CELEX: 62006TJ0186
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Peroxid vodíku a perboritan sodný
Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES
Doba trvání protiprávního jednání
Pojmy ‚dohoda‘ a ‚jednání ve vzájemné shodě‘
Přístup ke spisu
Pokuty
Oznámení o spolupráci
Rovné zacházení
Legitimní očekávání
Povinnost uvést odůvodnění

Skutkový základ sporu
Žalobkyně, společnost Solvay SA, je společností založenou podle belgického práva, která v rozhodné době vyráběla zejména peroxid
vodíku (dále jen „PV“) a perboritan sodný (dále jen „PS“).
Dne 7. května 2002 žalobkyně získala 100 % kontrolu nad společností Ausimont SpA (nyní společnost Solvay Solexis SpA), jež
v rozhodné době byla pod 100 % kontrolou společnosti Montedison SpA (nyní společnost Edison SpA).
V listopadu 2002 informovala společnost Degussa AG Komisi Evropských společenství o existenci kartelu na trzích PV a PS a požádala
o uplatnění oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, 2002, s. 3, dále
jen „oznámení o spolupráci“).
Společnost Degussa poskytla Komisi hmotné důkazy, které jí ve dnech 25. a 26. března 2003 umožnily provést šetření v prostorách
tří společností, včetně prostor žalobkyně.
Následně po těchto šetřeních některé podniky, z nichž zejména EKA Chemicals AB (dále jen „EKA“), Arkema SA (dříve Atofina
SA) a žalobkyně požádaly, aby bylo použito oznámení o spolupráci a předaly Komisi důkazy týkající se dotčené kartelové dohody.
Dne 26. ledna 2005 Komise žalobkyni a dalším dotčeným podnikům zaslala oznámení námitek.
Žalobkyně dopisy ze dne 29. dubna a 27. června 2005 požádala o přístup k nedůvěrným verzím odpovědí ostatních dotčených podniků
na oznámení námitek, a dále k některým důvěrným dokumentům ve spise, jež poskytla společnost Degussa.
Dopisy ze dne 4. května a 20. července 2005 Komise odmítla zpřístupnit odpovědi na oznámení námitek, a dále částečně zpřístupnila
dokumenty poskytnuté společností Degussa.
Po slyšení dotčených podniků, které se konalo ve dnech 28. a 29. června 2005, přijala Komise rozhodnutí K (2006) 1766 v konečném
znění ze dne 3. května 2006 ohledně postupu podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti společnostem Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret S.A., Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal
SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, žalobkyni, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema (věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku
a perboritan) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie ze dne 13. prosince
2006 (Úř. věst. L 353, s. 54). Rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem ze dne 8. května 2006.

Napadené rozhodnutí
Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že jeho adresáti se podíleli na jediném a trvajícím jednání porušujícím článek 81 ES
a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) ohledně PV a navazujícího produktu PS (bod 2 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Konstatované protiprávní jednání spočívalo především v tom, že si soutěžitelé vzájemně vyměňovali hospodářsky významné a důvěrné
informace týkající se trhů a podniků, omezovali a kontrolovali výrobu a její možné i skutečné kapacity, rozdělovali si podíly
na trhu a zákazníky a rovněž stanovovali a monitorovali dodržování cílových cen.
Komise pro účely výpočtu výše pokut uplatnila metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 Smlouvy o [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“).
Komise určila základní částky pokut v závislosti na závažnosti a době trvání protiprávního jednání (bod 452 odůvodnění napadeného
rozhodnutí); dotčené protiprávní jednání přitom bylo kvalifikováno jako velmi závažné (bod 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě uplatnění rozdílného zacházení byla žalobkyně coby největší účastník dotčených trhů v EHP zařazena do první kategorie
odpovídající výchozí částce 50 milionů eur (bod 460 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Za účelem zachování dostatečného odrazujícího účinku byla výchozí částka vynásobena koeficientem 1,5 a to s ohledem na vysoký
obrat žalobkyně (bod 463 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že žalobkyně se podle Komise účastnila protiprávního jednání od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000, a to
během období šesti let a jedenácti měsíců, byla výchozí částka pokuty zvýšena o 65 % (bod 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Co se přitěžujících okolností týče, byla základní výše pokuty z důvodu opakování protiprávního jednání zvýšena o 50 % (bod
469 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise má za to, že žalobkyně byla třetím podnikem, který naplnil podmínku stanovenou v bodě 21 oznámení o spolupráci a z toho
titulu jí poskytla snížení pokuty o 10 % (body 501 až 524 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Článek 1 písm. m) napadeného rozhodnutí uvádí, že žalobkyně porušila čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 dohody o EHP tím, že se
od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000 podílela na protiprávním jednání.
Konečná výše pokuty uložená žalobkyni podle čl. 2 písm. h) napadeného rozhodnutí činí 167 062 milionů eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. července 2006 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Vzhledem k tomu, že složení senátů Tribunálu bylo změněno, byl soudce zpravodaj přidělen šestému senátu a po vyslechnutí stran
byla projednávaná věc předána šestému rozšířenému senátu.
Dne 22. července 2009 a 6. ledna 2010 položil Tribunál v rámci organizačních procesních opatření účastnicím řízení písemné
otázky, na které odpověděly dne 15. září 2009 a 29. ledna 2010.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi
na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 3. března 2010.
Jelikož se tito členové z důvodu překážky na straně dvou členů senátu neúčastnili porady, v souladu s článkem 32 jednacího
řádu Tribunálu se porady Tribunálu zúčastnili tři soudci, jejichž podpisy jsou uvedeny na tomto rozsudku.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–        zcela nebo částečně zrušil napadené rozhodnutí, obzvláště v rozsahu, v němž Komise konstatovala její účast na protiprávním
jednání během období od 31. ledna 1994 do srpna 1997, a dále v období od 18. května do 31. prosince 2000;
–        zrušit nebo podstatně snížit pokutu, která jí byla uložena, a rovněž pokutu uloženou společnosti Solvay Solexis ;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů za zřízení bankovní záruky za účelem zaplacení pokuty.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Návrhem ze dne 15. září 2009 se žalobkyně částečně vzdala druhého bodu svého návrhového žádání v rozsahu, v němž směřoval
ke zrušení nebo ke snížení pokuty uložené společnosti Solvay Solexis. Toto vzdání se bylo potvrzeno během jednání, což bylo
zaznamenáno v protokolu o jednání.

Právní otázky
Na podporu žaloby se žalobkyně dovolává pěti žalobních důvodů, jež vycházejí z nesprávného právního posouzení a nesprávného
posouzení skutkového stavu, zaprvé při konstatování její účasti na protiprávním jednání za období od 31. ledna 1994 do srpna
1997, zadruhé při konstatování její účasti na protiprávním jednání za období od 18. května do 31. prosince 2000, zatřetí při použití
oznámení o spolupráci, začtvrté při určení výše pokuty a zapáté při odmítnutí přístupu k některým informacím ve spise.
Z argumentace žalobkyně vyplývá, že žalobní důvody vztahující se k délce trvání její účasti na protiprávním jednání (první
a druhý žalobní důvod) a přístupu do spisu (pátý žalobní důvod) jsou určeny k podpoře jejího návrhu na zrušení napadeného
rozhodnutí, zatímco žalobní důvody ohledně určení výše pokuty (čtvrtý žalobní důvod) a jejího snížení podle oznámení o spolupráci
(třetí žalobní důvod) jsou uvedeny na podporu jejího návrhu na zrušení pokuty nebo snížení její výše.
Je tedy třeba je zkoumat v tomto pořadí.

K délce trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Prvním a druhým žalobním důvodem žalobkyně popírá zjištění její účasti na protiprávním jednání ohledně počátečního a konečného
období kartelové dohody, tedy období od 31. ledna 1994 do srpna 1997 a období od 18. května do 31. prosince 2000.
–       K období od 31. ledna 1994 do srpna 1997
Žalobkyně zpochybňuje závěr Komise týkající se její účasti na protiprávním jednání mezi 31. lednem 1994 a srpnem 1997. Rozlišuje
období předcházející květnu 1995 a období mezi květnem 1995 a srpnem 1997.
Ohledně období mezi 31. lednem 1994 a květnem 1995 žalobkyně argumentuje, že Komise neprokázala její účast na jakýchkoli jednáních
nebo výměnách informací se soutěžiteli.
Zaprvé, pokud jde o setkání ve Stockholmu mezi společnostmi EKA Chemicals a Kemira ze dne 31. ledna 1994, jež bylo stanoveno
jako datum počátku protiprávního jednání, nebylo jasně dokázáno, že se opravdu uskutečnilo, neboť jej společnost Kemira nepotvrdila.
Zápisky sepsané společností EKA Chemicals během tohoto setkání, které odkazují na jednání společnosti Kemira s ostatními podniky,
včetně žalobkyně, mimoto neprokazují, že tato jednání byla protiprávní. Tato skutečnost nebyla potvrzená žádným dalším důkazem
umožňujícím stanovit spojitost mezi dvoustrannou kartelovou dohodou na skandinávském trhu společností EKA Chemicals a Kemira
a údajnou kartelovou dohodou prováděnou na evropské úrovni.
Poznámky společnosti EKA Chemicals, jež uvádějí, že výsledky jednání se společností Air Liquide „nebyly příliš dobré“, a že
jednání s žalobkyní „postupovala uspokojivěji“, prokázaly, že společnost Kemira neuzavřela dohodu ani se společností Air Liquide,
ani s žalobkyní. Vzhledem k tomu, že Komise konstatovala, že Air Liquide se k tomuto datu na protiprávním jednání neúčastnila,
měla na základě toho dospět ke stejnému závěru ohledně žalobkyně.
Schůzka v Göteborgu ze dne 2. listopadu 1994 zadruhé neměla protisoutěžní cíl. Tvrzení Komise ohledně výměny obchodních údajů
během tohoto setkání nejsou potvrzena důkazy předloženými společností EKA Chemicals, naopak jsou vyvrácena informacemi poskytnutými
žalobkyní.
Zatřetí, pokud jde o kontakty, ke kterým došlo při zasedání Evropské rady chemického průmyslu (CEFIC) dne 29. dubna 1994 v Římě
a dne 25. listopadu 1994 v Zaventem, samotná prohlášení společnosti Degussa o výměně „citlivých informací o hospodářské soutěži“
nepostačují k prokázání jejich protiprávní povahy.
Ohledně období mezi květnem 1995 a srpnem 1997 žalobkyně připouští, že si se soutěžiteli vyměnila informace, avšak tvrdí,
že tyto výměny nelze kvalifikovat jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě.
Pouhé přání omezit hospodářskou soutěž není porušením článku 81 ES. Komise měla prokázat existenci dohody, jež vyplývala ze
společné vůle chovat se na trhu určitým způsobem. Všechna jednání uvedená v napadeném rozhodnutí, jež se odehrála do srpna
1997, byla přitom ukončena, aniž se podniky shodly na uskutečňování sebemenšího protiprávního jednání.
V rozporu s požadavky vyplývajícími z judikatury uvedené v bodě 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak Komise neprokázala,
že se dotčené podniky shodly na jakémkoli zvláštním postupu, který by mohl omezit hospodářskou soutěž.
Komise ani nedokázala, že výměny informací během dotčeného období vedly k jednání ve vzájemné shodě.
Podle žalobkyně jednání ve vzájemné shodě vyžaduje, aby se soutěžitelé shodli na určitém jednání, aby jim kontakty mezi podniky
umožnily vyvrátit veškerou nejistotu ohledně jejich vzájemného chování, a aby toto chování mělo dopad na jednání na trhu.
Judikatura uplatňovaná v bodě 298 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle níž může být výměna informací s cílem přípravy kartelové
dohody považována za jednání ve vzájemné shodě, se podle žalobkyně uplatní pouze v případě, že dohoda již byla uzavřena a výměna
informací probíhá s cílem jejího uskutečnění. V projednávané věci však dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě výměně dotčených
informací nepředcházely.
Neshody mezi účastníky na dotčených jednáních byly totiž natolik závažné, že mezi nimi nemohla existovat praktická spolupráce,
a tudíž ani jednání ve vzájemné shodě.
Mimoto nebyly vyměněné informace s to ovlivnit chování soutěžitelů, ani podstatně snížit nejistotu ohledně jednání jiných
podniků na trhu.
Během dotčeného období se jednání týkala kapacit a objemů dodávek různých dodavatelů, způsobu řešení problému nových výrobních
kapacit a rozdělení dodávky odpovídající dodatečné poptávce. Výměna informací se týkala objemů výroby a byla určena k vypracování
modelů jejich rozdělení tak, aby byla zajištěna přiměřená úroveň využití těchto výrobních kapacit a netýkala se rozdělení
trhu. Nejednalo se o informace, které by podnikům umožnily přizpůsobit jejich obchodní chování.
Jelikož Komise nepřezkoumala, zda bylo možné vyměněné informace použít k protisoutěžním cílům, nemohla stanovit příčinnou
souvislost mezi údajnými jednáními ve vzájemné shodě a jednáním na trhu.
Oznámení společnosti Degussa ohledně výměny „citlivých informací o hospodářské soutěži“ k prokázání jejich protiprávní povahy
nestačí.
Společnost Degussa ve své žádosti o shovívavost a ve své odpovědi na žádost Komise o informace ze dne 5. září 2003 zmínila,
že kontakty se soutěžiteli údajně trvaly více let, aniž ohledně obsahu vyměněných informací podala nejmenší upřesnění. Tato
oznámení, učiněná v rámci žádosti o shovívavost, je třeba vykládat s opatrností. Prohlášení společnosti Degussa jsou dvojznačná
a mají pochybnou důkazní hodnotu, jelikož nepochází z rozhodné doby a neumožňují identifikovat jednotlivé svědky. Vzhledem
k tomu, že další důkazy ve spise je nepotvrzují, nestačí k prokázání protiprávního jednání.
Samotná Degussa nepřiznala, že se před „polovinou roku 1997“ dopustila protiprávního jednání. Degussa upřesnila, že „výraz
,výměna citlivých informací o trhu‘ charakteriz[oval] typický obsah diskuzí mezi obchodími týmy konkurenčních podniků“, a že
[neznamenal] „aktivní spolupráci mezi podniky ohledně jejich postupu“. Degussa dodala, že výměny „byly určeny pouze ke zvýšení
rozsahu informací potřebných pro budoucí rozhodnutí podniků“. Jejich cílem tak bylo pouze vytvoření vhodného „klimatu“ pro
přijímání rozhodnutí v budoucnu.
Další podniky prohlášení společnosti Degussa nepodpořily. Dokumenty poskytnuté společností EKA Chemicals potvrzují pouze výměnu
informací mezi ní a společností Kemira. Arkema pouze odkázala na neúspěšná jednání ohledně modelu, který mohl být použit na
rozdělení výrobních „kapacit“. Z toho vyplývá, že dokonce na začátku roku 1997, se výrobci ani nedohodli, ani neshodli na
„organizaci trhu v evropském měřítku“, i přesto, že se o to snažili.
To, že neexistovala dohoda nebo jednání ve vzájemné shodě, potvrzuje tehdejší chování společnosti Degussa, zejména její plán
„WAR“ zaměřený na zvýšení jejího prodeje bez ohledu na ceny, a dále neúspěch jednání během setkání v Seville v květnu 1997,
jež Degussa a Arkema“ kvůli nedostatku důvěry mezi výrobci popsaly jako „slepou uličku“. Sama Komise v bodě 164 odůvodnění
napadeného rozhodnutí uznala, že během tohoto setkání, kdy zástupce žalobkyně „práskl dveřmi a odešel“, ještě nebyla uzavřena
žádná dohoda.
Komise bez prokázání, že dohoda existovala, nemohla předpokládat, že podniky zohledňovaly informace sdělené ostatními podniky.
V rozporu s případem, v němž byl vydán rozsudek Soudního dvora ze dne 8. července 1999, Hüls v. Komise, (C‑199/92 P, Recueil,
s. I‑4287, body 161 a 162), nebyly dotyčné podniky v projednávané věci schopny dosáhnout dohody ohledně jakéhokoli aspektu
jejich obchodní politiky a vyměněné informace každopádně nebylo možné vzít v úvahu za účelem provádění jakéhokoli jednání
ve vzájemné shodě.
Neexistenci jednání ve vzájemné shodě potvrzuje i skutečnost, že trh s PV byl až do srpna 1997 vysoce konkurenční. Zvlášť
koncem roku 1996 a začátkem roku 1997 se ceny PV výrazně snížily, a to až pod úroveň variabilních nákladů.
