CELEX: 62009CJ0521
Обжалване
Картели
Член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП
Пазар на монохлороцетната киселина
Норми, предвиждащи възможност за търсене на отговорност от дружеството майка за антиконкурентните практики на дъщерното дружество
Презумпция за действително упражняване на решаващо влияние
Право на защита
Задължение за мотивиране

Доводи на страните
С първата част на третото си правно основание жалбоподателят изтъква, на първо място, че Общият съд неправилно се е основал
на едно погрешно схващане на задължението за мотивиране.
Elf Aquitaine счита, че Общият съд е трябвало да установи, че мотивите на спорното решение относно възможността за търсене
на отговорност за разглежданото нарушение са недостатъчни, за да му позволят да узнае дали това решение е добре обосновано,
или евентуално страда от материални или процесуални пороци.
Противно на посоченото от Общия съд в точки 81, 82 и 89 от обжалваното съдебно решение, според жалбоподателя в конкретния
случай не било достатъчно той да може да схване спорното решение само в смисъл, че Комисията го упреква в упражняване на решаващо
влияние върху търговската политика на Atofina. Напротив, тъй като, за разлика от изложението на възраженията, спорното решение
не е подготвителен акт, неговите мотиви трябвало да бъдат достатъчно точни, за да позволят, от една страна, на жалбоподателя
да узнае причините, поради които това решение е било взето и да прецени своите доводи, за да реши дали да подаде жалба или
не, и от друга страна — на Общия съд да упражни своя контрол за законосъобразност, в случай че трябва да се произнесе по спорното
решение.
Всъщност според Elf Aquitaine тези мотиви трябвало да бъдат конкретни, още повече че: i) жалбоподателят не бил уведомен за
обвиненията, отправени срещу него, преди да получи изложението на възраженията, ii) тези обвинения се основавали изключително
на презумпцията за отговорност, непотвърдена от никакви конкретни факти и за която се оказало, че е невъзможно да се обори,
iii) Комисията се отдалечила от своята обичайна практика по вземане на решения, и iv) спорното решение довело до поставяне
под съмнение на няколко основни права на жалбоподателя.
Колкото до третия довод, посочен в предходната точка, подточка iii) от настоящото решение, жалбоподателят изтъква по-конкретно,
че Комисията е признала в съображение 574 от резюмето на своето решение от 1 октомври 2008 г. относно производство по член 81
от Договора за създаване на Европейската общност и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/C.39181 — Восъци за свещи)
(резюме, публикувано в ОВ C 295, 2009 г., стр. 17), че спорното решение скъсва с нейната предходна практика по вземане на
решения, по-конкретно по отношение на жалбоподателя. В това отношение той препраща също към решение „Органични пероксиди“
(посочено в точка 22 от настоящото решение), в което при обстоятелства, твърде подобни на тези по настоящия случай, не му
било отправено никакво оплакване за антиконкурентното поведение на неговото дъщерно дружество Atofina.
На второ място, Elf Aquitaine изтъква, че констатацията на Общия съд за достатъчния характер на мотивите на спорното решение
почива върху неточни от материална гледна точка факти, доколкото тези мотиви били не само кратки, но и според жалбоподателя
недостатъчни, дори напълно липсващи.
От една страна, спорното решение не давало никакъв отговор на някои специфични доводи, повдигнати вследствие на изложението
на възраженията.
От друга страна, Комисията се задоволила в спорното решение да отхвърли en bloc и без обяснение другите доводи на жалбоподателя
общо и без да прави разграничение между тях. Например Комисията не посочвала кои от предоставените ѝ документи според нея
давали „само обща представа за търговското управление“.
Ето защо според жалбоподателя Общият съд е трябвало да отмени спорното решение поради липса на мотиви.
Комисията счита най-напред, че настоящата част трябва да бъде обявена за недопустима, тъй като в нея не се посочвали по ясен
начин пороците на обжалваното съдебно решение или правните доводи, посочени в подкрепа на тази част.
По-нататък тя поддържа, че съдебната практика и практиката по вземане на решения на Комисията в областта на отговорността
на дружествата майки били добре известни още от самото начало на производството, довело до приемане на спорното решение.
