 43 CE, întrucât face mai puțin atractivă situația persoanelor care nu au încă reședința permanentă în acest stat membru
și care doresc să se stabilească aici în mod permanent decât situația persoanelor cu reședință permanentă cărora li se acordă
avantajul fiscal.
În această privință, Comisia precizează că există o încălcare a articolelor 39 CE și 43 CE în cazul în care este vorba despre
persoane active. În schimb, articolul 18 CE s‑ar aplica direct persoanelor care nu au activitate economică și nici legături
cu Grecia, ceea ce, în speță, ar privi în special pensionarii.
Potrivit aceluiași raționament, Comisia consideră că articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980
este contrar articolelor 28 și 31 din Acordul privind SEE.
În ceea ce privește justificarea restricției instituite prin dispozițiile menționate, Comisia susține că nu poate fi justificată
de niciunul dintre obiectivele de interes general invocate de Republica Elenă și că, în orice caz, contravine principiului
proporționalității.
În privința obiectivului constând în facilitarea achiziționării unei locuințe de către rezidenți și în prevenirea oricărei
speculații imobiliare în acest context, Comisia susține, în primul rând, că acest obiectiv ar putea fi urmărit de asemenea
pentru persoanele care cumpără o primă locuință pentru a se stabili ulterior în Grecia. În al doilea rând, Comisia susține
că Legea 1078/1980 nu prevede obligația dobânditorului de a utiliza bunul cumpărat ca locuință permanentă și nici nu îi interzice
să îl închirieze sau să îl revândă. Or, în lipsa unei astfel de obligații, acest obiectiv nu poate fi atins și, prin urmare,
nu ar putea fi invocat în mod util de Republica Elenă.
Pe de altă parte, Comisia susține că există mecanisme de control mai puțin constrângătoare pentru atingerea obiectivelor menționate,
cum ar fi, de exemplu, înregistrarea la autoritatea greacă competentă a persoanelor care se stabilesc în Grecia, înscrierea
acestora în registrul fiscal, verificarea declarațiilor lor fiscale și acordarea, sub rezerva îndeplinirii anumitor condiții,
a unui tratament fiscal avantajos. În plus, un astfel de sistem de control ar putea fi completat de „declarații pe propria
răspundere”. Prin urmare, refuzul de a acorda această scutire fiscală persoanelor care nu au încă reședința permanentă în
Grecia, dar care cumpără un bun imobil în acest stat membru cu intenția de a se stabili acolo ar depăși ceea ce este necesar
pentru atingerea obiectivului constând în prevenirea oricărei speculații asupra bunurilor imobile în Grecia.
Comisia contestă că, în lipsa oricărei informații fiscale privind cumpărătorul, este imposibil să se stabilească, dacă este
cazul, existența altor bunuri imobile în Grecia aparținând acestuia, astfel încât dispoziția națională contestată nu poate
fi privită în sensul că urmărește să prevină eludarea legii. Comisia susține în această privință că, referitor la persoanele
care vin să se stabilească în Grecia, aspectul dacă posedă deja sau nu posedă un bun imobil în Grecia nu este mai dificil
de stabilit decât pentru cele care locuiesc deja pe teritoriul național. Întrucât declarația fiscală nu poate fi considerată
un mijloc foarte fiabil, nimic nu s‑ar opune ca autoritățile grecești să întrebe cumpărătorii dacă sunt deja proprietari ai
unui bun imobil în Grecia. Astfel, Comisia face trimitere la posibilitatea de înscriere în registre adecvate, precum cadastrul
întocmit recent, și la posibilitatea de a se introduce controale care să permită prevenirea abuzurilor.
În final, Comisia contestă de asemenea argumentul invocat de Republica Elenă, potrivit căruia dreptul Uniunii nu suprimă dreptul
legiuitorului național de a subordona anumitor criterii acordarea de facilități și de avantaje fiscale. În această privință,
Comisia susține că tratatul nu interzice numai tratamentul discriminatoriu direct, ci și, mai general, restricțiile privind
libertățile fundamentale în domeniul fiscalității directe. Articolul 1 alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980 ar
constitui în mod incontestabil o restricție privind libera circulație a persoanelor, întrucât această dispoziție ar descuraja
persoanele care trăiesc în alte state membre și care sunt în majoritate resortisanți ai acestor state, iar nu resortisanți
greci, să se stabilească în Grecia.