Důkazy předloženými několika podniky během správního řízení bylo prokázáno, že trh byl v dotčeném období vysoce konkurenční.
S ohledem na tento důkaz byla Komise nucena dokázat, že výměna informací skutečně měla vliv na jednání podniků na trhu.
Nakonec ohledně PS nesvědčí žádný důkaz o tom, že se žalobkyně účastnila na protiprávním jednání před setkáním v Evian-les-Bains
dne 14. května 1998. Před tímto datem nebyla uzavřena žádná smlouva a mezi výrobci nedošlo k výměně žádných citlivých obchodních
informací.
Komise tvrdí, že právně dostačujícím způsobem prokázala, že jednání žalobkyně od 31. ledna 1994 spadalo pod zákaz stanovený
v čl. 81 odst. 1 ES.
Komise prokázala, že během období od 31. ledna 1994 do srpna 1997 si dotčené podniky vyměňovaly citlivé informace konkrétně
proto, aby mohly navzájem předvídat svá jednání na trhu ohledně objemů produkce, jejich možného snížení a možnosti zabránit
vstupu na trh subjektům s novými výrobními kapacitami (body 104 až 170 a 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Prohlášení společnosti Degussa prokázala, že podniky si v průběhu 90. let vyměňovaly „citlivé informace o hospodářské soutěži“.
Z popisu společnosti Degussa vyplývá, že zveřejněné informace se týkaly zamýšleného jednání na trhu, a sice vývoje objemů
produkce a cen“ a „vstupu či odchodu soutěžitelů“ (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Tyto skutečnosti jsou potvrzeny listinnými důkazy poskytnutými společností EKA Chemicals, která uvedla, že „dodavatelé se
dohodli, že si nebudou navzájem vstupovat na své trhy“. EKA Chemicals sestavila seznam schůzek, které se podle ní vyznačovaly
koluzním jednáním. Poznámky sepsané společností EKA Chemicals během dvoustranného setkání se společností Kemira ve Stockholmu
dne 31. ledna 1994 zdůrazňují zejména diskuze se žalobkyní. Z těchto informací jasně vyplývá, že si výrobci navzájem kontrolovali
chování svých konkurentů a společnosti Air Liquide v tomto kontextu chyběla kázeň, zatímco žalobkyně odpovídala očekáváním
ostatních. EKA Chemicals rovněž odkázala na dvoustrannou schůzku mezi ní a žalobkyní v Göteborgu dne 2. listopadu 1994 (body
106 až 108 a 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, Kemira nepopírá, že se dne 31. ledna 1994 zúčastnila schůzky se společností EKA Chemicals,
a naopak přiznala, že od tohoto data se podílela na protiprávním jednání. Vzhledem k tomu, že tato dvoustranná schůzka měla
protiprávní účel, je zřejmé, že vyjednávání s ostatními soutěžiteli, včetně žalobkyně, na které je v zápisech společnosti
EKA Chemicals odkazováno, byla také protiprávní.
Žalobkyně neprávem tvrdí, že neexistuje žádný důkaz o protiprávnosti její schůzky se společností EKA Chemicals dne 2. listopadu
1994 v Göteborgu. Z informací poskytnutých společností EKA Chemicals totiž vyplývá, že během tohoto jednání došlo k výměně
obchodních údajů (bod 113 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Degussa oznámila, že i v rámci zasedání CEFIC dne 29. dubna 1994 v Římě a dne 25. listopadu 1994 v Zaventem se odehrávala
výměna „citlivých informací o hospodářské soutěži“ (bod 114 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Tato fakta podpořila společnost Arkema svými prohlášeními, podle kterých se žalobkyně v dubnu nebo červnu 1995 účastnila jednání
ohledně „vývoje trhu a nově příchozích subjektů na trh“, v jejichž rámci „se Degussa a [žalobkyně] vyjádřily, že si přejí
zachovat situaci na trhu a jejich pozice co nejstabilnější“ a „model rozdělení mezi výrobce [byl] bezpochyby předmětem diskuzí
od let 1994-1995“ (body 115 a 116 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně mimoto ve své odpovědi na oznámení námitek uznala, že měla s konkurenty kontakty a že od května 1995 sdílela informace
o trhu.
Tyto kontakty během počátečního období kartelové dohody, jejichž cílem bylo omezení hospodářské soutěže a vedly k uzavření
dohody o cenách a rozdělení trhu, spadají do zákazu stanoveného v čl. 81 odst. 1 ES (bod 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Lze je tedy považovat za součást jednoho koluzního projektu.
Komise uznala, že žádná „závazná“ dohoda o modelu rozdělení trhu, o němž se jednalo v Miláně dne 31. října 1995 a v Seville
v květnu 1997, uzavřena nebyla, ale tvrdí, že skutečnost, že takový model byl navrhnut a projednáván stačí k odůvodnění závěru
o existenci protiprávního jednání podle čl. 81 odst. 1 ES.
Samotný fakt, že během dotčeného období se jednalo o objemech produkce, cenách a modelech rozdělení zákazníků, prokazuje společnou
vůli omezit hospodářskou soutěž. V rozporu s tvrzením žalobkyně se tak nejednalo o „pouhý úmysl“, ale o společný projekt s cílem
uzavřít dohodu, jež ovlivní jejich chování na trhu.
Podpůrně Komise poukazuje na to, že chování soutěžitelů během dotčeného období představuje jednání ve vzájemné shodě ve smyslu
čl. 81 odst. 1 ES. Toto chování lze považovat za zakázané podle čl. 81 odst. 1 ES, přestože nedosáhlo fáze, kdy „je možné
říci, že dohoda [v pravém slova smyslu] byla uzavřena“ (bod 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Během tohoto období si totiž soutěžitelé vyměňovali informace ohledně objemu prodeje, cen a zákazníků, které jim umožnily
přizpůsobit své chování na trhu (bod 308 odůvodnění napadeného rozhodnutí a body 120, 127 a 144).
Vyměněné informace stačily ke snížení nejistoty ohledně chování konkurentů na trhu. Žalobkyně sama připustila, že od května
1995 s konkurenty sdílela důvěrné informace a prohlásila, že „účastníci zkoumali možnosti, jak zlepšit situaci na trhu a jak
předvídat zvýšení kapacit na trhu“; otázkou přitom bylo, „zda je možné dospět k uzavření smlouvy (body 130 a 133 odpovědi
žalobkyně na oznámení námitek a body 317 až 319 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Toto prohlášení potvrzuje, že dotčené výměny
informací konkurentům umožnily přizpůsobit jejich jednání na trhu. Tyto výměny nadto sloužily k „přípravě půdy“ pro zvýšení
cen a rozdělení trhu.
Při souhrnném posouzení je tedy soubor nepřímých důkazů, jež je uveden v napadeném rozhodnutí, dostatečně konkrétní a konzistentní
na to, aby podložil pevné přesvědčení o tom, že se žalobkyně ode dne 31. ledna 1994 dopouštěla protiprávního jednání.
–       K období od 18. května do 31. prosince 2000
Žalobkyně tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného právního a skutkového posouzení tím, že dospěla k závěru, že kartelová
dohoda pokračovala po datu 18. května 2000.
Komise neprokázala, že účastníci se během jednání v Turku dne 18. května 2000 rozhodli pokračovat v provádění dohody nebo
jednání ve vzájemné shodě.
Komise vycházela pouze z podružného důkazu společnosti Arkema, jenž nebyl podložen dalšími důkazy. Údaje poskytnuté společností
Arkema jsou protichůdné, neboť sama rovněž potvrdila, že dotčená schůzka byla „pro některé výrobce příležitostí dát najevo,
že doba se změnila “ a „oznámit přerušení spolupráce“. Její zmínku o „shodě“, ke které během dotčeného jednání došlo, ostatní
podniky popřely.
Žalobkyně společnosti Degussa před schůzkou dne 18. května 2000 při dvoustranném jednání v Krefeldu oznámila, že o kartelovou
dohodu již nemá zájem. Komise nesprávně uvedla, že setkání v Krefeldu následovalo až po setkání v Turku.
Pokud jde o dvoustranný kontakt mezi žalobkyní a společností FMC Foret z konce roku 2000, tento izolovaný kontakt týkající
se PS nemůže prokázat, že se pokračovalo v kartelové dohodě ohledně PV. Kartelová dohoda týkající se PS již byla ukončena,
a u PV společnost FMC Foret svoji účast na kartelové dohodě ukončila na závěr roku 1999.
Dále Komise neprávem vycházela z domněnky o trvání účinků kartelu po květnu 2000. Aby mohla Komise stanovit, že dohoda, která
již nebyla v platnosti, pokračovala ve svých účincích, musela by prokázat její účinky na ceny.
Komise především nezohlednila důkazy dokládající, že po květnu 2000 byl trh konkurenční. Ohledně vývoje cen Komise vycházela
pouze z dokumentu společnosti Arkema, z něhož vyplývá, že její průměrné ceny zůstaly během celého roku 2000 relativně stabilní.
Přitom jiné dokumenty společnosti Arkema uvádějí, že v roce 2000 se její ceny v Evropské unii snížily a průměrná cena nebyla
vypočítána pouze na základě prodeje v rámci EHP. Mimoto, i kdyby ceny zůstaly stabilní, lze to vysvětlit vysokým nárůstem
poptávky a zvýšením nákladů.
Vzhledem k tomu, že Komise uvedla, že žalobkyně se od kartelu po 18. květnu 2000 jasně nedistancovala, popřela skutečnost,
že kartelová dohoda se k tomuto datu „zhroutila“, obrátila tak důkazní břemeno, čímž porušila zásadu presumpce neviny.
Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně tím, že odkazuje zejména na důvody uvedené v bodech 355 až 360 odůvodnění napadeného
rozhodnutí.
Závěry Tribunálu
Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by
mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské
soutěže na společném trhu, se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané.
K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat
se na trhu určitým způsobem (rozsudky Soudu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711,
bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB Holding a další v. Komise,
T–9/99
, Recueil, s. II‑1487, bod 199).
Dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES lze považovat za uzavřenou, existuje-li shoda vůle ohledně principu omezení, i když určité
prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz v tomto smyslu rozsudek HFB Holding a další v. Komise, bod 85
výše, body 151 až 157 a 206).
Pojem jednání ve vzájemné shodě představuje formu koordinace mezi podniky, jež i bez realizace uzavření dohody ve vlastním
slova smyslu vědomě předchází rizikům hospodářské soutěže prostřednictvím praktické spolupráce mezi podniky (rozsudky Soudního
dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 115, a Hüls v. Komise, bod
55 výše, bod 158).
V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoli přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které mohou buď
ovlivnit tržní chování skutečného či potenciálního soutěžitele, nebo takovému soutěžiteli odhalit chování, o kterém tyto subjekty
rozhodly, že jej budou samy uskutečňovat na trhu, nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na trhu, pakliže je cílem nebo výsledkem
těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, body
116 a 117).
Sdělení informací svým soutěžitelům za účelem přípravy protisoutěžní dohody postačuje k tomu, aby bylo prokázáno, že existuje
jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES (rozsudky Soudu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil,
s. II‑1063, bod 82, a ze dne 8. července 2008, BPB v. Komise, T‑53/03, Recueil, s. II‑1333, bod 178).
Podle ustálené judikatury pojmy dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES zahrnují formy koluze, které
mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 87 výše, bod 131 a 132, a HFB Holding a další v. Komise, bod 85 výše, bod 190).
V rámci komplexního protiprávního jednání, jehož se účastnilo více výrobců po dobu několika let a jehož cílem je společná
regulace trhu, nelze po Komisi požadovat, aby přesně kvalifikovala protiprávní jednání jako dohodu nebo jako jednání ve vzájemné
shodě, neboť na obě tyto formy protiprávního jednání se v každém případě vztahuje článek 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek
Komise v. Anic Partecipazioni, bod 87 výše, body 111 až 114, a rozsudek Soudu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil,
s. II‑931, bod 696).
Dvojí kvalifikaci protiprávního jednání jako dohodu „a/nebo“ jednání ve vzájemné shodě je třeba chápat jako komplexní celek,
jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání ve vzájemné shodě ve
smyslu čl. 81 odst. 1 ES, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci (rozsudky Hercules
Chemicals v. Komise, bod 85 výše, bod 264, a HFB Holdings a další v. Komise, bod 85 výše, bod 187).
Ohledně provádění důkazů o protiprávním jednání je třeba připomenout, že Komise je povinna předložit důkazy, které jsou schopny
právně dostačujícím způsobem prokázat skutečnosti zakládající protiprávní jednání, jež porušuje čl. 81 odst. 1, ES (rozsudek
Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58).
V tomto ohledu musí uvést přesné a shodující se důkazy (viz rozsudek Soudu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise,
T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).
Avšak těmto kritériím nemusí nutně odpovídat každý z důkazů předložených Komisí ve vztahu ke každému jednotlivému prvku protiprávního
jednání. Stačí, když soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, tomuto požadavku odpovídá ve svém celku (viz v tomto
smyslu rozsudek Soudu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501,
body 179 a 180 a citovaná judikatura).
Nepřímé důkazy, kterých se Komise v rozhodnutí dovolává za účelem prokázání porušení čl. 81 odst. 1 ES podnikem, je třeba
posuzovat nikoli izolovaně, ale jako celek (viz rozsudek BPB v. Komise, bod 89 výše, bod 185 a citovaná judikatura).
Rovněž je třeba zohlednit skutečnost, že protisoutěžní činnosti se odehrávají tajně, a existence protisoutěžní praktiky nebo
dohody proto ve většině případů musí být dovozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které ve
svém celku mohou představovat důkaz o porušení pravidel hospodářské soutěže, neexistuje-li jiné logické vysvětlení (rozsudek
Soudního dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).
Podle ustálené judikatury ohledně rozsahu soudního přezkumu platí, že je-li Tribunálu předložena žaloba na neplatnost rozhodnutí
vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, je tento obecně povinen provést celkový přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití
čl. 81 odst. 1 ES, či nikoli (viz rozsudek Soudu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod
62 a citovaná judikatura).
Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje
protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Unie uplatní zejména na řízení
o porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále (rozsudek Hüls
v. Komise, bod 55 výše, body 149 a 150, a rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Dresdner Bank a další v. Komise, T‑44/02 OP,
T‑54/02 OP a T‑56/02 OP, T‑60/02 OP a T‑61/02 OP, Sb. rozh. s. II‑3567, body 60 a 61).
Ve světle těchto úvah je tedy třeba přezkoumat, zda Komise v projednávané věci právně dostačujícím způsobem prokázala, že
během sporných období jednání žalobkyně porušovalo čl. 81 odst. 1 ES.
–       K období od 31. ledna 1994 do května 1995
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise nesprávně posoudila skutkové okolnosti tím, že jako datum počátku protiprávního jednání
označila den 31. ledna 1994. Žalobkyně namítá, že pro období před květnem 1995 nebylo prokázáno, že se účastnila jakéhokoli
kontaktu s konkurenty, který mohl porušit čl. 81 odst. 1 ES.
Z bodů 104 až 114 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise stanovila den 31. ledna 1994 jako datum počátku
účasti žalobkyně na protiprávním jednání na základě prohlášení společnosti Degussa v rámci její žádosti o ochranu, jež podporují
listinné důkazy od společnosti EKA Chemicals, a rovněž prohlášení společnosti Arkema.
Komise nejdříve uvedla, že podle prohlášení společnosti Degussa si soutěžitelé v průběhu 90. let čím dál častěji vyměňovali
„citlivé informace o hospodářské soutěži“, či dokonce „informace o trhu“. Na základě těchto prohlášení „vystihoval [výraz]
,výměna informací o trhu‘ typický obsah jednání mezi obchodními týmy konkurenčních podniků“. Komise doplnila, že podle stejných
prohlášení měly „informace poskytnuté ústně souvislost s vývojem objemů a cen, s chováním soutěžitelů a zákazníků na trhu,
s příchodem či odchodem soutěžitelů, s vývojem kapacit výroby, s inovací výrobků na straně nabídky a poptávky, jakož i s jinými
otázkami stejné povahy“ (bod 104 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Soutěžitelé podle společnosti Degussa jednali především
s cílem určit a ověřit části trhu konkurentů a poskytnout informace o chování zákazníků (bod 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dále v otázce přesného data začátku protiprávního jednání určila, že první důkaz potvrzující prohlášení společnosti
Degussa, a to zejména ve vztahu k žalobkyni, se týkal setkání mezi společností EKA Chemicals a Kemira dne 31. ledna 1994 ve
Stockholmu, a dále schůzky ze stejného dne mezi společnostmi Degussa a EKA Chemicals. Podle Komise tento důkaz prokázal, že
„společnosti EKA [Chemicals], Kemira, Degussa a [žalobkyně] se účastnily koluzních jednání nejméně od počátku roku 1994“ (body
106 až 108 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na konec Komise stanovila existenci dalších protiprávních kontaktů v letech 1994 a 1995, které oznámila společnost EKA Chemicals
(body 110 a 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí), společnost Degussa (bod 114) i společnost Arkema (bod 115 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
V tomto ohledu je nejprve třeba uvést, že prohlášení společnosti Degussa, jejichž obsah je žalobkyní zpochybňován, samy o sobě
nepředstavují dostatečný důkaz o účasti žalobkyně na protiprávním jednání.
