CELEX: 62010CJ0627
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Transport
Direktiiv 91/440/EMÜ
Ühenduse raudteede arendamine
Direktiiv 2001/14/EÜ
Raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamine
Direktiivi 91/440 artikli 6 lõige 3 ja II lisa
Direktiivi 2001/14 artikli 14 lõige 2
Infrastruktuuriettevõtja
Osalemine sõiduplaani koostamises
Liikluse juhtimine
Direktiivi 2001/14 artikli 6 lõiked 2−5
Niisuguste meetmete puudumine, mis õhutaksid infrastruktuuriettevõtjaid vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja kasutustasude taset
Direktiivi 2001/14 artikli 7 lõige 3 ja artikli 8 lõige 1
Rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad kulud
Direktiivi 2001/14 artikkel 11
Toimivusskeem

Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, et järgida:
—
nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/440/EMÜ ühenduse raudteede arendamise kohta (
EÜT L 237, lk 25
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 341), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/51/EÜ (
ELT L 164, lk 64
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 251), (edaspidi „direktiiv 91/440”) artikli 6 lõiget 3 ja II lisa ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta (
EÜT L 75, lk 29
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/49/EÜ (
ELT L 164, lk 44
; ELT eriväljaanne 07/08, lk 227), (edaspidi „direktiiv 2001/14”) artikli 14 lõiget 2;
—
direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikeid 2–5, artikli 7 lõiget 3, artikli 8 lõiget 1 ja artiklit 11, ja
—
direktiivi 2001/14 artikli 30 lõiget 1,
siis on Sloveenia Vabariik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 91/440
Direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 3 kohaselt:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed selle tagamiseks, et II lisas loetletud olulisimad ülesanded, millega määratletakse infrastruktuuri võrdne ja mittediskrimineeriv kasutamine, antakse organitele või äriühingutele, kes ise raudteeveoteenuseid ei osuta. Sõltumata organisatsioonilistest struktuuridest tuleb tõendada, et see eesmärk on saavutatud.
Liikmesriigid võivad siiski määrata raudtee-ettevõtjatele või muudele organitele maksude kogumise ja vastutuse raudteeinfrastruktuuri majandamise, näiteks investeeringute, hoolduse ja rahastamise eest.”
Kõnealuse direktiivi II lisa sätestab „[a]rtikli 6 lõikes 3 nimetatud olulisimate ülesannete loetelu:
—
ettevalmistustööd ja otsuste tegemine seoses raudtee-ettevõtete litsentseerimisega, sealhulgas üksiklitsentside andmine,
—
otsuste tegemine seoses liinide eraldamisega, sealhulgas nii kasutatavuse määratlemine ja hindamine kui ka individuaalsete rongiliinide eraldamine,
—
otsuste tegemine seoses infrastruktuuri kasutusmaksuga,
—
järelevalve teatavate teenuste osutamiseks vajalike avaliku teenindamise kohustuste üle.”
Direktiiv 2001/14
Direktiivi 2001/14 artikli 6 lõigetes 2–5 oli sätestatud:
„2.   Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaid ergutatakse vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja kasutustasusid, pidades nõuetekohaselt silmas ohutust ning infrastruktuuriteenuse kvaliteedi säilitamist ja parandamist.
3.   Liikmesriigid tagavad lõike 2 sätte täitmise kas pädeva asutuse ning raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja vahelise vähemalt kolmeaastase kehtivusajaga lepingu abil, millega nähakse ette riiklik rahastamine, või nõuetekohaste seadusandlike meetmete abil, millega antakse vajalikud volitused.
4.   Lepingulise suhte olemasolu korral lepitakse lepingutingimustes ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja rahastamiseks kokkulepitud maksete struktuuris eelnevalt kokku ning need kehtivad kogu lepingutähtaja.
5.   Välja töötatakse kulude jaotamise meetod. Liikmesriigid võivad nõuda eelnevat heakskiitu. Kõnealust meetodit võib vajaduse korral ajakohastada vastavalt headele rahvusvahelistele tavadele.”
Kõnealuse direktiivi artikli 7 lõike 3 kohaselt:
„Olenemata lõigetest 4 või 5 või artiklist 8 kehtestatakse tasu minimaalse teenustepaketi ning teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest lähtuvalt kuludest, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad.”