Republica Elenă contestă în totalitate pretinsa neîndeplinire a obligațiilor susținând mai întâi că, deși este adevărat că
atât articolul 12 CE, cât și articolul 39 CE interzic în mod expres orice discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate,
din ansamblul dispozițiilor adoptate prin diverse intervenții ale legiuitorului național, precum și din excluderea oricărei
cerințe privind cetățenia greacă din condițiile de acordare a scutirii fiscale în cauză rezultă că voința constantă a acestuia
a fost întotdeauna în sensul de a acorda această scutire nu numai resortisanților greci, ci, mai general, tuturor persoanelor
fizice care au reședința permanentă în Grecia, indiferent de cetățenia lor.
În această privință, Republica Elenă subliniază că o circulară emisă în 1992, ca urmare a unui aviz al Consiliului de Stat,
pentru a ajuta administrația să aplice în mod corect Legea 1078/1980 precizează în mod clar că prevederile contestate ale
acesteia din urmă se aplică de asemenea resortisanților celorlalte state membre, exact în aceleași condiții ca pentru resortisanții
naționali. În plus, potrivit unei decizii ministeriale din 21 iunie 2004, s‑ar prevedea că, pentru a beneficia de scutirea
menționată, reședința permanentă și activitatea profesională ale resortisanților Uniunii ar putea fi dovedite prin depunerea
de declarații fiscale, de adeverințe ale organismelor de asigurări sociale, de contracte de muncă, de documente privind începerea
unei activități, de contracte de închiriere a locuințelor etc.
În continuare, în ceea ce privește principiul general al egalității de tratament între resortisanții Uniunii care își exercită
dreptul la liberă circulație și resortisanții naționali care se află într‑o situație comparabilă, astfel cum rezultă din articolele
12 CE și 18 CE, Republica Elenă își exprimă îndoiala cu privire la aspectul dacă restricțiile impuse în materie de scutire
fiscală resortisanților Uniunii trebuie să fie comparabile cu cele care privesc resortisanții naționali. Astfel, potrivit
acestui stat membru, dreptul Uniunii nu impune în niciun mod ca, pentru îndeplinirea obligației de integrare totală a resortisanților
Uniunii în statul membru gazdă, aceștia să fie scutiți de impozit în condiții echivalente celor aplicate resortisanților naționali.
Republica Elenă precizează că, pentru a beneficia de scutirea de impozit pentru cumpărarea unei prime locuințe, resortisanții
naționali trebuie să demonstreze că sunt îndeplinite mai multe condiții și să depună declarații fiscale. Or, dacă s‑ar pune
în aplicare raționamentul Comisiei, consecința ar fi să se acorde resortisanților altor state membre decât Republica Elenă
același avantaj ca cel acordat resortisanților acesteia pe baza unei simple declarații, ceea ce nu poate fi corect.
În final, în ceea ce privește justificarea articolului 1 alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980, Republica Elenă
precizează că aceasta se aplică numai la cumpărarea unei prime locuințe și, prin urmare, unei categorii foarte restrânse de
transferuri care răspund unei necesități de interes general.
Pe de altă parte, potrivit acestui stat membru, dispoziția menționată este justificată de faptul că urmărește să faciliteze
achiziționarea unei locuințe de către particulari și, prin urmare, să susțină familiile. Ea s‑ar înscrie în cadrul mai general
al politicii sociale a statului, care și‑ar manifesta astfel solicitudinea în privința claselor medii și inferioare, cărora
le acordă un ajutor pentru locuință, care ar constitui un avantaj fiscal cu dimensiune socială.
În plus, decizia ministerială din 7 aprilie 2005 ar fi stabilit la un an perioada continuă minimă de rezidență în Grecia necesară
pentru orice persoană interesată. Această condiție ar fi proporțională, adaptată și necesară, dat fiind că este vorba despre
o durată rezonabilă, care permite unui resortisant al Uniunii să cunoască țara, să se adapteze la aceasta și la modul de viață
și să studieze piața pentru cumpărarea unui bun imobil. Această condiție ar constitui o garanție că respectivul cumpărător
achiziționează o primă locuință pentru a o utiliza și că nu urmărește să cumpere imobile în scop lucrativ sau în alt scop.
