CELEX: 62012CJ0516
Zahtjev za prethodnu oduku
Uredba (EZ) br. 1191/69
Usluge javnog prijevoza putnika
Članak 4.
Zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga
Članak 6.
Pravo na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja obveze pružanja javnih usluga

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država članica u vezi s obvezama koje su svojstvene javnim uslugama u željezničkom i cestovnom prometu i prometu unutarnjim vodnim putovima (
SL L 156, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991. (
SL L 169, str. 1
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 1191/69).
Ovi zahtjevi upućeni su u okviru sporova između CTP – Compagnia Transporti Pubblici SpA (u daljnjem tekstu: CTP), s jedne strane, i Regione Campania (regija Kampanija) (predmeti C‑516/12 do C‑518/12) i Provincia di Napoli (provincija Napulj) (predmeti C‑516/12 i C‑518/12), s druge strane, zbog odbijanja potonjih da dodijele CTP‑u naknadu troškova koji su proizišli iz pružanja usluga lokalnog javnog prijevoza.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 1. stavci 1. do 5. Uredbe br. 1191/69, koji se nalazi u njezinom Odjeljku I. pod nazivom „Opće odredbe“, propisuje:
„1.   Ova se uredba primjenjuje na prijevoznike koji pružaju usluge u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima.
Države članice mogu isključiti iz područja primjene ove uredbe poduzeća čije su djelatnosti ograničene isključivo na pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga.
2.   Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
—
‚gradske i prigradske usluge’ jesu usluge prijevoza koje zadovoljavaju potrebe određenog gradskog središta ili gradske aglomeracije i potrebe za prijevozom između njih i okolnih područja,
—
‚regionalne usluge’ jesu usluge prijevoza koje se pružaju s ciljem zadovoljavanja potreba za prijevozom u određenoj regiji.
3.   Nadležna tijela država članica ukidaju sve obveze svojstvene konceptu javnih usluga koje su određene ovom uredbom, a koje su propisane za željeznički, cestovni i prijevoz unutarnjim vodnim putovima.
4.   Kako bi osigurala odgovarajuće usluge prijevoza kojima bi se uzeli u obzir socijalni i okolišni čimbenici te urbanističko i prostorno planiranje ili s ciljem pružanja posebnih cijena prijevoza određenim skupinama putnika, nadležna tijela država članica mogu s prijevoznicima zaključivati ugovore o pružanju javnih usluga. Uvjeti i pojedinosti o izvršavanju tih ugovora utvrđeni su u odjeljku V.
5.   Međutim, nadležna tijela država članica mogu održati ili uvesti obveze pružanja javnih usluga iz članka 2. ove uredbe za gradske, prigradske i regionalne usluge putničkog prijevoza. Uvjeti i pojedinosti poslovanja, uključujući načine isplate naknade, utvrđeni su u odjeljcima II., III. i IV.
[…]“
U izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69, koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91, članak 1. je glasio:
„1.   Nadležne države članice ukidaju sve obveze svojstvene konceptu javnih usluga koje su određene ovom uredbom, a koje su propisane za željeznički, cestovni i prijevoz unutarnjim vodnim putovima.
2.   Međutim, obveze se mogu održati u mjeri u kojoj su nužne kako bi se osiguralo pružanje dovoljnih usluga prijevoza.
3.   Stavak 1. ne primjenjuje se u pogledu prijevoza putnika na cijene i uvijete prijevoza koje je odredila neka država članica u interesu jedne ili više određenih društvenih kategorija.
4.   Financijski teret koji za prijevoznike proizlazi iz održavanja obveza o kojima se govori u stavku 2. kao i primjena cijena i uvjeta prijevoza o kojima se govori u stavku 3. predmet su naknade u skladu sa zajedničkim postupcima izloženima u ovoj uredbi“.
Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1191/69 propisuje:
„Pod obvezama pružanja javnih usluga podrazumijevaju se obveze koje prijevoznik ne bi preuzeo ili ih ne bi preuzeo u jednakoj mjeri ili pod jednakim uvjetima s obzirom na vlastiti poslovni interes.“
Odjeljak II. te uredbe, pod nazivom „Zajednička načela za ukidanje ili održavanje obveza pružanja javnih usluga“, uključuje članke 3. do 8.
