CELEX: 62010FJ0058
Javni uslužbenci
Dolžnost pomoči
Člen 24 Kadrovskih predpisov
Psihično nadlegovanje
Upravna preiskava

T. Allgeier s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 16. julija 2010, med drugim predlaga, naj se za
nično razglasi odločba Agencije Evropske unije za temeljne pravice (v nadaljevanju: FRA ali Agencija), s katero je bila zavrnjena
njegova prošnja za pomoč, in naj se FRA naloži plačilo odškodnine.

Pravni okvir
Člen 12a(3) Kadrovskih predpisov za uslužbence Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa, da „,[p]sihično
nasilje‘; pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje, govorjen
ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko
integriteto katere koli osebe“.
Člen 24 Kadrovskih predpisov določa:
„Unija pomaga vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine grozi,
ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine
ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog.
Uradniku solidarno povrnejo tako nastalo škodo, kolikor je ni povzročil namerno ali iz hude malomarnosti in mu nadomestila
ni uspelo dobiti od osebe, ki je povzročila škodo.“

Dejansko stanje
Tožeča stranka se je 1. januarja 2002 zaposlila v Evropskem centru za spremljanje rasizma in ksenofobije (EUMC) na podlagi
pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca za štiriletno obdobje, ki je bila 1. januarja 2006 podaljšana za novo štiriletno
obdobje. Zadevna stranka je bila najprej dodeljena v oddelek 2 „Raziskave in mreža“, kjer je predvsem vodila postopke javnih
naročil in pogodbe v zvezi z evropsko informacijsko mrežo o rasizmu in ksenofobiji.
Tožeča stranka je bila 22. septembra 2005 premeščena v oddelek 1 „Administracija“, v katerem so bili centralizirani vsi postopki
javnih naročil. Vodja oddelka v tistem obdobju je bil M., eden od dveh članov osebja, ki ju je zadevna oseba pozneje obdolžila
psihičnega nasilja. M. je bil v tistem času tudi namestnik direktorja EUMC.
Tožeča stranka je bila v oddelku 1 „Administracija“ kot strokovni sodelavec za javna naročila odgovorna za vsa vprašanja v
zvezi z javnimi naročili.
A., drugi član osebja, ki ga je tožeča stranka obdolžila psihičnega nasilja, se je v EUMC zaposlil leta 2005 in bil vključen
v oddelek 1 „Administracija“ kot višji uradnik za javna naročila.
EUMC je decembra 2005 z družbo S. sklenil pogodbo o dobavi hišne centrale v vrednosti 34.391,43 EUR. Pogodba, ki jo je podpisal
EUMC, je bila 23. decembra 2005 poslana v podpis še družbi S.
Družba S. je januarja 2006 začela izvajati pogodbo, čeprav je še ni podpisala. EUMC je menil, da je družba sprejela pogoje
pogodbe, zato je proračunska sredstva v fiksnem znesku 34.391,43 EUR iz leta 2005 prenesel v leto 2006.
EUMC in družba S. sta se marca 2006 odločila, da se pogodba spremeni z dodatkom.
Tožeča stranka, ki jo je spremljal eden od sodelavcev, je 19. aprila 2006 obiskala prostore družbe S. in od nje zahtevala,
naj podpiše pogodbo in dodatek ter ju datira z datumoma 23. december 2005 in  15. januar 2006. Po mnenju tožeče stranke je
bilo to storjeno na izrecno zahtevo M., razlog pa naj bi bila njegova želja, da uredi prenos proračunskih sredstev, ki je
že bil izveden na podlagi pogodbe.
Tožeča stranka je aprila 2006 na podlagi člena 22a Kadrovskih predpisov M. in A. opozorila, da prenos proračunskih sredstev
nima pravne podlage, ker pogodbe do 31. decembra 2005 nista podpisali obe pogodbeni stranki. Tožeča stranka je dodala, da
vpis preteklega datuma v pogodbo pomeni goljufijo, katere namen je prikriti nezakonitost prenosa proračunskih sredstev.
Ker so se stališča tožeče stranke ter M. in A. v zvezi s prenosom proračunskih sredstev in datiranjem pogodbe razlikovala,
je tožeča stranka o položaju obvestila notranjega revizorja EUMC.