În lipsa unor criterii mai sigure, perioada minimă de rezidență menționată ar fi fost considerată oportună pentru restrângerea
fraudei fiscale și pentru prevenirea abuzurilor. Pe de altă parte, ea nu ar fi atât de lungă încât să pună în dificultate
persoanele care doresc să se stabilească în Grecia sau să descurajeze proiectele lor de a se stabili în viitor pe teritoriul
grec.
În această privință, Republica Elenă respinge consecințele formulate de Comisie pe baza faptului că nu i se impune dobânditorului
nicio obligație de a utiliza bunul imobil cumpărat ca reședință permanentă și, așadar, nicio interdicție de a‑l închiria sau
de a‑l revinde. În ceea ce privește posibilitatea de a revinde bunul, acest stat membru susține că respectiva afirmație a
Comisiei este falsă în măsura în care articolul 1 alineatul 7 din Legea 1078/1980 prevede că scutirea se acordă cu condiția
ca imobilul să rămână proprietatea cumpărătorului timp de cel puțin cinci ani. Legiuitorul național, urmând o abordare realistă,
nu ar fi stabilit criterii stricte privind utilizarea primei locuințe, ținând cont de faptul că atât centrul activității economice,
cât și situația familială a dobânditorului pot evolua.
Republica Elenă consideră de asemenea că propunerile Comisiei privind mecanisme mai puțin constrângătoare care permit atingerea
obiectivelor avute în vedere de Legea 1078/1980, și anume o obligație de înscriere în registrele municipale sau fiscale ori
o obligație privind declarația fiscală, sunt ineficiente. În această privință, Republica Elenă amintește că resortisanții
Uniunii care se stabilesc în Grecia nu sunt obligați să se înscrie la primărie și nici să obțină un cod de înregistrare fiscală
sau să depună declarații fiscale atât timp cât nu au achiziționat un bun imobil. În plus, vânzările imobiliare nu ar fi fost
încă integrate în sistemul informatic al cadastrului, punerea în aplicare a acestuia aflându‑se încă într‑un stadiu incipient.
Republica Elenă concluzionează că suprimarea criteriului reședinței permanente ar face astfel mult mai dificil controlul condițiilor
impuse pentru a beneficia de scutirea de impozit și, eventual, ar avea consecința că dispozițiile relevante ar fi eludate,
în măsura în care, în lipsa oricărei informații fiscale referitoare la cumpărător, ar fi imposibil să se verifice dacă acesta
posedă sau nu posedă alte imobile în Grecia.
De asemenea, Republica Elenă înlătură ca inadecvată propunerea Comisiei constând în a‑i solicita o simplă declarație cumpărătorului
pentru a se constata dacă nu este deja proprietar al unui bun imobil în Grecia, întrucât o astfel de declarație nu oferă nicio
garanție administrației fiscale.
În final, Republica Elenă susține că, deși dispozițiile dreptului Uniunii impun, în cadrul suprimării discriminărilor pe motiv
de cetățenie sau naționalitate, restricții privind exercitarea competenței statelor membre în materie fiscală, aceste dispoziții
nu suprimă totuși competența legiuitorului național de a stabili criterii concrete pentru acordarea de avantaje fiscale, în
special atunci când scutirile fiscale sunt create în temeiul unor criterii sociale. Făcând trimitere la Hotărârea Comisia/Danemarca,
citată anterior, și la Hotărârea din 27 ianuarie 2000, Graf (C‑190/98, Rec., p. I‑493), acest stat membru susține că dispoziții
chiar aplicabile în mod nediferențiat care împiedică sau descurajează un resortisant al unui stat membru să își părăsească
statul de origine pentru a‑și exercita dreptul la liberă circulație nu constituie obstacole în calea acestei libertăți decât
dacă subordonează unor condiții accesul lucrătorilor la piața muncii.
În memoriul în replică, Comisia menține în totalitate argumentația pe care a prezentat‑o în cererea introductivă.
