CELEX: 62010CJ0259
Adózás
Hatodik HÉA-irányelv
Adómentességek
A 13. cikk B. részének f) pontja
Fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok
Az adósemlegesség elve
Mechanikus készpénzes bingó (»mechanised cash bingo«)
Pénznyerő automaták
A jogszabályi rendelkezésektől eltérő közigazgatási gyakorlat
A kellő gondosságra (»due diligence«) alapított védekezés

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az adósemlegesség elvének a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
hatodik tanács irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik
irányelv) 13. cikke B. része f) pontja alkalmazásának a keretében történő értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: Commissioners) és a The Rank Group (a
továbbiakban: Rank) között annak tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, hogy a Commissioners elutasította
a Ranknak az általa a 2002–2005. évek folyamán bizonyos játékok keretében nyújtott szolgáltatások után befizetett hozzáadottérték‑adó
(a továbbiakban: HÉA) visszatérítése iránt benyújtott kérelmét.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja szerint HÉA alá tartozik „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített
termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.
Ezen irányelv „Adómentességek belföldön” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
„[...]
B.      Egyéb adómentességek
Az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül, az általuk meghatározott feltételek mellett a tagállamok mentesítik az adó
alól a következőket, annak érdekében, hogy biztosítsák az ilyen mentességek megfelelő és egyértelmű alkalmazását, valamint
hogy megakadályozzák az adókijátszásokat, az adókikerüléseket és az esetleges visszaéléseket:
[...]
f)      fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok a tagállam által megállapított feltételek és korlátozások mellett;
[...]”

A nemzeti szabályozás
A HÉÁ‑ra vonatkozó szabályozás
A HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény (Value Added Tax Act 1994) alapügy tényállásának idején hatályban lévő változata (a továbbiakban:
HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény) 31. cikkének (1) bekezdése szerint adómentes a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás,
ha az megfelel az e törvény 9. mellékletében leírt ügyletek valamelyikének.
E 9. melléklet „Fogadások, szerencsejátékok és sorsolásos játékok” című 4. csoportjának 1. pontja előírja a fogadásra vagy
szerencsejátékra szolgáló berendezések rendelkezésre bocsátásának adómentességét.
Az említett 4. csoport 1–3. megjegyzése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az 1. pont nem foglalja magában:
[...]
(b)      az olyan játékban való részvétel jogának biztosítását, amelynek tekintetében [a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvény
(Gaming Act 1968)] […] 14. cikkének rendelkezései alapján díj szabható ki,
[...]
(d)      játékautomata rendelkezésre bocsátását.
[...]
(2)      A »szerencsejátéknak« ugyanaz a jelentése, mint amely a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvényben szerepel […]
(3)      A »játékautomata« az alábbi feltételeknek megfelelő automata:
(a)      szerencsejáték céljára készítették vagy alakították át; és
(b)      a játékos pénzérme vagy zseton [2003 után: pénzérme, zseton vagy egyéb tárgy] automatába történő bedobásával vagy egyéb módon
fizet azért, hogy az automatával játszhasson (kivéve, ha a korábbi sikeres játék eredményeképpen alkalma nyílik arra, hogy
fizetés nélkül játsszon); és
(c)      a játék szerencseeleme az automata révén biztosított.”
A szerencsejátékokra és a fogadásra vonatkozó szabályozás
A szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvény alapügy tényállásának idején hatályban lévő változata (a továbbiakban: szerencsejátékokról
szóló 1968. évi törvény) 52. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy e törvény szerint a „játék” (gaming) kifejezés pénz vagy
vagyoni értékkel rendelkező díj elnyerése érdekében történő szerencsejáték‑űzésnek felel meg, és az „automata” (machine) magában
foglal valamennyi automatát.
Az említett törvény 26. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A jelen törvény [III. része] bármely automatára alkalmazandó,
a)      amelyet szerencsejáték céljára készítettek vagy alakítottak át, és
b)      amely pénz vagy pénzben kifejezhető érték pénzérme vagy zseton formájában történő bedobására alkalmas réssel vagy egyéb nyílással
rendelkezik.
(2)      Az előző bekezdésben az automatával űzött szerencsejátékra vonatkozó hivatkozás magában foglalja a részben automatával, részben
más eszközzel folytatott játékot is, amennyiben (és csakis akkor, ha) a játék szerencseeleme az automata révén biztosított.”
A „játékautomata” e fogalmának megfelelő automata csak engedélyezett helyiségben, valamint a tétek és a nyeremények összegére
és egy adott helyen tartható készülékek számára vonatkozó bizonyos feltételek betartása mellett volt használható. Amennyiben
azonban az egyes automatával űzött tevékenység „játéknak” minősült, az automata nem felelt meg az említett fogalommeghatározásnak,
annak használatát más jogszabályi rendelkezés szabályozta, többek között más határértékeket előírva a tétek és nyeremények
tekintetében.
Ezzel szemben a „fogadásnak” tekintett tevékenységeket a fogadásokról, szerencsejátékokról és sorsolásos játékokról szóló
1963. évi törvény (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963) szabályozta. Amennyiben az ügyfél helyben kívánt fogadást kötni,
annak megtételéhez megfelelően engedélyezett fogadóirodákhoz (licensed betting offices, a továbbiakban: LBO) kellett fordulnia.