Tožeča stranka je na sestanku 28. aprila 2006 tudi direktorico EUMC B. Winkler obvestila o pritiskih, katerih žrtev naj bi
bila, da bi šla v prostore družbe S. in dosegla, da družba v pogodbo vpiše pretekli datum.
Direktorica EUMC se je 22. maja 2006 odločila razveljaviti pogodbo z družbo S. z obrazložitvijo, da je družba S. v to pogodbo
vpisala pretekli datum v navzočnosti dveh uslužbencev EUMC in da dejstvo, da je bil na pogodbo vpisan netočen datum, pomeni
nepravilnost.
Ker pa je direktorica EUMC izvedela, da je datum na pogodbi mogoče spremeniti, se je nazadnje 6. junija 2006 strinjala, da
pogodbe ne razveljavi, ter naročila, naj se datuma podpisa družbe S. na pogodbi in dodatku spremenita tako, da bosta navedena
resnična datuma.
Tožeča stranka je prav tako 6. junija 2006 znova obiskala prostore družbe S., da bi ta spremenila datuma podpisa. Predstavniki
družbe S. so nato na pogodbo napisali datum 19. april 2006, na dodatek pa datum 6. junij 2006.
Tožeča stranka trdi, da so se po 6. juniju 2006 njeni odnosi z M. in A. močno poslabšali. Zaradi dejstva, da je izrazila zadržke
glede vpisa preteklega datuma v pogodbo, kar je bilo dogovorjeno z družbo S., in direktorico EUMC obvestila o tem, kar je
po njenem mnenju nezakonito ravnanje, sta jo po njenem mnenju M. in A. začela psihično nadlegovati ter ji zlasti odvzemala
naloge, zaradi katerih je bila zaposlena, in jo osamila znotraj EUMC.
EUMC je 1. marca 2007 nasledila FRA.
Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je 25. junija 2007 prejel anonimno pismo, v katerem so bile navedene nezakonitosti,
ki naj bi jih M. storil pri opravljanju funkcije in ki so se nanašale predvsem na postopke zaposlovanja, vpisovanje preteklih
datumov v pogodbe o dobavi, nezakonito dodeljevanje dodatkov za šolanje nekaterim uslužbencem in slabo finančno poslovodenje.
Ko je direktor FRA julija 2007 zapustil delovno mesto, je M. postal vršilec dolžnosti direktorja Agencije.
OLAF je 28. novembra 2007 začel notranjo preiskavo o domnevnih nezakonitostih, naznanjenih v pismu z dne 25. junija 2007.
V dneh od 15. do 17. januarja 2008 je obiskal prostore FRA.
M. Kjærum, ki je bil do takrat izvršni direktor danskega inštituta za človekove pravice (Institut for Menneskerettigheder,
v nadaljevanju: IMR), je bil 1. junija 2008 imenovan za direktorja FRA.
Tožeča stranka je v obvestilu z dne 23. junija 2008 pri M. Kjærumu vložila prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih
predpisov. V njem je navedla, da je žrtev psihičnega nasilja, ki ga izvajata M. in A., ter od FRA zahtevala sprejetje potrebnih
ukrepov za odpravo tega položaja.
Direktor FRA se je na podlagi te prošnje 7. julija 2008 odločil, da tožečo stranko premesti iz oddelka 1 „Administracija“
v oddelek 3 „Komuniciranje in zunanji odnosi“. Poleg tega se je s tožečo stranko sestal 7., 8. in 11. julija 2008 brez navzočnosti
njenih odvetnikov, da bi preučil, ali obstaja druga možnost namesto uradnega postopka iz člena 24 Kadrovskih predpisov. Tožeča
stranka je ta predlog zavrnila.
Odvetnika tožeče stranke sta v dopisu, ki sta ga 18. julija 2008 poslala direktorju FRA, potrdila, da tožeča stranka vztraja
pri prošnji za pomoč, in zahtevala, naj se jima pošljejo postopkovna pravila in podrobna pravila za upravno preiskavo. Odvetnika
tožeče stranke sta tudi zahtevala, naj FRA nosi njune stroške.