În schimb, Republica Elenă apreciază în memoriul în duplică faptul că nu s‑a ținut cont de către Comisie de argumentele sale
referitoare la dimensiunea socială a dispozițiilor contestate din Legea 1078/1980. Aceasta consideră că acordarea avantajelor
sociale, fără reflecție și fără control, tuturor cetățenilor Uniunii care își exercită dreptul la liberă circulație, pe de
o parte, ar conduce la o eludare a reglementărilor naționale existente în materie socială și, pe de altă parte, ar face să
dispară natura socială a obiectivelor pe care acestea le urmăresc, din moment ce acordarea unor astfel de avantaje s‑ar întemeia
numai pe faptul că persoanele care și‑au exercitat dreptul la liberă circulație au cetățenia Uniunii.
Astfel, Republica Elenă, făcând trimitere la Hotărârea din 24 februarie 1994, Roks și alții (C‑343/92, Rec., p. I‑571), precum
și la Hotărârea din 1 februarie 1996, Posthuma‑van Damme și Oztürk (C‑280/94, Rec., p. I‑179), susține că practicile naționale
referitoare la punerea în aplicare a unor obiective sociale intră în sfera competenței discreționare pe care statele membre
o păstrează în definirea politicii lor sociale, în ceea ce privește natura și dimensiunile protecției sociale pe care o pun
în aplicare, cu condiția ca acțiunile lor să fie proporționale cu obiectivul urmărit. Prin urmare, Republica Elenă susține
că articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980 nu este contrar dreptului Uniunii și subliniază
că obiectivele urmărite prin această dispoziție nu pot fi atinse prin mijloace mai puțin restrictive.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, deși fiscalitatea directă este de
competența statelor membre, acestea trebuie totuși să o exercite cu respectarea dreptului Uniunii (a se vedea printre altele
Hotărârea din 4 martie 2004, Comisia/Franța, C‑334/02, Rec., p. I‑2229, punctul 21, Hotărârea din 18 ianuarie 2007, Comisia/Suedia,
C‑104/06, Rep., p. I‑671, punctul 12, și Hotărârea din 17 ianuarie 2008, Comisia/Germania, C‑152/05, Rep., p. I‑39, punctul
16).
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă, astfel cum susține Comisia, articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf
din Legea 1078/1980 constituie o restricție privind libertățile de circulație a persoanelor, prevăzute la articolele 18 CE,
39 CE și 43 CE, precum și la articolele 4, 28 și 31 din Acordul privind SEE.
Articolul 18 CE, care prevede, în general, dreptul oricărui cetățean al Uniunii la libera circulație și ședere pe teritoriul
statelor membre, își găsește o expresie specifică în articolul 39 CE, în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor,
și în articolul 43 CE, în ceea ce privește libertatea de stabilire (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Portugalia,
C‑345/05, Rec., p. I‑10633, punctul 13, și Hotărârile citate anterior Comisia/Suedia, punctul 15, și Comisia/Germania, punctul
18).
Prin urmare, trebuie să se examineze, în primul rând, dacă articolele 39 CE și 43 CE se opun unei reglementări naționale precum
cea reprezentată de articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980.
Ansamblul dispozițiilor tratatului referitoare la libera circulație a persoanelor urmărește facilitarea exercitării de activități
profesionale de orice natură de către resortisanții Uniunii pe întreg teritoriul acesteia și se opune măsurilor care i‑ar
putea defavoriza atunci când doresc să exercite o activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru (a se vedea Hotărârile
citate anterior Comisia/Danemarca, punctul 34 și jurisprudența citată, Comisia/Portugalia, punctul 15, Comisia/Suedia, punctul
17, precum și Comisia/Germania, punctul 21).
În speță, Republica Elenă susține că dispozițiile în litigiu exclud, în ceea ce privește condițiile de acordare a scutirii
de impozit, orice cerință referitoare la cetățenia greacă, singura condiție necesară fiind cea a reședinței permanente în
Grecia.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că normele
privind egalitatea de tratament interzic nu numai discriminările evidente, întemeiate pe naționalitate sau cetățenie, ci și
orice forme disimulate de discriminare care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat
(a se vedea în special Hotărârea din 12 februarie 1974, Sotgiu, 152/73, Rec., p. 153, punctul 11, Hotărârea Commerzbank, citată
anterior, punctul 14, și Hotărârea din 1 octombrie 2009, Gottwald, C‑103/08, Rep., p. I‑9117, punctul 27).