Egyazon helyiség engedélyt csak fogadáskötésre vagy csak szerencsejátékra kaphatott. Ezenkívül az engedély megszerzésének
feltételei és az engedélyezett helyiségekre alkalmazandó szabályozás – többek között a szeszes italok értékesítésére vagy
a nyitvatartási időre tekintettel – eltérő lehetett. Fogadásokat csak LBÓ‑kban lehetett kötni, szerencsejátékot pedig csak
kaszinókban, bárokban, bingótermekben és játéktermekben lehetett űzni.

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Rank azon HÉA‑csoportot képviselő tag, amely az Egyesült Királyságban bingóklubokat és kaszinókat üzemeltet, amelyekben
többek között „mechanikus készpénzes bingó” („mechanised cash bingo”, a továbbiakban: mc‑bingo) és pénznyerő automata áll
az ügyfélkör rendelkezésére.
Miután a Rank bevallotta és befizette a Commissionersnek az mc‑bingón és a pénznyerő automatán keresztül nyújtott szolgáltatások
utáni HÉÁ‑t, ezen adó visszatérítése iránt két keresetet nyújtott be a Value Added Tax Tribunalhoz (hozzáadottérték‑adóval
foglalkozó bíróság), amely később First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (a továbbiakban: Tribunal) lett. Az első kereset az mc‑bingó
2003. január 1‑je és 2005. december 31. közötti adóztatására, a második a pénznyerő automaták 2002. október 1‑je és 2005.
december 5. közötti adóztatására vonatkozik.
E kereseteket lényegében azon érvelésre alapította, hogy mc‑bingó és a pénznyerő automaták különböző típusait eltérő bánásmódban
részesítették a HÉÁ‑ra vonatkozó szabályozásban, annak ellenére, hogy a fogyasztók szemszögéből hasonlók, sőt azonosak voltak,
és hogy következésképpen a HÉÁ‑nak a mc‑bingó és a pénznyerő automaták bizonyos típusaira való kivetése sérti az adósemlegesség
elvét.

Az mc‑bingóra vonatkozó kereset
Az mc‑bingót több játékból álló sorozatokban játsszák. Míg a tét összegét előre bejelentik, a nyeremény összege, amely az
egyes játékokban résztvevő játékosok számától függ, játékblokkonként és még a játék első része alatt is változhat, és az a
játékosok számára nem szükségszerűen ismert a tét megtételének az időpontjában.
Az alapügy felei között nem vitatott, hogy a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény 9. melléklete 4. csoportja 1. megjegyzése b) pontjának
a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvényre való utalása miatt az mc‑bingó kizárólag akkor volt HÉA‑mentes, ha a tét legfeljebb
50 penny, a nyeremény pedig legfeljebb 25 font volt. Ezzel szemben, ha e két feltétel valamelyike nem teljesült, a szóban
forgó játék nem volt HÉA‑mentes. Az sem vitatott, hogy az mc‑bingó e két típusa a fogyasztók szemszögéből azonos volt. A Commissioners
azzal érvel, hogy mindazonáltal az adósemlegesség elve egyáltalán nem sérült, mivel nem bizonyították, hogy az említett eltérő
bánásmód e játékok közötti versenyt érintette volna.
2008. május 15‑i határozatában a Tribunal a Rank javára döntött. A Commissioners e határozattal szembeni fellebbezését a High
Court of Justice (England & Wales), Chancery Division a 2009. július 8‑i ítéletével elutasította. A Commissioners tehát ezen
ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Court of Appealhez (England & Wales) (Civil Division).

A pénznyerő automatákra vonatkozó kereset
A pénznyerő automatákkal kapcsolatban a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény 9. melléklete 4. csoportjának 1. megjegyzésében előírt
HÉA‑mentesség nem volt alkalmazandó, ha a játékos rendelkezésére bocsátott szóban forgó automata e 4. csoport 1. megjegyzésének
d) pontja és 3. megjegyzése értelmében vett „játékautomata” volt.
E tekintetben a Rank által üzemeltetett és ilyen játékautomatának tekintett pénznyerő automatákat, amelyek egyben a szerencsejátékokról
szóló 1968. évi törvény III. része alá is tartoznak (a továbbiakban: Part‑III‑automaták), a pénznyerő automaták másik két
típusával hasonlítják össze különösen aszerint, hogy a játékban a szerencseelemet a játékos által használt automatába beépített
játékszoftver parancsára maga ezen automata biztosítja‑e, vagy sem.
Az adóztatott Part‑III‑automatákkal kapcsolatban az említett elemet az elektronikusan működő véletlenszám‑generátor (electronic
random number generator) biztosítja, amely fizikailag be van építve a játékos által használt automatába. Ezzel szemben az
összehasonlítás alapjául szolgáló pénznyerő automaták első típusa (a továbbiakban: I. sz. referenciaautomaták) olyan automatákból
áll, amelyekből többet elektronikus úton egy közös, különálló elektronikusan működő véletlenszám‑generátorhoz kapcsolnak,
amelyet azonban ugyanabban a helyiségben helyeztek el, mint a játékos által használt terminálokat.