Članak 4. te uredbe glasi kako slijedi:
„1.   Prijevoznici mogu nadležnim tijelima država članica podnijeti zahtjeve za ukidanje u cijelosti ili djelomično obveze pružanja javne usluge ako ta obveza za njih uzrokuje ekonomski gubitak.
2.   U svojim zahtjevima prijevoznici mogu predložiti zamjenu nekom drugom vrstom prijevoza od one koja se koristi. Poduzeća će primijeniti odredbe članka 5. za izračun ušteda koje bi se mogle provesti kako bi se poboljšao njihov financijski položaj.“
Sukladno članku 6. Uredbe br. 1191/69:
„1.   U roku od godinu dana računajući od stupanja na snagu ove uredbe, prijevoznici trebaju podnijeti zahtjeve iz članka 4. nadležnim tijelima država članica.
Prijevoznici mogu podnijeti zahtjeve nakon isteka navedenog roka ako smatraju da su ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 1.
2.   Odluke o održavanju ili ukidanju u cijelosti ili djelomično obveze pružanja javnih usluga trebaju predvidjeti naknadu troškova koji su iz njih proizišli u skladu sa zajedničkim postupcima predviđenima u člancima 10. do 13.
3.   Nadležna tijela država članica trebaju donijeti odluke u roku od godinu dana računajući od dana podnošenja zahtjeva u pogledu obveza obavljanja ili prijenosa te u roku od šest mjeseci u pogledu tarifnih obveza.
Pravo na naknadu postoji od datuma odluke nadležnih tijela, ali ni u kojem slučaju prije 1. siječnja 1971.
4.   Međutim, ako nadležna tijela država članica to procijene nužnim zbog broja i značaja zahtjeva koje je podnijelo svako pojedino poduzeće, razdoblje propisano u prvom podstavku trećeg stavka mogu produljiti do najkasnije 1. siječnja 1972. U tom slučaju pravo na naknadu postoji od tog dana.
Nadležna tijela država članica u slučaju kada odluče iskoristiti tu mogućnost obavijestit će zainteresirana poduzeća u roku od 6 mjeseci od podnošenja zahtjeva.
U slučaju da se pojedina država članica susretne sa specifičnim teškoćama, na zahtjev te države i na prijedlog Komisije, Vijeće može dopustiti toj državi produljenje roka iz prvog podstavka do 1. siječnja 1973.
5.   Ako nadležna tijela nisu donijela odluku u predviđenom roku, ukida se obveza čije je ukidanje zatraženo u skladu s člankom 4. stavkom 1.
6.   Vijeće će na temelju izvještaja koji je Komisija podnijela prije 31. prosinca 1972. ispitati situaciju u svakoj državi članici u pogledu provođenja ove uredbe.“
Odjeljak V. Uredbe br. 1191/69, pod nazivom „Ugovori o pružanju javnih usluga“, ima samo jedan članak, a to je članak 14., koji propisuje:
„1.   ‚Ugovor o pružanju javnih usluga’ jest ugovor između nadležnih tijela države članice i prijevoznika s ciljem pružanja odgovarajućih usluga prijevoza.
Ugovor o pružanju javnih usluga osobito može obuhvaćati:
—
usluge prijevoza koje zadovoljavaju utvrđene standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete,
—
dodatne usluge prijevoza,
—
usluge prijevoza po određenim cijenama i pod određenim uvjetima, posebice za određene skupine putnika ili na određenim linijama,
—
prilagodbe usluga stvarnim potrebama.
2.   Ugovor o pružanju javnih usluga mora obuhvaćati, između ostalog, sljedeće:
a)
prirodu usluge koja se pruža, posebno standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete;
b)
cijenu usluga obuhvaćenih ugovorom, koje se ili dodaju na prihod od pristojbi ili uključuju prihod, te podatke o financijskim odnosima između ugovornih strana;
c)
pravila o izmjenama i dopunama ugovora, posebice uzimajući u obzir nepredvidljive promjene;
d)
razdoblje važenja ugovora;
e)
ugovorne kazne u slučaju neispunjavanja ugovornih obveza.