Această situație se regăsește în special în cazul măsurii care prevede o distincție bazată pe criteriul domiciliului sau al
reședinței, în sensul că acest criteriu riscă să acționeze în principal în defavoarea resortisanților altor state membre în
măsura în care persoanele care nu au domiciliul pe teritoriul național, precum nerezidenții, sunt cel mai adesea străini (a
se vedea în special Hotărârea din 29 aprilie 1999, Ciola, C‑224/97, Rec., p. I‑2517, punctul 14, Hotărârea din 16 ianuarie
2003, Comisia/Italia, C‑388/01, Rec., p. I‑721, punctul 14, și Hotărârea Gottwald, citată anterior, punctul 28).
Or, în speță, articolul 1 alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980 se întemeiază tocmai pe acest tip de criteriu, dat
fiind că această dispoziție rezervă beneficiul scutirii de impozit numai persoanelor cu reședința permanentă în Grecia. În
această privință, trebuie să se arate că, deși se aplică indiferent de cetățenia dobânditorului bunului imobil, criteriul
reședinței pe teritoriul național pentru a beneficia de scutirea de impozit riscă să se aplice în special în detrimentul persoanelor
care nu sunt resortisanți greci. Astfel, cel mai adesea acestea sunt persoanele care își vor fi stabilit reședința în afara
teritoriului grec.
Prin urmare, dispoziția menționată dezavantajează persoanele nerezidente în Grecia și care cumpără o primă locuință pentru
o viitoare stabilire în acest stat membru, în măsura în care nu permite acestor persoane să beneficieze de respectiva scutire
de impozit datorat la cumpărarea unei prime locuințe, în timp ce persoanele care locuiesc deja în Grecia și care cumpără aici
o primă locuință pot să beneficieze de această scutire.
În aceste condiții, dispoziția sus‑menționată are un efect disuasiv în privința persoanelor nerezidente în Grecia și care,
în temeiul dreptului la liberă circulație care decurge din articolele 39 CE și 43 CE, doresc să achiziționeze o primă locuință
în acest stat membru.
Rezultă că, rezervând beneficiul scutirii de impozitul perceput la cumpărarea unei prime locuințe persoanelor care au reședința
permanentă în Grecia, articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980 poate constitui un obstacol
în calea liberei circulații a lucrătorilor și a libertății de stabilire, astfel cum sunt garantate de articolele 39 CE și,
respectiv, 43 CE.
Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată că măsurile naționale susceptibile să îngreuneze sau să facă mai
puțin atractivă exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat pot fi totuși admise, cu condiția ca ele să urmărească
un obiectiv de interes general, să fie în măsură să asigure realizarea acestuia și să nu depășească ceea ce este necesar pentru
atingerea obiectivului urmărit (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Comisia/Portugalia, punctul 24, Comisia/Suedia,
punctul 25, și Comisia/Germania, punctul 26).
În această privință, Republica Elenă susține că această condiție a reședinței permanente este justificată în special de obiectivele
constând, pe de o parte, în facilitarea achiziționării unei prime locuințe de către particulari, precum și în prevenirea oricărei
speculații imobiliare și, pe de altă parte, în restrângerea fraudei fiscale și în prevenirea abuzurilor. În plus, o astfel
de condiție s‑ar înscrie în cadrul mai general al politicii sociale a statului membru vizat, în raport cu care practicile
naționale referitoare la punerea în aplicare a unor obiective sociale intră în sfera competenței discreționare pe care statele
membre o păstrează în definirea politicii lor sociale, în ceea ce privește natura și dimensiunile protecției sociale pe care
o pun în aplicare, cu condiția ca acțiunile lor să fie proporționale cu obiectivul urmărit.
Presupunând că pot fi invocate astfel de argumente pentru a justifica obstacolul în calea libertății de circulație a persoanelor,
trebuie să se constate că această condiție a reședinței pe teritoriul grec impusă prin articolul 1 alineatul 3 primul paragraf
din Legea 1078/1980 nu permite, în orice caz, atingerea obiectivelor pe care aceasta pretinde că le urmărește și, în plus,
depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.