Tožečo stranko je prav tako 18. julija 2008 direktor FRA obvestil o odločitvi za začetek preiskave.
Tožeča stranka je konec julija 2008 šla na bolniški dopust. Dopust je bil podaljšan do sredine septembra 2009.
Direktor FRA je z dopisom z dne 22. oktobra 2008 obvestil odvetnika tožeče stranke o odločitvi, da za vodenje preiskave imenuje
g. Jensena (v nadaljevanju: preiskovalec). Preiskovalec je bil takrat predsednik upravnega odbora IMR.
Tožeča stranka je v dopisu z dne 18. novembra 2008 postavila več vprašanj v zvezi s preiskavo, zlasti v zvezi z anonimnostjo,
ki jo je treba odobriti pričam.
Direktor FRA je v dopisu z dne 16. januarja 2009 odgovoril na vprašanja, ki jih je tožeča stranka postavila v dopisu z dne
18. novembra 2008. Pojasnil je, da priče ne morejo biti upravičene do anonimnosti, razen če je glede na okoliščine zadeve
to nedvoumno potrebno.
FRA je 20. februarja 2009 tožeči stranki poslala dokument z naslovom „Pravni okvir upravne preiskave“, ki ga je direktor sestavil
po posvetovanju s preiskovalcem.
Preiskovalec je zaporedoma organiziral tri zaslišanja, in sicer prvo 2. in 3. marca 2009, drugo 23., 24. in 25. marca 2009
ter tretje 23. in 24. aprila 2009. Na prvem zaslišanju je zaslišal tožečo stranko ter M. in A. Na drugem zaslišanju je preiskovalec
poleg tožeče stranke in M. zaslišal še tri priče, ki jih je predlagal M., ter dva uslužbenca, katerih zaslišanje se mu je
zdelo potrebno. Nazadnje so bili na tretjem zaslišanju zaslišani tožeča stranka, M. in trije drugi uslužbenci.
OLAF je v poročilu, sestavljenem 22. junija 2009 po končani notranji preiskavi, sklenil, da so trditve v dopisu z dne 25. junija
2007 neutemeljene, in priporočil, naj preiskavi ne sledi disciplinski ali pravni ukrep. Poročilo je bilo direktorju FRA poslano
z dopisom z dne 25. junija 2009.
Preiskovalec je 16. julija 2009 pripravil osnutek poročila o preiskavi. V njem je sklepal, da psihičnega nasilja ni. Agenciji
je tudi priporočil, naj na M. naslovi opozorilo zaradi njegove odgovornosti za „izrazito ozračje strahu“ v oddelku 1 „Administracija“.
Osnutek poročila je bil poslan tožeči stranki ter M. in A.
Tožeča stranka je 31. avgusta 2009 izrazila pisna stališča do osnutka poročila.
Preiskovalec je 15. septembra 2009 pripravil končno različico poročila o preiskavi (v nadaljevanju: končno poročilo). Potrdil
je svoje mnenje o neobstoju psihičnega nasilja.
Končno poročilo je bilo 16. septembra 2009 poslano tožeči stranki, da bi lahko predložila koristna stališča, kar je storila
22. septembra 2009.
Direktor FRA je v dopisu z dne 16. oktobra 2009, ki je bil isti dan vročen tožeči stranki, odločil, da zoper M. in A. ne začne
disciplinskega postopka (v nadaljevanju: sporna odločba). Direktor se je strinjal, da so bili odnosi med tožečo stranko na
eni strani ter M. in A. na drugi strani konfliktni predvsem zaradi „nezdružljivosti značajev“ in „različnih idej o družbenih
stikih“ ter da bi M. lahko poskusil drugače rešiti spor, da bi ublažil napetosti in ustvaril primerno delovno okolje za tožečo
stranko. Vendar je direktor poudaril tudi, da psihičnega nasilja ni bilo mogoče dokazati. Zaradi zgoraj navedenih okoliščin
je nazadnje menil, da se tožeči stranki povrnejo stroški, ki so ji razumno nastali v okviru preiskave.
FRA v pisanjih trdi, da se je direktor FRA prav tako 16. oktobra 2009 zaporedoma sestal z A. in M., da bi ju opozoril na načela
dobrega upravljanja, ki jih je treba upoštevati v službi in katerih vsakodnevno izvajanje morata izboljšati.