Az összehasonlítás alapjául szolgáló pénznyerő automaták második típusa olyan „rögzített nyerési esélyekkel működő fogadási
terminálokból” (Fixed Odds Betting Terminals, a továbbiakban: FOBT) áll, amelyeket kizárólag LBÓ‑kban lehet elhelyezni. A
FOBT‑t használó játékos egy eseménynek vagy virtuális játéknak, vagyis „formátumnak” az FOBT szoftverére feltöltött eredményére
fogadott azzal, hogy tétet dobott be a terminálba. Az esemény vagy virtuális játék eredményét az érintett LBO helyiségein
kívül elhelyezett elektronikusan működő véletlenszám‑generátorral határozták meg. Az arra vonatkozó jogvitát, hogy a játékszabályokra
tekintettel bizonyos, az FOBT‑ken rendelkezésre álló formátumok „fogadást” vagy „szerencsejátékot” tettek‑e lehetővé, nem
döntötte el ítélet, mivel az érintett felek egyezségre jutottak. Mivel az FOBT nem felelt meg „játékautomata” HÉA‑jog értelmében
vett fogalmának, azt ezen adó alóli mentességben részesítették. Azonban az abból származó bevételeket a fogadásokra vonatkozó
általános adó sújtotta.
A Tribunal előtt nem vitatott, hogy az adóztatott Part‑III‑automaták és az I. sz. referenciaautomaták a fogyasztók szemszögéből
hasonlók voltak. Azonban a Commissioners többek között megállapította, hogy az automaták e két kategóriája egymás versenytársa
volt, és hogy az I. sz. referenciaautomaták a nemzeti jog alapján valóban adómentesek voltak.
2008. augusztus 19‑i határozatával a Tribunal bizonyos vitatott kérdésekben a Rank javára döntött, más kérdésekben pedig a
határozathozatalt későbbi időpontra halasztotta. Ezen első határozatban a Tribunal többek között megállapította, hogy az I. sz. referenciaautomaták
a nemzeti jogi szabályozása alapján HÉA‑mentesek. Mindenesetre a Commissioners gyakorlatilag szándékosan adómentesként kezelte
az I. sz. referenciaautomatákat.
A Commissioners e határozattal szembeni fellebbezését a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division 2009. június
8‑án elutasította. Ezen ítélettel szemben a Commissioners keresetet nyújtott be a Court of Appealhez (England & Wales) (Civil
Division), vitatva többek között az I. sz. referenciaautomaták HÉA‑mentességére vonatkozó releváns gyakorlatnak a fennállását.
2009. december 11‑én a Tribunal az eredetileg elhalasztott kérdések tekintetében a Rank javára döntött. Ami az I. sz. referenciaautomatákat
illeti, úgy vélte, hogy a Commissioners védekezésül nem érvelhet azzal, hogy kellő gondossággal („due diligence”) járt el,
még ha az említett automatákat csak a szóban forgó nemzeti jogi szabályozás elfogadását követően is hozták forgalomba. A Tribunal
az adósemlegesség elve FOBT‑kre tekintettel történő megsértésének a fennállását is megállapította, amely FOBT‑k – jobban elvonatkoztatva –
a játékosok többségének szemszögéből hasonlatosak voltak a Part‑III‑automatákhoz. Az automaták két típusa egyszerűen pénznyerő
játékautomatának tekintendő. A fogyasztók többsége számára a különbségek vagy ismeretlenek, vagy jelentéktelenek.
A Commissioners fellebbezést nyújtott be a 2009. december 11‑i ítélettel szemben az Upper Tribunalhoz (Tax and Chancery Chamber).
E fellebbezés különösen az adóztatott pénznyerő automaták és az FOBT‑k közötti hasonlóság vizsgálatára, valamint a kellő gondosságra
alapított érvelés elutasítása ellen irányult.

A C‑259/10. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztet kérdések
Mivel a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező jogvita elbírálása
az uniós jog értelmezésétől függ, úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
elé előzetes döntéshozatalra:
„(1)      A HÉA szempontjából
–        a fogyasztók szemszögéből azonos szolgáltatások tekintetében; vagy
–        a fogyasztók azonos igényeit kielégítő hasonló szolgáltatások tekintetében
alkalmazott eltérő bánásmód elegendő‑e önmagában az adósemlegesség elve megsértésének megállapításához, vagy figyelembe kell‑e
venni (és ha igen, miként)
a)      a szabályozási és a gazdasági környezetet;
b)      azt, hogy van‑e verseny az azonos szolgáltatások, vagy adott esetben a szóban forgó hasonló szolgáltatások között; és/vagy
c)      azt, hogy a HÉA szempontjából alkalmazott eltérő bánásmód okozott‑e versenytorzulást?
2)      Jogosult‑e az adóalany, akinek szolgáltatásai a nemzeti jog értelmében (a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
szerint a tagállamoknak biztosított mérlegelési jogkör gyakorlásának eredményeként) a HÉA alá tartoznak, az e szolgáltatások
után befizetett HÉA visszatérítését követelni az adósemlegesség elvének más szolgáltatások (referenciaszolgáltatások) HÉA
szempontjából történő kezeléséből adódó megsértése alapján, ha
a)      a referenciaszolgáltatások a nemzeti jog értelmében a HÉA alá tartoztak, de
b)      a tagállam adóhatóságának gyakorlata a referenciaszolgáltatásokat HÉA‑mentes szolgáltatásokként kezelte?
3)      A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén milyen magatartás jelent releváns gyakorlatot, és különösen:
a)      szükséges‑e, hogy az adóhatóság világosan és egyértelműen nyilatkozzon arról, hogy a referenciaszolgáltatásokat HÉA‑mentes
szolgáltatásokként kezeli;
b)      jelentőséggel bír‑e az, hogy amikor az adóhatóság nyilatkozott, akkor a referenciaszolgáltatásokkal szemben a HÉA szempontjából
alkalmazandó helyes adójogi bánásmódra tekintettel releváns tényeket nem teljes körűen és helytelenül értelmezte; és
c)      jelentőséggel bír‑e az, hogy a referenciaszolgáltatások tekintetében az adóalany nem vallotta be a HÉÁ‑t, vagy azt az adóhatóság
nem szedte be, de az adóhatóság ezt követően a rendes nemzeti elévülési határidőket betartva megpróbálta beszedni azt?