3.   Imovina u vezi s pružanjem usluga prijevoza koje su predmet ugovora o pružanju javnih usluga može pripadati poduzeću ili mu biti stavljena na raspolaganje.
4.   Svako poduzeće koje namjerava obustaviti određenu uslugu prijevoza koju redovno i neprekidno pruža javnosti ili je znatno izmijeniti, a koja nije obuhvaćena sustavom ugovora ili obvezom pružanja javnih usluga, obvezno je o tome obavijestiti nadležna tijela države članice najmanje tri mjeseca unaprijed.
Nadležna tijela mogu se odreći prava na takvu obavijest.
Ova odredba ne utječe na ostale nacionalne postupke koji se primjenjuju u vezi s pravom na ukidanje ili izmjenu usluga prijevoza.
5.   Po primitku obavijesti iz stavka 4. ovoga članka, nadležna tijela mogu zahtijevati nastavak pružanja predmetne usluge u razdoblju do jedne godine od dana primitka obavijesti, a o čemu moraju obavijestiti poduzeće najmanje mjesec dana prije isteka obavijesti.
Ona također mogu inicirati pregovore o uspostavi ili izmjeni te usluge prijevoza.
6.   Troškovi koji za prijevoznike proizlaze iz obveza predviđenih u članku 5. bit će nadoknađeni u skladu sa zajedničkim postupcima utvrđenima u odjeljcima II., III. i VI.“
U izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69, koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91, članak 14. je glasio:
„1.   Osim u slučajevima predviđenima člankom 1. stavkom 3., nakon stupanja na snagu ove uredbe države članice ne mogu odrediti obveze pružanja javnih usluga prijevozniku, osim u mjeri u kojoj su te obveze prijeko potrebne za osiguranje pružanja nužnih usluga prijevoza.
2.   Budući da tako određene obveze prijevoznicima mogu uzrokovati ekonomski gubitak u smislu članka 5. stavaka 1. i 2. ili troškove u smislu članka 9., nadležna tijela država članica u svojim odlukama o određivanju takvih obveza predviđaju naknadu tako nastalih troškova. Primjenjuju se odredbe članaka 10. do 13.“
Talijansko pravo
Članak 17. zakonodavnog dekreta br. 422 o prijenosu funkcija i zadataka iz područja lokalnog javnog prijevoza na regije i lokalna tijela, u skladu s člankom 4. stavkom 4. zakona br. 59 od 15. ožujka 1997. (decreto legislativo n. 422 conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di transporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59), od 19. studenoga 1997. (GURI br. 287 od 10. prosinca 1997., str. 4.) propisuje:
„S ciljem osiguravanja mobilnosti korisnika javnog prijevoza, regije, provincije i općine, primjenjujući članak 2. [Uredbe br. 1191/69], trebaju odrediti obveze pružanja javnih usluga i u ugovorima o pružanju javnih usluga iz članka 19. predvidjeti odgovarajuće financijske naknade za poduzeća koja pružaju te usluge uzimajući u obzir, primjenjujući ranije navedenu odredbu Zajednice, sredstva dobivena iz tarifa kao i, ako je takav slučaj, sredstva dobivena iz upravljanja dodatnim uslugama iz područja mobilnosti.“
Glavni postupci i prethodno pitanje
CTP pruža usluge lokalnog javnog prijevoza u provinciji Napulj. U tom pogledu podnio je više zahtjeva Regione Campania i Provincia di Napoli, koje su oni odbili, s ciljem dobivanja naknade za ekonomski gubitak za koji smatra da je nastao kao posljedica pružanja tih usluga.