Според Комисията, макар и от гледна точка на релевантните факти да няма важни обективни различия между производството, довело
до приемане на спорното решение, и това, което е в основата на решение „Органични пероксиди“, различният подход на Комисията
в спорното решение би могъл да се обясни, от една страна, с факта, че Решение на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело
Michelin/Комисия (T‑203/01, Recueil, стр. II‑4071) е прието в периода между датата на изложението на възраженията, свързано
с решение „Органични пероксиди“, и датата на изложението на възраженията, свързано със спорното решение, и от друга страна,
с промяна в подхода от страна на Комисията в периода около 2002 г. и 2003 г.
Съображения на Съда
Според постоянната съдебна практика от член 256 ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 112,
параграф 1, буква в) от Процедурния правилник, е видно, че жалбата трябва точно да посочва пороците на съдебното решение,
чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които конкретно се подкрепя това искане (вж. по-конкретно Решение от 1 юли
2010 г. по дело Knauf Gips/Комисия, C‑407/08 P, все още непубликувано в Сборника, точка 43 и цитираната съдебна практика).
Противно на изложеното в точка 141 от настоящото решение твърдение на Комисията, настоящата част отговаря на изискванията
на тази съдебна практика и е допустима.
Що се отнася до съществото на въпроса, следва да се напомни още в началото, че предвиденото в член 253 ЕО задължение за мотивиране
представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за обосноваността на мотивите, тъй
като той спада към законосъобразността по същество на спорния акт (вж. Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval
и Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точка 67, както и Решение от 22 март 2001 г. по дело Франция/Комисия,
C‑17/99, Recueil, стр. I‑2481, точка 35).
От тази гледна точка изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и трябва по
ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите
лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. Решение
по дело Франция/Комисия, точка 35 и Решение по дело Deutsche Telekom/Комисия, точка 130, посочени по-горе).
По този начин в рамките на индивидуалните решения от постоянната съдебна практика следва, че задължението за мотивиране на
индивидуално решение има за цел, освен да позволи съдебен контрол, да предостави на заинтересованото лице достатъчно информация,
за да може то да прецени дали решението евентуално страда от порок, който е основание за оспорване на неговата действителност
(вж. по-конкретно в този смисъл Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Corus UK/Комисия, C‑199/99 P, Recueil, стр. I‑11177,
точка 145, както и Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P
и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точка 462).
Следователно мотивите трябва по принцип да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с увреждащото го решение.
Липсата на мотиви не може да бъде поправена с факта, че заинтересованото лице научава мотивите на решението в хода на производството
пред съдилищата на Съюза (вж. Решение от 26 ноември 1981 г. по дело Michel/Парламент, 195/80, Recueil, стр. 2861, точка 22,
Решение от 26 септември 2002 г. по дело Испания/Комисия, C‑351/98, Recueil, стр. I‑8031, точка 84, Решение от 29 април 2004 г.
по дело IPK-München и Комисия, C‑199/01 P и C‑200/01 P, Recueil, стр. I‑4627, точка 66, както и Решение по дело Dansk Rørindustri
и др./Комисия, посочено по-горе, точка 463).
Според постоянната съдебна практика изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния
случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите
на акта или други заинтересовани лица, засегнати пряко и лично от него, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква
мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт
отговарят на изискванията на член 253 ЕО следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността
от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. по-конкретно Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено
по-горе, точка 63, Решение от 10 юли 2008 г. по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Recueil,
стр. I‑4951, точки 166 и 178, както и Решение по дело Deutsche Telekom/Комисия, посочено по-горе, точка 131).
Също от съдебната практика следва, че мотивите на даден акт трябва при все това да бъдат логични, по-конкретно да не съдържат
вътрешни противоречия, затрудняващи разбирането на причините, които са в основата на този акт (вж. по аналогия Решение Bertelsmann
и Sony Corporation of America/Impala, посочено по-горе, точка 169, както и цитираната съдебна практика).
Когато, както е в случая, решение за прилагането на правилата на Съюза в областта на конкурентното право се отнася до множество
адресати и засяга определянето на субекта, който да носи отговорност за нарушението, това решение трябва да съдържа достатъчно
мотиви за всеки от адресатите, и по-специално за онези от тях, които въз основа на това решение трябва да понасят тежестта
на нарушението. В този смисъл по отношение на дружество майка, считано за отговорно за неправомерното поведение на свое дъщерно
дружество, подобно решение трябва да съдържа обстоятелствено изложение на мотивите, което може да обоснове вменяването на
отговорността за нарушението на това дружество (вж. по аналогия Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Aristrain/Комисия, C‑196/99 P,
Recueil, стр. I‑11005, точки 93—101).