Direktiivi 2001/14 artikli 8 lõige 1 nägi ette:
„Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulude täieliku tagasisaamise kindlustamiseks võib liikmesriik, kui turg seda talub, nõuda tõhusate, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate põhimõtete alusel lisatasusid, tagades samas eelkõige rahvusvahelise raudteekaubaveonduse optimaalse konkurentsivõime. Maksustamissüsteemi osas võetakse arvesse raudtee-ettevõtjate poolt saavutatud tootlikkuse kasvu.
Tasumäärade suurus ei või siiski takistada infrastruktuuri kasutamist turusegmentide poolt, kes suudaksid tasuda vähemalt raudteeveoteenuse osutamisega otseselt kaasnevad kulud ning turu jaoks vastuvõetava osa tootlusest.”
Kõnealuse direktiivi artikli 11 lõige 1 oli sõnastatud järgmiselt:
„Infrastruktuuri maksustamise skeemide puhul ergutatakse raudtee-ettevõtjaid ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjat toimivusskeemi abil minimeerima häireid ning parandama raudteevõrgu toimivust. Skeem võib hõlmata sanktsioone võrgu toimivust häirivate tegude eest, hüvitisi ettevõtjatele, kes häiretest kahju saavad, ning preemiaid kavandatust parema toimivuse eest.”
Sama direktiivi artikli 14 lõiked 1 ja 2 nägid ette:
„1.   Liikmesriigid võivad kehtestada infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise raamistiku, rikkumata seejuures raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja sõltumatust, mis on ette nähtud direktiivi 91/440/EMÜ artikliga 4. Ette nähakse konkreetsed läbilaskevõimsuse jaotamise eeskirjad. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja viib läbi läbilaskevõimsuse jaotamise menetlused. Eelkõige tagab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja, et infrastruktuuri läbilaskevõimsust jaotatakse ausalt ja diskrimineerimata ning vastavalt ühenduse õigusele.
2.   Kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ei ole õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt ja otsustusfunktsioonide osas kõikidest raudtee-ettevõtjatest sõltumatu, teostab lõikes 1 nimetatud ja käesolevas peatükis kirjeldatud funktsioone õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt ja otsustusfunktsioonide osas kõikidest raudtee-ettevõtjatest sõltumatu jaotamisorgan.”
Sloveenia õigus
Raudteetranspordi seadus
26. aprilli 2007. aasta zakon o železniškem prometu (raudteetranspordi seadus) (
Uradni list
RS, nr 44/2007) käesolevas kohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (
Uradni list
RS, nr 58/2009; edaspidi „raudteetranspordi seadus”) artikkel 21 sätestab:
„(1)   Käesolevas artiklis osundatud ülesannete täitmiseks loob valitsus riikliku raudteeveoagentuuri [edaspidi „raudteeagentuur”].
[…]
(3)   [Raudtee]agentuur täidab oma ülesandeid nii, et tagab mittediskrimineeriva juurdepääsu raudteeinfrastruktuurile, sealhulgas järgmisi ülesandeid:
—
rongiliinide eraldamine;
[…]
—
võrgu sõiduplaani kehtestamine.”
Selle seaduse artikkel 11 sätestab:
„(1)   Riikliku raudteeinfrastruktuuri hooldamine ja raudteetranspordi korraldamine selles infrastruktuuris on avaliku teenuse kohustused.
(2)   Infrastruktuuriettevõtja täidab eelmises lõikes nimetatud avaliku teenuse kohustusi vastavalt avaliku teenuse lepingule.
[…]
(4)   Raudteetranspordi reguleerimine riigi raudteeinfrastruktuuris hõlmab peamiselt järgmisi ülesandeid:
—
rongiliikluse korraldamine;
—
sõiduplaanide koostamine ja kohaldamine;
[…]”
10. aprilli 2008. aasta määrus
10. aprilli 2008. aasta määruse rongiliinide eraldamise ja riigi raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasude kohta (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) (
Uradni list
RS, nr 38/08; edaspidi „10. aprilli 2008. aasta määrus”) artikkel 9 sätestab:
„(1)   [Raudtee]agentuur, infrastruktuuriettevõtja ja taotleja järgivad rongiliinide rajamise ja eraldamise menetluses järgmisi tähtaegu ja põhimõtteid:
[…]
—
infrastruktuuriettevõtja koostab uue sõiduplaani projekti ja uued sõiduplaanid hiljemalt viis kuud enne uue sõiduplaani kehtima hakkamist ja edastab need agentuurile;
—
selle projekti koostamisel konsulteerib infrastruktuuriettevõtja kõikide asjaomaste poolte ja kõikide nendega, kes soovivad kommenteerida seda, kuidas võib sõiduplaan mõjutada nende suutlikkust osutada raudteeveoteenuseid selle sõiduplaani kehtivusajal;
—
[raudtee]agentuur saadab uue sõiduplaani projekti taotlejatele, kes palusid eraldada endale rongiliin, ja teistele asjaomastele pooltele, kes soovivad kommenteerida seda, kuidas võib sõiduplaan mõjutada nende suutlikkust osutada raudteeveoteenuseid selle sõiduplaani kehtivusajal, ning annab neile ühekuulise tähtaja võimalike kommentaaride esitamiseks.”