Pogodba tožeče stranke je bila 1. januarja 2010 podaljšana za nedoločen čas.
Tožeča stranka je v obvestilu z dne 14. januarja 2010 vložila pritožbo zoper sporno odločbo.
Direktor FRA je pritožbo zavrnil z odločbo z dne 6. aprila 2010, ki je bila vročena 7. aprila 2010.

Postopek in predlogi strank
Ta tožba je bila vložena 16. julija 2010.
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        razglasi ničnost sporne odločbe;
–        če je treba, razglasi ničnost odločbe z dne 6. aprila 2010, s katero je bila pritožba zavrnjena;
–        ugotovi, da je bila žrtev psihičnega nasilja, ki sta ga izvajala M. in A., in odloči, naj se sprejmejo vsi potrebni disciplinski
ukrepi; ali, podredno, (i) naj se začne nova pravična, neodvisna in nepristranska upravna preiskava z ustanovitvijo skupine
strokovnjakov, ki jo bodo vodili; in (ii) sprejmejo vsi potrebni ukrepi za pravično preiskavo brez morebitnih pritiskov in
vmešavanj;
–        ji odobri odškodnino za premoženjsko škodo, začasno ocenjeno na 71.823,23 EUR;
–        ji odobri znesek 85.000 EUR kot odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki je nastala zaradi načina vodenja postopka in sprejetja
sporne odločbe;
–        FRA naloži plačilo stroškov.
FRA Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Predlog sodnika poročevalca, naj stranki spor rešita sporazumno, ni bil uspešen.

Pravo

Predlogi za razglasitev ničnosti odločbe z dne 6. aprila 2010, s katero je bila zavrnjena pritožba
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče za uslužbence na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe,
ki nima samostojne vsebine, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
17. januarja 1989 v zadevi Vainker proti Parlamentu, 293/87, točka 8, in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 9. julija 2009
v zadevi Hoppenbrouwers proti Komisiji, F-104/07, točka 31). Ker v teh okoliščinah odločba z dne 6. aprila 2010, s katero
je bila pritožba zavrnjena, nima samostojne vsebine, je treba predloge za razglasitev ničnosti obravnavati, kot da so vloženi
zoper sporno odločbo.

Predlogi, naj Sodišče za uslužbence ugotovi, da je bila tožeča stranka žrtev psihičnega nasilja
Ker je v resnici namen zgoraj navedenih predlogov, da bi Sodišče za uslužbence priznalo utemeljenost nekaterih tožbenih razlogov,
navedenih v podporo predlogom za razglasitev ničnosti sporne odločbe, jih je treba posledično razglasiti za nedopustne (glej
v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 30. novembra 1993 v zadevi Vienne proti Parlamentu, T-15/93, točka 13).

Predlog za razglasitev ničnosti sporne odločbe
Tožeča stranka v podporo predlogom za razglasitev ničnosti sporne odločbe navaja več tožbenih razlogov, ki se nanašajo predvsem
na:
–        neobstoj nepristranskosti preiskovalca;
–        zavrnitev preiskovalca, da pričam zagotovi anonimnost;
–        napačno uporabo prava pri razlagi pravnega pojma psihično nasilje;
–        očitno napako preiskovalca pri presoji, ko je zavrnil ugotovitev obstoja psihičnega nasilja.
Najprej je treba preučiti tožbeni razlog, ki se nanaša na neobstoj nepristranskosti preiskovalca, ter tožbeni razlog, ki se
nanaša na njegovo zavrnitev anonimnosti pričam.
Trditve strank
Tožeča stranka v zvezi s prvim tožbenim razlogom, ki se nanaša na domnevni neobstoj nepristranskosti preiskovalca, pojasnjuje,
da je preiskovalec ob imenovanju za vodjo preiskave opravljal funkcijo predsednika upravnega odbora IMR. Preden je bil M. Kjærum
1. junija 2008 imenovan za direktorja FRA, je bil izvršni direktor tega inštituta. Tožeča stranka dodaja, da je IMR s FRA
sklenil pomembno pogodbo v zvezi z zagotavljanjem podatkov o diskriminaciji na podlagi spolne usmerjenosti ter da sta bila
preiskovalec in M. Kjærum soavtorja akademskega dela. Tako naj bi bil po mnenju tožeče stranke interes preiskovalca ohraniti
ugled FRA in jo oprostiti vsake obdolžitve o psihičnem nasilju. Tožeča stranka dodaja, da je vprašljiva tudi subjektivna nepristranskost
preiskovalca, kot dokazuje zlasti pomanjkanje podrobnosti v končnem poročilu.