Podle ustálené judikatury totiž prohlášení podniku obviněného z účasti na kartelové dohodě, jehož správnost je popírána obviněnými
podniky, nemůže být považováno za dostatečný důkaz protiprávního jednání spáchaného těmito posledně uvedenými podniky, aniž
je podpořeno jinými důkazy (rozsudky Soudu JFE Engineering v. Komise, bod 155 výše, bod 219, a ze dne 25. října 2005, Groupe
Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285).
Uvedená úvaha se v projednávaném případě uplatní tím spíše, přihlédne-li se k obecnosti termínů, které Degussa použila, jež
odkazují na všechna setkání uskutečněná v počátečním období kartelové dohody mezi lety 1994 a 1996. Tato prohlášení tedy sama
o sobě nestačí k tomu, aby za datum počátku účasti žalobkyně na protiprávním jednání byl stanoven začátek roku 1994.
V rozsahu, v němž se Komise odvolává na prohlášení společnosti Degussa, podle nichž během mnohostranných kontaktů v rámci
zasedání CEFIC ve dnech 29. dubna a 25. listopadu 1994 docházelo k výměně „citlivých informace o hospodářské soutěži“ (bod
114 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je třeba poznamenat, že tato informace, jež žalobkyni přímo nezmiňuje, je součástí
výše uvedených prohlášení společnosti Degussa, a nelze ji tedy považovat za poznatek, který by je potvrzoval.
Dále je ohledně důkazu předloženého Komisí za účelem podpoření prohlášení společnosti Degussa v otázce dotčeného období nepochybné,
že žalobkyně se neúčastnila schůzek uvedených v bodě 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí, a to schůzky společností EKA Chemicals
a Kemira ze dne 31. ledna 1994 ve Stockholmu a schůzky ze stejného dne mezi společností EKA Chemicals a Degussa.
V kontextu těchto schůzek Komise odkazuje pouze na dokument společnosti EKA Chemicals pořízený v rozhodné době, podle kterého
si společnosti EKA Chemicals a Kemira v rámci schůzky ze dne 31. ledna 1994 vyměnily informace ohledně skandinávského trhu,
a posledně jmenovaná „oznámila, že jednala se společností [Air Liquide], ale výsledky těchto diskuzí nebyly příliš dobré“.
Podle názoru Komise, bylo v témže dokumentu uvedeno, že „jednání se společností [Degussa] a [žalobkyní] postupovaly uspokojivějším
způsobem“ (bod 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Přestože tento dokument informuje o výměnách informací mezi skandinávskými výrobci Kemira a EKA Chemicals, a dále o jejich
jednáních s některými výrobci na „kontinentálním trhu“, není odkaz na žalobkyni v tomto kontextu dostatečným důkazem její
účasti na protiprávních kontaktech, které dotčenou schůzku provázely.
Jedná se totiž o nepřímý důkaz předložený podnikem, jenž se údajných jednání s žalobkyní neúčastnil, a který nebyl společností
Kemira potvrzen. Údaje obsažené v dotčeném dokumentu mimoto neumožňují identifikovat předmět daných jednání.
V tomto ohledu měla Komise nesprávně za to, že nemá „důvod pochybovat o skutečnosti, že informace obsažené v tomto dokumentu
jsou věrným odrazem jednání vedených v daném období“ a základem kartelové dohody, jíž se žalobkyně účastnila (bod 317 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
U dalších dvoustranných kontaktů z roku 1994, které nahlásila EKA Chemicals, Komise odkazuje na schůzku mezi společností EKA
Chemicals a žalobkyní ze dne 2. listopadu 1994 v Göteborgu, jejíž účastníci podle společnosti EKA Chemicals „jednali o trhu
s PV v Evropě“ (bod 111 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je přitom třeba uvést, že tato jediná obecně formulovaná informace nestačí k prokázání protiprávnosti dotčené schůzky, kterou
žalobkyně popírá. Protiprávní předmět této schůzky nelze ani prokázat odkazem Komise na další prohlášení společnosti EKA Chemicals,
neboť se k této schůzce výslovně nevztahují, ale zdůrazňují pouze, že „od 90. let se schůzky mezi společností EKA [Chemicals]
a [žalobkyní] týkaly zejména obecných otázek o trhu, jako informací o cenách, předpovědí ohledně trhu atd.“ (bod 113 a poznámka
pod čarou č. 84 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Konečně, má-li Komise za to, že prohlášení společnosti Degussa byla podpořena prohlášeními společnosti Arkema ohledně schůzek
během roku 1995, podle nichž byl zejména „model rozdělení mezi výrobce bezpochyby projednáván od let 1994-1995“ (body 104
a 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí), je však třeba podotknout, že posledně uvedená prohlášení se vztahují k mnohostrannému
jednání z „dubna nebo května 1995“ (bod 115 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a dále k následným kontaktům, a nemohou tak
sloužit jako důkazy podporující prohlášení společnosti Degussa ohledně účasti žalobkyně na protiprávním jednání během předcházejících
období.
Z výše uvedeného vyplývá, že jsou-li skutečnosti uvedené v bodech 104 až 115 a 351 odůvodnění napadeného rozhodnutí posouzeny
jako celek, nepředstavují soubor nepřímých důkazů dostačujících k odůvodnění zjištění Komise ohledně účasti žalobkyně na protiprávním
jednání během období od 31. ledna 1994 do května 1995.
Samotná prohlášení společnosti Degussa uvedené v bodech 104 a 105 odůvodnění napadeného rozhodnutí nestačí k prokázání účasti
žalobkyně na koluzních schůzích od roku 1994, a dále jiné skutečnosti uvedené v bodech 106 až 115 a 351 odůvodnění napadeného
rozhodnutí nejsou dostatečným důkazem pro podporu těchto prohlášení, pokud jde o účast žalobkyně při protiprávních kontaktech
před květnem 1995.
Následkem toho je třeba vyhovět výtce žalobkyně vycházející z nesprávného posouzení skutkového stavu ohledně její účasti na
protiprávním jednání od 31. ledna 1994 do května 1995.
–       K období od května 1995 do srpna 1997
V napadaném rozhodnutí Komise dospěla k závěru, že podniky, jimž je toto rozhodnutí určeno, včetně žalobkyně, se účastnily
komplexní kartelové dohody, která se skládala ze souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě s cílem omezení hospodářské soutěže
ve smyslu čl. 81, odst. 1 ES. Jejími základními aspekty byly výměna informací o trzích, omezení výroby a jejích kapacit, rozdělení
trhu a stanovení cen (bod 337 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Co se konkrétně týče počátečního období kartelové dohody, Komise zejména uvedla, že nejméně od 31. ledna 1994 se účastníci
kartelové dohody pravidelně setkávali za účelem výměny citlivých informací o trhu a jednání o objemech výroby, o jejich možném
snížení nebo o možnosti zabránit subjektům s novými výrobními kapacitami ve vstupu na trh (bod 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
a že tyto koluzní kontakty, které vedly k uzavření závazných dohod o cenách a o rozdělení trhu, je možno považovat za součást
jednoho koluzního projektu (bod 305 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise se mimoto domnívala, že výměna informací o objemech prodeje, cenách a klientech během počátečního období kartelové
dohody umožnila dotčeným podnikům zohlednit tyto informace za účelem stanovení jejich vlastního chování na trhu, a že proto
lze předpokládat, že dané podniky zohlednily informace vyměněné se svými soutěžiteli za účelem určení svého vlastního chování
na trhu (bod 308 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise shledala, že „ačkoli nebyla od začátku protiprávního jednání dosažena fáze, kdy je možné říct, že dohoda [ve vlastním
slova smyslu] byla uzavřena, [dotčené chování] bylo alespoň možné označit […] za spadající do zákazu stanoveného v čl. 81
odst. 1, [ES …], přičemž soubor koluzních jednání v různých formách [vykazoval] všechny znaky dohody nebo jednání ve vzájemné
shodě“ (bod 309 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na podporu tohoto závěru ohledně období od května 1995 do srpna 1997 Komise zmínila zejména následující skutečnosti:
–        mnohostranná schůzka z dubna nebo května 1995 v Paříži byla organizována s cílem vytvořit trvalé kontakty mezi soutěžiteli;
Degussa a žalobkyně vyjádřily vůli stabilizovat pozice na trhu v nejvyšší možné míře (body 115 až 117 odůvodnění napadeného
rozhodnutí);
–        dvoustranné kontakty v rámci zasedání CEFIC ze dne 11. nebo ze dne 12. května 1995 v Drážďanech se týkala otázky očekávaného
snížení cen z důvodu dokončení nových zařízení na výrobu (body 118 a 119 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        dvoustranné schůzky z června 1995 mezi společnostmi Atofina a Air Liquide (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí), mezi
Atofina a Degussa (bod 121 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a mezi Degussa a EKA Chemicals (bod 122 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) byly určeny k jednáním o nadbytečných kapacitách na trhu s PV a o možnostech spolupráce mezi výrobci, a to na
základě tabulky obsahující detailní údaje ke každému zákazníkovi a každému výrobci, včetně údajů o žalobkyni;
–        obecně, kolem roku 1995„cirkulovalo“ více jak rok několik nabídek ohledně prodejních kvót a kontroly nadbytečných kapacit,
které byly předmětem jednání mezi společnostmi Atofina, Degussa a žalobkyní (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        schůzka mezi společnostmi Atofina, Degussa a Chemoxal v Paříži dne 23. října 1995 se týkala zejména návrhu obsahujícího číselné
údaje o omezení nových výrobních kapacit, včetně kapacity pocházející z nové továrny žalobkyně, jakož i nabídky dohody o cenách
(body 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        výrobci byli rozděleni do dvou skupin „A“ a „B“ řízených žalobkyní a společností Degussa s tím, že skupina „B“ si měla rozdělit
části trhu určené skupinou „A“, tvořenou „vedoucími podniky na trhu“, a to společností Degussa a žalobkyní a dále skandinávskými
společnostmi EKA Chemicals a Kemira (body 130 a 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        na schůzce skupiny „B“ ze dne 31. října 1995 v Miláně se jednalo o „základech modelu umožňujícím rozdělit nárůst“ a zápisky
z této schůzky zmiňují zejména informace o žalobkyni (body 132 a 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        dvoustranné kontakty zahrnující také žalobkyni, které probíhaly na zasedání CEFIC ve dnech 21. a 22. listopadu 1995 v Bruselu
i schůzka v Itálii obsahovaly výměnu informací o trhu a určení úrovní cen PV pro následující rok, které však nebyly dodrženy
(body 134 až 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        cílem dvoustranné schůzky mezi společností Atofina a žalobkyní na začátku roku 1996 v Paříži bylo srovnání pozic skupin „A“
a „B“ (bod 139 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        setkání v rámci zasedání CEFIC dne 24. května 1996 v Göteborgu a dne 27. listopadu 1996 v Bruselu, kterých se žalobkyně účastnila,
se týkala návrhů obsahujících číselné údaje o rozdělení trhu a o cenách, avšak bez dosažení konkrétní dohody (body 141 až
145 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        množství dvoustranných kontaktů v letech 1996 a 1997, včetně schůzky společnosti EKA Chemicals a žalobkyně v dubnu nebo květnu
1997 v Kodani, v rámci níž se žalobkyně dotázala, zda je společnost EKA Chemicals připravená spojit se s ostatními výrobci
ve společném úsilí o snížení kapacit, naznačují existenci projektů ohledně snížení kapacit (body 154 a 155 odůvodnění napadeného
rozhodnutí);
–        schůzky konané ve dnech 28. nebo 29. května 1997 v rámci zasedání CEFIC v Seville shromáždily skupiny „A“ a „B“ a týkaly se
propracovaného modelu o rozdělení trhu s PV, avšak ke konečné dohodě nedošlo a jednání byla odložena na srpen 1997 (body 156
až 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        po jmenovaných schůzkách následovaly v průběhu léta 1997 dvoustranné kontakty mezi žalobkyní, EKA Chemicals a Degussa (body
168 až 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně nepopírá skutečnou podstatu daných kontaktů ani obsah diskuzí popsaných ve výše uvedených bodech odůvodnění napadeného
rozhodnutí.
Tvrdí však, že tyto skutečnosti neumožňují dospět k závěru o existenci dohody nebo jednání ve vzájemné shodě před mnohostranným
jednáním v srpnu 1997 v Bruselu, které vedlo k uzavření závazné dohody o zvýšení cen PV (body 171 až 174 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) a žalobkyně je uznala jako počátek své účasti na protiprávním jednání.
Zaprvé žalobkyně odkazem na skutečnosti uvedené v bodech 115 až 170 odůvodnění napadeného rozhodnutí namítá, že účastníci
dotčených jednání nemohli až do jmenované schůzky v srpnu 1997 uzavřít dohodu o rozdělení trhů nebo o cenách a neúčastnili
se jednání ve vzájemné shodě.
Žalobkyně v tomto ohledu usuzuje, že Komise vycházela z chybného výkladu pojmů dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu
čl. 81 odst. 1 ES a dopustila se nesprávného posouzení skutkového stavu.
Ohledně právního omylu je třeba připomenout, že Komise není v rámci komplexního protiprávního jednání povinna kvalifikovat
každé zjištěné jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, jedná-li se o formy koluzí,
které mají stejnou povahu. Mimoto nelze požadovat, aby Komise protiprávní jednání přesně kvalifikovala jako dohodu nebo jednání
ve vzájemné shodě, jelikož obě tyto formy jsou každopádně upraveny výše uvedeným ustanovením (viz body 90 a 91 výše).
V projednávané věci tak nelze oprávněně Komisi kritizovat za to, že soubor dotčených jednání definovala tak, že naplňuje všechny
znaky „dohody nebo jednání ve vzájemné shodě “ v rozsahu, v němž je lze považovat za jednu z forem koluzí upravených v čl.
81 odst. 1 ES.
Ohledně údajného nesprávného posouzení skutkových okolností žalobkyně v podstatě tvrdí, že soutěžitelé před srpnem 1997 nedosáhli
dohody o konkrétním jednání na trhu, a dále nepřijali formu spolupráce, jež by mohla být kvalifikována jako , a dále jednání
ve vzájemné shodě.
Žalobkyně odkazuje obzvláště na informace uvedené v napadeném rozhodnutí, podle nichž jednání v roce 1996 „ již rok nikam
nepostoupila“ a zdála se být „ve slepé uličce“. Zdůrazňuje, že ještě v květnu 1997 „ [b]yl nedostatek důvěry průvodním důvodem
absence dohody o udržení
status quo
ohledně podílů na trhu“, „přičemž nejmenší výrobci hlasovali proti stanovení podílů na trhu“ (body 140, 142 a 164 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Přestože skutečnosti uvedené žalobkyní svědčí o tom, že výrobcům, kteří se účastnili schůzek mezi květnem 1995 a srpnem 1997,
se nepodařilo dosáhnout dohody „v pravém slova smyslu“ ohledně rozdělení trhu, což konstatovala i sama Komise v bodě 309 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, nic to však nemění na faktu, že během dlouhého období pravidelně jednali ohledně projektu takovéto
dohody.
Ze skutečností, které žalobkyně nepopírá, totiž vyplývá, že poté, co Degussa a žalobkyně opakovaně zvaly své konkurenty na
trhu s PV, došlo během května 1995 k setkáním s cílem navázat trvalé kontakty mezi soutěžiteli. Účastníci jednali o vývoji
na trhu a o nově příchozích subjektech na evropský trh s PV, a Degussa a žalobkyně přitom chtěly, aby stávající pozice na
trhu zůstaly co nejstabilnější (body 115 až 117 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Mezi květnem 1995 a srpnem 1997 probíhala pravidelná jednání, jejichž předmětem byly nabídky prodejních kvót a kontroly nadbytečných
kapacit (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí), návrh obsahující číselné údaje o omezení nových kapacit, včetně
kapacity žalobkyně, jakož i nabídka dohody o cenách (body 126 a 127 odůvodnění napadeného rozhodnutí), „základy modelu, který
by umožnil rozdělit nárůst“ (body 132 a 133 odůvodnění napadeného rozhodnutí), návrhy obsahující číselné údaje o rozdělení
trhu a dohodu o cenách (body 143 až 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí), společné úsilí o snížení kapacit (body 154 a 155
odůvodnění napadeného rozhodnutí), nebo také propracovaný model o rozdělení trhu s PV (body 159 až 167 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Obsah jednání, který žalobkyně nezpochybnila, prokazuje, že existovala společná vůle omezit hospodářskou soutěž.