4)      Ha az adójogi bánásmódban tetten érhető különbségek a hazai adóhatóságoknak a nemzeti jogi szabályozás valós tartalmának általánosan
elfogadott értelmezésén alapuló következetes gyakorlatából fakadnak, akkor jelent‑e bármiféle különbséget az adósemlegesség
elvének megsértése szempontjából, ha:
a)      az adóhatóságok ezt követően megváltoztatják a gyakorlatukat;
b)      a nemzeti bíróság ezt követően megállapítja, hogy a módosított gyakorlat a nemzeti jogi szabályozás helyes értelmezését tükrözi;
c)      nemzeti és/vagy európai jogi elvek − ideértve a bizalomvédelem, az estoppel, a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalmának
elvét − és/vagy elévülési határidők megakadályozzák a tagállamot abban, hogy a korábban adómentesnek tekintett szolgáltatások
után beszedje a HÉÁ‑t?”

A C‑260/10. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztet kérdések
Mivel az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) szintén úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező, előtte folyó jogvita
elbírálása az uniós jog értelmezésétől függ, úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti
a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)      Ha a tagállam a hatodik [irányelv] 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési jogkörének gyakorlása során
a szerencsejáték céljára használt bizonyos automatatípusokat [Part‑III‑automaták] HÉA‑kötelessé tett, míg más ilyen automaták
(amelyek magukban foglalják [FOBT]‑ket is) tekintetében fenntartotta az adómentességet, és ha azt állítják, hogy ezáltal a
tagállam megsértette az adósemlegesség alapelvét: i. meghatározó vagy ii. releváns‑e a [Part‑III‑automaták] és az FOBT‑k összehasonlítása
során, hogy
a)      az FOBT‑k útján olyan tevékenységeket kínáltak, amelyek a nemzeti jog alapján »fogadásnak« minősültek (vagy olyan tevékenységeket,
amelyeket a hatáskörrel rendelkező szabályozó hatóság a szabályozási hatáskörének gyakorlása céljából a nemzeti jog alapján
»fogadásként« szándékozott kezelni), és
b)      a [Part‑III‑automaták] útján kínált tevékenységek a nemzeti jog alapján eltérő besorolás alá − nevezetesen a »szerencsejáték«
körébe − tartoztak,
és hogy a szerencsejáték és fogadás különböző szabályozási rendszerek hatálya alá tartozott e tagállam joga szerint a szerencsejáték
felügyelete és szabályozása tekintetében? Ha igen, mik azok a különbségek a szóban forgó szabályozási rendszerek között, amelyekre
a nemzeti bíróságnak figyelemmel kell lennie?
2)      Annak meghatározása során, hogy az adósemlegesség elve az 1) kérdésben hivatkozott automaták egyes fajtái (az FOBT‑k és a
[Part‑III‑automaták]) tekintetében ugyanolyan adójogi bánásmódot követel‑e meg, a nemzeti bíróságnak az általánosítás milyen
szintjét kell alkalmaznia ahhoz, hogy meghatározza, a termékek vajon hasonlók‑e? Különösen, milyen mértékig lényeges számításba
venni az alábbi körülményeket:
a)      hasonlóságok és különbözőségek a megengedett maximum tétek és nyeremények tekintetében az FOBT‑k és a [Part‑III‑automaták])
között;
b)      az FOBT‑kkel csak olyan meghatározott, fogadásra engedélyezett helyiségben lehetett játszani, amelyek eltérők voltak, és különböző
szabályozás hatálya alá estek, mint amely a szerencsejáték céljára engedélyezett helyiségekre alkalmazandó (habár FOBT‑kkel
és legfeljebb két darab [Part‑III‑automatával] egymás mellett lehetett játszani ugyanabban a fogadás céljára engedélyezett
helyiségben);
c)      a nyerés esélye az FOBT‑ken közvetlenül kapcsolódott a nyilvánosságra hozott rögzített nyerési esélyhez, míg a nyerés esélyeit
a [Part‑III‑automatákon] néhány esetben egy eszköz módosíthatta, amely az idő teltével meghatározott arányú megtérülést biztosított
az üzemeltető és a játékos részére;
d)      az FOBT‑ken és [Part‑III‑automatákon] elérhető formátumok hasonlóságai és különbségei;
e)      az FOBT‑k és a [Part‑III‑automaták] közötti hasonlóságok és különbségek a játékos és a gép között lehetséges kölcsönhatás
szempontjából;
f)      a fent hivatkozott körülményeket a szóban forgó automaták játékosainak nagy része ismerte‑e, vagy sem, vagy ezeket relevánsnak
vagy lényegesnek tekintette‑e;
g)      a HÉA szempontjából történő eltérő bánásmód igazolható‑e a fentiek bármelyikével?
3)      Olyan helyzetben, amikor egy tagállam a hatodik [irányelv] 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési jogkörének
gyakorlása során a szerencsejátékot mentesítette a HÉA alól, de a szerencsejáték céljára használt automaták meghatározott
csoportjait a HÉA hatálya alá rendelte:
a)      a tagállam főszabály szerint védekezhet‑e a kellő gondosság tiszteletben tartásával azon kifogással szemben, hogy megsértette
az adósemlegesség elvét; és
b)      az a) pontra adandó igenlő válasz esetén mely tényezők relevánsak annak meghatározása során, hogy a tagállam jogosult‑e, vagy
sem e kifogásra hivatkozni?”