Tožeča stranka v zvezi z drugim tožbenim razlogom, ki se nanaša na nezakonitost zavrnitve preiskovalca, da pričam zagotovi
anonimnost, trdi, da so zaradi take zavrnitve, ki je v nasprotju s „[p]ravnim okvirom upravne preiskave“, nekatere osebe zavrnile
pričanje ali pa niso pričale dovolj iskreno iz strahu pred povračilnimi ukrepi.
FRA v zagovor predlaga zavrnitev zgoraj navedenih tožbenih razlogov.
FRA najprej trdi, da ni mogoče na podlagi nobenega dokumenta v spisu sumiti, da preiskovalec ni bil nepristranski do tožeče
stranke in uslužbencev, ki ju je ta obdolžila. Niti okoliščina, da sta imela v preteklosti preiskovalec in direktor poklicne
odnose v okviru IMR, niti obstoj poslovnega razmerja med FRA in tem inštitutom ne vzbujata dvoma o tem.
FRA nato pojasnjuje, da okoliščine zadeve niso zahtevale anonimnosti prič, in dodaja, da zaradi majhnosti Agencije anonimnost
nikakor ne bi bila jamstvo za priče.
Presoja Sodišča za uslužbence
Uvodoma je treba spomniti, da se je direktor pri sprejetju sporne odločbe v bistvu oprl na dokaze, ki jih je preiskovalec
zbral med preiskavo, in njegove sklepe v končnem poročilu. O tem priča dejstvo, da je direktor v besedilu sporne odločbe izrecno
zavrnil očitek o psihičnem nasilju, ko se je skliceval na zadevo, „kot jo je preiskovalec predstavil v končnem poročilu“.
Torej je treba ugotoviti, ali je bila preiskava opravljena nepravilno, kot trdi tožeča stranka.
–       Neobstoj nepristranskosti preiskovalca
Tožeča stranka dvomi o objektivni in subjektivni nepristranskosti preiskovalca. Po njenem mnenju je bil preiskovalec zaradi
svoje funkcije v IMR v objektivnem položaju, ki bi lahko vzbudil dvom o njegovi neodvisnosti, poleg tega pa tudi ni bil nepristranski
pri dejanskem opravljanju preiskave.
V zvezi s tem glede objektivne nepristranskosti preiskovalca iz nobenega dokumenta v spisu ni razvidno, pa tudi tožeča stranka
ne trdi, da je bil preiskovalec v tesnem razmerju z uslužbenci, ki so bili neposredno vpleteni v prošnjo za pomoč, in sicer
s tožečo stranko in obema uslužbencema, ki ju je tožeča stranka obdolžila psihičnega nasilja. Poleg tega zgolj dejstvo, da
sta imela v preteklosti M. Kjærum in preiskovalec poklicni odnos v IMR ter da sta soavtorja akademskega dela, ne more pomeniti,
da je bila neodvisnost preiskovalca pri opravljanju preiskave ogrožena ali da bi se tako lahko zdelo tretjim osebam (glej
v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. septembra 2002 v zadevi Willeme proti Komisiji, T-89/01, točka 58).
Vendar ni sporno, da je IMR, katerega upravnemu odboru je preiskovalec predsedoval, ko je bil imenovan za vodenje preiskave,
s FRA sklenil pogodbo v vrednosti skoraj 500.000 EUR, da bo tej agenciji v obdobju 2007–2008 zagotavljal podatke o diskriminaciji
na podlagi spolne usmerjenosti na Danskem. Poleg tega bi se lahko ta pogodba v času, ko je preiskovalec vodil preiskavo, večkrat
podaljšala za naslednja prihodnja obdobja, kot je FRA potrdila na obravnavi.