Tyto pravidelné po sobě jdoucí schůzky, během nichž se podniky setkávaly s cílem jednat o projektech ohledně omezení nových
kapacit, rozdělení podílů na trhu a dohody o cenách, by nebyly možné, kdyby v daném období mezi účastníky schůzek neexistovala
společná vůle stabilizovat trh prostřednictvím opatření omezujících hospodářskou soutěž (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu
ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise, T‑21/99, Recueil, s. II‑1681, bod 46).
Vzhledem k tomu, že dotčená jednání byla jednoznačně vedena společnou vůlí účastníků dohodnout se na samotném principu omezení
hospodářské soutěže, nemůže být toto zjištění vyvráceno skutečností, že určité prvky zamýšleného omezení byly předmětem jednání
mezi účastníky do srpna 1997 a že závazná dohoda z měsíce srpna 1997 ohledně společného zvýšení cen PV byla uzavřena s odlišnými
podmínkami, než o kterých se jednalo během dřívějších schůzek.
Zapojení žalobkyně do těchto koluzních kontaktů ostatně vyplývá z její aktivní účasti na diskuzích. V dotčeném období se účastnila
většiny schůzek tím, že „shrnula“ nabídky (body 123 a 124 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a řídila skupinu složenou z „vedoucích
podniků na trhu“ (body 130 a 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Odkaz žalobkyně na skutečnost, že během jednání v květnu 1997 (bod 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí) její zástupce „odešel
s bouchnutím dveří […] pobouřený požadavky malých výrobců“, v tomto ohledu nepředstavuje indicii prokazující, že její účast
na dotčené schůzce ani a
fortiori
soubor dotčených kontaktů neměly žádný protisoutěžní záměr.
S ohledem na tyto úvahy mohla Komise oprávněně dospět k závěru, že dotčená jednání spadající do počáteční fáze kartelové dohody,
na kterých se žalobkyně účastnila, byla součástí stejného protisoutěžního projektu, v důsledku čehož se na ně vztahoval zákaz
stanovený v čl. 81 odst. 1 ES.
Nejprve je třeba připomenout, že dohodu ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES lze považovat za uzavřenou, existuje-li shoda vůle ohledně
samotného principu omezení, i když určité prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz bod 86 výše).
V projednávané věci tedy žalobkyně nemohla platně tvrdit, že dokud se podniky neshodly na konkrétním způsobu chování na trhu,
představují dotčená jednání nanejvýš pouhý úmysl hospodářskou soutěž omezit, jenž nespadá do forem koluzí stanovených v čl.
81 odst. 1 ES.
Daná jednání je třeba v rozsahu, v němž výše uvedené skutečnosti prokazují, že soutěžitelé již měli společný plán, jehož cílem
bylo uzavření protisoutěžní dohody, považovat za jednání překračující rámec pouhého úmyslu či pokusu o dohodu.
Dále je třeba zdůraznit, že kontakty v dotčeném období lze v každém případě kvalifikovat jako kontakty spadající do působnosti
čl. 81 odst. 1 ES, jako jednání ve vzájemné shodě.
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury k prokázání existence jednání ve vzájemné shodě ve smyslu článku 81 ES
stačí, že došlo ke sdělení informací svým soutěžitelům za účelem připravení protisoutěžní dohody (viz bod 89 výše).
V tomto ohledu, i když tedy Komise neprokáže, že podniky uzavřely dohodu v úzkém slova smyslu, ke konstatování porušení čl.
81 odst. 1 ES postačí, že se soutěžitelé přímo kontaktovali za účelem „stabilizace trhu“ (viz v tomto smyslu rozsudek BPB
v. Komise, bod 89 výše, bod 170).
S ohledem na tyto úvahy je třeba zamítnout žalobkyní předložené tvrzení, podle něhož lze poskytování informací soutěžitelům
považovat za jednání ve vzájemné shodě pouze v případě, že již byla uzavřena protisoutěžní dohoda a jednání probíhají pouze
za účelem umožnění jejího provádění.
Komise v projednávané věci prokázala, že žalobkyně se účastnila určitého počtu schůzek se svými soutěžiteli a že během nich
probíhala výměna informací ohledně podmínek na trhu, diskutovalo se o cenách a účastníci představovali obchodní strategii,
již hodlali na trhu přijmout. Mimoto je prokázáno, že cílem výměny dotčených informací bylo připravit dohodu o rozdělení trhu
nebo o cenách, takže její předmět byl zjevně protisoutěžní.
V důsledku toho mohla Komise oprávněně konstatovat, že se žalobkyně účastnila jednání ve vzájemné shodě, jehož předmětem bylo
omezení hospodářské soutěže.
Tuto úvahu nezpochybňuje argument žalobkyně, že vzhledem k nedostatku vzájemné důvěry mezi soutěžiteli bylo nemyslitelné,
aby se mohli zapojit do jednání ve vzájemné shodě.
Rozdílné názory účastníků, či dokonce vzájemná nedůvěra, nejsou jako takové dostačující pro vyloučení toho, že existuje shoda,
jež by mohla být kvalifikována jako jednání ve vzájemné shodě. Argumenty žalobkyně přitom nemohou vyvrátit skutečnosti prokázané
Komisí, z nichž vyplývá, že navzdory určité vzájemné nedůvěře se soutěžitelé v dotčeném období pravidelně setkávali a vyměňovali
si informace o podmínkách na trhu a o obchodní strategii s cílem připravit protisoutěžní dohodu.
V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, nelze Komisi vytýkat, že neprokázala, že vyměněné informace mohly být s ohledem na jejich
obsah použity k protisoutěžním cílům.
Protisoutěžní účel dotčeného jednání totiž jasně vyplývá z povahy informací vyměněných při schůzkách v dotčeném období, jež
obsahují číselné údaje o prodeji v minulých letech a odhady do budoucna (bod 120 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a dále
z obsahu projednávaných nabídek, které se týkaly udržení
status quo
na trhu, rozdělení nových výrobních kapacit a vymezení úrovní cen PV (viz například body 115, 127, 133, 136 a 144 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Následkem toho Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že výměna dotčených informací, jež „ připravovala půdu“ pro
zvýšení cen a pro rozdělení trhů, které z dané výměny informací vyplývaly, představovala formu koluze, na kterou se vztahuje
čl. 81 odst. 1 ES.
Z těchto úvah vyplývá, že Komise oprávněně konstatovala, že sporná jednání bylo možné považovat za zakázaná podle čl. 81 odst. 1
ES v rozsahu, v němž tvořila část celku, který naplňuje znaky dohody „a/nebo“ jednání ve vzájemné shodě (body 308 a 309 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Ohledně argumentu žalobkyně založeného na skutečnosti, že trh s PV do srpna nebo září 1997 zůstal konkurenční s tím, že ceny
PV se na začátku roku 1997 výrazným způsobem snížily, je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je pro účely použití
čl. 81 odst. 1 ES zohlednění konkrétních účinků dohody nebo jednání ve vzájemné shodě nadbytečné, pakliže se ukáže, že protiprávní
jednání má za cíl vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže v rámci společného trhu (rozsudky Soudního dvora ze
dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑510/06 P, Sb. rozh. s. I‑1843, bod 140, a ze dne 4. června 2009,
T‑Mobile Netherlands a další v. Komise, C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, bod 29).
Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci zjistila, že se žalobkyně podílela na protisoutěžní dohodě nebo jednání ve
vzájemné shodě, jehož účelem bylo omezení hospodářské soutěže na trhu s PV, nemusela zohlednit konkrétní účinky dotčeného
jednání.
V každém případě je konkrétně ohledně jednání ve vzájemné shodě třeba se podle ustálené judikatury domnívat, že není-li prokázán
opak, přísluší zúčastněným subjektům prokázat, že podniky účastnící se jednání ve vzájemné shodě, které nadále působí na trhu,
zohledňují informace vyměněné se svými soutěžiteli, aby na uvedeném trhu určovaly své chování (rozsudky Komise Anic Partecipazioni,
bod 87 výše, body 118 a 121, a Hüls v. Komise, bod 55 výše, body 161 a 162).
I kdyby se v tomto ohledu prokázalo, že jednání během dotčeného období neměla vliv na ceny, nebude tím zpochybněna legalita
posouzení Komise.
Obzvláště skutečnost, že jednání ve vzájemné shodě nemá přímý vliv na úroveň cen, nebrání konstatování, že omezuje hospodářskou
soutěž mezi dotčenými podniky, a to zejména tím, že zmírňuje konkurenční tlak (viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri
v. Komise, bod 138 výše, body 139 až 140).
Argument žalobkyně, podle kterého Komise neuznala důkaz, že trh zůstal během dotčeného období konkurenční, proto nemůže obstát.
Pokud jde o argument žalobkyně, podle něhož se skutečnosti uvedené v napadeném rozhodnutí ohledně dotčeného období týkají
z převážné části trhu s PV, a ne trhu s PS, je třeba připomenout, že napadené rozhodnutí je založeno na zjištění jediného
protiprávního jednání vztahujícího se k oběma dotčeným trhům (body 328 a násl. odůvodnění napadeného rozhodnutí), což je kvalifikace,
kterou žalobkyně v projednávané věci nezpochybňuje.
V rozsahu, v němž Komise dotčenou kartelovou dohodu kvalifikovala jako jediné protiprávní jednání, pak v rámci této kvalifikace
nebyla povinna uvést odlišnou dobu trvání opatření týkajících se pouze trhu s PS. Vzhledem k tomu, že se nejedná o rozdílná
protiprávní jednání, nemusela za účelem určení trvání protiprávního jednání, které bylo posouzeno jako celek, tuto odlišnost
zohledňovat.
Bylo by totiž nepřirozené, kdyby se pokračující jednání vyznačující se jediným cílem rozdělilo do několika odlišných protiprávních
jednání z toho důvodu, že koluzní praktiky se lišily ve své intenzitě dle dotčeného trhu. Tyto okolnosti je třeba zohlednit
až při posouzení závažnosti protiprávního jednání, případně stanovení výše pokuty (viz obdobně rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 87 výše, bod 90).
V souladu s těmito úvahami Komise v projednávané věci uvedla, že pokud jde o stanovení výše pokuty, zohlednila skutečnost,
že v případě PS kartelová dohoda později začala než v případě PV a skončila dříve (bod 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Argument žalobkyně založený na nedostatku důkazů ohledně protisoutěžních opatření na trhu s PS během dotčeného období tak
nemůže obstát.
Nakonec vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že napadené rozhodnutí bylo stiženo nesprávným právním posouzením v rámci
použití čl. 81 odst. 1 ES, je rovněž třeba zamítnout její argument založený v podstatě na stejné premise, podle níž Komise
toto ustanovení vyložila příliš extenzivním způsobem, čímž porušila zásadu legality trestů.
S ohledem na výše uvedené nelze výtce vztahující se ke konstatování protiprávního jednání za období od května 1995 do srpna
1997 vyhovět.
–       K období trvajícímu od 18. května do 31. prosince 2000
Ohledně závěrečného období protiprávního jednání Komise v bodě 356 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že čl. 81 odst. 1
ES se použije na kartelovou dohodu, jejíž účinky trvají i po jejím formálním ukončení, a že o tento případ se jedná zejména
tehdy, když podniky nepřestanou používat referenční ceny dohodnuté během schůzek kartelové dohody.
Při uplatnění těchto závěrů na projednávanou věc Komise uvedla, že podle prohlášení společnosti Arkema, která se shodují s dalšími
důkazy, se dne 18. května 2000 při mnohostranné schůzce v Turku dospělo k obecnému souhlasu na udržení úrovně cen během celého
roku 2000, a bylo tedy možné mít za to, že účinek na ceny přetrvával alespoň v rámci druhého pololetí roku 2000 (bod 357 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Datum 31. prosince 2000 tak bylo stanoveno jako datum ukončení protiprávního jednání, a to zejména
s ohledem na žalobkyni (bod 360 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise se dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového stavu,
když konstatovala, že kartelová dohoda pokračovala po schůzce ze dne 18. května 2000.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je článek 81 ES rovněž použitelný na dohody, které mají
účinky i po svém formálním ukončení (rozsudek Soudního dvora ze dne 3. července 1985, Binon, 243/83, Recueil, s. 2015, bod
17, a rozsudek Soudu ze dne 10. března 1992, Montedipe v. Komise, T‑14/89, Recueil, s. II‑1155, bod 231).
Komise může legálně konstatovat, že kartelová dohoda má účinky i po formálním ukončení koluzních schůzek, zvláště uplatní-li
se zvýšení cen stanovených na těchto schůzkách v pozdějším období (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 26. dubna 2007,
Bolloré a další v. Komise, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb.
rozh. s. II‑947, bod 186).
Jelikož Komise v projednávané věci prokázala, že schůzka ze dne 18. května 2000 vedla k dosažení obecného souhlasu ohledně
udržení úrovní cen ve druhé polovině roku 2000, mohla oprávněně dospět k závěru, že účinky kartelové dohody trvaly až do dne
31. prosince 2000.
Tento závěr nezpochybnily argumenty žalobkyně založené zaprvé na nedostatku důkazů přeložených Komisí.
Je třeba podotknout, že žalobkyně nepopírá konání dotčené neformální schůzky, ani svoji účast na ní. V tomto ohledu nesprávně
tvrdí, že prohlášení společnosti Arkema, jež odkazují na „souhlas“, nezahrnují existenci společné vůle účastníků ohledně pokračování
účinků dohody. Takový argument je totiž v rozporu se zněním těchto prohlášení, které vypovídají o „posledních diskuzích“ o cenách
ke dni 1. ledna 2001 a o „obecném souhlasu“, pokud jde o udržení jejich úrovní (bod 282 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně se rovněž neoprávněně dovolává údajného rozporu mezi zprávou od společnosti Arkema ohledně souhlasu o cenách a jejími
dalšími prohlášeními, podle nichž byla schůzka v Turku „příležitostí pro některé výrobce dát najevo, že doba se změnila “
a „oznámit přerušení spolupráce a tím ukončit kontrolovanou regulaci trhu“. Tato poslední prohlášení, jež vypovídají o úmyslu
ukončení protisoutěžního jednání a svědčí o formálním ukončení kartelové dohody, nevylučují souhlas se zachováním jejích účinků
až do konce roku.
Mimoto se prohlášení společnosti Arkema v protikladu k tomu, co tvrdí žalobkyně, shodují s jinými skutečnostmi uvedenými ve
spise, a to zejména s informací potvrzenou několika podniky, kterou žalobkyně nezpochybnila, podle níž byly obvykle v rámci
schůzek konaných při pololetních zasedáních CEFIC stanovovány ceny pro šest následujících měsíců (bod 357 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že s ohledem na soubor nepřímých shodujících se důkazů, které prokazují existenci kartelové
dohody, je potřeba skutečně přesvědčivého vysvětlení, aby se prokázalo, že během dané schůzky se dospělo k naprosto jiným
výsledkům, než jak tomu bylo během schůzek dřívějších, i když všech těchto schůzek se účastnil stejný okruh účastníků, odehrávaly
se za obdobných vnějších okolností a měly nepopiratelně stejný cíl (stanovisko soudce B. Vesterdorfa, vykonávajícího funkci
generálního advokáta, předcházející rozsudku Soudu ze dne 24. října 1991, Rhône-Poulenc v Komise, T‑1/89, Recueil, s. II‑867,
II‑954).
V každém případě byla zpráva, podle níž pokračovalo v koluzi více soutěžitelů nejméně do konce roku 2000, a to navzdory jejímu
formálnímu ukončení, potvrzena některými dvoustrannými kontakty, jež následovaly po schůzce ze dne 18. května 2000 (bod 357
odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Argument žalobkyně směřující k prokázání legální povahy jednoho z těchto kontaktů, a sice setkání se společností FMC Foret,
v tomto ohledu nemůže zpochybnit zjištění Komise ohledně pokračování účinků kartelové dohody vzhledem k tomu, že toto zjištění
není založeno na této jediné skutečnosti představující pouze druhotný prvek v souboru nepřímých důkazů uvedených Komisí.