10. aprilli 2008. aasta määruse artikli 20 lõiked 2 ja 5 sätestavad:
„(2)   Infrastruktuuriettevõtjat ergutatakse vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja kasutustasusid, pidades nõuetekohaselt silmas ohutust ning infrastruktuuriteenuse kvaliteedi säilitamist ja parandamist. Selleks nähakse [raudtee]agentuuri ja infrastruktuuriettevõtja vahel sõlmitavas kolmeaastases lepingus ette, et üht osa infrastruktuuriettevõtja muust majandustegevusest saadavast kasumist eelmise lõike tähenduses ei võeta tasude arvutamisel arvesse, vaid jäetakse ergutusmeetmena infrastruktuuriettevõtjale.
[…]
(5)
Tasude arvutamise meetodi puhul võetakse arvesse ka kõiki andmeid maksustamisskeemi kohta ja piisavat teavet artiklites 23 ja 24 osundatud teenuste hindade kohta, kui neid pakub ainult üks teenuseosutaja. Meetodi puhul ei võeta arvesse mitte üksnes teavet kehtiva maksustamisskeemi kohta, vaid ka viiteid sellele, et kolmel järgmisel aastal võidakse tasusid muuta. Samuti võetakse selle puhul arvesse meetmeid, millega raudtee-ettevõtjaid ja infrastruktuuriettevõtjat õhutatakse minimeerima häireid ja parandama infrastruktuuri majandamist.
Skeem võib hõlmata sanktsioone võrgu toimivust häirivate tegude eest, hüvitisi ettevõtjatele, kes häirete tõttu kahju kannavad, ning preemiaid kavandatust parema toimivuse eest.”
Sama määruse artikkel 21 sätestab:
„(1)   [Raudtee]agentuur järgib seaduses tasude summa kindlaksmääramiseks ettenähtud kriteeriume.
(2)   Eelmises lõikes osundatud kriteeriumide hindamisel võtab [raudtee]agentuur arvesse konkreetse rongiliigi käitamise kulusid, millest annavad eelkõige tunnistust teede ja rongi liikumisega seotud infrastruktuuride hooldamise kulud ning raudteetranspordi juhtimise kulud.
(3)   [Raudtee]agentuur tagab, et kõikidelt sarnases turuosas sama laadi teenuseid osutavatelt raudtee-ettevõtjatelt võetakse objektiivselt samaväärseid ja mittediskrimineerivaid tasusid.”
Kohtueelne menetlus
Komisjon saatis 10. mail 2007 Sloveenia Vabariigile küsimustiku, tegemaks kindlaks, kas kõnealune liikmesriik oli siseriiklikku õiguskorda korrektselt üle võtnud direktiivi 91/440, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiviga 2001/12/EÜ (
EÜT L 75, lk 1
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 376), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiiviga 2001/13/EÜ (
EÜT L 75, lk 26
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 401) ja direktiiviga 2001/14 (edaspidi koos „esimene raudteepakett”). Sloveenia ametivõimud vastasid sellele küsimustikule 11. juuli 2007. aasta kirjaga.
Komisjon palus 21. novembri 2007. aasta kirjas Sloveenia Vabariigilt täiendavaid selgitusi, mida viimane talle 16. jaanuari 2008. aasta kirjas ka esitas.
Komisjon palus 26. juunil 2008 Sloveenia Vabariigi esitatud teabe põhjal sellel liikmesriigil märgukirjaga viia oma õigusaktid esimesse raudteepaketti kuuluvate direktiividega kooskõlla. Peamised tuvastatud rikkumised puudutasid infrastruktuuriettevõtja sõltumatuse puudumist, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamist ja raudteejärelevalve organit.