Tako sta lahko zaradi teh elementov obstoj in pomen poslovnega razmerja med FRA in IMR pri tožeči stranki vzbudila upravičeno
zaskrbljenost za objektivno nepristranskost preiskovalca, saj je lahko zadevna oseba čutila upravičen strah, da preiskovalca
v želji po ohranitvi tega poslovnega razmerja ne bi vodila želja po zaščiti ugleda Agencije.
Seveda je res, da preiskovalec v IMR ni opravljal neposredno izvršnih nalog, saj so bili zanje odgovorni direktor in vodje
različnih oddelkov inštituta. Vendar dokumenti v spisu poudarjajo osrednjo vlogo upravnega odbora – in torej njegovega predsednika –
pri delovanju IMR. O tem priča dejstvo, da je IMR v uvodniku, objavljenem na spletnem mestu junija 2008, navedel, da bo upravni
odbor pod vodstvom g. Jensena še naprej nadziral „splošno upravljanje [IMR]“. Poleg tega je bilo na spletnem mestu IMR takrat
poudarjeno, da je upravni odbor „odgovoren za vsa vsebinska in strokovna vprašanja, vključno z raziskavami in strategijo“.
Zato preiskovalec, čigar tajniške storitve je poleg tega opravljala ena od strokovnih sodelavk direktorja FRA, ni izpolnjeval
zahtevanih pogojev, da njegova objektivna nepristranskost ne bi bila vprašljiva.
Tožeča stranka torej utemeljeno trdi, da je bila zaradi tega razloga in v posebnih okoliščinah zadeve preiskava nezakonita.
Čeprav dokumenti v spisu ne omogočajo sklepanja, da je preiskovalec preiskavo opravljal v korist uslužbencev, ki ju je obdolžila
tožeča stranka, pa se Sodišču za uslužbence v zvezi s subjektivno nepristranskostjo preiskovalca zdi obžalovanja vredno, da
je preiskovalec med preiskavo M. in A. poslal celotno korespondenco med FRA na eni strani ter tožečo stranko in njenima odvetnikoma
na drugi strani, čeprav del te korespondence, ki se je nanašal na zahtevo, naj FRA nosi stroške odvetnikov tožeče stranke,
ni zadeval niti M. niti A.
Čeprav je tožeča stranka prošnji za pomoč priložila številne dokumente, je preiskovalec razpravi o utemeljenosti navedenih
očitkov v končnem poročilu, ki obsega dvanajst strani, namenil manj kot tri strani, ki poleg tega ne vsebujejo podrobne obrazložitve,
v preostalem delu poročila pa se je omejil na predstavitev dejstev, ki jih stranke niso izpodbijale, navedbo zakonodaje in
opis postopka.
–       Zavrnitev zagotovitve anonimnosti pričam
Uvodoma je treba spomniti, da je direktor pred začetkom preiskave v sodelovanju s preiskovalcem določil „[p]ravni okvir upravne
preiskave“. Ta okvir, za katerega stranke ne izpodbijajo, da je veljal zanje, je vseboval rubriko z naslovom „Podrobna pravila
za zaslišanje prič“, ki je predvsem določala, da „priče [ne bodo] upravičene do anonimnosti v razmerju do nobene stranke,
razen če posebne okoliščine jasno kažejo potrebo po anonimnosti“.
Torej je treba preučiti, ali bi moral v obravnavani zadevi preiskovalec zaradi posebnih okoliščin odobriti anonimnost pričam,
ki jih je zaslišal, in tistim, ki bi jih lahko zaslišal.
Na to vprašanje mora Sodišče za uslužbence glede na posebne okoliščine zadeve odgovoriti pritrdilno.
Preiskovalec se je namreč sam v celoti zavedal, kako težko je bilo članom osebja pričati brez zagotovila, da njihova identiteta
ne bo razkrita osebama, obdolženima psihičnega nasilja. Tako je preiskovalec v končnem poročilu navedel, da je „lahko v številnih
primerih opazil, da člani osebja FRA – zlasti oddelka 1 „Administracija“ – niso bili pripravljeni pričati oziroma so celo
nasprotovali pričanju iz strahu pred povračilnimi ukrepi“, ter da je eden od njih, ki mu je bila anonimnost kljub prošnji
zavrnjena, „zavrnil pričanje“. Preiskovalec je tudi opozoril, da čeprav so „druge osebe kljub začetnim zadržkom nazadnje pristale
na pričanje, [pa je imel] zelo jasen vtis, da še zdaleč niso povedale vsega, kar bi lahko“, ter da zato „[ni mogel] izključiti
možnosti, da ta preiskava ni mogla razkriti vsega in da morebitne poznejše preiskave ne bodo mogle biti uspešnejše“. Nazadnje,
preiskovalec je v zaključku končnega poročila pojasnil, da so bila „pričanja zelo omejena“ zaradi težav, ki jih je imel pri
prepričevanju uslužbencev, naj pričajo.
Treba je tudi poudariti, da je preiskovalec hkrati z izpostavitvijo te težave poudaril, da je preiskava razkrila „izrazito
ozračje strahu v oddelku 1 ,Administracija‘, zaradi česar člani osebja [niso upali] izraziti svojega stališča ali pa [so]
vsaj zelo [oklevali]“.
Medtem ko bi preiskovalec zaradi vseh elementov, ki jih je sam navedel, pričam moral zagotoviti anonimnost, tega, protislovno,
ni storil kljub ustrezni prošnji tožeče stranke.
Res je, da je preiskovalec v končnem poročilu zavrnitev anonimnosti pričam, ki jih je predlagala tožeča stranka, utemeljil
s tem, da bi bila taka zaščita navidezna, ker bi po njegovem mnenju osebi, omenjeni v prošnji za pomoč, nujno in zelo verjetno
lahko odkrili izvor informacij. Vendar nikakor ni dokazano, da preiskovalec pričam ne bi mogel zagotoviti ustrezne zaščite,
če bi bila anonimnost odobrena, in zlasti ne bi mogel sestaviti zapisnikov o zaslišanju v pogojih, ki bi preprečili identifikacijo
zadevnih oseb.
Poleg tega je treba opozoriti, da je glavni uslužbenec, ki ga je obdolžila tožeča stranka, in sicer M., 6. februarja 2009
direktorju, čigar podrejeni je pravzaprav bil, poslal sporočilo in v njem navedel, da „anonimnosti [prič] nikakor ni mogoče
sprejeti“. Zaradi ozadja, ki ga je opisal sam preiskovalec, zlasti zaradi „izrazitega ozračja strahu v oddelku 1 ,Administracija‘“
obstoj takega sporočila in njegovo besedilo potrjujeta, da je bila anonimnost prič potrebna, da bi bilo preiskavo mogoče opraviti
v ustreznih pogojih.
V teh okoliščinah Sodišče za uslužbence meni, da preiskovalec zaradi zavrnitve anonimnosti pričam ni mogel v celoti preučiti
okoliščin zadeve, zaradi česar so bile pri vodenju preiskave storjene nepravilnosti.
Zato in ker se je direktor, kot je bilo navedeno, pri sprejetju sporne odločbe oprl na končno poročilo, je treba to odločbo
obravnavati kot nezakonito.
Ker sta prva tožbena razloga, navedena zoper sporno odločbo, sprejeta, je treba navedeno odločbo razglasiti za nično, ne da
bi bilo treba preučiti druge tožbene razloge in zlasti tiste, ki se nanašajo na napačno uporabo prava pri razlagi pravnega
pojma psihično nasilje in obstoja psihičnega nasilja.

Odškodninska zahtevka
Trditve strank
Tožeča stranka predlaga, naj se FRA naloži, naj ji v skupnem znesku 71.823,23 EUR povrne premoženjsko škodo, ki naj bi jo
utrpela zaradi psihičnega nasilja.
Tožeča stranka poleg tega Sodišču za uslužbence predlaga, naj FRA naloži, naj ji plača 85.000 EUR za povrnitev nepremoženjske
škode, ki ji je nastala zaradi, prvič, prestanega psihičnega nasilja in, drugič, nezakonitosti sporne odločbe, s katero je
bila zavrnjena ugotovitev navedenega nasilja.
FRA predlaga zavrnitev odškodninskih zahtevkov.
Presoja Sodišča za uslužbence
Prvič, kar zadeva predloge, naj se FRA naloži plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi psihičnega
nasilja, je treba spomniti, da je namen člena 24, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov povračilo škode, ki jo je uradnik ali
uslužbenec utrpel zaradi neprimernega ravnanja tretjih oseb ali drugih uradnikov, na katere se nanaša prvi odstavek tega člena,
če ni mogel dobiti odškodnine od drugih storilcev (glej sklep Sodišča z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Schmidt-Brown proti Komisiji,
C-365/05 P, točka 78). Dopustnost odškodninske tožbe zoper uradnika na podlagi člena 24, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov
je tako pogojena z izčrpanjem nacionalnih pravnih sredstev, če ta zagotavljajo učinkovito zaščito zadevnih oseb in lahko pripeljejo
do povračila za zatrjevano škodo (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. marca 2005 v zadevi L proti Komisiji, T-254/02,
točka 148, in sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. julija 2011 v zadevi Komisija proti Q, T-80/09 P, točka 67).
V tej zadevi ni niti dokazano niti zatrjevano, da je tožeča stranka izčrpala nacionalna pravna sredstva, da bi dobila povračilo
za škodo, nastalo zaradi psihičnega nasilja, ki ga je domnevno utrpela, ali da ta nacionalna pravna sredstva niso zagotovila
njene učinkovite zaščite. Iz tega sledi, da je treba predloge za povračilo navedene škode zavreči kot nedopustne.
Drugič, kar zadeva predloge, naj se FRA naloži povračilo nepremoženjske škode, nastale zaradi nezakonitosti sporne odločbe,
je treba spomniti, da se lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso razglasitev ničnosti nezakonitega akta sama po sebi šteje
za primerno in načeloma zadostno odškodnino za kakršno koli nepremoženjsko škodo, ki jo je ta akt lahko povzročil (sodba Sodišča
z dne 9. julija 1987 v združenih zadevah Hochbaum in Rawes proti Komisiji, 44/85, 77/85, 294/85 in 295/85, točka 22; sodba
Sodišča prve stopnje z dne 9. novembra 2004 v zadevi Montalto proti Svetu, T-116/03, točka 127, in sodba Sodišča za uslužbence
z dne 8. maja 2008 v zadevi Suvikas proti Svetu, F-6/07, točka 151), razen če tožeča stranka dokaže, da je utrpela nepremoženjsko
škodo, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti, na kateri temelji razglasitev ničnosti sporne odločbe, in ki je s to razglasitvijo
ničnosti ne bi bilo mogoče v celoti povrniti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 7. februarja 1990 v zadevi Culin proti
Komisiji, C-343/87, točki 27 in 28, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. junija 2006 v zadevi Girardot proti Komisiji, T-10/02,
točka 131).
V tej zadevi je res, da sporna odločba ne vsebuje presoje sposobnosti ali ravnanja tožeče stranke, ki bi ji lahko škodila.
Vendar se ob upoštevanju vprašljivih pogojev, v katerih se je obravnavala prošnja tožeče stranke za pomoč, razglasitev ničnosti
te odločbe ne bi mogla sama po sebi šteti za primerno in zadostno povračilo nepremoženjske škode, ki jo je povzročila ta odločba
in je povezana z negotovostjo in zaskrbljenostjo, ki ju je povzročila nezakonitost sporne odločbe. Zato je treba FRA naložiti,
naj tožeči stranki plača 5000 EUR.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi odstavka 2 istega člena, če to zahteva
pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je FRA tista, ki v bistvenem ni uspela. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih
izrecno predlagala, naj se FRA naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2)
Poslovnika, FRA nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov tožeče stranke.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE
(prvi senat)
razsodilo:
1.
Odločba Agencije Evropske unije za temeljne pravice z dne 16. oktobra 2009 se razglasi za nično.
2.
Agenciji Evropske unije za temeljne pravice se naloži, naj T. Allgeierju plača 5000 EUR.
3.
V preostalem se tožba zavrne.
4.
Agencija Evropske unije za temeljne pravice nosi svoje stroške in stroške, ki so nastali T. Allgeierju.
Kreppel
Perillo
Barents
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 18. septembra 2011.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
* Jezik postopka: angleščina.