CTP je zatražio poništenje tih administrativnih odluka pred Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Taj je sud smatrao da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1191/69, pravo na naknadu takvog ekonomskog gubitka postoji samo kada je prijevoznik prethodno podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga čiji je subjekt i to samo u slučaju kada nadležna tijela odbiju taj zahtjev. Budući da je utvrdio da CTP nije podnio takav zahtjev za ukidanje, Tribunale amministrativo regionale per la Campania donio je tri presude kojima se odbijaju CTP‑ove tužbe.
CTP je podnio žalbe sudu koji je uputio zahtjev protiv triju presuda koje je donio Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Sud koji je uputio zahtjev smatra da se članci 1., 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 mogu tumačiti na dva različita načina u pogledu nastanka prava na naknadu u slučaju prijevoznika koji obavlja obvezu pružanja javnih usluga.
Prema tumačenju opisanom kao „teleološko“, koje je prihvatio Tribunale amministrativo regionale per la Campania, pravo na naknadu može nastati samo ako je predmetni prijevoznik podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga nadležnim tijelima. U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev navodi članak 17. spomenutog zakonodavnog dekreta br. 422 od 19. studenoga 1997. koji predviđa sklapanje ugovora o pružanju usluga i u tom pogledu precizira da, za razliku od prijašnjeg sustava koncesija, aktualni sustav približava se ugovoru o pružanju usluga jer se iznos koji isplaćuju javna tijela može smatrati kao protučinidba za dobrovoljno preuzete obveze. Međutim, sud dodaje da to pravo na naknadu, iako predviđeno ugovorom, ne može nastati tek nakon što je podnesen zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga.
Prema tumačenju opisanom kao „sistematsko“, pravo na naknadu nastaje samo po sebi, bez da prijevoznik treba podnijeti zahtjev za ukidanje, u mjeri u kojoj se to pravo tiče obveze pružanja javne usluge čije je održavanje dopušteno prema članku 1. stavku 5. Uredbe br. 1191/69 koji se odnosi na gradske, prigradske i regionalne usluge putničkog prijevoza.
U tim je uvjetima Consiglio di Stato odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je isto u predmetima C‑516/12 do C‑518/12:
„Postoji li pravo na naknadu u skladu s člankom 4. [Uredbe br. 1191/69] samo kada nakon podnošenja prikladnog zahtjeva nadležna tijela ne ukinu obvezu pružanja usluge koja uzrokuje ekonomski gubitak za prijevoznika ili se ta odredba primjenjuje samo na obveze pružanja usluga za koje uredba predviđa ukidanje te ne dopušta da ih se održi?“
Rješenjem predsjednika Suda od 29. studenoga 2012. predmeti C‑516/12 do C‑518/12 spojeni su za pisani i usmeni dio postupka kao i za donošenje presude.
O prethodnom pitanju
Najprije je potrebno utvrditi kontekst u kojem su podneseni zahtjevi za prethodnu odluku.
S jedne strane, ništa u spisu podnesenom Sudu ne upućuje na to da je Talijanska Republika iskoristila mogućnost iz članka 1. stavka 1. drugog podstavka Uredbe br. 1191/69 da isključi iz područja njezine primjene poduzeća čija je djelatnost ograničena samo na pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga. Posljedično, odredbe te uredbe u potpunosti se primjenjuju na predmete u glavnom postupku i prethodno pitanje treba se ispitati s obzirom na te odredbe (vidjeti, prema analogiji, presudu Antrop i dr., C‑504/07,
EU:C:2009:290
, t. 17.).
S druge strane, potrebno je podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi određivanje sadržaja pitanja koja se postavljaju Sudu isključivo pravo suda koji upućuje zahtjev. Samo nacionalni sudovi pred kojima se vodi postupak i koji trebaju preuzeti odgovornost za kasniju sudsku odluku mogu ocijeniti, s obzirom na posebne okolnosti svakog slučaja, kako nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude tako i značaj pitanja koja postavljaju Sudu (presuda Kersbergen‑Lap i Dams‑Schipper, C‑154/05,
EU:C:2006:449
, t. 21. i navedena sudska praksa).