Що се отнася по-специално до решение на Комисията, което по отношение на някои адресати се основава изключително на презумпцията
за действително упражняване на решаващо влияние, следва да се установи, че Комисията, при всички случаи — с риск на практика
да направи тази презумпция необорима — е длъжна да изложи по подходящ начин на тези адресати причините, поради които посочените
правни и фактически доказателства не са били достатъчни, за да оборят посочената презумпция. Задължението на Комисията да
мотивира своите решения по този въпрос произтича по-конкретно от оборимия характер на посочената презумпция, за оборването
на която се изисква от заинтересованите лица да представят доказателство относно икономическите, организационните и юридическите
връзки между засегнатите дружества.
Независимо от това, следва да се напомни, че Комисията при все това не е длъжна в подобен контекст да взема отношение по обстоятелства,
които явно нямат връзка със случая, нямат значение или са очевидно второстепенни (вж. по аналогия Решение по дело Комисия/Sytraval
и Brink’s France, посочено по-горе, точка 64, Решение от 1 юли 2008 г. по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., C‑341/06 P
и C‑342/06 P, Сборник, стр. I‑4777, точка 89, както и Решение по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala, посочено
по-горе, точка 167).
Впрочем от съдебната практика произтича, че ако решение на Комисията, което следва постоянна практика по вземане на решения,
може да бъде мотивирано кратко, а именно чрез позоваване на тази практика, когато то отива значително по-далеч от предходните
решения, Комисията трябва да изложи изрично своите съображения (вж. по-конкретно Решение от 26 ноември 1975 г. по дело Groupement
des fabricants de papiers peints de Belgique и др./Комисия, 73/74, Recueil, стр. 1491, точка 31, както и Решение от 11 декември
2008 г. по дело Комисия/Département du Loiret, C‑295/07 P, Сборник, стр. I‑9363, точка 44).
С настоящата част на третото правно основание жалбоподателят поддържа основно, че Общият съд е трябвало да санкционира недостатъчните
мотиви на спорното решение, доколкото тази недостатъчност на мотивите го засяга.
Както следва от точка 87 от обжалваното съдебно решение и от представените на Общия съд данни по преписката, доводите, изтъкнати
от жалбоподателя в отговор на изложението на възраженията с цел оборване на приложената от Комисията презумпция, са изброени
накратко в съображение 257 от спорното решение. Позицията на Комисията по отношение на тези данни е изложена в съображения
258—261 от това решение.
С оглед на тези съображения Общият съд след посочване на най-важното от съображение 258 на това решение в точка 85 от обжалваното
съдебно решение констатира в следващата точка, че „макар и Комисията изрично да е потвърдила [в посоченото съображение], че
притежаването на 98 % от капитала е достатъчно, за да се вмени на Elf Aquitaine отговорността за действията на Atofina, тя
все пак е уточнила по-нататък в това съображение, че представените от жалбоподателя доказателства не позволяват да се обори
презумпцията“.
Макар и да е вярно, че в съображения 259—261 от спорното решение Комисията отговаря на някои от доводите, които жалбоподателят
е повдигнал пред нея, също така е вярно, че тези съображения не дават отговор на много други доводи, за които единствената
изразена позиция в спорното решение е тази в съображение 258. В съответствие със съдебната практика, посочена в точки 54—58
от настоящото решение, тези доводи се отнасяли по-специално до икономическите, организационните и юридическите аспекти с цел
да се докаже, че към момента на настъпване на разглежданите факти Atofina е определяло по самостоятелен начин своето поведение
на пазара и поначало не прилагало указанията, дадени от неговото дружество майка.
По същество става въпрос за следните доводи:
–        Elf Aquitaine било само „обикновен холдинг“, без оперативни функции в рамките на група, характеризираща се с децентрализирано
управление на своите дъщерни дружества,
–        управлението на дейността на Atofina на пазара не зависело от указанията на Elf Aquitaine,
–        Atofina не информирало Elf Aquitaine за своята дейност на пазара,
–        Atofina разполагало с правомощие за сключване на договори, без да се нуждае от предварително разрешение от Elf Aquitaine,
–        Atofina разполагало с финансова самостоятелност спрямо Elf Aquitaine,
–        Atofina винаги определяло своята правна стратегия по самостоятелен начин, и
–        възприемането от трети лица.
Наистина, както следва от точки 150 и 154 от настоящото решение и както посочва Общият съд в точка 90 от обжалваното съдебно
решение, Комисията не е длъжна да изрази позиция по всички доводи, приведени пред нея от заинтересованите лица.