Žalobkyně již nemůže platně tvrdit, že během dvoustranného jednání v květnu nebo červnu 2000 (body 283 až 285 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) se společností Degussa uvedla, že „již nebylo možné na základě diskuzí mezi výrobci na trhu dále pokračovat v rozdělování
kapacit a jejich přerozdělování“.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že tento postoj vyslovený žalobkyní během jednoho dvoustranného kontaktu, který mimoto lze
vyložit jako vykreslení obtížnosti udržet kartelovou dohodu, nedokazuje, že by se veřejně distancovala od protiprávního jednání,
čímž by svoji účast na kartelové dohodě ukončila.
Z těchto úvah vyplývá, že Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že schůzka ze dne 18. května 2000 vyústila v obecný
souhlas o stabilizaci úrovní cen, a proto kartelová dohoda pokračovala ve svých účincích během druhé poloviny roku 2000.
Zadruhé tento závěr nebyl vyvrácen argumentací žalobkyně jež vychází z pochybení v analýze skutečných cen uplatňovaných na
trhu během dotčeného období, ani tím, že ve spise existují údaje ohledně konkurenční povahy trhu.
Pokud Komise prokázala, že úrovně cen, které byly během dotčené schůzky předmětem obecného souhlasu, se měly použít během
druhého pololetí roku 2000, mohla konstatovat pokračování účinků kartelové dohody v tomto období, aniž byla povinna prokázat,
že kartelová dohoda měla konkrétní dopad na uplatňované ceny (viz v tomto smyslu rozsudek Bolloré a další v. Komise, bod 175
výše, bod 186).
Vzhledem k tomu, že toto zjištění je založeno na právně dostatečným způsobem prokázané úvaze, která se vztahuje k existenci
společné vůle stran prodloužit účinky kartelové dohody, a to navzdory jejímu formálnímu ukončení, nevede toto zjištění v rozporu
s tvrzením žalobkyně k obrácení důkazního břemene, a proto nemůže porušovat zásadu presumpce neviny.
S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že žalobkyní předložené argumenty nezpochybnily zjištění Komise, podle něhož
protiprávní jednání pokračovalo až do 31. ledna 2000.
Této výtce tedy rovněž nelze vyhovět.
Na základě přezkumu prvního a druhého žalobního důvodu je třeba konstatovat, že Komise právně dostačujícím důvodem neprokázala,
že se žalobkyně účastnila protiprávního jednání trvajícího v období od 31. ledna 1994 do května 1995.
Ve zbývající části je třeba zamítnout první a druhý žalobní důvod.
Následkem toho je třeba zrušit čl. 1 písm. m) napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise v daném článku konstatovala účast
žalobkyně na protiprávním jednání v období předcházejícím květnu 1995 a upravit výši pokuty, která jí byla uložena v čl. 2
písm. h) napadeného rozhodnutí, aby bylo zohledněno kratší období její účasti na protiprávním jednání. Konkrétní důsledky
této změny jsou upřesněny v bodech 440 a 441 níže.

K údajnému porušení práva na obhajobu
Argumenty účastnic
V rámci pátého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Komise jí odmítla přístup k části dokumentů ve spise předložených společností
Degussa, a dále k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek. Toto odmítnutí představuje porušení práva žalobkyně
na obhajobu, a rovněž čl. 27 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské
soutěže stanovených v článcích [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. L 1, 2003, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205).
Žalobkyně nejprve uvádí, že měla omezený přístup k dokumentům poskytnutým společností Degussa, jež obsahovaly měsíční interní
zprávy ohledně trhu s PV za rok 2000. Komise se dopustila nesprávného právního posouzení a nesprávného posouzení skutkového
stavu tím, že žalobkyni odmítla úplný přístup k těmto dokumentům.
Dotčené informace nemohly být objektivně považovány za důvěrné, neboť se jednalo o zprávy vypovídající o krátkodobých strategiích,
které byly minimálně pět let staré. Ohledně srovnatelných informací poskytnutých žalobkyní, měla Komise po třech letech za
to, že je již nebylo možné považovat za důvěrné.
Důvěrná povaha dokumentu mimoto nepředstavuje absolutní překážku jeho zveřejnění. Právo žalobkyně na obhajobu mělo převážit
nad důvěrností údajů. K ochraně důvěrnosti informací bylo možné přijmout přiměřená opatření.
Dokument společnosti Degussa byl relevantní pro stanovení, zda k protiprávnímu jednání došlo po schůzce ze dne 18. května
2000, a proto byl pro obhajobu žalobkyně nezbytný. Části dokumentů společnosti Degussa ohledně roku 2000 naznačovaly, že trh
byl konkurenční, což by umožnilo vyvrátit existenci protiprávního jednání během tohoto období.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise porušila čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a její právo na obhajobu tím, že jí odmítla
přístup k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek.
Komise nesprávně uvedla, že právo Společenství takový přístup nevyžaduje. V dřívějších řízeních odpovědi na oznámení námitek
zveřejňovala. Bod 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech podle článků 81[ES] a 82 [ES], článků
53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení Rady (ES) č. 139/2004 (Úř. věst. C 325, 2005, s. 7; Zvl. vyd. 08/03, s. 40) by byl v podstatě
protiprávní v rozsahu, v němž vylučuje přístup k dotčeným odpovědím.
Žalobkyně tvrdí, že odpovědi ostatních dotčených podniků na oznámení námitek mohly potvrdit její postoj ohledně doby trvání
protiprávního jednání, a tyto ostatní podniky přitom rovněž zpochybňují data počátku a konce kartelové dohody, zejména pokračování
v protiprávním jednání mezi dny 18. května a 31. prosince 2000.
Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně.
Závěry Tribunálu
Článek 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanoví:
„Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou
oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. […] “
Právo přístupu ke spisu, důsledek zásady ochrany práva na obhajobu, podle ustálené judikatury znamená, že Komise musí dotčenému
podniku umožnit přezkum všech dokumentů obsažených ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu
(viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise, C‑199/99 P, Recueil, s. I‑11177, body
125 až 128, a rozsudek Soudu ze dne 29. června 1995, Solvay v. Komise, T‑30/91, Recueil, s. II‑1775, bod 81).
Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků,
interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, bod 68).
Ohledně usvědčující písemnosti zakládá nezpřístupnění dokumentu porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže dotčený podnik
prokáže, že Komise z tohoto dokumentu vycházela na podporu své námitky týkající se existence protiprávního jednání, a dále
že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotčený podnik má tedy povinnost prokázat, že výsledek,
ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, pokud by tento nezpřístupněný dokument musel být jakožto důkaz
odmítnut (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, body 71 až 73).
Naopak, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že dané nezpřístupnění tohoto
dokumentu mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty
ve prospěch mohl použít ke své obhajobě (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další
v Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, bod 318,
a rozsudek Hercules Chemicals v. Komise, bod 85 výše, bod 81) tím, že zejména prokáže, že se mohl dovolávat skutečností, které
se neshodují s posouzeními Komise učiněnými ve fázi oznámení námitek, a tím mohl jakýmkoliv myslitelným způsobem ovlivnit
závěry učiněné v rozhodnutí (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše, bod 75).
V rámci projednávaného žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že neměla přístup k části dokumentů ve spise Komise poskytnutých
společností Degussa, a dále k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek.
–       K přístupu k dokumentům společnosti Degussa
Ze spisu vyplývá, že během správního řízení žalobkyně požádala o přístup ke zprávám prodejní služby společnosti Degussa vztahujících
se k období protiprávního jednání.
Komise udělila souhlas k úplnému přístupu k dokumentům týkajícím se let 1996 až 1999, ale zpřístupnila pouze části dokumentů
ohledně let 2000 a 2001, jež byly na žádost společnosti Degussa považovány za důvěrné.
V rámci projednávaného žalobního důvodu žalobkyně vytýká odmítnutí přístupu k úplné verzi dokumentů týkajících se roku 2000,
a se dovolává se přitom jednak porušení čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003, a dále porušení jejího práva na obhajobu.
Je třeba připomenout, že právo přístupu ke spisu stanovené v čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 je součástí procesních záruk,
jejichž účelem je chránit právo na obhajobu, a především zajistit účinný výkon práva být slyšen.
Nahlížení do spisu tak není samo o sobě cílem, nýbrž prostředkem k zajištění ochrany práva na obhajobu (viz v tomto smyslu
rozsudek Soudu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až
T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil,
s. II‑491, bod 156).
Z toho vyplývá, že když žalobkyně uplatňuje odmítnutí úplného přístupu k dotčeným dokumentům, může se dovolávat porušení čl. 27
odst. 2 nařízení č. 1/2003 pouze v rozsahu, v němž tyto dokumenty mohly být relevantní pro její obhajobu, což jí přísluší
prokázat.
V tomto ohledu žalobkyně namítá, že dotčené dokumenty mohly obsahovat nepřímé důkazy o konkurenční povaze trhu s PV během
druhého pololetí roku 2000, které mohly být v otázce pokračování v protiprávním jednání během tohoto období důkazem v její
prospěch. Žalobkyně uvádí, že už jejich zpřístupněné části prokazují, že trh s PV byl v roce 2000 konkurenční vzhledem k tomu,
že náklady na výrobu se zvýšily a ceny se nezměnily.
Jak již bylo konstatováno v bodě 188 výše v rozsahu, v němž Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že během schůzky
v Turku existoval obecný souhlas ohledně udržení úrovní cen během druhého pololetí roku 2000, mohla pak oprávněně dojít k závěru,
že účinky kartelové dohody pokračovaly až do konce tohoto období, aniž byla povinna zohlednit možné nepřímé důkazy ohledně
skutečnosti, že cíle daného souhlasu nebylo možné naplnit.
Nepřímé důkazy ohledně situace na trhu během druhého pololetí roku 2000, a zejména ohledně úrovní cen uplatňovaných dotčenými
podniky, tedy nemohly žádným způsobem ovlivnit posouzení Komise ohledně pokračování protiprávního jednání do konce roku 2000.
V otázce pokračování kartelové dohody během tohoto období tedy tyto nepřímé důkazy nemohou představovat skutečnosti ve prospěch.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že na svoji obhajobu mohla uplatnit skutečnosti vyplývající z dotčených dokumentů,
musí být projednávaný žalobního důvod zamítnut, aniž je třeba přezkoumat její argumentaci vycházející z údajného nesprávného
posouzení důvěrnosti daných dokumentů Komisí.
–       K přístupu k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek
Ze spisu vyplývá, že Komise během správního řízení odmítla žádost žalobkyně o přístup k nedůvěrným verzím odpovědí na oznámení
námitek poskytnutých ostatními podniky, jimž bylo oznámení určeno.
Žalobkyně tvrdí, že toto odmítnutí přístupu porušilo její právo na obhajobu, vzhledem k tomu, že dotčené odpovědi mohly obsahovat
skutečnosti ve prospěch.
Je třeba připomenout, že oznámení námitek je akt určený k vymezení předmětu řízení zahájeného proti podniku a zajištění účinného
výkonu práva na obhajobu (viz rozsudek Soudu ze dne 8. října 2008, Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik v. Komise, T‑69/04,
Sb. rozh. s. II‑2567, bod 80 a citovaná judikatura).
Právě v tomto kontextu mají podniky, kterým je určeno oznámení námitek, procesní záruky v souladu se zásadou dodržování práva
na obhajobu, mezi něž patří právo přístupu k dokumentům obsaženým ve spisu Komise.
Odpovědi na oznámení námitek nejsou součástí vyšetřovacího spisu v pravém slova smyslu (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise,
bod 214 výše, bod 380).
Ohledně dokumentů, které nejsou součástí spisu vytvořeného k okamžiku oznámení námitek, je Komise povinna zpřístupnit uvedené
odpovědi ostatním dotčeným stranám, pouze ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch.
Jedná-li se v tomto ohledu o nové skutečnosti v neprospěch, ustálená judikatura uvádí, že pokud se Komise zamýšlí za účelem
prokázání existence protiprávního jednání opřít o skutečnost vyplývající z odpovědi na oznámení námitek, musí ostatním podnikům,
jež se účastní uvedeného řízení, umožnit, aby se k takovému novému důkazu mohly vyjádřit (rozsudky Soudu Cimenteries CBR a další
v. Komise, bod 214 výše, bod 386, a ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 50).
Komise dále podle této judikatury není povinna zpřístupňovat z vlastní iniciativy nové skutečnosti ve prospěch. Odmítne-li
Komise během správního řízení žádost žalující strany o přístup k dokumentům, jež nejsou součástí vyšetřovacího spisu, porušení
práva na obhajobu lze konstatovat pouze tehdy, prokáže-li se, že správní řízení mohlo vést k jinému výsledku v případě, že
by žalující strana měla během tohoto řízení k dotčeným dokumentům přístup (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod
214 výše, bod 383).
Žalobkyně se mimoto nemůže dovolávat úvahy vyplývající z rozsudku Aalborg Portland a další v. Komise, bod 97 výše (bod 126),
podle níž nemůže příslušet pouze Komisi, aby určila dokumenty užitečné k obhajobě dotčeného podniku. Danou úvahu týkající
se dokumentů ze spisu Komise nelze uplatnit na odpovědi poskytnuté ostatními dotčenými podniky na námitky oznámené Komisí.
Úvahy založené na dodržování zásady rovnosti zbraní a práva na obhajobu na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komisi v podstatě
nemohou zavazovat ke zpřístupnění dotčených odpovědí ostatním stranám, aby tak mohly ověřit, že z nich nevyplývají případné
skutečnosti ve prospěch.
V rozsahu, v němž se žalobkyně dovolává údajných skutečností ve prospěch, jež jsou obsaženy v nezpřístupněných odpovědích,
má povinnost uplatnit ke své obhajobě první náznak užitečnosti těchto dokumentů.
Musí především označit dotyčné možné skutečnosti ve prospěch nebo poskytnout nepřímý důkaz potvrzující jejich existenci, a tím
jejich užitečnost pro potřeby řízení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02,
Sb. rozh. s. II‑3435, body 351 až 359).
V projednávané věci žalobkyně tvrdí, že odpovědi ostatních podniků na oznámení námitek mohly podpořit její argumenty směřující
k prokázání kratší doby trvání protiprávního jednání. Obzvláště uvádí, že některé jiné podniky popřely datum počátku a konce
kartelové dohody, a zpochybnily přitom zejména analýzu Komise ohledně pokračování kartelové dohody do konce roku 2000. Dále
tvrdí, že dotčené odpovědi mohly obsahovat skutečnosti schopné objasnit existenci protiprávního jednání během druhé poloviny
roku 2000 v nových souvislostech, zvlášť se zřetelem na nedostatek důkazů o jeho dopadu na ceny během tohoto období.
Avšak judikatura uvádí, že samotný fakt, že ostatní dotčené podniky předložily v podstatě tytéž argumenty, jako předložila
žalobkyně ohledně doby trvání protiprávního jednání, nestačí k tomu, aby tyto argumenty byly považovány za skutečnosti svědčící
ve prospěch (viz v tomto smyslu rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, bod 231 výše, body 353 a 355).
Obdobně skutečnost, že se některým podnikům v jejich odpovědi na oznámení námitek podařilo prokázat, že jejich účast na údajných
protiprávních jednáních nebyla dostatečně dokázána, vůbec neznamená, že tyto odpovědi obsahovaly skutečnosti umožňující vyložit
přímé listinné důkazy, z nichž Komise vycházela ve vztahu k ostatním podnikům, v jiném světle (rozsudek Cimenteries CBR a další
v. Komise, bod 214 výše, bod 405).
V projednávané věci je tomu tak tím spíše, že argumenty uplatněné ostatními dotčenými podniky v jejich odpovědích na oznámení
námitek byly Komisí v napadeném rozhodnutí zamítnuty. Za těchto podmínek totiž možné komentáře, které žalobkyně na základě
těchto odpovědí mohla formulovat, mohly zahrnovat pouze skutečnosti, které již byly Komisí plně zohledněny, aniž byly schopny
vést řízení k jinému výsledku.
Jak již bylo uvedeno v bodech 188, 217 a 218 výše, možné nepřímé důkazy ohledně konkurenční povahy trhu a uplatňovaných úrovní
cen mezi dny 18. května a 31. prosince 2000 během závěrečného období kartelové dohody mimoto nemohly ovlivnit konstatování
Komise, podle něhož kartelová dohoda během tohoto období pokračovala, a tím pádem je nebylo možné považovat za skutečnosti
ve prospěch.