Prema podacima koje su stranke iznijele na raspravi, sporne usluge lokalnog javnog prijevoza iz glavnih postupaka koje je pružao CTP mogu proizlaziti ili iz obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1191/69 ili iz ugovora o pružanju javnih usluga u smislu članka 14. stavka 1. te uredbe.
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 34. i 35. svog mišljenja, članak 4. Uredbe br. 1191/69, koji je predmet postavljenog pitanja, kao i članak 6. te uredbe ne primjenjuju se osim u slučaju ako usluge lokalnog javnog prijevoza koje je pružao CTP proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. spomenute uredbe. U suprotnom, ti se članci ne bi mogli primjenjivati ako bi usluge lokalnog javnog prijevoza koje pruža CTP proizlazile iz ugovora u pružanju javnih usluga u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 1191/69, što treba utvrditi sud koji je postavio pitanje.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem traži tumačenje članka 4. Uredbe br. 1191/69, bez da se taj sud oglasio o situaciji iz članka 14. stavka 1. te uredbe. U pogledu sudske prakse navedene u točki 21. ove presude, posljedično je potrebno ispitati pitanje koje je postavljeno Sudu temeljeći se na pretpostavci prema kojoj usluge lokalnog javnog prijevoza koje je pružao CTP imaju svoje ishodište u obvezi pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1191/69.
Sud koji je postavio zahtjev svojim pitanjem u biti želi znati treba li članke 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 tumačiti u smislu da nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja obveze pružanja javnih usluga u smislu članka 2. stavka 1. te uredbe ovisi, s jedne strane, o uvođenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje te obveze i, s druge strane, o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju navedene obveze nakon njezinog isteka.
U tom pogledu potrebno je istaknuti da se prema članku 4. stavku 1. Uredbe br. 1191/69 zajedno s člankom 6. stavkom 2. te uredbe naknada troškova koji proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga dodjeljuje samo onim prijevoznicima koji zatraže djelomično ili u cijelosti ukidanje te obveze i ako nadležna tijela odluče, suprotno tom zahtjevu, održati u cijelosti ili djelomično navedenu obvezu pružanja javnih usluga ili je ukinuti nakon njezinog isteka. Prema tome, te odredbe Uredbe br. 1191/69 zahtijevaju da se ispune dva uvjeta navedena u točki 25. ove presude.
Potrebno je podsjetiti da je u izvornoj verziji uredbe koja je prethodila izmjenama što ih je donijela Uredba br. 1893/91 članak 14. Uredbe br. 1191/69 dopuštao državama članicama da odrede nove obveze pružanja javnih usluga, ali je obvezivao nadležna tijela da, kada odlučuju o određivanju tih obveza, predvide naknade za troškove koji proizlaze iz njihovog izvršavanja.
Na taj način, u izvornoj verziji Uredbe br. 1191/69 obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje obveze pružanja javnih usluga kako bi se steklo pravo na naknadu, u skladu s odredbama članaka 4. do 6. te uredbe, bila je primjenjiva samo na obveze nastale prije njezinog stupanja na snagu, dok je pravo na naknadu nastalo samo po sebi za obveze pružanja javnih usluga nastale kasnije u skladu s člankom 14. te uredbe.
Točno je da je Uredba br. 1893/91 zamijenila tu odredbu važećom verzijom članka 14. Uredbe br. 1191/69 koja predviđa sklapanje ugovora o pružanju javnih usluga. Osim toga, Uredba br. 1893/91 uvela je novi članak 1. stavak 5. prema kojem se održavanje i određivanje obveza pružanja javnih usluga provode u skladu s uvjetima i načinima predviđenima u odjeljcima II. do IV. Uredbe br. 1191/69.
Prema talijanskoj vladi, Uredba br. 1893/91 stoga je izmijenila režim koji se primjenjivao na određivanje obveza pružanja javnih usluga, u smislu da je od tada pravo na naknadu troškova koje je proizlazilo iz tih obveza ovisilo o podnošenju zahtjeva za njihovim ukidanjem, u skladu s člancima 4. i 6. te uredbe. U potporu tom tumačenju, talijanska vlada izvodi svoj argument iz činjenice da se, nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1893/91, novi članak 1. stavak 5. Uredbe br. 1191/69 koji ovlašćuje države članice na određivanje novih obveza pružanja javnih usluga odnosio isključivo na Odjeljak II. te uredbe koji uključuje članke 4. i 6.