Sloveenia Vabariik vastas komisjoni märgukirjale 22. augustil 2008. Kõnealune liikmesriik esitas seejärel komisjonile 16. märtsi ja 8. juuli 2009. aasta kirjadega täiendavat teavet.
Komisjon esitas 9. oktoobril 2009 Sloveenia Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles ta esiteks heitis liikmesriigile ette, et viimane ei ole esimest raudteepaketti puudutavaid direktiive siseriiklikusse õiguskorda üle võtnud, ja teiseks kutsus komisjon liikmesriiki üles võtma vajalikud meetmed kõnealuse põhjendatud arvamuse järgimiseks kahe kuu jooksul alates selle kättesaamisest.
Sloveenia Vabariik märkis 8. detsembri 2009. aasta kirjas, et on võtnud rikkumised, mida põhjendatud arvamuses talle ette heidetakse, teatavaks ning soovib need lõpetada.
Oma 8. märtsi 2010. aasta vastuses põhjendatud arvamusele kordas Sloveenia Vabariik igas punktis kaalutlusi, mis ta oli esitanud oma 8. detsembri 2009. aasta kirjas, täpsustades et etteheidetud rikkumiste kõrvaldamiseks välja töötatud õigus- ja haldusaktid võetakse vastu õige pea.
Neil asjaoludel esitas komisjon käesoleva hagi.
Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu presidendi 14. juuni 2011. aasta määrusega lubati Tšehhi Vabariigil ja Hispaania Kuningriigil astuda menetlusse Sloveenia Vabariigi nõuete toetuseks.
Komisjon teatas 1. veebruaril 2012 Euroopa Kohtu kantseleisse saabunud dokumendis Euroopa Kohtule, et tulenevalt 10. veebruari 2011. aasta kirjast, milles Sloveenia Vabariik teavitas komisjoni meetmest, millega võeti liikmesriigi siseriiklikusse õiguskorda üle direktiivi 2001/14 artikli 30 lõikest 1 tulenevad kohustused, loobub ta selle sätte rikkumise kohta esitatud etteheitest.
Hagi
Esimene etteheide, mis puudutab direktiivi 91/440 II lisas loetletud olulisimaid ülesandeid täitva asutuse sõltumatust
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Sloveenia Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tal on direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 3 ja II lisa ning direktiivi 2001/14 artikli 14 lõike 2 kohaselt, sest infrastruktuuriettevõtja, kes osutab ise raudteeveoteenuseid, aitab esiteks kaasa sõiduplaani koostamisele ja teiseks reguleerib rongiliiklust. Seega osaleb asjaomane infrastruktuuriettevõtja ülesandes, milleks on otsuste tegemine rongiliinide eraldamise või infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise kohta.
Komisjon väidab selles osas, et kuigi raudteetranspordi seaduse artikliga 21 usaldatakse rongiliinide eraldamise ülesanded raudteetranspordi agentuurile, on infrastruktuuriettevõtja, st Sloveenia raudteede ettevõtja kaasatud otsuste tegemisse rongiliinide eraldamise kohta või infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamisse, kuna vastavalt selle seaduse artikli 11 lõikele 4 on tema pädevuses sõiduplaanide koostamine ja kohaldamine.
Komisjon märgib lisaks, et Sloveenia raudteede ettevõtja osaleb sõiduplaani koostamises edasi, sest 10. aprilli 2008. aasta määruse artiklis 9 on nähtud ette, et infrastruktuuriettevõtja koostab uue sõiduplaani projekti ja konsulteerib selle osas asjaomaste pooltega enne selle edastamist raudteeagentuurile, kes saadab uue sõiduplaani projekti taotlejatele ning teeb seejärel oma lõpliku jaotamisotsuse.
Komisjon väidab lisaks, et infrastruktuuriettevõtja ülesanne on ka rongiliikluse reguleerimine, sest raudteetranspordi seaduse artikli 11 lõikes 4 on sätestatud, et rongiliikluse korraldamine on osa raudteeliikluse reguleerimisest riigi raudteeinfrastruktuuris.
Sloveenia Vabariik väidab omakorda, et komisjoni väited on alusetud. Ta kinnitab eelkõige, et 16. detsembri 2010. aasta zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o železniškem prometu (raudteetranspordi seadust muutev seadus) (
Uradni list
RS, nr 106/2010; edaspidi „16. detsembri 2010. aasta seadus”) artikliga 3 on kogu sõiduplaanide koostamise pädevus infrastruktuuriettevõtjalt ära võetud ning et see pädevus on antud täielikult üle raudteeagentuurile.