A Bíróság elnöke 2010. augusztus 9‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala
céljából elrendelte a C‑259/10. és C‑260/10. sz. ügyek egyesítését.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés b) és c) pontjáról
E kérdésével a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lényegében azt kívánja megtudni, hogy az adósemlegesség
elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló és annak ugyanazon igényeit kielégítő két szolgáltatásnyújtással
szemben HÉA szempontjából alkalmazott eltérő bánásmód elegendő‑e ezen elv megsértésének a megállapításához, vagy ezen elv
megsértésének megállapításához szükséges‑e, hogy ezenfelül bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges
fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adósemlegesség elvével ellentétes, ha az egymással versenyző hasonló árukat vagy
szolgáltatásokat a HÉA szempontjából eltérően kezelik (lásd többek között a C‑481/98. sz., Bizottság kontra Franciaország
ügyben 2001. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3369. o.] 22. pontját; a C‑498/03. sz., Kingscrest Associates és Montecello
ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4427. o.] 41. és 54. pontját; a C‑309/06. sz. Marks & Spencer ügyben
2008. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2283. o.] 47. pontját, valamint a C‑41/09. sz., Bizottság kontra Hollandia
ügyben 2011. március 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 66. pontját).
Az említett elv e leírásából kitűnik, hogy két szolgáltatásnyújtás hasonló jellege azzal a következménnyel jár, hogy azok
egymással versenyeznek.
Ezért a két szolgáltatásnyújtás közötti verseny tényleges fennállása nem minősül az adósemlegesség elve megsértése önálló
és kiegészítő feltételének, ha a szóban forgó szolgáltatások a fogyasztó szemszögéből azonosak vagy hasonlók, illetve annak
ugyanazon igényeit elégítik ki (lásd ebben az értelemben a C‑109/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2003. október
23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12691. o.] 22. és 23. pontját, valamint a C‑453/02. és C‑462/02. sz., Linneweber és Akritidis
egyesített ügyekben 2005. február 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑1131. o.] 19‑21., 24., 25. és 28. pontját).
E megállapítás érvényes a versenytorzulás fennállására vonatkozóan is. Az a tény, hogy azonos vagy hasonló és ugyanazon igényeket
kielégítő két szolgáltatást a HÉA szempontjából eltérően kezelnek, általában versenytorzulással jár (lásd ebben az értelemben
a C‑404/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. március 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2667. o.] 46. és 47. pontját,
valamint a C‑363/05. sz., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust és The Association of Investment Trust Companies
ügyben 2007. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5517. o.] 47–51. pontját).
A fenti megállapításokra tekintettel a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés b) és c) pontjára azt a választ kell
adni, hogy az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy elegendő ezen elv megsértésének a megállapításához az, ha a HÉA
szempontjából eltérő bánásmódot alkalmaznak a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló, illetve annak ugyanazon igényeit
kielégítő két szolgáltatásnyújtással szemben. Ezen elv megsértésének megállapításához tehát nem szükséges, hogy ezenfelül
bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.

A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés a) pontjáról és a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
E kérdéseikkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében azt kívánják megtudni, hogy a két szerencsejátékkal szemben a hatodik
irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján történő HÉA‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő
bánásmód esetén úgy kell‑e értelmezni az adósemlegesség elvét, hogy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy e két játék különböző
engedélyezési kategóriába, valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik, vagy úgy, hogy nem.
A hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján a fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok az egyes
tagállamok által megállapított feltételek és korlátozások mellett adómentesek.
E mentesség oka a szociális ágazatban végzett egyes közérdekű szolgáltatásokkal ellentétben nem az, hogy e tevékenységek számára
a HÉA szempontjából szándékosan kedvezőbb bánásmódot biztosítsanak, hanem az a gyakorlati megfontolás, hogy a szerencsejáték‑tevékenység
kevésbé alkalmas a HÉA alkalmazására (lásd a C‑89/05. sz. United Utilities ügyben 2006. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑6813. o.] 23. pontját és a C‑58/09. sz. Leo‑Libera‑ügyben 2010. június 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
24. pontját).
Magából a hatodik irányelv 13. cikke B. része f) pontjának a szövegéből következik, hogy e rendelkezés széles mérlegelési
mozgásteret hagyott a tagállamok számára az érintett ügyletek mentesítését vagy adóztatását illetően, mivel az említett tagállamok
számára lehetővé teszi, hogy meghatározzák azokat a feltételeket és korlátozásokat, amelyekhez az e mentességben való részesülés
köthető (lásd a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).
Azonban, amennyiben az említett rendelkezésnek megfelelően a tagállamok élnek azzal a lehetőséggel, hogy meghatározzák a mentesség
feltételeit és korlátozásait, és következésképpen azt, hogy az ügyletekre HÉÁ‑t vetnek‑e ki, vagy sem, tiszteletben kell tartaniuk
az adósemlegességnek a közös HÉA‑rendszer szerves részét képező elvét (lásd a C‑283/95. sz. Fischer‑ügyben 1998. június 11‑én
hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3369. o.] 27. pontját, valamint a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben
hozott ítélet 24. pontját).
Amint a jelen ítélet 32. pontjában szerepel, ezen elvvel ellentétes az, ha hasonló szolgáltatásnyújtásokat a HÉA szempontjából
eltérő bánásmódban részesítenek.