При все това от точка 150 от настоящото решение следва също, че изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост
от обстоятелствата по конкретния случай.
Според жалбоподателя спорното решение и производството, в което то се вписва, се характеризират в частност с обстоятелството,
че това решение, по-конкретно основаващо се по отношение на жалбоподателя единствено на презумпцията за отговорност за действията
на неговото дъщерно дружество, без да внася допълнителни елементи с цел да докаже намеса в търговското поведение на това дъщерно
дружество, се е отдалечило от обичайната практика на Комисията по вземане на решения.
В това отношение Комисията поддържа, че съдебната практика и нейната практика по вземане на решения в областта на отговорност
на дружествата майка били добре известни още от самото начало на производството, приключило с приемане на спорното решение.
При все това в своите писмени защити тя посочва, че „практиката на Комисията, що се отнася до използването на презумпцията,
основана на притежаване на целия капитал, невинаги е една и съща“. Освен това, макар и Комисията да твърди, че е решила в
периода „около 2002—2003 г.“ да прилага по-често подобна презумпция, тя не посочва нито едно решение или друг документ, от
който да проличава подобна промяна в подхода. Впрочем тя не изразява пряко становище по твърдението на жалбоподателя, според
което в съображение 574 от решението от 1 октомври 2008 г., посочено в точка 136 от настоящото решение, се признава, че спорното
решение скъсва с нейната предходна практика по вземане на решения, по-конкретно по отношение на жалбоподателя.
При всички случаи в дадения случай е безспорно, както следва по-конкретно от точки 136 и 143 от настоящото решение, че в решение
„Органични пероксиди“ на жалбоподателя не е наложена при условията на солидарна отговорност с неговото дъщерно дружество глоба
за неправомерното поведение на последното, въпреки че между двата случая изглежда не съществуват обективни различия, поне
от гледна точка на жалбоподателя, що се отнася до връзките между него и неговото дъщерно дружество.
Освен това спорното решение и производството, в което то се вписва, се характеризират със следните обстоятелства:
–        с оглед на това, че глобата за неправомерното поведение на Atofina е наложена при условията на солидарна отговорност на последното
и на жалбоподателя, приложен е по-голям мултипликационен коефициент за изчисляването на началния размер на глобата, поради
което окончателният размер на същата може да бъде много по-висок, отколкото ако глобата беше наложена единствено на дъщерното
дружество,
–        глобата е наложена на жалбоподателя единствено въз основа на „презумпция, според която Elf Aquitaine е отговорно за действията
на своето дъщерно дружество Atofina“, която презумпция не е непременно еднаква при своето прилагане с изложената в точки 56
и 57 от настоящото решение презумпция за действително упражняване на решаващо влияние,
–        както следва от частта на настоящото решение, посветена на второто правно основание, жалбоподателят бил официално предупреден
за вероятността да му се вмени отговорността за неправомерното поведение на неговото дъщерно дружество едва на стадия на изложението
на възраженията, тоест четири години след започването на разследванията на Комисията,
–        в отговор на изложението на възраженията жалбоподателят, както следва от преписката пред Общия съд, е представил редица доводи,
основавайки се по-конкретно на съдебната практика на Съюза, на практиката по вземане на решения на Комисията и върху някои
приложени документи.
При тези условия, както следва от точки 146—155 от настоящото решение, и в частност от точки 148, 152, 153 и 155 от същото,
Общият съд е длъжен — с оглед на всички обстоятелства по конкретния случай, по-специално с оглед на неоспорваната в настоящото
производство промяна в подхода спрямо жалбоподателя между решение „Органични пероксиди“ и спорното решение — да отдели особено
внимание на въпроса дали това последно решение съдържа обстойно изложение на причините, поради които Комисията счита, че представените
от жалбоподателя доказателства не са достатъчни за оборване на приложената в това решение презумпция.
Както обаче следва от точка 85 от обжалваното съдебно решение, съображение 258 от спорното решение, в което единствено Комисията
е изразила позицията си относно изброените в точка 160 от настоящото решение доводи, представлява само поредица от повторения
на прости твърдения и отрицания, които изобщо не са подкрепени от конкретни факти. При особените обстоятелства на случая,
при липсата на допълнителни уточнения тази поредица от твърдения и отрицания не дава възможност на заинтересованите лица да
се запознаят с основанията за взетата мярка или на компетентната юрисдикция да упражни своя контрол. Например поради формулировката
на посоченото съображение изглежда много трудно, дори невъзможно, да се узнае по-специално дали съвкупността от доказателства,
представени от жалбоподателя с цел да обори презумпцията, която Комисията е приложила спрямо него, е била отхвърлена поради
липса на убедителност или защото от гледна точка на Комисията самият факт, че жалбоподателят притежава 98 % от капитала на
Atofina, е достатъчен, за да му се вмени отговорността за действията на Atofina, независимо от доказателствата, представени
от последното в отговор на изложението на възраженията.