Sloveenia Vabariik väidab lisaks, et rongiliikluse korraldamist direktiivi 91/440 II lisas loetletud „olulisimate ülesannete” hulgas ei ole. Liikmesriik väidab, et sõiduplaanid kehtestab raudteeagentuur ning infrastruktuuriettevõtja ainult kontrollib liikluse korraldajana tegelikku kinnipidamist plaanist ja seda tehes saab ta ainult andmeid, mida võivad saada ka teised raudtee-ettevõtjad, tutvudes võrgu sõiduplaanidega.
Euroopa Kohtu hinnang
Komisjon väidab oma esimese etteheite esimeses osas, et Sloveenia Vabariik on rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 3 koostoimes direktiivi II lisaga ja direktiivi 2001/14 artikli 14 lõikest 2, kuna infrastruktuuriettevõtja, kes osutab ise ka raudteeveoteenuseid, osaleb sõiduplaani koostamises ja seega rongiliinide eraldamise või infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ülesande täitmises.
Selles osas tuleb kõigepealt tõdeda, et 16. detsembri 2010. aasta seadus, millega Sloveenia Vabariigi väitel võeti kogu võrgu sõiduplaanide koostamise pädevus infrastruktuuriettevõtjalt ära ning anti see täielikult üle raudteeagentuurile, võeti vastu pärast tähtaega, mille komisjon oli oma 9. oktoobri 2009. aasta põhjendatud arvamuses kõnealusele liikmesriigile põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalike meetmete võtmiseks määranud.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb aga liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esinenud olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem tehtud muudatusi (vt eelkõige 5. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-206/10: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2011, lk I-3573
, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega ei saa Euroopa Kohus 16. detsembri 2010. aasta seadust käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi analüüsimisel arvesse võtta.
Järgmiseks meenutagem, et direktiiviga 91/440 algas raudteeveo liberaliseerimine, mille eesmärk on tagada raudtee-ettevõtjatele aus ja mittediskrimineeriv juurdepääs infrastruktuurile. Sellise juurdepääsu tagamiseks kehtestas kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 3 esimene lõik põhimõtte, et direktiivi II lisas loetletud olulisimate ülesannete eest vastutav organ peab olema sõltumatu (28. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-473/10: komisjon
vs
. Ungari, punkt 44).
Selle II lisa kohaselt loetakse artikli 6 lõike 3 tähenduses olulisimaks ülesandeks eelkõige otsuste tegemist seoses liinide eraldamisega, sealhulgas kasutatavuse määratlemine ja hindamine. Järelikult ei saa raudtee-ettevõtjale panna kohustust määratleda või hinnata kasutatavust, et teha otsus rongiliinide eraldamise kohta.
Käesoleval juhul annab 10. aprilli 2008. aasta määruse artikkel 9 infrastruktuuriettevõtjale, st Sloveenia raudteede ettevõtjale pädevuse koostada uus teenuse ajakava projekt ja uute rongi sõiduplaanide projekt. Sellest sättest tuleneb veel, et kõnealuse projekti koostamisel peab infrastruktuuriettevõtja konsulteerima huvitatud isikutega ja kõigi nendega, kes soovivad kommenteerida seda, kuidas sõiduplaan võib mõjutada nende suutlikkust osutada plaani kehtivusaja jooksul raudteeteenuseid.
On selge, et Sloveenia raudteede ettevõtja tegutseb raudteeagentuuri järelevalve all, kel on ainsana pädevus kehtestada sõiduplaani ja eraldada individuaalseid rongiliine. Arvestades aga direktiivi 91/440 II lisa sõnastust, mis sõnaselgelt lisab „kasutatavuse määratlemise ja hindamise” olulisimate ülesannete hulka, ei tohi raudtee-ettevõtjale anda kõiki ettevalmistustöid olulisimate ülesannete hulka kuuluvate otsuste tegemiseks.
Lõpuks tuleneb direktiivi 2001/14 artikli 14 lõikest 2, et kui infrastruktuuriettevõtja ei ole raudtee-ettevõtjatest sõltumatu – nagu Sloveenias –, usaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ülesanne jaotamisorganile, mis on õigusliku vormi poolest, organisatsiooniliselt ja otsustusfunktsioonide osas kõikidest raudtee-ettevõtjatest sõltumatu.
Nagu komisjon õigesti märgib, osaleb Sloveenia raudteede ettevõtja jätkuvalt sõiduplaani koostamises ja seega rongiliinide eraldamise või infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise olulisima ülesande täitmises.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et komisjoni esimese etteheite esimene osa tuleb lugeda põhjendatuks.