Astfel, în primul rând, în ceea ce privește caracterul adecvat al reglementării naționale în cauză, deși dispoziția menționată
urmărește evitarea situației în care cumpărătorul unui bun imobil obține un profit și, prin urmare, favorizarea prevenirii
oricărei speculații, trebuie să se constate că această dispoziție impune o condiție care nu permite atingerea obiectivului
urmărit în măsura în care Legea 1078/1980 nu prevede obligația cumpărătorului unui bun imobil de a‑l utiliza ca locuință permanentă
și nici nu îi interzice să îl închirieze. În lipsa unei astfel de obligații, argumentul Republicii Elene referitor la lupta
împotriva speculei nu poate fi acceptat.
Această constatare este valabilă de asemenea în privința argumentului întemeiat pe politica socială, invocat în mod expres
de Republica Elenă, întemeiat pe necesitatea de a susține familiile ale căror venituri sunt de nivel scăzut sau mediu. Dat
fiind că nu există o obligație precum cea menționată la punctul precedent, nu rezultă că Legea 1078/1980 este aptă să garanteze
realizarea obiectivului menționat în măsura în care avantajul fiscal acordat la cumpărarea unei prime locuințe este conferit
tuturor persoanelor care îndeplinesc condiția de reședință indiferent de apartenența lor la clasele medii și inferioare. În
aceste condiții, nu se poate prezuma că acordarea neselectivă a acestui avantaj fiscal îndeplinește pretinsul obiectiv sociopolitic
al Legii 1078/1980. Pe de altă parte, Republica Elenă nu a demonstrat că scutirea de impozit la cumpărarea unei prime locuințe
constituie un avantaj fiscal cu dimensiune socială care nu vizează decât persoanele aparținând claselor sociale celor mai
defavorizate.
În al doilea rând, în ceea ce privește aprecierea care trebuie formulată în legătură cu caracterul necesar al reglementării
în cauză, trebuie să se constate că argumentele invocate de Republica Elenă, întemeiate pe obiectivul care urmărește restrângerea
fraudei fiscale și evitarea abuzurilor care constau în eludarea obiectivului scutirii, de exemplu, solicitând beneficiul acesteia
pentru cumpărarea mai multor bunuri imobile, nu sunt de natură să demonstreze că dispozițiile în litigiu sunt necesare pentru
atingerea acestui obiectiv. În schimb, acesta poate la fel de bine să fie atins în cazul în care cumpărătorii nu au reședința
permanentă pe teritoriul național.
Astfel, după cum în mod întemeiat susține Comisia, există mecanisme mai puțin constrângătoare care permit autorităților grecești
să se asigure că un cumpărător al unui bun imobil respectă toate condițiile necesare pentru a beneficia de scutirea de impozit,
verificând în special că nu este proprietar al unui alt bun imobil în Grecia, cum ar fi înscrierea în registrul fiscal sau
în cadastru, solicitarea de declarații fiscale sau privind locuința ori punerea în aplicare a unor controale efectuate de
autoritățile fiscale, completate de declarații sub jurământ ale cumpărătorilor, aceștia răspunzând penal pentru conținutul
și pentru exactitatea declarațiilor lor.
Rezultă că o reglementare națională precum cea prevăzută la articolul 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea
1078/1980 depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că această condiție a reședinței permanente prevăzută la articolul
1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980, pe de o parte, nu este de natură să justifice obiectivele
constând în facilitarea achiziționării unei prime locuințe, în prevenirea oricărei speculații imobiliare și în susținerea
familiilor ale căror venituri sunt de nivel scăzut sau mediu și, pe de altă parte, nu este necesară pentru a restrânge frauda
fiscală și pentru a evita abuzurile constând în eludarea obiectivului scutirii, astfel încât trebuie să se concluzioneze că
o asemenea condiție este contrară articolelor 39 CE și 43 CE.
În al doilea rând, în ceea ce privește persoanele nerezidente în Grecia și care nu exercită aici o activitate economică, se
impune aceeași concluzie din identitate de motive în legătură cu obiecția întemeiată pe articolul 18 CE (a se vedea Hotărârea
din 5 iulie 2007, Comisia/Belgia, C‑522/04, Rep., p. I‑5701, punctul 72, și Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctul
30).
De asemenea, Comisia susține că, din cauza existenței dispozițiilor menționate, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile
care îi revin în temeiul articolelor 28 și 31 din Acordul privind SEE, referitoare la libertatea de circulație a lucrătorilor
și, respectiv, la libertatea de stabilire.