Annak meghatározása céljából, hogy két szolgáltatásnyújtás az említett pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében
hasonló‑e, elsősorban az átlagos fogyasztó szempontját kell figyelembe venni (lásd analógia útján a C‑349/96. sz. CPP‑ügyben
1999. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑973. o.] 29. pontját), elkerülve a csekély eltérésekre alapított mesterséges
megkülönböztetést (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját).
Két szolgáltatásnyújtás tehát hasonló, amennyiben a felhasználásuk alapján való összehasonlításuk azt mutatja, hogy azonos
tulajdonságokkal rendelkeznek, és a fogyasztók azonos igényeinek kielégítésére szolgálnak, valamint amennyiben a fennálló
különbségek nem befolyásolják jelentősen az átlagos fogyasztó arra irányuló döntését, hogy az említett szolgáltatások közül
melyiket vegye igénybe (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. május 3‑án
hozott ítélet 27. pontját, és analógia útján a C‑367/93. és C‑377/93. sz., Roders és társai egyesített ügyekben 1995. augusztus
11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2229. o.] 27. pontját, valamint a C‑302/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
2002. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2055. o.] 23. pontját).
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adósemlegesség elvével a HÉA‑kivetés területén ellentétes a jogszerű és
a jogszerűtlen ügyeltek általában való megkülönböztetése (lásd többek között a 269/86. sz. Mol‑ügyben 1988. július 5‑én hozott
ítélet [EBHT 1988., 3627. o.] 18. pontját, a C‑158/98. sz. Coffeeshop „Siberië”‑ügyben 1999. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 1999.,
I‑3971. o.] 14. és 21. pontját; valamint a C‑439/04. és C‑440/04. sz., Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006.
július 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6161. o.] 50. pontját). A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a tagállamok
nem csak a jogszerű szerencsejátékokra tarthatják fent a mentességet (a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 28. pontja).
Két szerencsejáték hasonlóságának a vizsgálata keretében így nem lehet figyelembe venni a szerencsejáték szervezésének jogszerű
vagy jogellenes jellegét.
Szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy annak értékelése érdekében, hogy a szerencsejátékok vagy a játékautomaták
hasonlók‑e, főszabály szerint nem releváns az említett játékok szervezőinek és automaták üzemeltetőinek a személye, valamint
az a jogi forma, amelyben azok tevékenységüket kifejtik (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben
hozott ítélet 25. és 29. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezenkívül az említett ítéletből, és különösen annak 29. és 30. pontjából következik, hogy egyrészt az italboltok és a játéktermek,
és másrészt az engedélyezett kaszinók között abban a tekintetben fennálló különbségek, hogy milyen keretek között kínálják
a szerencsejátékokat – különösen, hogy mennyire elérhető a helyszín, valamint milyen időpontban, illetve közegben kínálják
e játékokat –, nem lényegesek az említett játékok hasonlósága szempontjából.
Végül a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontja szerint az a tény, hogy a szerencsejátékok két típusa
közül csak az egyikre vetnek ki nem harmonizált adót, nem igazolhatja azt a következtetést, hogy e két típusú szerencsejáték
nem hasonló. Ugyanis a közös HÉA‑rendszer torzulna, ha a tagállamok más, nem harmonizált adók fennállása alapján kiigazíthatnák
annak alkalmazását.
Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságok által hivatkozott jogi rendszerbeli különbségeknek nincs jelentősége
annak értékelése tekintetében, hogy az érintett szerencsejátékok hasonlók‑e.
Ezen eredményt nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy bizonyos kivételes esetekben a Bíróság elismerte, hogy a szóban forgó ágazatok
sajátosságaira tekintettel az érintett termékértékesítésre vagy szolgáltatásnyújtásra vonatkozó szabályozási keret és jogi
rendszer olyan eltérései, hogy valamely gyógyszer ára megtéríthető‑e, vagy sem, vagy hogy az egyetemes szolgáltatásra kötelezett
adóalany‑e, vagy sem, a fogyasztó szemszögéből különbséget teremthet a saját igényeinek kielégítése szempontjából (lásd a
fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. május 3‑án hozott ítélet 27. pontját, valamint a C‑357/07. sz.
TNT Post UK ügyben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3025. o.] 38., 39. és 45. pontját).
A fenti megállapításokra tekintettel az C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés a) pontjára és a C‑260/10. sz. ügyben
előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a két szerencsejátékkal szemben a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
f) pontja alapján történő HÉA‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő bánásmód esetén úgy kell értelmezni
az adósemlegesség elvét, hogy nem kell figyelembe venni azt a tényt, hogy e két játék különböző engedélyezési kategóriákba,
valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik.

A C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
E kérdésével az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lényegében azt kívánja megtudni, hogy annak az adósemlegesség elvére
tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és azokat a HÉA szempontjából ugyanolyan
elbánásban kell‑e részesíteni, figyelembe kell‑e venni, vagy sem a tétek és nyeremények minimumát és maximumát, a nyerési
esélyeket, az elérhető formátumokat és a pénznyerő automata esetleges interaktív jellegét.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az adósemlegesség elvét nem lehet úgy értelmezni, hogy minden fogadást, sorsolásos
játékot és szerencsejátékot ezen elv értelmében véve hasonlónak kell tekinteni, máskülönben a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
f) pontja és az e rendelkezésben a tagállamoknak elismert, a jelen ítélet 40. pontjában említett mérlegelési mozgástér hatékony
érvényesülése teljesen meghiúsulna. A tagállam tehát a HÉA‑mentességet a szerencsejáték bizonyos formáira korlátozhatja (lásd
ebben az értelemben a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 35. pontját).