Z těchto úvah vyplývá, že žalobkyní uplatněné argumenty neodhalují první náznak užitečnosti odpovědí ostatních dotčených podniků
na oznámení námitek pro její obhajobu.
Je proto třeba konstatovat, že žalobkyně neprokázala, že skutečnost, že neměla přístup k těmto odpovědím, mohla narušit její
obhajobu.
Dovolává-li se žalobkyně nesprávného použití bodu 27 oznámení Komise o pravidlech pro přístup do spisu Komise v případech
podle článků 81 ES a 82 ES, článků 53, 54 a 57 Dohody o EHP a nařízení č. 139/2004, nebo podpůrně protiprávnosti tohoto bodu,
stačí připomenout, že dotčené oznámení, jež mimo jiné není v napadeném rozhodnutí uplatněno, bylo dne 22. prosince 2005 publikováno
v
Úředním věstníku Evropské unie
, a nemohlo tak být
ratione temporis
použito na sporné odmítnutí přístupu ze dne 4. května 2005.
Argumentace žalobkyně ohledně uvedeného oznámení je z toho důvodu nerelevantní.
S ohledem na výše uvedené musí být výtka vycházející z odmítnutí přístupu k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení
námitek i projednávaný žalobní důvod v plném rozsahu zamítnuty jako neopodstatněné.

K údajným chybám při určení základní částky pokuty
Argumenty účastnic řízení
Čtvrtý žalobní důvod spočívá ve čtyřech výtkách vztahujících se k posouzení Komise v rámci určení výše pokuty ohledně – zaprvé
závažnosti protiprávního jednání, zadruhé doby jeho trvání, zatřetí odrazujícího účinku pokuty a začtvrté nezohlednění spolupráce
žalobkyně – jakožto polehčující okolnosti.
Zaprvé žalobkyně tvrdí, že Komise se při hodnocení závažnosti protiprávního jednání dopustila nesprávného právního a skutkového
posouzení. Základní částka pokuty je proto vysoká a nepřiměřená.
V rámci určení výchozí částky pokuty Komise jednak opomenula zohlednit, že v případě PS byla doba trvání kartelové dohody
kratší než u PV. Výchozí částka pokuty byla stanovena podle spojené velikosti trhů PV a PS v EHP v roce 1999, bez zohlednění
kratší doby trvání kartelové dohody ohledně PS. Vzhledem k tomu, že trh s PV představoval mezi 60 a 65 % trhů obou výrobků
dohromady, měla Komise snížit výchozí částku pokuty, aby odlišila protiprávní období, během nichž byl postižen pouze trh s PV.
Komise dále opomenula přezkoumat dopad kartelové dohody na trh. Takový přezkum byl nezbytný pro všechna období, kromě těch,
během nichž byly uplatňovány dohody o cenách, a sice mezi srpnem 1997 a 18. květnem 2000 v případě PV a mezi 14. květnem 1998
a 19. prosincem 1999 v případě PS. Komise však v napadeném rozhodnutí uvedla, že skutečné účinky protiprávního jednání nebylo
možné změřit (bod 455 odůvodnění napadeného rozhodnutí), avšak neobjasnila důvody této úvahy.
Vzhledem k tomu, že Komise neprokázala, že protiprávní jednání mělo v počátečním a konečném období kartelové dohody vliv na
ceny, proto měla snížit výši pokuty. Komise se dopustila nesprávného právního posouzení tím, že ani nezkoumala, zda byly protisoutěžní
praktiky uplatňovány, ani se nesnažila kvalifikovat jejich dopad na trh.
Napadené rozhodnutí je ostatně stiženo nedostatkem odůvodnění ohledně určení výchozí částky pokuty ve výši 50 milionů eur,
jelikož Komise pouze uvedla, že taková byla částka, která „musela být uložena“. Tato částka je s ohledem na pokyny a rozhodovací
praxi Komise nepřiměřená.
Komise zadruhé podle žalobkyně mohla v rámci určení výše její pokuty zohlednit pouze období od února 1998 do května 2000.
Komise totiž předložila pouze důkaz protiprávního jednání žalobkyně spáchaného mezi srpnem 1997 a 18. květnem 2000. Dále byla
žalobkyně prvním podnikem, který poskytl důkazy ohledně existence kartelové dohody mezi srpnem 1997 a únorem 1998. Toto období
tak nemohlo být přijato pro stanovení výše její pokuty.
Zatřetí Komise ničím neodůvodnila zvýšení částky pokuty za účelem odrazujícího účinku. Neobjasnila, proč bylo toto zvýšení
nutné, a zejména nevysvětlila, proč bylo pravděpodobné, že v případě absence takového zvýšení se protiprávní bude jednání
opakovat.
S ohledem na účel předejít opakování protiprávního jednání bylo dotčené zvýšení příliš vysoké a nepřiměřené. Částka pokuty
před zvýšením zjevně stačila k tomu, aby měla odrazující účinek, bez ohledu na obrat a zdroje žalobkyně.
Začtvrté žalobkyně tvrdí, že podle oznámení Komise o spolupráci dostatečně nezohlednila její spolupráci v rámci řízení. Komise
měla tuto spolupráci zohlednit také mimo rámec uvedeného oznámení, aniž by však porušila pokyny a zásady proporcionality a rovného
zacházení.
Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně.
Závěry Tribunálu
–       K posouzení závažnosti protiprávního jednání a úrovně výchozí částky pokuty
Podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 se při stanovování výše pokuty přihlíží k závažnosti a délce trvání protiprávního
jednání.
Podle ustálené judikatury je závažnost protiprávního jednání určena s ohledem na řadu faktorů, jako například konkrétní okolnosti
věci, její kontext a odrazující účinek pokut, u nichž má Komise prostor pro uvážení (rozsudky Soudního dvora ze dne 28. června
2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425,
bod 241, a ze dne 10. května 2007, SGL Carbon v. Komise, C‑328/05 P, Sb. rozh. s. I‑3921, bod 43).
Podle bodu 1 A prvního pododstavce pokynů je „[p]ři hodnocení závažnosti protiprávního jednání třeba brát v úvahu jeho povahu,
skutečný dopad na trh, pokud jej lze měřit, a velikost relevantního zeměpisného trhu“.
Komise za účelem kvalifikace protiprávního jednání jako velmi závažného v projednávané věci zohlednila povahu spáchaného protiprávního
jednání, jež spočívalo v chování uvedených mezi nejzávažnějšími porušeními článku 81 ES, skutečnost, že pokrývalo celý EHP,
kde trhy s PV a s PS měly společně značný rozsah, a skutečnost, že dané protiprávní jednání mělo mít dopad na trh, ačkoli
je nebylo možné změřit (body 453 až 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Následně byla obecná výchozí částka pokuty přizpůsobena každému z účastníků, zejména v závislosti na jejich individuální váze
na trhu. Žalobkyni byla coby největšímu výrobci na trzích s PV a PS pojímaných jako jeden celek uložena výchozí částka pokuty
50 milionů eur (body 460 až 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně toto posouzení zaprvé napadá tvrzením, že Komise měla zohlednit skutečnost, že kartelová dohoda byla ohledně PS
kratší než v případě PV a že trh s PV představoval mezi 60 a 65 % trhů obou výrobků dohromady.
Je třeba poznamenat, že ačkoli je výchozí částka určena v závislosti na závažnosti protiprávního jednání jako celku, v případě
jediného a trvajícího protiprávního jednání se v této fázi určování výše pokuty může ukázat vhodným zohlednění různé intenzity
protiprávních chování (viz v tomto smyslu rozsudek BPB v. Komise, bod 89 výše, bod 364).
V projednávané věci Komise v bodě 331 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že „ přestože zůstala přesvědčená, že se jednalo
o jediné protiprávní jednání, které pokrývalo současně PV i PS “, za účelem určení výše pokuty zohlednila „skutečnost, že
kartelová dohoda o PS začala později, než kartelová dohoda o [PV] a skončila dříve“.
V rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, tak Komise v rámci stanovení výše pokuty zohlednila skutečnost, že jednání ohledně PS
mělo ve srovnání s celým protiprávním jednáním kratší trvání.
Žalobkyně nemůže platně tvrdit, že Komise tímto způsobem ve skutečnosti nepostupovala, a to na základě jediné skutečnosti,
že body 457 až 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí obsahují odkaz na velikost trhů s PV a PS pojatých jako jeden celek a nevysvětlují
přesný způsob, kterým bylo trvání koluzních jednání ohledně jednoho či druhého výrobku zohledněno během určování výchozí částky.
Komise totiž není povinna uvádět v odůvodnění svého rozhodnutí číselné údaje nebo podrobný přehled týkající se způsobu výpočtu
pokuty (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil, s. I‑9693,
bod 50).
Dále Komise v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu uvedla, že se rozhodla zohlednit odlišnou dobu trvání jednání týkajícího
se PS, a to nikoli v rámci zvýšení pokuty podle doby trvání, ale při určení výchozí částky, a upřesnila, že se jednalo pouze
o jeden z faktorů, které byly pro stanovení výchozí částky pokuty na odpovídající úrovni zohledněny.
V tomto ohledu, když žalobkyně tvrdí, že zohlednění omezené doby trvání jednání na trhu s PS mělo vést k poměrnému snížení
výchozí částky pokuty, neuznává judikaturu, podle níž určování odpovídající výchozí částky nemůže být výsledkem jednoduchého
aritmetického výpočtu; velikost dotčeného trhu mimoto představuje jen jeden z prvků, jenž může být k určení této částky zohledněn
(viz v tomto smyslu rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 255 výše, bod 243).
Výtka vycházející z nezohlednění omezené doby trvání jednání týkajícího se PS je tedy neopodstatněná.
Žalobkyně zadruhé tvrdí, že výchozí částka pokuty stanovená na 50 milionů eur je nepřiměřená s ohledem na pokyny a dřívější
praxi Komise a že napadené rozhodnutí je v tomto ohledu nedodatečně odůvodněno.
V tomto ohledu je ohledně dřívější praxe, které se žalobkyně dovolává, třeba připomenout, že Komise při stanovování výše pokut
disponuje určitým prostorem pro uvážení s cílem směrovat chování podniků k dodržování pravidel hospodářské soutěže. Skutečnost,
že Komise v minulosti použila pokuty určité úrovně na určité typy protiprávních jednání, ji tedy nemůže zbavit možnosti tuto
úroveň kdykoli zvýšit, aby bylo zajištěno provádění politiky v oblasti hospodářské soutěže a aby se zvýšil odrazující účinek
pokut (viz rozsudek Soudu ze dne 8. října 2008, SGL Karbon v. Komise, T‑68/04, Sb. rozh. s. II‑2511, bod 49 a citovaná judikatura).
Ohledně pokynů je třeba uvést, jedná-li se v projednávané věci o protiprávní jednání kvalifikované jako velmi závažné, což
je kvalifikace, již žalobkyně nezpochybnila, nelze výchozí částku pokuty 50 milionů eur s ohledem na stupnici stanovenou v pokynech
považovat za zjevně nepřiměřenou.
Pokud jde o údajný nedostatek odůvodnění napadeného rozhodnutí ohledně určení výchozí částky pokuty uložené žalobkyni, jsou
požadavky na tyto podstatné formální náležitosti podle ustálené judikatury splněny, jestliže Komise ve svém rozhodnutí uvede
posuzované skutečnosti, které jí umožnily vymezit závažnost a dobu trvání protiprávního jednání (viz rozsudek Limburgse Vinyl
Maatschappij a další v. Komise, bod 208 výše, bod 463 a citovaná judikatura).
Komise v projednávané věci dané požadavky splnila, když v bodech 453 až 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla prvky
umožňující změřit závažnost dotčeného protiprávního jednání, a to skutečnosti, které se vztahují k jeho povaze, rozsahu a k velikosti
dotčených trhů, a když objasnila jejich uplatnění na projednávaný případ.
Dále je ohledně odůvodnění výchozí částky pokuty v absolutní hodnotě namístě připomenout, že pokuty představují nástroj politiky
hospodářské soutěže Komise, která musí mít možnost využívat prostoru pro uvážení při stanovení jejich výše, aby mohla směrovat
jednání podniků ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže. Nelze tudíž požadovat, aby Komise v tomto ohledu poskytla
jiné prvky odůvodnění než ty, jež se týkají závažnosti a doby trvání protiprávního jednání (rozsudek ze dne 8. října 2008,
SGL Karbon v. Komise, bod 269 výše, bod 32).
Tato výtka je tedy neopodstatněná.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že Komise se dopustila chyby, když opomenula přezkoumat skutečný dopad kartelové dohody na trh v jiných
obdobích než v těch, kdy byly podle žalobkyně dohody o cenách skutečně uplatňovány, a sice v období mezi srpnem 1997 a 18.
květnem 2000 v případě PV a mezi 14. květnem 1998 a 19. prosincem 1999 v případě PS.
Žalobkyně uvádí, že Komise byla povinna přezkoumat míru, do jaké byly ceny ovlivněny, nebo alespoň odhadnout pravděpodobnost
skutečného dopadu na trh během uvedených období.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoli je existence skutečného dopadu protiprávního jednání na trh prvkem, jenž musí
být zohledněn při posuzování závažnosti protiprávního jednání, jedná se jen o jedno z kritérií, jako jsou povaha protiprávního
jednání a velikost zeměpisného trhu. Stejně tak z bodu 1 A prvního pododstavce pokynů vyplývá, že tento dopad má být zohledněn
pouze je-li změřitelný.
Rovněž je třeba uvést, že takové cenové horizontální kartelové dohody nebo horizontální kartelové dohody o rozdělení trhu,
jako je protiprávní jednání dotčené v projednávané věci, mohou být kvalifikovány jako velmi závažná protiprávní jednání na
základě jejich samotné povahy, a Komise přitom není povinna prokazovat skutečný dopad protiprávního jednání na trh. Skutečný
dopad protiprávního jednání představuje pouze jednu z řady skutečností, která, je-li měřitelná, může Komisi umožnit zvýšit
výchozí částku pokuty nad rámec minimální předpokládané částky ve výši 20 milionů eur (rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září
2009, Prym et Prym Consumer v. Komise, C‑534/07 P, Sb. rozh. s. I‑7415, body 74 a 75).
Z bodu 455 odůvodnění napadeného rozhodnutí v projednávané věci vyplývá, že Komise měla za to, že skutečný dopad všech dotčených
protiprávních dohod na trh v EHP nebylo možné změřit, a proto z tohoto dopadu výslovně nevycházela, zejména s ohledem na úvahu,
podle níž musí být skutečný dopad zohledněn, pouze pokud je měřitelný.
Ve stejném bodě Komise potvrdila, že koluzní dohody byly evropskými výrobci prováděny a že toto provádění mělo účinky na trh,
přestože skutečné účinky bylo „obtížné
ex hypothesi
změřit“.
V bodě 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který obsahuje závěr ohledně kvalifikace protiprávního jednání jako velmi závažného,
Komise mimoto odkázala nejen na povahu protiprávního jednání, zeměpisný rozsah a velikost trhu, ale rovněž na skutečnost,
že protiprávní jednání „[muselo] mít účinek“.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že dotčenou kartelovou dohodu, jež byla prováděna na celém území EHP a měla za cíl rozdělení
částí trhu a zákazníků, a rovněž stanovením cílových cen, mohla Komise oprávněně kvalifikovat s ohledem na její povahu jako
velmi závažné protiprávní jednání, aniž byla povinna prokázat její skutečný dopad na trh.
Zjištění Komise, že protiprávní jednání jako celek „[muselo] mít účinek“ na trh, tak lze považovat pouze za podpůrnou indicii,
jež byla při určování jeho závažnosti zohledněna.
Žalobkyně ostatně toto zjištění jako takové nepopírá, ale pouze tvrdí, že Komise měla uznat skutečnost, že protiprávní jednání
nemělo během některých období protiprávního jednání skutečný dopad na trh, a tuto skutečnost měla zohlednit při určování výchozí
částky.
Tato argumentace tak ve skutečnosti není namířená proti kvalifikaci protiprávního jednání jako velmi závažného, ale má zpochybnit
výši pokuty, kterou Komise uložila v závislosti na jeho závažnosti.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že ačkoli skutečný dopad protiprávního jednání, je-li měřitelný, představuje jeden z prvků,
které mohou vést ke zvýšení výchozí částky pokuty nad předpokládanou minimální výši, v projednávané věci z bodu 455 odůvodnění
napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že Komise měla za to, že dotčený dopad měřitelný nebyl, a tudíž ho při určování výše
pokuty nebylo možné zohlednit.
V rozsahu, v němž žalobkyně odkazuje na rozsudek ze dne 5. dubna 2006, Degussa v. Komise (T‑279/02, Sb. rozh. s. II‑897, body
241 až 254), v němž Tribunál snížil výši pokuty určenou v závislosti na závažnosti protiprávního jednání, poté, co konstatoval,
že Komise tuto částku stanovila s ohledem na skutečný dopad na trh, ačkoli tato okolnost nebyla prokázána pro celou dobu trvání
protiprávního jednání, je třeba uvést, že na rozdíl od okolností ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, Komise v projednávané
věci za účelem určení výše pokuty nevycházela ze skutečného dopadu protiprávního jednání na trh.
Co se ostatně týče skutečnosti, která v rámci určování výše pokuty nemusí být povinně zohledněna, nemůže žalobkyně Komisi
platně vytýkat, že neuvedla důvody svého zjištění ohledně neměřitelné povahy skutečného dopadu protiprávního jednání.
Při stanovování výchozí částky pokuty uložené žalobkyni mohla Komise oprávněně odhlédnout od dotčeného faktoru a opřít se
o jiné skutečnosti, jako je povaha protiprávního jednání, zeměpisný rozsah a velikost trhu, a to bez povinnosti tuto volbu
odůvodnit.
Žalobkyně tedy neprávem tvrdí, že Komise byla povinna určit skutečný dopad kartelové dohody na trh a zohlednit neexistenci
takového dopadu během některých období protiprávního jednání nebo uvést konkrétní důvody, jež byly základem jejího zjištění,
podle něhož nebylo možné daný dopad změřit.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy, nemohou výtky ohledně posouzení závažnosti protiprávního jednání a určení výchozí
částky pokuty obstát.
–       K odrazujícímu účinku
Žalobkyně tvrdí, že Komise neodůvodnila zvýšení pokuty za účelem odrazujícího účinku, jelikož opomenula vysvětlit nezbytnost
zvýšení s ohledem na konkrétní situaci žalobkyně a zhodnotit pravděpodobnost opakování protiprávního jednání. Podle žalobkyně
je nadto dotčené zvýšení o 50 % příliš vysoké s ohledem na cíl, kterým bylo předejít opakování protiprávního jednání, a je
nepřiměřené, ať je velikost jejího podniku jakákoli.
Ohledně odůvodnění napadeného rozhodnutí je třeba poznamenat, že Komise uvedla, že výši pokut je třeba stanovit na úrovni
zaručující dostatečný odrazující účinek, a to s ohledem na velikost každého podniku (bod 463 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ve témže bodě odůvodnění použila Komise na výchozí částku pokuty uložené žalobkyni násobící koeficient 1,5, a to s ohledem
na její značnou výši, která vyplývala z jejího vysokého světového obratu během posledního účetního období, jež předcházelo
vydání napadeného rozhodnutí.
Je třeba konstatovat, že Komise těmito úvahami právně dostatečným způsobem uvedla skutečnosti zohledněné při zvýšení pokuty
uložené žalobkyni za účelem odrazení, čímž žalobkyni umožnila obeznámit se s důvody tohoto zvýšení uskutečněného s ohledem
na její konkrétní situaci a uplatnit její práva a soudu Unie umožnila vykonat jeho přezkum.
Komise totiž v rámci uvedení důvodů vysvětlujících úroveň pokuty není povinna uvádět číselné údaje, z nichž při výkonu své
posuzovací pravomoci vycházela, a to zejména jedná-li o sledovaný odrazující účinek (viz v tomto smyslu rozsudek Cascades
v. Komise, bod 264 výše, body 39 až 48, a rozsudek Soudu ze dne 27. září 2006, Akzo Nobel v. Komise, T‑330/01, Sb. rozh. s. II‑3389,
bod 125).
Pokud jde o opodstatněnost napadeného rozhodnutí, je třeba nejprve připomenout, že při určování výše pokuty musí Komise dbát
na její odrazující povahu (rozsudky Soudního dvora ze dne 7. června 1983, Musique Diffusion française a další v. Komise, 100/80
až 103/80, Recueil, s. 1825, bod 106, a Archer Daniels Midland v. Komise, bod 158 výše, bod 63).
Komise v tomto ohledu může zohlednit obzvláště velikost a hospodářskou sílu dotčeného podniku (viz v tomto smyslu rozsudky
Musique Diffusion française a další v. Komise, bod 297 výše, bod 120, a Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 255 výše,
bod 243).
Stejně tak bod 1 A čtvrtý pododstavec pokynů stanoví, že je nezbytné brát v úvahu, zda původci protiprávních jednání skutečně
měli hospodářskou schopnost způsobit významnou škodu jiným hospodářským subjektům, především pak spotřebitelům, a určit výši
pokuty na úrovni, která zajistí její dostatečně odrazující účinek.
Pokud jde v projednávané věci o tvrzení žalobkyně vycházející z údajné nepřiměřené povahy dotčeného zvýšení, je třeba poznamenat,
že odpovídá-li sankcionované protiprávní jednání jednáním, jejichž protiprávnost byla Komisí několikrát potvrzena již od jejích
prvních zásahů v této oblasti, mohla Komise stanovit výši pokuty na dostatečně odrazující úrovni, aniž byla povinna posoudit
pravděpodobnost opakování protiprávního jednání ze strany žalobkyně (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 12. prosince
2007, BASF et UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Recueil, s. II‑4949, body 46 a 47).
Dále je třeba poznamenat, že Komise při stanovení výše pokut disponuje určitým prostorem pro uvážení, aby chování podniků
směrovala ve smyslu dodržování pravidel hospodářské soutěže. S přihlédnutím k velikosti žalobkyně potvrzené jejím zvláště
vysokým světovým obratem, nelze v tomto ohledu dotčené zvýšení o 50 % vzhledem k odrazujícímu cíli považovat za nepřiměřené.
Jelikož základem dotčeného zvýšení je úvaha, z níž se nevycházelo při určování výchozí částky, a sice nutnost zajistit odrazující
charakter pokuty s ohledem na významné celkové zdroje žalobkyně, nemůže posledně uvedená platně tvrdit, že odrazující cíl
byl dostatečně zohledněn již při stanovení výchozí částky .
S ohledem na výše uvedené projednávané výtce nelze vyhovět.
–       K délce trvání protiprávního jednání
Komise v bodě 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že žalobkyně se účastnila na dlouhodobém protiprávním jednání,
jež trvalo od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000, a to během období šesti let a jedenácti měsíců. Výchozí částka její pokuty
byla tudíž zvýšena o 65 %, a sice 10 % za každý celý rok její účasti na protiprávním jednání a 5 % pro zbývající období.
Žalobkyně toto posouzení zpochybňuje tím, že tvrdí, že Komise neprokázala její účast na protiprávním jednání za období předcházející
srpnu 1997, ani za období následující po 18. květnu 2000.
Jelikož je tato výtka shodná s argumentací rozvinutou žalobkyní v rámci prvních dvou výše přezkoumaných žalobních důvodů,
není třeba ji přezkoumávat samostatně.
Dále žalobkyně tvrdí, že byla první společností, která v rámci své spolupráce s Komisí poskytla důkazy o existenci kartelové
dohody mezi srpnem 1997 a únorem 1998. Podle žalobkyně tak Komise toto období nemohla zohlednit při určení výše její pokuty.
Podle bodu 23 písm. b) posledního pododstavce oznámení o spolupráci platí, že „pokud podnik poskytne důkazy, které se vztahují
ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise
je nevezme v úvahu při stanování pokuty pro podnik, který tyto důkazy předložil“.
V projednávané věci žalobkyně v podstatě namítá, že důkazy o protiprávním jednání, které poskytla v rámci své spolupráce,
měly přímý dopad na stanovení doby trvání kartelové dohody v rozsahu, v němž Komisi umožnily stanovit datum počátku protiprávního
jednání na srpen 1997.
Je třeba podotknout, že tento argument spočívá na úvaze, podle níž Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala existenci
protiprávního jednání v období před srpnem 1997.
Jelikož tato úvaha byla odmítnuta při přezkumu prvního žalobního důvodu (viz bod 170 výše), nemůže tedy obstát ani projednávaný
argument. Vzhledem k tomu, že Komise oprávněně stanovila, že kartelová dohoda se týkala období předcházejících srpnu 1997,
nemohl mít důkaz předložený žalobkyní ohledně následujícího období přímý dopad na prokázání doby trvání kartelové dohody.
S ohledem na vše výše uvedené projednávaná výtka v rozsahu, v němž se týká trvání protiprávního jednání, nevyžaduje samostatný
přezkum ve srovnání s přezkumem výše uvedeného prvního a druhého žalobního důvodu a ve zbývající části je neopodstatněná.
–       K nezohlednění spolupráce žalobkyně nad rámec oznámení o spolupráci
Žalobkyně ve vztahu k třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného uplatnění oznámení o spolupráci, jež je přezkoumaný
níže, podpůrně tvrdí, že Komise plně nezohlednila její spolupráci nad rámec působnosti tohoto oznámení jako polehčující okolnosti.
V tomto ohledu stačí připomenout, že v případě protiprávních jednání, která spadají do rámce působnosti oznámení o spolupráci,
účastník Komisi v podstatě nemůže platně vytýkat, že nevzala v úvahu stupeň jeho spolupráce jako polehčující okolnost mimo
právní rámec oznámení o spolupráci (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 15. března 2006, BASF v. Komise, T‑15/02, Sb.
rozh. s. II‑497, bod 586 a citovaná judikatura).
V projednávané věci má tato úvaha o to větší váhu, že Komise zohlednila spolupráci žalobkyně tím, že v souladu s oznámením
o spolupráci snížila výši pokuty. Za těchto okolností Komisi nelze platně vytýkat, že nad rámec působnosti daného oznámení
neuplatnila dodatečné snížení výše pokuty uložené žalobkyni.
V důsledku toho nelze projednávané výtce, a tudíž ani celému čtvrtému žalobnímu důvodu vyhovět.

K použití oznámení o spolupráci
Argumenty účastnic řízení
Projednávaný žalobní důvod se dělí na tři výtky vztahující se zaprvé k posouzení data žádosti o shovívavost žalobkyně, zadruhé
k jejímu zařazení ve srovnání s ostatními dvěma dotčenými podniky a zatřetí k úrovni přiznaného snížení výše pokuty.
–       K posouzení data podání žádosti žalobkyně
Žalobkyně tvrdí, že Komise měla nesprávně za to, že její žádost o shovívavost byla podána dne 4. dubna 2003, místo 3. dubna,
v 9:30 hodin, tedy dne, kdy telefonicky kontaktovala Komisi s tím, že uznává svoji účast na protiprávním jednání, a požádala
o naléhavou schůzku za účelem poskytnutí ústního důkazu.
Žádosti o shovívavost musejí být přezkoumány v pořadí, ve kterém byly přijaty, a to nezávisle na otázce, zda je žadatel připraven
poskytnout informace písemně či ústně. V projednávané věci žalobkyně podala svoji žádost při telefonickém rozhovoru dne 3.
dubna, po němž následoval fax odeslaný téhož dne v 13:24 hodin, ve kterém žalobkyně požádala o naléhavou schůzku za účelem
podání ústního prohlášení.
Skutečnost, že Komise takovou žádost odmítla považovat za žádost o shovívavost, penalizuje podnik, který si přeje učinit ústní
prohlášení, jež vyžaduje čas z hlediska organizace. Uzná-li podnik protiprávní jednání a přeje-li si spolupracovat tím, že
podá prohlášení neprodleně a v termínu, na němž se s Komisí dohodl, je podle žalobkyně jeho žádost třeba považovat za podanou
v okamžiku, kdy za účelem podání prohlášení požádal o schůzku s Komisí.
Ústní prohlášení podniků jsou uznávaným způsobem podání žádostí o shovívavost. Přístup Komise v napadeném rozhodnutí však
podniky od podávání ústních důkazů odrazuje a jde proti cílům oznámení o spolupráci. V projednávané věci byla žalobkyně jediným
podnikem, jenž představil své vedoucí pracovníky, kteří jsou přímými svědky kartelové dohody, aby učinili ústní prohlášení
a odpověděli na otázky Komise.
Telefonický rozhovor i fax ze dne 3. dubna podle žalobkyně potvrzují její žádost o schůzku za účelem podání žádosti o shovívavost
a zmiňují povahu informací, jež měla v úmyslu Komisi co nejrychleji sdělit. V druhém faxu zaslaném téhož dne v 17:24 žalobkyně
uvedla, že je připravena okamžitě poskytnout informace a je Komisi k dispozici pro uskutečnění společné schůzky v tentýž den
nebo nazítří.
Dotčená oznámení tak jasně uvedla důvod schůzky a povahu informací, které měla žalobkyně v úmyslu Komisi předložit. Skutečnost,
že samy o sobě neobsahovaly informace ohledně protiprávního jednání, je nerelevantní.
Tím, že Komise odmítla zohlednit, že žalobkyně podala žádost o shovívavost dne 3. dubna 2003 v 9:30 hodin, nebo podpůrně ve
13:24 hodin, neuznala specifika ústní žádosti a porušila tím čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 a body 21 až 23 oznámení o spolupráci.
Komise nadto porušila zásadu ochrany legitimního očekávání a zásadu řádné správy. Žalobkyně mohla oprávněně věřit, že její
žádost bude považována za podanou v okamžiku jejího telefonátu. Za těchto podmínek bylo na Komisi, aby žalobkyni informovala
o tom, jakým způsobem měla v úmyslu použít oznámení o spolupráci, což by žalobkyni umožnilo okamžitě poslat písemnou žádost
faxem.
Tím, že Komise přiznala přednostní zacházení podniku, jež zaslal dokumenty faxem, porušila zásadu rovného zacházení na úkor
žalobkyně, která chtěla podat důkaz ústně.
Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně.
–       K zařazení žalobkyně ve srovnání se dvěma ostatními dotčenými podniky
Žalobkyně tvrdí, že Komise nesprávně konstatovala, že společnosti EKA Chemicals a Arkema v okamžiku podání jejich žádostí
o shovívavost splnily podmínku stanovenou v bodě 21 oznámení o spolupráci.
Komise zohlednila pouze okamžik podání žádostí o shovívavost společnostmi EKA Chemicals a Arkema a opomenula přezkoumat, zda
předložily důkaz s významnou přidanou hodnotou, a porušila tím body 21 až 23 oznámení o spolupráci, čl. 23 odst. 2 nařízení
č. 1/2003, i svoji povinnost uvést odůvodnění.
Informace poskytnuté společnostmi EKA Chemicals a Arkema však nepředstavovaly důkaz s významnou přidanou hodnotou, a proto
nesplnily podmínku stanovenou v bodě 21 oznámení o spolupráci.
V případě společnosti EKA Chemicals se většina informací poskytnutých v jejím faxu ze dne 29. března 2003 a v jejím ústním
prohlášení ze dne 31. března 2003 týkala dohod mezi dvěma skandinávskými výrobci, a nedaly se tak prokázat kartelové dohody
relevantní v EHP. Velká část informací se týkala skutkových okolností předcházejících začátku kartelové dohody.
Komise se v napadeném rozhodnutí opírá o poznatky předložené společností EKA Chemicals pouze šestkrát, a pouze jedná-li se
o období předcházející srpnu 1997. Tyto důkazy měly omezenou hodnotu, neboť byly nepodložené, nejasné a nepřesvědčivé. Ve
skutečnosti Komise použila informace předložené společností EKA Chemicals pouze dne 8. října 2004. Vzhledem k tomu, že EKA
Chemicals se na kartelové dohodě podílela jen do svého vstupu na „kontinentální trh“ (bod 364 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
nemohla o tomto trhu poskytnout informace.
Pokud jde o společnost Arkema, zaslali její právní poradci Komisi dne 3. dubna 2003 fax, k němuž připojili třináct příloh,
a přitom uvedli, že obsahují dokumenty ohledně protiprávního jednání.
Jednalo se o rukou psané poznámky a listiny, na kterých nebylo uvedeno datum a název, z nichž některé byly obtížně čitelné
a nízké kvality či dokonce neúplné, jiné obsahovaly nesrozumitelné symboly nebo zkratky, a to bez dalšího vysvětlení. Komise
sama ve svém dopise zaslaném žalobkyni dne 1. dubna 2005 uznala, že bylo obtížné tyto dokumenty číst. Společnost Arkema poskytla
vysvětlení nebo komentáře k těmto dokumentům až dne 26. května 2003.