În această privință, trebuie să se sublinieze că normele care interzic restricțiile privind libertatea de circulație și libertatea
de stabilire prevăzute la articolele 28 și 31 din Acordul privind SEE sunt identice cu cele prevăzute la articolele 39 CE
și 43 CE.
Prin urmare, prin scutirea de impozit, în temeiul articolului 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf din Legea 1078/1980,
numai a persoanelor cu reședința permanentă pe teritoriul național, în timp ce nerezidenții care au intenția de a se stabili
pe acest teritoriu în viitor nu sunt scutiți de acest impozit, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin
potrivit articolelor 18 CE, 39 CE și 43 CE, precum și articolelor 28 și 31 din Acordul privind SEE.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe discriminarea pe motiv de cetățenie sau  naționalitate
Argumentele părților
Comisia susține că articolul 1 alineatul 3 al doilea paragraf din Legea 1078/1980 creează o discriminare explicită pe motiv
de cetățenie, întrucât numai resortisanții greci și persoanele de origine greacă pot beneficia de scutirea de impozit, chiar
dacă nu îndeplinesc condiția generală referitoare la reședința permanentă în Grecia. O astfel de scutire nu ar fi în niciun
caz recunoscută pentru resortisanții altor state membre decât Republica Elenă.
Conform principiului general enunțat la articolul 12 primul paragraf CE, orice distincție pe motiv de cetățenie sau naționalitate
care reprezintă un tratament discriminatoriu în favoarea resortisanților greci și în detrimentul resortisanților celorlalte
state membre ar fi interzisă în mod expres. Resortisanții celorlalte state membre care doresc să achiziționeze o primă locuință
în Grecia ar trebui astfel să achite un impozit care nu se aplică achizițiilor efectuate de resortisanții greci, ceea ce ar
face achiziționarea unei prime locuințe în Grecia mai puțin atractivă pentru străini și ar constitui, prin urmare, un obstacol
în calea liberei stabiliri a acestora în respectivul stat membru.
Republica Elenă susține că statutul de cetățean grec sau de persoană de origine greacă drept motiv de exceptare de la îndeplinirea
condiției reședinței permanente în Grecia confirmă că, pentru a beneficia de scutirea de impozit, condiția esențială este
locul reședinței permanente, care constituie criteriul cel mai obiectiv și adecvat posibil. Dispoziția în litigiu a fost introdusă
în Legea 1078/1980 în urma suprimării scutirii fiscale aplicabile la importul de valută și are ca obiect facilitarea achiziționării
unei locuințe de persoanele de origine greacă sau de cetățenii greci care au emigrat, precum și încurajarea întoarcerii lor
în Grecia. Dat fiind că Republica Elenă face parte dintre statele care au suferit o importantă scădere a populației din cauza
unei emigrații masive spre străinătate, s‑a considerat oportun să se acorde facilități, prin intermediul unor scutiri fiscale,
pentru a stimula resortisanții greci stabiliți în străinătate să revină în Grecia. Această excepție specifică și punctuală
servește unor obiective evidente de politică socială pentru menținerea legăturilor existente între grecii stabiliți în afara
teritoriului național și statul lor de origine. Ținând cont în special de dimensiunea socială a dispoziției în litigiu și
de obiectivul urmărit prin aceasta, restricția criticată de Comisie nu depășește limitele a ceea ce este proporțional și acceptabil.
Aprecierea Curții
În ceea ce privește al doilea motiv al Comisiei, întemeiat pe faptul că scutirea de impozit nu se acordă decât resortisanților
greci sau persoanelor de origine greacă, trebuie să se constate că articolul 1 alineatul 3 al doilea paragraf din Legea 1078/1980
operează o distincție având la bază criteriul cetățeniei.
Este suficient să se amintească în această privință că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, principiul nediscriminării,
fie că se întemeiază pe articolul 12 CE, fie pe articolul 39 CE sau 43 CE, impune ca situații comparabile să nu fie tratate
în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod. Un astfel de tratament nu ar putea fi justificat
decât dacă s‑ar întemeia pe considerații obiective, independente de cetățenia persoanelor vizate și proporționale cu obiectivul
legitim urmărit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2008, Wood, C‑164/07, Rep., p. I‑4143, punctul 13, și Hotărârea
din 16 decembrie 2008, Huber, C‑524/06, Rep., p. I‑9705, punctul 75).