Az említett ítéletből következik, hogy az említett elv nem sérül, amennyiben valamely tagállam a pénznyerő automaták által
nyújtott szolgáltatásokra HÉÁ‑t vet ki, mentesítve ezen adó alól a nyilvános futamfogadásokat, a sportfogadásokat, továbbá
a sorsolásos játékokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 9., 10. és 36. pontját).
Azonban az adósemlegesség elve értelmétől való megfosztásának és a HÉA‑rendszer torzításának az elkerülése céljából a HÉA
szempontjából alkalmazott eltérő bánásmódot nem lehet olyan részletkérdésekben fennálló különbségekre alapozni, mint amelyek
az azonos kategóriájához tartozó játékok – például a pénznyerő automaták – szerkezetében, működésében vagy szabályaiban állnak
fenn.
A jelen ítélet 43. és 44. pontjából kitűnik, hogy a különbözőképpen adóztatott szerencsejátékok hasonló jellegének az ügy
körülményeire tekintettel való meghatározását, amely a nemzeti bíróság feladata (lásd ebben az értelemben a C‑443/04. és C‑444/04. sz.,
Solleveld és van den Hout‑van Eijnsbergen egyesített ügyekben 2006. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3617. o.] 42.
és 45. pontját, valamint a fent hivatkozott Marks & Spencer‑ügyben hozott ítélet 48. pontját), az átlagos fogyasztó szemszögéből
és azon releváns vagy fontos elemek figyelembevételével kell elvégezni, amelyek jelentős módon befolyásolhatják ez utóbbi
döntését arról, hogy melyik játékot vegye igénybe.
E tekintetben a tétek és nyeremények minimumában és maximumában, a nyerési esélyekben, az elérhető formátumokban és a pénznyerő
automata esetleges interaktív jellegében fellelhető különbségek jelentősen befolyásolhatják az átlagos fogyasztó döntését
és a szerencsejátéknak alapvetően a nyerési lehetőségben rejlő vonzerejét.
E fenti megállapításokra tekintettel a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy
annak az adósemlegesség elvére tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és
azokat a HÉA szempontjából ugyanolyan elbánásban kell‑e részesíteni, meg kell vizsgálni, hogy az automaták említett típusainak
használata az átlagos fogyasztó szemszögéből hasonló‑e, és annak ugyanazon igényeit elégíti‑e ki, amelynek során az e tekintetben
figyelembe vehető elemek többek között a tétek és nyeremények minimuma és maximuma, valamint a nyerési esélyek.

A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdéssel a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lényegében azt
szeretné megtudni, hogy az adósemlegesség elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva kérheti
a bizonyos szolgáltatásnyújtások után befizetett HÉA visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló
szolgáltatásnyújtásokat a gyakorlatban adómentes szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás
alapján nem HÉA‑mentesek.
E kérdés a Commissioners által az alapügyben hivatkozott azon érvre vonatkozik, miszerint a Part‑III‑automaták adóztatása
nem sérti az adósemlegesség elvét, mivel a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény rendelkezései értelmében az I. sz. referenciaautomaták
sem HÉA‑mentesek, ugyanakkor elismeri, hogy az alapügyben a szóban forgó évek során ez utóbbi automatákra nem vetettek ki
HÉÁ‑t.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az adósemlegesség elve a HÉA területén az egyenlő bánásmód elvének a kifejeződése
(lásd többek között a C‑174/08. sz. NCC Construction Danmark ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑10567. o.]
41. pontját és a C‑262/08. sz. CopyGene‑ügyben 2010. június 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 64. pontját).
Még ha az általános gyakorlatot követő közigazgatási szerv kötve is van általa (lásd ebben az értelemben a 268/84. sz., Ferriera
Valsabbia kontra Bizottság ügyben 1987. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 353. o.] 14. és 15. pontját, valamint a C‑189/02. P.,
C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5425. o.] 211. pontját), az egyenlő bánásmód elvét összhangba kell hozni a
jogszerűség elvének betartásával, amely elv szerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogsértésre
előnyök szerzése végett (lásd ebben az értelemben a 188/83. sz., Witte kontra Parlament ügyben 1984. október 9‑én hozott ítélet
[EBHT 1984., 3465. o.] 15. pontját, a 134/84. sz., Williams kontra Számvevőszék ügyben 1985. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 1985.,
2225. o.] 14. pontját, valamint a C‑51/10. P. sz., Agencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM ügyben 2011. március 10‑én hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 75. és 76. pontját).
Ebből következik, hogy az adóalany nem követelheti, hogy bizonyos szolgáltatást ugyanolyan adójogi bánásmódban részesítsenek,
mint egy másik szolgáltatást, amennyiben ezen utóbbi bánásmód nem felel meg a vonatkozó nemzeti szabályozásnak.
Következésképpen a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az adósemlegesség elvét
úgy kell értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva nem kérheti a bizonyos szolgáltatásnyújtások után befizetett
HÉA visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló szolgáltatásnyújtásokat a gyakorlatban adómentes
szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján nem HÉA‑mentesek.
E válaszra tekintettel a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik és negyedik kérdést nem kell megválaszolni.

A C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésről
E kérdésével az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lényegében azt kívánja megtudni, hogy az adósemlegesség elvét úgy
kell‑e értelmezni, hogy azon tagállam, amely a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési
jogkört gyakorolta, és mentesítette a HÉA alól a szerencsejáték űzésére szolgáló bármely berendezés rendelkezésre bocsátását,
kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját, elutasíthatja a HÉA‑visszatérítésre
irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva, hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg
nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.