При това положение съображение 258 от спорното решение не би могло да се тълкува като съдържащо достатъчно мотиви от гледна
точка на правото за позицията на Комисията по няколко подробно изложени от жалбоподателя доводи.
Въз основа на гореизложеното се налага изводът, че при особените обстоятелства на настоящия случай и с оглед на изложената
в точки 147—155 от настоящото решение съдебна практика Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел
в точка 91 от обжалваното съдебно решение, че спорното решение е съобразено с член 253 ЕО и като не е санкционирал опорочаващата
спорното решение липса на мотиви относно наложената на жалбоподателя глоба.
От това следва, че първата част на третото правно основание е основателна.

По втората част на третото правно основание, както и по четвъртото и шестото правно основание
В общи линии втората част на третото правно основание е изведена от неразбираемия и кръгов характер на някои разсъждения на
Общия съд.
С четвъртото си правно основание жалбоподателят изтъква, че в точка 160 и сл. от обжалваното съдебно решение Общият съд е
надхвърлил границите на своя контрол за законосъобразност, като със своите мотиви е заместил недостатъчните мотиви на Комисията.
Както следва от точка 27 от настоящото решение, шестото правно основание е повдигнато при условията на евентуалност.
С оглед на отговора, даден на първата част на третото правно основание, не следва да се разглежда втората част на същото,
нито четвъртото или шестото правно основание.
С оглед на всички гореизложени съображения жалбата следва да се уважи, а обжалваното съдебно решение да се отмени.

По жалбата пред Общия съд
В съответствие с член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда, ако жалбата е основателна, Съдът може, в случай
че отмени решението на Общия съд, да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
Такъв е настоящият случай.
Както следва от точка 9 от настоящото решение, второто повдигнато пред Общия съд правно основание е изведено от недостатъчност
на мотивите. С това правно основание жалбоподателят изтъква по същество недостатъчност на мотивите, опорочаваща спорното решение,
доколкото с него му се вменява отговорността за неправомерното поведение на неговото дъщерно дружество единствено на основание
на размера на притежавания капитал в последното, без друго обяснение.
С оглед на съжденията в точки 144—171 от настоящото решение, развити в рамките на първата част на третото правно основание
на жалбата, посоченото второ правно основание, повдигнато пред Общия съд, трябва да се приеме за основателно.
При това положение следва спорното решение да се отмени в частта му, в която, без да се излагат мотиви относно особените обстоятелства
в конкретния случай, на жалбоподателя се вменява отговорността за извършването на въпросното нарушение и му се налага глоба.
При тези условия не следва да се разглеждат другите правни основания на жалбата пред Общия съд.

По съдебните разноски
Член 122, първа алинея от Процедурния правилник предвижда, че когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и окончателното
решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 69, параграф 2 от същия правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 118 от него, загубилата
делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Член 69, параграф 3, първа алинея от
същия правилник предвижда обаче, че Съдът може да разпредели разноските или да реши всяка страна да понесе направените от
нея разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, или поради изключителни обстоятелства.
Тъй като както жалбоподателят, така и Комисията губят отчасти делото по някои от исканията в рамките на обжалването, следва
да се реши, че те понасят направените от тях съдебни разноски, свързани с това производство.
За сметка на това, що се отнася до съдебните разноски по обжалването на първа инстанция, след като Комисията окончателно губи
делото и жалбоподателят е направил искане в този смисъл, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски, направени
в първоинстанционното производство.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 30 септември 2009 г. по дело Elf Aquitaine/Комисия (T‑174/05).
2)
Отменя Решение C (2004) 4876 окончателен на Комисията от 19 януари 2005 г. относно процедура за прилагане на член 81 [ЕО]
и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/E‑1/37.773 — МХОК) в частта му, с която на Elf Aquitaine SA се вменява отговорността
за извършването на въпросното нарушение и му се налага глоба.
3)
Elf Aquitaine SA и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски по настоящата жалба.
4)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски, направени в първоинстанционното производство.
Подписи
*
Език на производството: френски.