Esimese etteheite teises osas heidab komisjon Sloveenia Vabariigile ette kohustuste rikkumist, mis tulenevad direktiivi 91/440 artikli 6 lõikest 3 koostoimes direktiivi II lisaga ja direktiivi 2001/14 artikli 14 lõikest 2, kuna infrastruktuuriettevõtjale on pandud vastutus rongliikluse reguleerimise eest vastavalt raudteetranspordi seaduse artikli 11 lõikele 4.
Komisjon väitis veel oma repliigis, et liiklushäirete korral peab uued rongiliinid eraldama infrastruktuuriettevõtja. Ta viitas selles osas Sloveenia Vabariigi 2011. aasta võrgukavale, mille kohaselt „[v]ajaduse korral või kui infrastruktuur on ajutiselt kasutuskõlbmatu, võib infrastruktuuriettevõtja ajutiselt keelduda eraldatud rongiliinide kohaldamisest nii kaua, kui on vaja süsteemi taastamiseks”. Kõnealune kava näeb lisaks ette, et „[e]rakorralistel asjaoludel, mis toovad kaasa kõrvalekalde eraldatud rongiliinidest, on infrastruktuuriettevõtjal õigus eelneva konsulteerimise raames raudtee-ettevõtjaga kohandada rongiliine nii, et tagatakse parimal viisil algselt kindlaks määratud rongiühendused”.
Siinkohal meenutagem esiteks, et liikluse juhtimist ei saa pidada olulisimaks ülesandeks, mille täitmine tuleb anda sõltumatule organile (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Ungari, punkt 55). Nagu nähtub ka direktiivi 91/440 artikli 6 lõike 3 teisest lõigust, võib vastutuse raudteeinfrastruktuuri majandamise eest väljaspool olulisimaid ülesandeid panna raudtee-ettevõtjatele. Seega võib liikluse juhtimise anda raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale, kes on ka raudtee-ettevõtja, nagu see on Sloveenias.
Teiseks, mis puudutab komisjoni argumente selle kohta, et Sloveenias vastutab liiklushäirete korral uute rongiliinide eraldamise eest infrastruktuuriettevõtja, siis tuleb meenutada, et kohtumenetluse käigus ei saa pool vaidluse eset muuta ning hagi põhjendatust tuleb uurida ainult lähtuvalt hagiavalduses esitatud nõuetest (11. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-543/08: komisjon
vs
. Portugal, EKL 2010, lk I-11241
, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 21 esimesele lõigule ja sama kohtu kodukorra artikli 120 punktile c peab komisjon igas ELTL artikli 258 alusel esitatavas hagiavalduses märkima konkreetsed etteheited, mille suhtes Euroopa Kohtult otsust palutakse (vt 30. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-132/09: komisjon
vs
. Belgia, EKL 2010, lk I-8695
, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nõuded peavad olema esitatud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohus ei tegutseks otsustamisel
ultra petita
või ei jätaks etteheite kohta seisukoha võtmata (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Belgia, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et hagiavalduses väitis komisjon, et rongiliiklust peab juhtima üksus, mis ise raudteetranspordi teenuseid ei osuta, jättes samas viitamata, nagu ta tegi repliigis, uuele rongiliinide eraldamisele liiklushäirete korral.
Seetõttu tuleb järeldada, et komisjon laiendas kõnealuse hagiavalduse eset osas, milles ta viitab uuele rongiliinide eraldamisele liiklushäirete korral.
Niivõrd, kuivõrd komisjon tugineb oma esimese etteheite teises osas sellele arutluskäigule, tuleb see osa seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esiteks komisjoni esimese etteheite esimene osa lugeda põhjendatuks ja teiseks tunnistada selle etteheite teine osa osaliselt põhjendamatuks ja osaliselt vastuvõetamatuks.
Teine ja kolmas etteheide selle kohta, et puuduvad vastavalt meetmed, millega ergutatakse ettevõtjaid vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja kasutustasude summat, ning toimivusskeem
Poolte argumendid
Komisjon väidab esiteks, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole näinud ette mehhanismi, mis ergutaks infrastruktuuriettevõtjaid vähendama infrastruktuuri käigushoidmise kulusid ja selle kasutamistasude summat, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2001/14 artikli 6 lõigetest 2‐5.