Stoga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svog mišljenja, ništa ne dovodi do zaključka da je Uredba br. 1893/91 izmijenila režim koji se primjenjuje na obveze pružanja javnih usluga nastale nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, kako je opisano u točki 28. ove presude. Upravo suprotno, iz uvodnih izjava Uredbe br. 1893/91 proizlazi da države članice ne samo da u okviru ugovora sklopljenog između nadležnih nacionalnih tijela i prijevoznika mogu dogovoriti načine pružanja javnih usluga u području prijevoza već mogu i pridržati mogućnost održavanja ili određivanja određenih obveza pružanja javnih usluga. Izvorni režim stoga je bio nadopunjen drugim režimom temeljenim da novom pravnom instrumentu to jest ugovoru o pružanju javnih usluga u smislu novog članka 14. Uredbe br. 1191/69.
Osim toga, potrebno je utvrditi da Uredba br. 1893/91 ne donosi nikakve izmjene članaka 4. i 6. Uredbe br. 1191/69. Članak 6. stavak 1. te uredbe stoga predviđa da zahtjevi za ukidanje obveze iz članka 4. trebaju biti podneseni u roku od godinu dana računajući od stupanja na snagu spomenute uredbe to jest od 1. siječnja 1969. Osim toga, rokovi određeni u stavcima 3. do 6. tog članka temelje se na datumima 1. siječnja 1971., 1. siječnja 1972., 1. siječnja 1973. ili 31. siječnja 1972. Iz prethodno navedenog proizlazi da se članak 6. Uredbe br. 1191/69 primjenjuje samo na obveze pružanja javnih usluga nastale prije stupanja na snagu predmetne uredbe, to jest 1. siječnja 1969.
Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svog mišljenja, iz teksta članka 1. stavka 5. Uredbe br. 1191/69 ne može se zaključiti da se svaka od odredbi odjeljaka II. do IV. te uredbe primjenjuje kako na održavanje tako i na određivanje obveza pružanja javnih usluga. Stoga se neke od tih odredbi kao što su članak 3. ili članak 7. stavak 1. primjenjuju isključivo na održavanje tih obveza. Isto vrijedi za članke 4. i 6. te uredbe iz čijeg teksta proizlazi da se primjenjuju samo na obveze pružanja javnih usluga nastale prije 1. siječnja 1969. Posljedično, ne stoji argument talijanske vlade prema kojem članak 1. stavak 5. te uredbe treba tumačiti u smislu da se članci 4. i 6. te uredbe primjenjuju na određivanje novih obveza pružanja javnih usluga.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članke 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 treba tumačiti u smislu da za obveze pružanja javnih usluga koje su nastale prije stupanja na snagu spomenute uredbe nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja tih obveza ovisi o podnošenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje tih obveza kao i o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju tih obveza nakon njihovog isteka. S druge strane, u pogledu obveza za pružanje javnih usluga nastalih nakon tog datuma, nastanak tog prava na naknadu ne ovisi o tim uvjetima.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članke 4. i 6. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država članica u vezi s obvezama koje su svojstvene javnim uslugama u željezničkom i cestovnom prometu i prometu unutarnjim vodnim putovima, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991., treba tumačiti u smislu da za obveze pružanja javnih usluga koje su nastale prije stupanja na snagu spomenute uredbe nastanak prava na naknadu troškova koji proizlaze iz izvršenja tih obveza ovisi o podnošenju zahtjeva predmetnog poduzeća za ukidanje tih obveza kao i o odluci nadležnih tijela o održavanju ili ukidanju tih obveza nakon njihovog isteka. S druge strane, u pogledu obveza za pružanje javnih usluga nastalih nakon tog datuma, nastanak tog prava na naknadu ne ovisi o tim uvjetima.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski