CELEX: 62014FJ0034
Viešoji tarnyba
ACER darbuotojai
Sutartininkas
Sutarties nepratęsimas
Ieškinys dėl panaikinimo
Ieškinio priimtinumas
ACER BĮN 6 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, atsižvelgiant į KTĮS 85 straipsnio 1 dalį
Ieškinys dėl žalos atlyginimo
Įspėjimas
Neturtinė žala
Žalos atlyginimas

2014 m. balandžio 11 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo ieškinį, kuriame DP prašo, pirma, panaikinti 2013 m. gruodžio 20 d. Energetikos reguliavimo institucijų bendradarbiavimo agentūros (toliau – ACER arba agentūra) direktoriaus sprendimą nepratęsti jos darbo sutarties ir, antra, priteisti iš ACER 10000 eurų jos tariamai patirtai neturtinei žalai atlyginti.
Teisinis pagrindas
Teisinį pagrindą pirmiausia sudaro bylai taikytinos redakcijos Kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) 3a straipsnis ir 85 straipsnio 1 dalis.
Taip pat jį sudaro 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 713/2009, įsteigiančio [ACER] (
OL L 211, p. 1
), 28 straipsnis „Personalas“; šiame straipsnyje nurodyta:
„1.   Agentūros darbuotojams, įskaitant jos direktorių, taikomi [Europos Sąjungos pareigūnų] [t]arnybos nuostatai, [KTĮS] ir bendrai [Europos Sąjungos] institucijų priimtos šių tarnybos nuostatų ir [KTĮS] įgyvendinimo taisyklės.
2.   [Europos] Komisijai pritarus, Administracinė valdyba [Europos Sąjungos pareigūnų] [t]arnybos nuostatų 110 straipsnyje numatyta tvarka patvirtina atitinkamas įgyvendinimo taisykles.
<…>“
Be to, į teisinį pagrindą patenka 2011 m. birželio 1 d. ACER Administracinės valdybos sprendimo Nr. 2011/11 dėl bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kuriomis nustatoma ACER sutartininkų priėmimo į darbą ir darbo tvarka (toliau – BĮN), patvirtinimo 6 straipsnis „Darbo sutarčių trukmė“; šiame straipsnyje įtvirtinta:
„1.   [Sutartininkai, kaip jie suprantami pagal KTĮS 3a straipsnį,] su kuriais sudaroma pirmoji darbo sutartis, gali būti įdarbinami ne trumpesniam nei trijų mėnesių ir ne ilgesniam nei penkerių metų fiksuotos trukmės laikotarpiui.
2.   II, III ir IV pareigų grupių sutartininkų darbo sutartys gali būti pratęsiamos ne trumpesniam nei trijų mėnesių ir ne ilgesniam nei penkerių metų [fiksuotos trukmės] laikotarpiui. Darbo sutarties pratęsimas antrą kartą be jokios pertraukos, dėl ko atsiranda neterminuotos darbo sutarties sudarymo perspektyvos, galimas tik jeigu dviejų pirmųjų darbo sutarčių bendra trukmė ne trumpesnė nei penkeri metai.
<…>“
Galiausiai šis pagrindas apima 2013 m. gegužės 28 d. ACER direktoriaus sprendimo Nr. 2013/11 dėl darbo sutarčių pratęsimo prieš pasibaigiant jų terminui 2 straipsnio trečią pastraipą; joje nustatyta, kad „[k]ai tarnautojas savo pareigas vykdė pagal terminuotą darbo sutartį ilgiau nei [vienus] metus, bet trumpiau nei [trejus] metus, sprendimas pratęsti su juo darbo sutartį arba jos nepratęsti turi būti priimtas ir apie jį pranešta vėliausiai prieš [tris] mėnesius prieš pasibaigiant darbo sutarties terminui“.
Faktinės bylos aplinkybės
2011 m. sausio 1 d. ACER įdarbino ieškovę sutartininke pagal KTĮS 3a straipsnį; ji buvo priskirta prie II pareigų grupės 5 lygio 1 pakopos. Darbo sutartis sudaryta vieniems metams iki 2011 m. gruodžio 31 d., vėliau papildomu susitarimu pirmą kartą pratęsta dvejų metų laikotarpiui iki 2013 m. gruodžio 31 d.
2013 m. kovo 15 d. ieškovė informavo ACER Žmogiškųjų išteklių tarnybą (toliau – Žmogiškųjų išteklių tarnyba) apie pageidavimą, kad jos darbo sutartis būtų pratęsta antrą kartą. Apie tai buvo informuotas ir ACER direktorius (toliau – direktorius) – ACER tarnybos sutartis įgaliota sudaryti tarnyba (toliau – STSĮT).
2013 m. spalio 1 d. ieškovė gavo Žmogiškųjų išteklių tarnybos elektroninį laišką, kuriame buvo informuojama, jog „vyksta [jos] darbo sutarties pratęsimo procedūra“ ir direktorius „pasirašys dokumentus [rytoj]“, o 2013 m. spalio 2 d. jai pasiūlyta sudaryti sutartininkės darbo sutartį fiksuotos trukmės dvejų metų laikotarpiui nuo 2014 m. sausio 1 d. pagal KTĮS 3a straipsnį priskiriant ją prie tos pačios pareigų grupės, lygio ir pakopos, prie kurių ji buvo priskirta pagal darbo sutartį, kurios terminas turėjo pasibaigti 2013 m. gruodžio 31 d.
Manydama, kad pagal naują darbo sutartį jai suteikta pakopa nepalanki, o ši sutartis nėra jos pirmos darbo sutarties pratęsimas, ieškovė nepasirašė jos ir 2013 m. spalio 9 d. Žmogiškųjų išteklių tarnybos paprašė ją „pakoreguoti“. Po ieškovės ir ACER tarnybų susirašinėjimo elektroniniais laiškais 2013 m. spalio 31 d. direktorius ją informavo, jog prieš priimdamas sprendimą nori sulaukti Žmogiškųjų išteklių tarnybos nuomonės.
2013 m. lapkričio 11 d. direktorius ieškovei pranešė, jog po susitikimo su ACER Žmogiškųjų išteklių ir Teisės tarnybomis nagrinėjama galimybė pakeisti papildomą susitarimą, kuriuo pirma darbo sutartis buvo pratęsta dvejų metų laikotarpiui, ir pailginti šio pratęsimo trukmę iki ketverių metų. Ieškovė atsakė, jog ji tiki, kad agentūra ras taikytinus aktus atitinkančią išeitį ir tikisi greitai gauti „pakoreguotą <…> savo darbo sutarties versiją“.
2013 m. lapkričio 25 d. elektroniniu laišku agentūros Teisės tarnyba Europos Komisijos Žmogiškųjų išteklių ir saugumo generalinio direktorato (GD) iš esmės užklausė, ar tokiomis aplinkybėmis ieškovės darbo sutartis galėtų būti pratęsta pagal BĮN 6 straipsnį.
2013 m. lapkričio 27 d. elektroniniu laišku Komisijos Žmogiškųjų išteklių ir saugumo GD savo Santykių su viešojo administravimo subjektais, agentūromis ir administracinėmis tarnybomis skyriaus nuomonę persiuntė Žmogiškųjų išteklių tarnybai. Šioje teisinėje nuomonėje nurodyta, jog numatomas pratęsimas neatitinka BĮN 6 straipsnio 2 dalies, tačiau ir pati nuostata prieštarauja KTĮS 85 straipsnio 1 daliai, nes joje nenumatyta jokia išimtis. Nuomonėje nurodyta, kad susiklosčiusiomis aplinkybėmis reikėjo laikytis Sprendime
Komisija / Petrilli
(T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
) išdėstytų motyvų ir STSĮT galėjo pratęsti ieškovės darbo sutartį tik nurodydama motyvus, remiantis kuriais dėl tarnybos interesų konkretaus atvejo aplinkybėmis būtų pateisinama taikyti nukrypti nuo BĮN 6 straipsnio 2 dalies leidžiančią nuostatą. Nuomonėje taip pat nurodyta, kad BĮN 6 straipsnis galėtų būti pakeistas, kad jame būtų numatyta galimybė nuo jo nukrypti ir reikiamos procedūrinės garantijos.
2013 m. gruodžio 12 d. per ACER Administracinės valdybos posėdį direktorius atkreipė jos narių dėmesį į galimą BĮN 6 straipsnio 2 dalies prieštaravimą KTĮS. Iš šio posėdžio protokolo matyti, kad direktorius taip pat informavo Administracinę valdybą apie tai, jog ACER susidūrė su situacija, kai tarnautojo darbo sutartis jau buvo vieną kartą pratęsta, o pirmos darbo sutarties ir jos pirmojo pratęsimo bendra trukmė neviršijo penkerių metų, taigi greičiausiai ši sutartis negalėtų būti pratęsta antrą kartą.
2013 m. gruodžio 19 d. elektroniniu laišku ieškovė informavo direktorių apie tai, jog pasiryžusi pasirašyti pasiūlymą pakeisti pirmos darbo sutarties papildomą susitarimą, kuriuo pirmo darbo sutarties pratęsimo laikotarpis pailgėja nuo dvejų iki ketverių metų. Ji nurodė, jog nepritaria šiam sprendimui, tačiau neturi kitos išeities, jeigu nori ir toliau dirbti agentūroje.
2013 m. gruodžio 20 d. elektroniniu ir registruotu laiškais, kurių gavimą ieškovė patvirtino atitinkamai 2013 m. gruodžio 20 d. ir 2013 m. gruodžio 23 d., direktorius, veikiantis kaip STSĮT, informavo ieškovę apie savo sprendimą nepratęsti jos darbo sutarties (toliau – sprendimas nepratęsti). Jis pabrėžė, kad apgailestauja dėl šio sprendimo, ir nurodė, jog nerado kitos teisiniu požiūriu tinkamos išeities, kuri atitiktų KTĮS 85 straipsnio 1 dalį ir BĮN 6 straipsnio 2 dalį. Sprendime nepratęsti nebuvo jokios nuorodos į Santykių su viešojo administravimo subjektais, agentūromis ir administracinėmis tarnybomis skyriaus nuomonę, Komisijos Žmogiškųjų išteklių ir saugumo GD atsiųstą 2013 m. lapkričio 27 d. elektroniniu laišku.
2013 m. gruodžio 22 d. elektroniniu laišku ieškovė priminė direktoriui apie įvairias agentūros paeiliui siūlytas priemones jos darbo sutarčiai pratęsti ir jas išvardijo; ji taip pat nurodė, jog savo ruožtu tik norėtų tęsti darbą ACER (toliau –2013 m. gruodžio 22 d. elektroninis laiškas).
2013 m. gruodžio 23 d. elektroniniu laišku direktorius dar kartą išreiškė ieškovei savo apgailestavimą, jog nerado būdo jos darbo sutarčiai pratęsti ir kad jokia iš siūlytų galimybių nebuvo pripažinta „pakankamai pagrįsta, kad būtų priimtina“.
2013 m. gruodžio 30 d. elektroniniu laišku ieškovė paprašė direktoriaus sustabdyti sprendimo nepratęsti poveikį ir nurodė, jog paduos skundą, kuriame jos advokatas išdėstys argumentus, pagrindžiančius jos darbo sutarties pratęsimą. Ji taip pat pabrėžė, kad sprendimas nepratęsti buvo netikėtas, ir nurodė, jog mananti turėjusi teisę būti įspėta.
2013 m. gruodžio 31 d. elektroniniu laišku direktorius priminė ieškovei, kad nebuvo jokios teisiniu požiūriu priimtinos galimybės jos darbo sutarčiai pratęsti, tačiau patikino ją, jog agentūros Žmogiškųjų išteklių ir Teisės tarnybos iš naujo išnagrinės situaciją ir informuos ją apie galimą sprendimą jos naudai.
2014 m. sausio 3 d. ieškovė priminė direktoriui, kad iš naujo nagrinėjant jos situaciją būtina atsižvelgti į gero administravimo principą, galimybę nukrypti nuo Komisijos patvirtintų bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, pripažintą agentūroms nuo 2014 m. sausio 1 d. taikomuose naujuosiuose Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatuose, normų hierarchiją, KTĮS 85 straipsnio 1 dalies aiškią formuluotę ir galiausiai į BĮN 6 straipsnio ir KTĮS 85 straipsnio neatitikimą (toliau –2014 m. sausio 3 d. elektroninis laiškas). Ji taip pat pabrėžė, jog nepaisant prieš devynis mėnesius iki darbo sutarties termino pabaigos išreikšto pageidavimo, kad jos darbo sutartis būtų pratęsta, apie tai, jog sutartis nebus pratęsta ji buvo įspėta tik prieš dvi darbo dienas, gavusi pranešimą apie sprendimą nepratęsti.
Tą pačią dieną, direktorius informavo ieškovę, kad jos 2014 m. sausio 3 d. elektroninis laiškas persiųstas agentūros Žmogiškųjų išteklių ir Teisės tarnyboms ir kad jis susisieks su ieškove, kai tik turės jų atsakymus.
2014 m. sausio 13 d. elektroniniu laišku direktorius informavo ieškovę, kad pasitelkdamas agentūros Žmogiškųjų išteklių ir Teisės tarnybas iš naujo išnagrinėjo jos situaciją, atsižvelgdamas į 2014 m. sausio 3 d. elektroniniame laiške išdėstytus argumentus, tačiau šie papildomi argumentai nesuteikė jam teisinio pagrindo pratęsti jos darbo sutartį (toliau –2014 m. sausio 13 d. sprendimas). Jis patikslino, kad KTĮS 85 straipsnis ir BĮN 6 straipsnis vienas kitam neprieštarauja, kad prieš patvirtinant BĮN jos buvo pateiktos Komisijos Teisės tarnybai ir ši neišreiškė dėl to jokio prieštaravimo, taip pat nepateikė jokių pastabų ir kad taikydamas kartu KTĮS 85 straipsnį ir BĮN 6 straipsnį jis neturėjo nagrinėjamu atveju jokio kito pasirinkimo.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Tarnautojų teismo prašo:
—
panaikinti sprendimą nepratęsti,
—
priteisti iš ACER 10000 eurų sumą jos tariamai patirtai neturtinei žalai atlyginti,
—
priteisti iš ACER bylinėjimosi išlaidas.
ACER Tarnautojų teismo prašo:
—
pripažinti ieškinį nepriimtinu,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl ieškinio priimtinumo
Šalių argumentai
ACER mano, jog ieškinys pareikštas nesilaikant Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (redakcija, galiojusi iki 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 1023/2013, kuriuo iš dalies keičiami Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai ir [KTĮS]) (toliau – PTN) 91 straipsnio 3 dalyje nustatyto termino. Ieškovės 2013 m. gruodžio 22 d. elektroninis laiškas ar net 2013 m. gruodžio 19 d. elektroninis laiškas laikytinas skundu dėl sprendimo nepratęsti, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį. Kitą dieną, t. y. 2013 m. gruodžio 23 d., agentūra elektroniniu laišku atsakė į šį skundą. Vėlesniuose ieškovės elektroniniuose laiškuose, t. y. 2013 m. gruodžio 30 d. ir 2014 m. sausio 3 d. laiškuose, tik pakartojamas pirmasis skundas. Taigi du sprendimai, kuriais į šiuos laiškus atsakoma, tik patvirtina 2013 m. gruodžio 23 d. elektroniniame laiške esantį sprendimą.
ACER nuomone, kadangi ieškinio pareiškimo termino eiga prasidėjo 2013 m. gruodžio 23 d., 2014 m. balandžio 11 d. pareikštas ieškinys laikytinas pareikštu pavėluotai.
Ieškovė teigia, kad ieškinys priimtinas. Vykstant posėdžiui jos patarėjas paprašė leisti pateikti naują dokumentą, kuriuo siekiama pagrįsti ieškinio priimtinumą.
Tarnautojų teismo vertinimas
Primintina, jog tik Tarnautojų teismas gali vertinti, kaip turi būti tiksliai teisiškai kvalifikuoti ieškovės prieš pareiškiant ieškinį STSĮT adresuoti raštai (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Politi / Europos mokymo fondas
, C‑154/99 P,
EU:C:2000:354
, 16 punktą).
Laiškas, kuriuo pareigūnas, konkrečiai neprašydamas atšaukti ginčijamo sprendimo, aiškiai išreiškia savo valią užginčyti jo nenaudai priimtą sprendimą, yra skundas, kaip jis suprantamas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį. Šiuo atveju pirmenybė teikiama akto turiniui, o ne jo formai (Sprendimo
Mendes / Komisija
, F‑125/11,
EU:F:2013:35
, 34 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Nagrinėjamu atveju pirmiausia reikia nurodyti, jog ieškovė aiškiai išreiškė valią užginčyti sprendimą nepratęsti, kurį ji paprašė „persvarstyti“, nurodydama kelis detaliai išdėstytus motyvus, tik 2014 m. sausio 3 d. (žr. šio sprendimo 20 punktą). Todėl 2014 m. sausio 3 d. elektroninis laiškas laikytinas skundu, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį.
Be to, reikia konstatuoti, kad 2014 m. sausio 3 d. elektroniniame laiške ieškovė pareiškė kaltinimų, kurių nebuvo nei 2013 m. gruodžio 19 d., nei 2013 m. gruodžio 22 d. elektroniniuose laiškuose, be kita ko, dėl BĮN 6 straipsnio 2 dalies ir KTĮS 85 straipsnio prieštaravimų ir normų hierarchijos principo pažeidimo. Direktorius, veikdamas kaip STSĮT, į šiuos kaltinimus pirmą kartą atsakė tik 2014 m. sausio 13 d. Ieškinio pareiškimo termino eiga bet kuriuo atveju prasidėjo, kai buvo pranešta apie šį sprendimą, priimtą atsakant į 2014 m. sausio 3 d. elektroninį laišką, pripažintą skundu, t. y. 2014 m. sausio 13 d. (dėl kelių paeiliui pateiktų skundų priimtinumo žr. Sprendimo
Ghignone ir kt. / Taryba
, T‑44/97,
EU:T:2000:258
, 39 punktą; Sprendimo
Collotte / Komisija
, F‑58/07,
EU:F:2008:170
, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; Sprendimo
D’Agostino / Komisija
, F‑93/12,
EU:F:2013:155
, dėl kurio Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pateiktas apeliacinis skundas, byla T‑670/13, 30 punktą). Todėl 2014 m. balandžio 11 d. pareikštas ieškinys nelaikytinas pareikštu pavėluotai.
Taigi ACER iškeltas nepriimtinumu grindžiamas pagrindas, paremtas pavėluotu ieškinio pareiškimu, nepagrįstas ir turi būti atmestas; taip pat nereikia nagrinėti ieškovės prašymo pateikti naują pasiūlymą pateikti įrodymų.
Dėl reikalavimo panaikinti sprendimą nepratęsti
Grįsdama reikalavimą panaikinti ieškovė ieškinyje nurodė pagrindinį pagrindą, paremtą BĮN 6 straipsnio 2 dalies prieštaravimu KTĮS 85 straipsnio 1 daliai, ir papildomą pagrindą, paremtą klaidingu sprendimo nepratęsti pagrindimu.
Vis dėlto vykstant teismo posėdžiui ieškovės patarėjas nurodė, jog atsisako papildomo ieškinio pagrindo.
Todėl reikia išnagrinėti vienintelį pagrindą, paremtą BĮN 6 straipsnio 2 dalies prieštaravimu KTĮS 85 straipsnio 1 daliai.
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad BIN 6 straipsnio 2 dalis, kuria pagrįstas sprendimas nepratęsti, prieštarauja KTĮS 85 straipsnio 1 daliai.
Pirma, ieškovė mano, kad BĮN 6 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią STSĮT leidžiama antrą kartą pratęsti darbo sutartį tik jeigu dviejų pirmųjų darbo sutarčių bendra trukmė yra bent penkeri metai, įtvirtinta KTĮS 85 straipsnio 1 dalyje numatytos galimybės antrą kartą pratęsti sutartininko darbo sutartį išimtis. BĮN 6 straipsnio 2 dalimi apribojama KTĮS 85 straipsnio 1 dalies taikymo sritis, nes nustatoma KTĮS nenustatyta sąlyga, jog antrą kartą pratęsti darbo sutartį galima tik jeigu suinteresuotasis darbuotojas dirbo agentūroje bent penkerius metus.
Tokia nukrypti leidžianti nuostata neteisėta atsižvelgiant į normų hierarchiją ir į tai, kad KTĮS 85 straipsnio 1 dalies nuostatos yra aiškios, išsamios ir tikslios, ir nepalieka jokios diskrecijos administracijai spręsti, jog tam tikros sutartys negali būti pratęstos antrą kartą. Pagal BĮN 6 straipsnio 2 dalį agentūrai suteikiama galimybė sudaryti kliūčių pratęsti darbo sutartis neterminuotam laikotarpiui ir neteisėtai siūlyti tarnautojui sudaryti pirmą darbo sutartį ir pirmą kartą ją pratęsti, kad bendra šių sutarčių trukmė neviršytų reikalaujamos penkerių metų trukmės.
Antra, ieškovė taip pat mano, kad jeigu BĮN 6 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti kaip įtvirtinančią ne galimybės, kad darbo sutartis būtų pratęsta antrą kartą, o taisyklės, kad antrą kartą darbo sutartį galima pratęsti tik neapibrėžtos trukmės laikotarpiui, išimtį, ją taip pat reikėtų laikyti prieštaraujančia KTĮS 85 straipsnio 1 daliai.
Šiuo aspektu ieškovė, remdamasi Sprendimu
Scheefer / Parlamentas
(F‑105/09,
EU:F:2011:41
, 51 ir 53–55 punktai), teigia, kad taisyklė dėl antro darbo sutarties pratęsimo neapibrėžtos trukmės laikotarpiui įtvirtinta siekiant apsaugoti darbo stabilumą, o šis yra pagrindinis 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
OL L 175, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) ir 1999 m. kovo 18 d. sudaryto ir jos priede esančio Bendrojo susitarimo tikslas. KTĮS 85 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad būtų užtikrinta jos plati taikymo sritis, nes ja siekiama užkirsti kelią administracijai piktnaudžiauti įgaliojimais paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis.
Galiausiai per teismo posėdį ieškovės patarėjas nurodė, kad BĮN patvirtintos nesikonsultavus su agentūros personalo komitetu ir nebuvo tinkamai paskelbtos.
Savo ruožtu ACER prašo atmesti ieškinio pagrindą ir teigia, kad BĮN 6 straipsnio 2 dalis neprieštarauja KTĮS 85 straipsnio daliai, todėl sprendime nepratęsti nėra teisės klaidos.
Pirma, ACER tvirtina, kad remiantis Sprendimu
Komisija / Macchia
(T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, 60 punktas), kurį šiai bylai svarbu taikyti pagal analogiją, KTĮS 85 straipsnio 1 dalies negalima aiškinti, kaip siekiančios užtikrinti sutartininkų darbo santykių tęstinumą.
Antra, ACER nurodo, jog pagal teismo praktiką sutartininkas, su kuriuo sudaryta terminuota darbo sutartis, iš esmės neturi jokios teisės į tai, kad darbo sutartis būtų pratęsta; tai yra tik galimybė, suteikiama su sąlyga, kad šis pratęsimas atitinka tarnybos interesus. Administracija naudojasi plačia diskrecija pratęsti darbo sutartis. Institucijos ir sutartininko darbo santykiai reguliuojami šalių sudaryta darbo sutartimi.
Todėl gali būti nustatytos darbo sutarčių pratęsimo sąlygos, jeigu dėl to nepiktnaudžiaujama sudarant terminuotas sutartis. ACER darbo sutarčių pratęsimui BĮN įtvirtino sąlygą ir BĮN yra nurodyti skaidrūs kriterijai, kuriais grindžiami sprendimai pratęsti darbo sutartis. BĮN „papildo ir atitinka“ KTĮS 85 straipsnio 1 dalį.
Trečia, BĮN 6 straipsnio 2 dalis atitinka Komisijos 2011 m. siūlomą taikyti modelį, kad, pirma, būtų suderinti agentūrų priimami aktai, antra, užtikrintas „vienodas požiūris į sutartininkus ir laikinuosius tarnautojus“ ir galiausiai išvengta situacijų, kai toje pačioje agentūroje su sutartininkais neterminuotos sutartys būtų sudaromos praėjus trumpesniam laikotarpiui, palyginti su sutartimis, sudaromomis su laikinaisiais tarnautojais. Be to, Komisija „pritarė“ ACER įgyvendinimo nuostatoms.
Be to, ACER nurodo, kad negalėjo visiškai laikytis Sprendime Nr. 2013/11 nurodytos procedūros, nes nagrinėjamu atveju nebuvo įvykdytas „iš anksto nustatytas pagrindinis kriterijus, t. y. atitiktis darbo sutarties pratęsimo reikalavimams“.
Galiausiai per teismo posėdį ACER tvirtino, kad ieškovės patarėjo vykstant šiam posėdžiui pareikšti kaltinimai, kad prieš priimant BĮN nebuvo konsultuotasi su agentūros personalo komitetu ir BĮN nebuvo paskelbti, yra nauji, todėl nepriimtini.
Tarnautojų teismo vertinimas
Grįsdama reikalavimą panaikinti sprendimą nepratęsti, ieškovė nurodo BĮN 6 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, atsižvelgiant į KTĮS 85 straipsnio 1 dalį.
Pagal KTĮS 85 straipsnio 1 dalį „[KTĮS] 3a straipsnyje minėtų sutartininkų darbo sutartys gali būti sudarytos fiksuotos trukmės laikotarpiui, ne trumpesniam kaip trys mėnesiai ir ne ilgesniam kaip penkeri metai. Jos gali būti pratęstos fiksuotos trukmės laikotarpiui, ne ilgesniam nei penkeri metai, ne daugiau kaip vieną kartą. Pirminės sutarties ir pirmojo pratęsimo bendras terminas turi būti ne trumpesnis kaip šeši mėnesiai I pareigų grupei, ir ne trumpesnis kaip devyni mėnesiai kitoms pareigų grupėms. Visi kiti pratęsimai yra neapibrėžtos trukmės laikotarpiui. <…>“
Reikia priminti, kaip teisingai nurodė ACER, jog nors KTĮS 85 straipsnio 1 dalyje numatyta antro darbo sutarties pratęsimo galimybė, tai nėra nei suinteresuotajam asmeniui suteikta teisė, nei tam tikro darbo santykių tęstinumo garantija, o STSĮT diskrecijai palikta galimybė. Remiantis teismo praktika, organizuodamos savo padalinių darbą pagal jiems patikėtus uždavinius ir, atsižvelgiant į juos, skirdamos savo personalą institucijos turi plačią diskreciją, tačiau su sąlyga, kad šis paskyrimas būtų vykdomas dėl tarnybos interesų (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; Sprendimo
Komisija / Macchia
,
EU:T:2014:266
, 49 ir 60 punktus).
Vis dėlto BĮN 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta privaloma galimybės antrą kartą pratęsti darbo sutartį neapibrėžtam laikotarpiui sąlyga, kad pirmos darbo sutarties ir pirmojo jos pratęsimo bendra trukmė būtų bent penkeri metai. Jeigu ši sąlyga netenkinama, nėra jokios galimybės pratęsti darbo sutartį gavus prašymą ar netgi
ex officio
.
Kai institucija ar agentūra turi įgaliojimus patvirtinti bendrąsias įgyvendinimo nuostatas, skirtas aukštesnės galios PTN ar KTĮS privalomosioms nuostatoms papildyti ar įgyvendinti, kompetentinga tarnyba negali veikti
contra legem
ir, be kita ko, priimti nuostatas, kurias taikant būtų pažeisti PTN nuostatų tikslai ar šios nuostatos taptų visiškai neveiksmingos, arba atleisti save nuo pareigos laikytis bendrųjų teisės principų, kaip antai gero administravimo, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos principų (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Remiantis teismo praktika pagal PTN 110 straipsnio pirmą pastraipą priimtose bendrosiose įgyvendinimo nuostatose gali būti nustatyti kriterijai, kuriais administracija galėtų remtis įgyvendindama savo diskreciją arba kurie leistų patikslinti nepakankamai aiškias PTN nuostatas. Tačiau bendrosiose įgyvendinimo nuostatose negali būti teisėtai, patikslinant aiškią PTN sąvoką, apribota PTN ar KTĮS taikymo sritis ar nustatytos nuo tokių aukštesnės galios nuostatų, kokios yra PTN ar KTĮS nuostatos arba bendrieji teisės principai, nukrypstančios normos (Sprendimo
Brems / Taryba
, T‑75/89,
EU:T:1990:88
, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika; Sprendimo
Ianniello / Komisija
, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, 38 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Pavyzdžiui, Sprendime
Brems / Taryba
(
EU:T:1990:88
, 30 punktas) Europos Bendrijų pirmosios instancijos teismas pripažino 1976 m. kovo 15 d. Tarybos sprendimo, kuriuo patvirtinamos PTN VII priedo 2 straipsnio 4 dalies bendrosios įgyvendinimo nuostatos, 3 ir 7 straipsnius neteisėtais, motyvuodamas tuo, kad stengiantis paaiškinti PTN VII priedo 2 straipsnio 4 dalyje vartojamą sąvoką „kiekvienas asmuo“ minėtuose 3 ir 7 straipsniuose nustatytas minimalus ir maksimalus amžius asmenims, prilyginamiems išlaikomam vaikui, ir dėl to iš PTN VII priedo 2 straipsnio 4 dalies taikymo srities automatiškai pašalinti visi kiti asmenys, kurių amžius yra tarp nustatyto amžiaus ribų; taip iš paskyrimų tarnybos buvo atimta galimybė naudotis diskrecija kiekvienu konkrečiu atveju.
Atsižvelgiant į visus nurodytus argumentus reikia konstatuoti, kad BĮN 6 straipsnio 2 dalyje apribojama KTĮS 85 straipsnio 1 dalies taikymo sritis, nes joje nustatyta papildoma sąlyga sutartininko, kaip jis suprantamas pagal KTĮS 3a straipsnį, darbo sutarčiai pratęsti, kurios nėra KTĮS ir kuri sudaro kliūtį administracijai naudotis jai suteikta diskrecija, be to, tokio apribojimo negalima objektyviai pateisinti tarnybos interesais. Išskyrus atvejį, kai tai aiškiai leidžiama, ACER bendro pobūdžio vidaus sprendimu, kaip antai BĮN, negalima teisėtai apriboti PTN ar KTĮS nustatytos aiškios normos taikymo srities (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 31, 36 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
ACER argumentams dėl tikslų, kuriais siekta patvirtinant BĮN, taip pat negalima pritarti.
Pirma, nei poreikiu suderinti agentūrų ir Komisijos praktiką, taikomą sutartininkų įdarbinimo ir darbo srityje, nei poreikiu užtikrinti „vienodą“ požiūrį į sutartininkus ir laikinuosius tarnautojus, kiek tai susiję su reikalaujama tarnybos trukme, kad būtų įvykdytos neterminuotos sutarties sudarymo sąlygos, darant prielaidą, jog šie poreikiai įrodyti, negalima pateisinti normų hierarchijos principo nesilaikymo.
Antra, remiantis tuo, kad BĮN 6 straipsnio 2 dalies nuostatos identiškos 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos sprendimo C(2004) 1313, kuriuo nustatoma Komisijos sutartininkų priėmimo į darbą ir darbo tvarka, 6 straipsnio nuostatoms, negalima pateisinti aplinkybės, kad STSĮT automatiškai apriboja savo diskreciją pratęsti sutartininkų darbo sutartis. Be to, reikia pažymėti, kad prieš patvirtinant BĮN 2011 m. kovo 2 d. priimto Komisijos sprendimo C(2011) 1264 dėl KTĮS 79 straipsnio 2 dalies bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kuriuo nustatytos Komisijos pagal KTĮS 3a ir 3b straipsnius įdarbintų sutartininkų darbo sąlygos, 6 straipsnyje nebėra pirmos sutarties ir jos pirmojo pratęsimo minimalios trukmės siekiant pratęsti darbo sutartį antrą kartą sąlygos.
Galiausiai atsiliepime į ieškinį ACER taip pat nurodė, jog „agentūra viduje susitarė dėl galimybės taikyti išskirtinį požiūrį“, tačiau nagrinėjamu atveju „iš [ieškovės] vertinimų už 2011 ir 2012 m. nematyti pakankamai išskirtinių darbo rezultatų, kuriais būtų galima pateisinti išimties iš taikytinų nuostatų taikymą, įrodymų“.
Vis dėlto nurodytu argumentu negalima paneigti iškelto neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo, nes BĮN 6 straipsnio 2 dalyje nenumatyta jokia pirmos darbo sutarties ir jos pirmojo pratęsimo bendros penkerių metų trukmės sąlygos išimtis.
Bet kuriuo atveju iš bylos medžiagoje esančių dokumentų ir, be kita ko, sprendimo nepratęsti matyti, kad ACER atsisakė pratęsti ieškovės darbo sutartį vien dėl to, kad nagrinėjamu atveju nebuvo įvykdyta BĮN 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta darbo sutarties ir jos pirmojo pratęsimo bent penkerių metų bendros trukmės sąlyga.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors pagal PTN 90 ir 91 straipsniuose numatytą teisių gynimo priemonių sistemą tuo atveju, kai administracija aiškiai atmeta skundą, jai gali tekti pakeisti motyvus, kuriais remdamasi priėmė ginčijamą aktą, tokio pakeitimo neturi būti po to, kai Tarnautojų teisme buvo pareikštas ieškinys dėl ginčijamo akto. Be to, administracijai neleidžiama vykstant bylos nagrinėjimui pirminių klaidingų motyvų pakeisti visiškai naujais motyvais (Sprendimo
Allen / Komisija
, F‑23/10,
EU:F:2011:162
, 98 punktas).
Todėl atlikdamas sprendimo nepratęsti teisėtumo kontrolę Tarnautojų teismas neatsižvelgs į pirmą kartą vykstant bylos nagrinėjimui nurodytus sprendimo nepratęsti motyvus, grindžiamus ieškovės darbo rezultatais.
Bet kuriuo atveju Tarnautojų teismas pažymi, kad šie motyvai akivaizdžiai nesuderinami su bylos medžiagoje esančiais dokumentais, iš kurių matyti, kad agentūra ne kartą išreiškė pageidavimą išlaikyti ją su ieškove siejančius darbo santykius.
Atsižvelgiant į visus nurodytus argumentus, ypač į šio sprendimo 53–56 punktuose nurodytą teismo praktiką reikia patenkinti BĮN 6 straipsnio 2 dalies neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą ir panaikinti sprendimą nepratęsti, nenagrinėjant ieškovės patarėjo vykstant teismo posėdžiui pateiktų dviejų naujų kaltinimų.
Dėl reikalavimo atlyginti žalą
Šalių argumentai
Ieškovė mano, jog dėl to, kad ACER vėlavo priimti sprendimą nepratęsti ir apie jį pranešti ir taip pažeidė Sprendimo Nr. 2013/11 2 straipsnį, kuriame nustatytas trijų mėnesių įspėjimo prieš pasibaigiant galiojančios darbo sutarties terminui terminas, ji patyrė rimtą neturtinę žalą, kuri negalėtų būti atlyginta panaikinus sprendimą nepratęsti.
Ieškovė teigia, kad apie sprendimą nepratęsti jai buvo pranešta tik 2013 m. gruodžio 20 d., t. y. likus porai dienų prieš pasibaigiant jos darbo sutarties terminui (2013 m. gruodžio 31 d.), nors nuo spalio mėn. ji buvo reguliariai patikinama, kad išeitis bus rasta ir jos darbo sutartis pratęsta. Dėl šio vėlavimo kilęs teisinis nesaugumas ir psichologinė įtampa buvo tokie dideli, jog ieškovė buvo pasiryžusi priimti 2013 m. gruodžio 19 d. pasiūlymą, nors žinojo, jog jis neteisėtas ir prieštarauja jos ilgalaikiams interesams. Vėlavimas pratęsti darbo sutartį padidino sprendimo nepratęsti neigiamas pasekmes. Be to, dėl pranešimo apie šį sprendimą ieškovė patyrė didelį stresą, diagnozuotą 2013 m. gruodžio 23 d.
Ieškovė Tarnautojų teismo prašo
ex æquo et bono
nustatyti jos patirtos neturtinės žalos dydį. Ji mano, kad 10000 eurų būtų tinkama suma.
ACER pripažįsta, kad nagrinėjamu atveju nebuvo laikytasi Sprendimo Nr. 2013/11, tačiau prašo atmesti reikalavimą atlyginti žalą. Pirma, ieškovė nepateikė jokio įrodymo teiginiui dėl sveikatos būklės pagrįsti, be to, nenustatytas priežastinis ryšys tarp vėlavimo priimti sprendimą nepratęsti ir pablogėjusios ieškovės sveikatos būklės.
Antra, ACER tvirtina, kad nėra teisės į darbo sutarties pratęsimą ir kad nuo pirmojo 2011 m. sudaryto papildomo susitarimo ieškovė žinojo, kad jos darbo sutartis negalės būti pratęsta antrą kartą, nes netenkinama BĮN 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta sąlyga. Agentūra atkreipė dėmesį į su jos darbo sutarties pratęsimu susijusias teisines problemas.