În speță, trebuie să se constate că resortisanții greci și cei ai altor state membre decât Republica Elenă care au intenția
să se stabilească în Grecia se află, în ceea ce privește achiziționarea unei prime locuințe în acest stat membru, într‑o situație
comparabilă. Or, în temeiul articolului 1 alineatul 3 al doilea paragraf din Legea 1078/1980, singurul element care poate
opera o distincție între situația resortisanților greci sau de origine greacă și cea a resortisanților care nu sunt greci,
în privința dreptului lor de a fi scutiți de impozit, este cetățenia. Astfel, numai resortisanții greci sau persoanele de
origine greacă beneficiază de scutirea menționată. Așadar, acest tratament diferit, întemeiat în mod explicit și exclusiv
pe cetățenie, constituie o discriminare directă.
Republica Elenă susține că distincția menționată este justificată în speță în special prin obiectivele care urmăresc, pe de
o parte, facilitarea achiziționării unei locuințe de emigranții greci și de persoanele de origine greacă, precum și încurajarea
întoarcerii lor, dat fiind că acest stat membru a suferit o importantă scădere a populației din cauza unei emigrații masive
spre străinătate. Pe de altă parte, scutirea prevăzută de dispoziția menționată ar fi de asemenea justificată prin motive
de politică socială, în sensul că ar viza menținerea legăturilor dintre grecii emigrați și statul lor de origine.
Cu toate acestea, astfel de considerații nu sunt de natură să stabilească existența unor împrejurări obiective, independente
de cetățenia persoanelor vizate, care pot justifica o discriminare precum cea care rezultă din scutirea prevăzută la articolul
1 alineatul 3 al doilea paragraf din Legea 1078/1980, în măsura în care se întemeiază pe însăși cetățenia persoanelor vizate.
Rezultă că diferența de tratament operată între resortisanții greci sau persoanele de origine greacă și cetățenii Uniunii
care nu sunt resortisanți ai Republicii Elene, în măsura în care articolul 1 alineatul 3 al doilea paragraf din Legea 1078/1980
îi exclude pe aceștia din urmă de la beneficiul scutirii prevăzute de această dispoziție, constituie o discriminare interzisă
de articolul 12 primul paragraf CE și de articolele 39 CE și 43 CE.
De asemenea, Comisia susține că, din cauza existenței dispoziției menționate, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit nici obligațiile
care îi revin în temeiul articolelor 4, 28 și 31 din Acordul privind SEE, referitoare la interzicerea discriminării pe motiv
de cetățenie, la libertatea de circulație a lucrătorilor și, respectiv, la libertatea de stabilire.
În această privință, trebuie să se arate că interzicerea discriminării pe motiv de cetățenie, prevăzută la articolul 4 din
Acordul privind SEE, precum și normele care interzic restricțiile privind libertatea de circulație și libertatea de stabilire
prevăzute la articolele 28 și 31 din acordul menționat sunt identice cu cele prevăzute la articolele 12 CE, 39 CE și, respectiv,
43 CE.
Prin urmare, trebuie să se constate că, prin scutirea de impozit, în anumite condiții, numai a resortisanților greci sau a
persoanelor de origine greacă la achiziționarea unei prime locuințe pe teritoriul național, Republica Elenă nu și‑a îndeplinit
obligațiile care îi revin potrivit articolelor 12 CE, 39 CE și 43 CE, precum și articolelor 4, 28 și 31 din Acordul privind
SEE.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Elene la plata cheltuielilor de judecată,
iar Republica Elenă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Republica Elenă:
–
prin scutirea de impozitul pe transferul bunurilor imobile, în temeiul articolului 1 alineatul 1 și alineatul 3 primul paragraf
din Legea 1078/1980, numai a persoanelor cu reședința permanentă pe teritoriul național, în timp ce nerezidenții care au intenția
de a se stabili pe acest teritoriu în viitor nu sunt scutiți de acest impozit, și
–
prin scutirea de același impozit, în anumite condiții, numai a resortisanților greci sau a persoanelor de origine greacă la
achiziționarea unei prime locuințe pe teritoriul național,
nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin potrivit articolelor 12 CE, 18 CE, 39 CE și 43 CE, precum și articolelor 4, 28
și 31 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992.
2)
Obligă Republica Elenă la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: greaca.