Teiseks väidab komisjon, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole kehtestanud toimivusskeemi, mis innustaks raudtee-ettevõtjaid ja infrastruktuuriettevõtjat vähendama häireid ja parandama infrastruktuuri majandamist, on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2001/14 artiklist 11.
Sloveenia Vabariik väidab seoses etteheitega, mis puudutab direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikeid 2–5, et 16. detsembri 2010. aasta seaduse artikkel 10 näeb ette, et infrastruktuuriettevõtjat innustatakse ergutusmeetmetega vähendama infrastruktuuri tagamise kulusid ja kasutustasude taset, pidades nõuetekohaselt silmas ohutust ning infrastruktuuriteenuse kvaliteedi säilitamist ja parandamist.
Kõnealune liikmesriik lisab, et Sloveenia raudteede ettevõtja restruktureerimine, millega muudeti see äriühing kolmeks tütarettevõtjaks, milliste eesmärk on vastavalt reisijatevedu, kaubavedu ja infrastruktuuriettevõtja ülesannete täitmine, võimaldab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjal olla äriliselt märkimisväärselt autonoomsem, nii et ergutusmehhanismi tõhususe tagamiseks kehtestatud tingimused on täidetud.
Seoses etteheitega direktiivi 2001/14 artikli 11 puuduliku ülevõtmise kohta väidab Sloveenia Vabariik, et 16. detsembri 2010. aasta seadusega lisati raudteetranspordi seaduse artiklile 15d kaks uut lõiget, mis annavad õigusliku aluse, et võtta vastu õigusnorm, mis võimaldab hiljem kehtestada toimivusskeemi.
Euroopa Kohtu hinnang
Meenutagem, et käesoleva kohtuotsuse punktis 32 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esinenud olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi.
Käesolevas asjas tuleb aga tõdeda, et Sloveenia Vabariigi esitatud argumendid põhinevad üksnes seadusemuudatustel, mis võeti siseriiklikus õiguses vastu pärast tähtaega, mille komisjon oli 9. oktoobril 2009 liikmesriigile adresseeritud põhjendatud arvamuses määranud.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni hagi põhjendamiseks esitatud teine ja kolmas etteheide lugeda põhjendatuks.
Neljas etteheide, mis puudutab raudteeinfrastruktuurile minimaalse juurdepääsu eest võetavate tasude arvutamist
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole näinud ette minimaalse teenustepaketi ja teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest võetavate tasude arvutamise meetodit, mille puhul võetaks arvesse üksnes kulusid, mis rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad, on ta rikkunud kohustusi, mis tal on direktiivi 2001/14 artikli 7 lõike 3 kohaselt.
Komisjon heidab Sloveenia Vabariigile veel ette seda, et viimane ei ole võtnud vastu õigusnorme, mille põhjal oleks võimalik kontrollida, kas kõik turusegmendid suudavad taluda lisatasusid, mille eesmärk on saada täielikult tagasi infrastruktuuriettevõtja kõik kulud, rikkudes seeläbi kohustusi, mis tulenevad kõnealuse direktiivi artikli 8 lõikest 1.
Sloveenia Vabariik väidab, et 16. detsembri 2010. aasta seadusega täiendati raudteetranspordi seaduse artikli 15d lõiget 3 sättega, mille kohaselt lähtub minimaalse teenustepaketi ja teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest võetava tasu summa kuludest, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad.
Liikmesriik lisab, et vastavalt 24. detsembri 2009. aasta rongiliinide eraldamist ja riigi raudteeinfrastruktuuri kasutamise tasusid käsitlevale määrusele (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastruktuuri,
Uradni list
RS, nr 113/09) määratakse kasutustasude summa kindlaks konkreetse rongiliini käitamiskulu alusel, millest annavad eelkõige tunnistust teede ja rongide liikumisega seotud hoolduskulud ning raudteeliikluse juhtimise kulud.
Lõpuks väidab Sloveenia Vabariik, et kõnealune määrus on muutmisel ja et sellesse on kavas lisada säte, mis käsitleb viisi, kuidas tuleks kontrollida, kas turusegmendid suudavad tegelikult taluda lisatasusid, mille eesmärk on saada täielikult tagasi kõik infrastruktuuriettevõtja kulud.
Euroopa Kohtu hinnang
Käesoleva kohtuotsuse punktis 32 viidatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis esinenud olukorra alusel ning Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi.