Trečia, laikotarpiu nuo 2013 m. spalio iki gruodžio mėn. ieškodama teisiškai priimtinos darbo santykių su ieškove išsaugojimo galimybės ACER laikėsi rūpestingumo pareigos ir elgėsi dėmesingai ir supratingai ieškovės atžvilgiu.
Bet kuriuo atveju ACER mano, kad žalos atlyginimas turi būti sumažintas, nes ieškovė buvo bedarbė tik trys mėnesius, paskui įsidarbino vienoje iš Europos Sąjungos Tarybos tarnybų beveik į tas pačias pareigas, kurias ėjo ACER. Be to, kadangi paskutiniais darbo agentūroje mėnesiais ieškovė gavo kelis darbo pasiūlymus iš kitų Sąjungos institucijų, ji turėjo galimybę sumažinti neigiamas darbo santykių su ACER pasibaigimo pasekmes ar net visai jų išvengti.
Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal Sprendimo Nr. 2013/11 2 straipsnio trečią pastraipą kai tarnautojas savo pareigas vykdė pagal terminuotą darbo sutartį ilgiau nei vienus metus, bet trumpiau nei trejus metus, sprendimas pratęsti su juo darbo sutartį arba jos nepratęsti turi būti priimtas ir apie jį pranešta vėliausiai prieš tris mėnesius prieš pasibaigiant šios sutarties terminui.
Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad apie sprendimą nepratęsti ieškovei pranešta 2013 m. gruodžio 20 d., t. y. tik vienuolika dienų prieš pasibaigiant jos darbo sutarties terminui, nustatytam 2013 m. gruodžio 31 d., taigi akivaizdžiai pažeidžiant Sprendimo Nr. 2013/11 2 straipsnio trečią pastraipą.
Be to, nors Sprendimas Nr. 2013/11 buvo priimtas tik 2013 m. gegužės 28 d., BĮN 6 straipsnio 2 dalis, kuria STSĮT rėmėsi sprendimui nepratęsti pagrįsti, galiojo nuo 2011 m. birželio 1 d. Taigi ACER, į kurią ieškovė kreipėsi daugiau nei prieš devynis mėnesius prieš pasibaigiant jos darbo sutarties terminui, turėjo pakankamai laiko, kad surastų galimybę pratęsti ieškovės darbo sutartį, ir nebuvo priversta viršyti sprendimui priimti nustatyto termino.
Todėl reikia pripažinti, kad ACER padarė pažeidimą, dėl kurio gali atsirasti teisė į žalos atlyginimą.
Be to, priešingai, nei teigia ACER, ieškovė pakankamai teisiškai įrodė, jog patyrė neturtinės žalos dėl nesaugios paskutinius darbo sutarties galiojimo mėnesius trukusios profesinės padėties, kurios priežastis – sprendimo dėl darbo santykių su ACER pratęsimo nebuvimas, ir kad tarp vėlavimo priimti sprendimą nepratęsti ir šios neturtinės žalos yra priežastinis ryšys.
Taip pat reikia nurodyti, jog ieškovės darbo paieška ir tai, kad per paskutinius darbo ACER mėnesius ji gavo kelis darbo pasiūlymus, kurių atsisakė, patvirtina, kad jos darbas buvo geros kokybės ir taip pat yra nesaugios situacijos, kurioje ji atsidūrė dėl ACER, pavyzdys.
Galiausiai ieškovė įrodė, kad sprendimo nepratęsti panaikinimo nepakanka patirtai neturtinei žalai atlyginti, be kita ko, atsižvelgiant į tai, jog ACER nesilaikė Sprendimo Nr. 2013/11 2 straipsnio trečios pastraipos.
Todėl, neatsižvelgiant į priemones, kurių ACER turės imtis panaikinus sprendimą nepratęsti, reikalavimą atlyginti žalą reikia patenkinti ir priteisti iš ACER ieškovei atlyginti žalą ir palūkanas,
ex æquo et bono
įvertintas 7000 eurų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 101 straipsnį, nepažeidžiant kitų šio reglamento II antraštinės dalies 8 skyriaus nuostatų, pralaimėjusi šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos kitos šalies patirtos bylinėjimosi išlaidos, jei ši to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį tuo atveju, kai to reikalauja teisingumas, Tarnautojų teismas gali nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas; tačiau jis gali priteisti iš jos tik dalį kitos šalies patirtų bylinėjimosi išlaidų arba nuspręsti, kad iš pralaimėjusios šalies jos visai neturi būti priteistos.
Iš šio sprendimo motyvų matyti, kad ACER pralaimėjo bylą. Be to, savo reikalavimuose ieškovė aiškiai prašė priteisti iš ACER bylinėjimosi išlaidas. Kadangi šios bylos aplinkybėmis nėra pagrindo taikyti Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies, ACER turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos ieškovės patirtos bylinėjimosi išlaidos.

Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2013 m. gruodžio 20 d. Energetikos reguliavimo institucijų bendradarbiavimo agentūros direktoriaus sprendimą nepratęsti DP sutarties.

2.
Priteisti iš Energetikos reguliavimo institucijų bendradarbiavimo agentūros sumokėti DP 7000 eurų.

3.
Energetikos reguliavimo institucijų bendradarbiavimo agentūra padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos DP patirtos bylinėjimosi išlaidos.

Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Perillo
Paskelbta 2015 m. liepos 8 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Kanclerė
W. Hakenberg
Pirmininkas
S. Van Raepenbusch
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.