E kérdés a Commissioners azon érvelésére vonatkozik, miszerint az alapügyben szóban forgó, a Part‑III‑automatákat a szerencsejátékokat
a HÉA‑mentességből kizáró nemzeti rendelkezések elfogadásának időpontjában nem léteztek olyan hasonló játékautomaták, amelyeket
mentességben részesítettek. A hasonló automatákkal szemben alkalmazott eltérő bánásmód csak nemrég, olyan új típusú pénznyerő
automaták kifejlesztésével merült fel, amelyekről az adóhatóságok csak azok forgalomba hozatalának megkezdése után bizonyos
idővel szereztek tudomást. Következésképpen Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága kellő gondossággal járt el
azáltal, hogy ésszerű időn belül elfogadta a megfelelő intézkedéseket az eltérő adójogi bánásmód megszüntetéséhez.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben ellentétesek az adósemlegesség elvével azok a feltételek
vagy korlátozások, amelyektől a tagállam függővé teszi a szerencsejátékok HÉA‑mentességét, az említett tagállam e feltételek
vagy korlátozások alapján nem tagadhatja meg az ilyen játékok szervezőjétől azon adómentességet, amelyre ez utóbbi a hatodik
irányelv alapján jogosan tarthat igényt (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben hozott ítélet
37. pontját).
Ennélfogva a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat
arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza
az e rendelkezéssel össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis
egyesített ügyekben hozott ítélet 38. pontját).
Márpedig valamely irányelv rendelkezésének közvetlen hatálya nem függ sem az érintett tagállam által a szóban forgó irányelv
átültetése során szándékosan vagy gondatlanul vétett hibától, sem pedig az uniós jog kellően súlyos megsértésének fennállásától
(lásd ebben az értelemben a C‑62/00. sz. Marks & Spencer‑ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6325. o.]
25. és 27. pontját, a C‑397/01‑C‑403/01. sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑8835. o.] 103. pontját, valamint a fent hivatkozott Marks & Spencer‑ügyben 2008. április 10‑én hozott ítélet 36. pontját).
Továbbá figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás alapján a fogadásra vagy szerencsejátékra
szolgáló berendezések rendelkezésre bocsátása – a bizonyos kritériumoknak megfelelő játékautomaták rendelkezésre bocsátásának
kivételével – főszabály szerint HÉA‑mentes volt. Az ilyen körülhatároló kritériumok megállapítása kizárja, hogy a tagállam
arra hivatkozhasson, hogy úgy vélte, nem léteztek e kritériumoknak meg nem felelő automaták, és még csak figyelembe sem kellett
vennie ilyen automaták kifejlesztésének lehetőségét.
Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az Egyesült Királyság Kormányának észrevételeiből kitűnik, hogy
a Gaming Boardot, a szerencsejáték‑felügyeletet, azaz az érintett tagállam közigazgatási szervét még az új pénznyerő automaták
forgalomba hozatalát megelőzően értesítették azok létezéséről.
E szempontokra figyelemmel nem lehet sikeres a Commissionersnek a pénznyerő automaták két típusával szemben bizonyos időszakban
alkalmazott eltérő bánásmód igazolása céljából arra alapított érvelése, miszerint az adóhatóságok később szereztek tudomást
az új automaták létezéséről.
Következésképpen a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az adósemlegesség elvét
úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési
jogkört gyakorolta, és mentesítette a HÉA alól a szerencsejáték űzésére szolgáló bármely berendezés rendelkezésre bocsátását,
kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját, nem utasíthatja el a HÉA‑visszatérítésre
irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva, hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg
nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy elegendő ezen elv megsértésének a megállapításához az, ha a hozzáadottérték‑adó
szempontjából eltérő bánásmódot alkalmaznak a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló, illetve annak ugyanazon igényeit
kielégítő két szolgáltatásnyújtással szemben. Ezen elv megsértésének megállapításához tehát nem szükséges, hogy ezenfelül
bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.
2)
A két szerencsejátékkal szemben a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
alapján történő hozzáadottértékadó‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő bánásmód esetén úgy kell
értelmezni az adósemlegesség elvét, hogy nem kell figyelembe venni azt a tényt, hogy e két játék különböző engedélyezési kategóriákba,
valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik.
3)
Annak az adósemlegesség elvére tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és
azokat a hozzáadottérték‑adó szempontjából ugyanolyan elbánásban kell‑e részesíteni, meg kell vizsgálni, hogy az automaták
említett típusainak használata az átlagos fogyasztó szemszögéből hasonló‑e, és annak ugyanazon igényeit elégíti‑e ki, amelynek
során az e tekintetben figyelembe vehető elemek többek között a tétek és nyeremények minimuma és maximuma, valamint a nyerési
esélyek.
4)
Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva nem kérheti a bizonyos szolgáltatásnyújtások
után befizetett hozzáadottérték‑adó visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló szolgáltatásnyújtásokat
a gyakorlatban adómentes szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján nem hozzáadottértékadó‑mentesek.
5)
Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely a 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
által biztosított mérlegelési jogkört gyakorolta, és mentesítette a hozzáadottérték‑adó alól a szerencsejáték űzésére szolgáló
bármely berendezés rendelkezésre bocsátását, kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját,
nem utasíthatja el a hozzáadottértékadó‑visszatérítésre irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva,
hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.