Käesolevas asjas viitab Sloveenia Vabariik oma argumentide põhjendamiseks seadusemuudatustele, mis leidsid aset pärast 9. oktoobril 2009 kõnealusele liikmesriigile komisjoni poolt esitatud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemist ja seetõttu ei saa nende argumentidega nõustuda.
Pealegi tuleb meeles pidada, et direktiivi 2001/14 artikli 7 lõike 3 kohaselt kehtestatakse tasu minimaalse teenustepaketi ning teenindusrajatistele raudteed mööda juurdepääsu eest lähtuvalt kuludest, mis kõnealuse rongiliikluse korraldamisega otseselt kaasnevad, olenemata selle direktiivi artikli 7 lõigetest 4 või 5 või artiklist 8.
Niivõrd, kuivõrd 10. aprilli 2008. aasta määruse artikli 21 lõige 2 näeb ette, et tasusumma arvutatakse lähtuvalt kuludest, mis kaasnevad raudteeteenuse osutamisega, vastab see direktiivi 2001/14 artikli 7 lõike 3 nõuetele.
Ometi puudub vaidlus selles, et raudteetranspordi seaduse artikkel 15 nägi enne 16. detsembri 2010. aasta seaduse jõustumist ette, et infrastruktuuri kasutustasu arvutamisel võetakse arvesse „teist liiki transpordiinfrastruktuurides, eelkõige maanteetranspordis kehtivat tasu”. Selline kriteerium ei ole aga ilmselgelt kuidagi otseselt seotud raudteeteenuse osutamisega.
Seega tuleb komisjoni neljanda etteheite esimene osa direktiivi 2001/14 artikli 7 lõike 3 rikkumise kohta lugeda põhjendatuks.
Lõpuks, mis puudutab neljanda väite teist osa direktiivi 2001/14 artikli 8 lõike 1 rikkumise kohta, siis tuleb meenutada, et kõnealune säte näeb ette, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kulude täieliku tagasisaamise kindlustamiseks võib liikmesriik, kui turg seda talub, nõuda lisatasusid. Vastavalt sellele sättele ei pea aga liikmesriigid kehtestama siseriiklikes õigusnormides eeskirju, mille kohaselt peab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja kindlaks määrama turusegmentide võime taluda kulude võimalikku suurenemist, ja tingimused, mil ta peab seda tegema (28. veebruari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-556/10: komisjon
vs
. Saksamaa, punkt 89).
Käesolevas asjas on selge, et tähtaja lõppedes, mille komisjon Sloveenia Vabariigile oma 9. oktoobri 2009. aasta põhjendatud arvamuses oli määranud, ei sätestanud ükski Sloveenia õigusnorm, et infrastruktuuriettevõtja kantud kulude tagasisaamise kindlustamisel on vaja veenduda, et iga turusegment tõepoolest lisatasusid talub.
Järelikult tuleb komisjoni neljanda etteheite teine osa direktiivi 2001/14 artikli 8 lõike 1 rikkumise kohta lugeda samuti põhjendatuks.
Kõiki eeltoodud kaalutusi arvestades tuleb esiteks tõdeda, et kuna Sloveenia Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et järgida:
—
direktiivi 91/440 artikli 6 lõiget 3 ja II lisa ning direktiivi 2001/14 artikli 14 lõiget 2, ja
—
direktiivi 2001/14 artikli 6 lõikeid 2–5, artikli 7 lõiget 3, artikli 8 lõiget 1 ja artiklit 11,
siis on Sloveenia Vabariik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi, ja teiseks jätta komisjoni hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 138 lõike 3 kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna osa nõudeid rahuldati komisjoni ja osa Sloveenia Vabariigi kasuks, tuleb otsustada, et kumbki pool kannab ise oma kohtukulud.
Vastavalt kodukorra artikli 140 lõikele 1, mille kohaselt kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud, tuleb Tšehhi Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi kohtukulud jätta nende endi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Kuna Sloveenia Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et järgida:
—
nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/440/EMÜ ühenduse raudteede arendamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/51/EÜ, artikli 6 lõiget 3 ja II lisa ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise ja raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/49/EÜ, artikli 14 lõiget 2, ja
—
direktiivi 2001/14, mida on muudetud direktiiviga 2004/49, artikli 6 lõikeid 2–5, artikli 7 lõiget 3, artikli 8 lõiget 1 ja artiklit 11,
siis on Sloveenia Vabariik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni, Sloveenia Vabariigi, Tšehhi Vabariigi ja Hispaania Kuningriigi kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: sloveeni.