Dotčené dokumenty nelze považovat za důkazy, neboť nedokazují skutečnosti bez dodatečných vysvětlení. Neobsahují údaje ohledně
dat, míst, předmětu diskuzí, účastníků a neumožňují vyvodit, že se týkají PV.
Až následná vysvětlení, jež byla poskytnuta dne 26. května 2003, dala dotčeným dokumentům důkazní sílu. Ke každému dokumentu
ze dne 3. dubna 2003 bylo totiž za účelem porozumění jeho obsahu a posouzení jeho rozsahu nezbytné podrobné vysvětlení, jež
bylo poskytnuto dne 26. května 2003.
Společnost Arkema poskytla důkazy až dne 26. května 2003, asi sedm týdnů po úvodním faxu. Čas potřebný k dodání jmenovaných
důkazů demonstroval neadekvátní a neúplnou povahu oznámení ze dne 3. dubna 2003, která byla výsledkem „unáhleného a nevhodného
pokusu“ společnosti Arkema o získání shovívavosti souběžně ve více věcech. Tuto unáhlenost znázorňuje skutečnost, že přílohy
zaslané dne 3. dubna 2003 byly předloženy ve špatném pořadí, byly dokonce nekompletní a musely být doplněny dokumenty poskytnutými
dne 26. května 2003.
Komise v napadeném rozhodnutí vycházela současně z dokumentů poskytnutých dne 3. dubna 2003, z dokumentů přeložených dne 26.
května 2003 a z vysvětlení poskytnutých v tentýž den. Když Komise odkazuje na dokument poskytnutý dne 3. dubna 2003, výslovně
vychází z vysvětlení ze dne 26. května 2003 (viz například bod 185 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dokumenty zaslané dne
3. dubna 2003 byly použity pouze při odkazu na jednu schůzku (bod 192 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a tento odkaz rovněž
vyžadoval odkaz na vysvětlení ze dne 26. května 2003.
Společnost Arkema mimoto nepožádala o shovívavost ohledně PS a před 15. červencem 2003 nepředložila ohledně PS žádnou informaci.
Komise tedy nemohla odůvodněně dospět k závěru, že dokumenty poskytnuté dne 3. dubna 2003 se týkaly obou výrobků, které jsou
předmětem žaloby.
Komise zpochybňuje argumenty žalobkyně.
–       K úrovni snížení přiznaného žalobkyni
Žalobkyně podpůrně argumentuje, že Komise se dopustila nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení skutkového
stavu tím, že jí na základě její spolupráce odmítla přiznat snížení do 20 %, jež bylo stanoveno pro třetí podnik, který splnil
požadavek uvedený v bodě 21 oznámení o spolupráci.
Úroveň snížení je stanovena s ohledem na okamžik, v němž byly poskytnuty důkazy, a na jejich významnou přidanou hodnotu. Komise
však nepřezkoumala, v jaké míře informace žalobkyně významnou přidanou hodnotu představovaly.
Dále Komise správně neohodnotila rozsah informací, které žalobkyně poskytla. Na rozdíl od informací společností EKA Chemicals
a Arkema se informace poskytnuté žalobkyní týkaly PV i PS. Žalobkyně poskytla detailní a přesné informace o všech důležitých
schůzkách zmíněných v napadeném rozhodnutí, jež se konaly ohledně PV mezi srpnem 1997 a koncem roku 1998, a ohledně PS mezi
květnem 1998 a prosincem 1999. Za účelem prokázání protiprávního jednání se Komise opírala prakticky o všechny schůzky, které
žalobkyně zmínila.
Komise měla v tomto ohledu uvážit, že žalobkyně byla první, kdo předložil detailní informace, a tudíž nové informace, o všech
uvedených schůzkách tvořících základ kartelové dohody. Komise nesprávně oznámila, že ostatní podniky ji o těchto schůzkách
již informovaly. Komise nemohla posuzovat důkaz poskytnutý žalobkyní pouze „jako celek“, ale měla posoudit každou informaci.
Komise popřela povahu informací poskytnutých žalobkyní, když konstatovala, že potvrzovaly pouze informace, které již poskytla
společnost Degussa. Žalobkyně předložila podstatné doplňující důkazy obsahující přímá svědectví. Komise pouze desetkrát vycházela
z informací společnosti Degussa, které především neuvádějí schůzky z roku 1997 ohledně PV, jež zmínila žalobkyně.
Komise měla vzít v úvahu fakt, že jediná žalobkyně jí dala k dispozici své vedoucí pracovníky, kteří předložili přímý důkaz
o protiprávním jednání, že nezaslala pouze písemná prohlášení prostřednictvím svých advokátů a po podání své žádosti o shovívavost
trvale spolupracovala, když odpovídala na žádosti o informace a z vlastní iniciativy poskytovala doplňující informace. Komise
nesprávně uvážila, že ústní svědectví účastníků schůzky měla menší důkazní hodnotu než důkazy listinné.
Napadené rozhodnutí je z velké části založeno na informacích poskytnutých žalobkyní. Tím, že Komise nezohlednila vysoký stupeň
této spolupráce, nepoužila správně bod 23 oznámení o spolupráci.
Snížení přiznané žalobkyni bylo zvláště nízké a nepřiměřené, jak ve srovnání s maximálním snížením stanoveným v oznámení o spolupráci,
tak ve srovnání se sníženími přiznanými ostatním dotčeným podnikům, a to zejména společnosti Arkema, což vedlo k porušení
zásady rovného zacházení. Žalobkyně přispěla k prokázání protiprávního jednání ve větší míře než Arkema. Snížení výše pokuty
přiznané žalobkyni je tedy „zjevně protiprávní a neodůvodněně nízké“.
Komise tvrdí, že v bodě 523 odůvodnění napadeného rozhodnutí právně dostatečným způsobem uvedla důvody, proč žalobkyni na
základě její spolupráce přiznala snížení pokuty o 10 %.
V otázce významu a rozsahu přidané hodnoty důkazů předložených žalobkyní Komise zohlednila skutečnost, že dotčené důkazy se
týkaly obojího, PV i PS. To nic nemění na tom, že žalobkyně poskytla především důkazy, které potvrdily některé informace od
společností Degussa a Arkema.
Pokud je pravda, že důkazy poskytnuté žalobkyní jsou citovány v napadeném rozhodnutí ve vztahu ke všem vícestranným schůzkám
za období od 1997 do 2000, byly již tyto schůzky podle Komise v okamžiku žádosti žalobkyně o shovívavost oznámeny ostatními
podniky. Komise tak mohla mít za to, že důkazy poskytnuté žalobkyní pouze potvrdily to, co již o celém protiprávním jednání
věděla.
Ohledně rozsahu a kontinuity spolupráce žalobkyně po podání její žádosti o shovívavost z bodu 23 písm. b) druhého pododstavce
poslední věty oznámení o spolupráci vyplývá, že Komise není povinna tyto prvky zohlednit. Nepřetržitá spolupráce se předpokládá
a dotčené ustanovení spíše umožňuje penalizovat nedostatečnou spolupráci po podání žádosti o shovívavost.
Ohledně údajné porušení zásady rovného zacházení nebyly situace žalobkyně a společnosti Arkema srovnatelné, a to z důvodů
uvedených v bodech 510 a 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí; tento rozdíl ospravedlňuje přiznání maximálního snížení společnosti
Arkema, ale nikoli žalobkyni. Komise mimoto v bodě 515 odůvodnění napadeného rozhodnutí výslovně zohlednila datum, kdy žalobkyně
předložila důkazy.
Závěry Tribunálu
Oznámení o spolupráci ve svých bodech 21 až 23 stanoví:
„21. Pro získání nároku [na snížení pokuty] musí podnik poskytnout Komisi důkaz o předpokládaném protiprávním jednání, který
představuje významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní, a musí ukončit svou účast v předpokládaném protiprávním
jednání nejpozději v době předložení důkazů.
22. Pojem ,přidané hodnoty‘ se vztahuje na rozsah, v němž poskytnutý důkaz posiluje svou povahou a/nebo obsaženými podrobnostmi
schopnost Komise dokázat dotyčné skutečnosti. Při vyhodnocování Komise obvykle přikládá větší hodnotu písemným důkazům, které
pocházejí z doby, k níž se vztahují, než později vypracovaným důkazům. Podobně se má obecně za to, že důkazy, které mají přímý
vztah k dotyčným otázkám, mají větší hodnotu než důkazy, které s nimi souvisejí pouze nepřímo.
23. Komise v každém konečném rozhodnutí přijatém na konci správního řízení určí:
a) zda důkazy, které podnik předložil, představovaly významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise v té době vlastnila;
b) úroveň snížení, na kterou má podnik nárok ve vztahu k pokutě, která by mu byla jinak uložena, a to tímto způsobem. Pro
- první podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 30 – 50 %,
- druhý podnik, který splnil požadavky bodu 21: snížení o 20 – 30 %,
- další podniky, které splnily požadavky bodu 21: snížení do 20 %.
Při určování úrovně snížení v každém z těchto pásem Komise přihlédne k době, kdy byly předloženy důkazy splňující požadavky
bodu 21, a k míře, v jaké tyto důkazy představovaly přidanou hodnotu. Může také vzít v úvahu rozsah a stálost jakékoli spolupráce,
kterou podnik poskytl poté, co předložil důkazy.
Pokud podnik kromě toho poskytne důkazy, které se vztahují ke skutečnostem, které předtím nebyly Komisi známy a mají přímý
dopad na závažnost nebo trvání předpokládaného kartelu, Komise je nevezme v úvahu při stanovování pokuty pro podnik, který
tyto důkazy předložil.“
Na základě oznámení o spolupráci Komise v projednávané věci konstatovala, že společnost Degussa splnila podmínky pro to, aby
mohla být od pokuty zcela osvobozena. Vzhledem k tomu, že společnosti EKA Chemicals a Arkema byly považovány za první a druhý
podnik, který splnil požadavek stanovený bodem 21 daného oznámení, získaly snížení pokuty o 40 a 30 %. Žalobkyně, jež je považována
za třetí podnik splňující daný požadavek, získala snížení o 10 % (body 501 až 524 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
–       K posouzení data žádosti podané žalobkyní
Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že společnost EKA Chemicals podala svoji žádost o shovívavost dne 29. března 2003, učinila
ústní prohlášení dne 31. března 2003 a během téhož týdne poskytla důkazy o protiprávním jednání (body 67, 503 a 505 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Dne 3. dubna 2003 v 15:50 zaslala společnost Arkema Komisi faxem svoji žádost o shovívavost s třinácti přílohami a uvedla,
že obsahují dokumenty ohledně dotčené kartelové dohody. Dne 26. května 2003 společnost Arkema Komisi předložila nové informace
týkající se své žádosti o shovívavost, mezi nimiž byla vysvětlení k dokumentům zaslaným dne 3. dubna 2003 (body 69, 510 a 516
napadeného rozhodnutí).
Ze spisu a z bodů 68 až 71 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že žalobkyně Komisi poprvé kontaktovala telefonicky dne
3. dubna 2003 dopoledne.
V 13:15 téhož dne žalobkyně faxem informovala Komisi, že si „ tímto“ přeje podat žádost na základě oznámení o spolupráci a že
s ohledem na ústní povahu důkazu si přeje „se s Komisí co nejrychleji setkat, aby ji mohla s těmito skutečnostmi seznámit
na základě řízení, které tento typ ústního prohlášení [umožňuje]“. Na závěr žalobkyně Komisi požádala o potvrzení její „disponibility
ke schůzce [následující den] “.
Faxem zaslaným v 17:24 téhož dne žalobkyně potvrdila, že je „připraven[a] okamžitě poskytnout doplňující informace, a že [je]
tedy Komisi plně k dispozici za účelem konání schůzky [v tentýž den nebo v den následující] “. Faxem z téhož dne zaslaným
v 17:28 žalobkyně potvrdila svoji účast na schůzce s Komisí stanovené na následující den 4. dubna 2003 v 14:15 hodin.
Dne 4. dubna 2003 žalobkyně učinila ústní prohlášení v prostorách Komise, jež doplnila svědectvími svých odpovědných osob.
Dne 9. dubna 2003 učinila ústní prohlášení, které se týkalo konkrétně PS. Ve dnech 11. a 16. dubna 2003 svá prohlášení potvrdila
písemně tím, že připojila určité doplňující informace.
S ohledem na tyto okolnosti, jež žalobkyně nezpochybnila, měla Komise v napadeném rozhodnutí za to, že „dne 4. dubna 2003
[… žalobkyně] podala žádost o použití oznámení o [spolupráci] spočívající v ústním prohlášení“ (bod 515 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
V rámci projednávané výtky žalobkyně tvrdí, že Komise se při použití bodů 21 až 23 oznámení o spolupráci dopustila nesprávného
právního posouzení. Pokud si podnik přeje spolupracovat, a bez prodlení a v okamžik smluvený s Komisí učiní prohlášení, musí
být jeho žádost podle žalobkyně považována za podanou v okamžiku, kdy Komisi za účelem učinění tohoto prohlášení kontaktoval.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že z bodů 21 a 23 oznámení o spolupráci vyplývá, že pro získání nároku na snížení pokuty
musí podnik Komisi poskytnout důkaz, který představuje významnou přidanou hodnotu k těm, které již Komise vlastní. Za účelem
uplatnění pásem snížení pokuty stanovených v bodě 23 písm. b) uvedeného oznámení musí Komise mimoto určit okamžik, v němž
podnik daný požadavek splnil.
Ze znění dotčených ustanovení tak jasně vyplývá, že za účelem uplatnění pásem snížení stanovených v bodě 23 písm. b) oznámení
o spolupráci musí Komise určit okamžik, ve kterém jí podnik skutečně poskytl důkazy představující významnou přidanou hodnotu
ve vztahu k těm, které již Komise vlastní.
Tento výklad podporují úvahy vztahující se k systému stanovenému dotčeným oznámením, podle nichž je Komise povinna určit přesný
okamžik, kdy jsou podmínky pro snížení pokuty daným podnikem splněny tím, že srovná poskytnuté důkazy s důkazy, které již
k datu podání žádosti vlastnila, a tyto důkazy tak musí skutečně mít k dispozici.
V rozsahu, v němž žalobkyně argumentuje, že tento přístup založený na určení okamžiku skutečného předložení důkazů podnikem,
jenž podává žádost o shovívavost, omezuje motivaci dotčených podniků předložit ústní důkaz, který tak může zahrnovat svědectví
osob přímo zapojených do protiprávního jednání, je třeba podotknout, že tato úvaha, i kdyby byla považována za prokázanou,
nemůže zpochybnit výklad vyplývající ze samotného znění oznámení o spolupráci.
V každém případě žalobkyně nesprávně tvrdí, že dotčený přístup může vést k nerovnému zacházení na úkor podniků, které si přejí
učinit ústní prohlášení.
Dotčená ustanovení oznámení o spolupráci, která vyžadují přesné určení okamžiku předložení důkazů, jež mají významnou přidanou
hodnotu ve vztahu k těm, které již Komise vlastní, se vztahují bez rozdílu na všechny podniky, které podaly žádost o shovívavost.
Pokud jde o určení data žádosti, musejí být situace podniků, které podávají žádost o shovívavost na základě uvedeného oznámení,
považovány za srovnatelné, a to nezávisle na způsobech předložení důkazů, které si žadatel zvolil. S těmito situacemi tedy
musí být zacházeno stejně.
S ohledem na tyto úvahy nelze přijmout tvrzení žalobkyně, podle něhož je pro účely uplatnění pásem snížení pokuty třeba zohlednit
okamžik, kdy podnik Komisi kontaktoval za účelem podání ústního prohlášení.
V projednávané věci je nesporné, že žalobkyně Komisi nepředložila žádný důkaz ohledně dotčeného protiprávního jednání před
svým ústním prohlášením ze dne 4. dubna 2003. Komise proto oprávněně konstatovala, že žalobkyně splnila předpoklad stanovený
v bodě 21 oznámení o spolupráci až k tomuto datu.
V tomto ohledu se žalobkyně již nemůže platně dovolávat časových omezení týkajících se podání jejího ústního prohlášení.
Konkrétně proto, že ústní předání informací se jeví jako pomalejší způsob spolupráce než předání informací písemně, si dotčený
podnik, který se rozhodl předat informace ústně, musí být vědom rizika, že jiný podnik Komisi doručí určující důkazy k prokázání
existence kartelové dohody písemnou cestou a dříve než on (viz v tomto smyslu rozsudek BASF v. Komise, bod 314 výše, bod 505).
Žalobkyně ostatně netvrdí, že okamžik, kdy podala svoji žádost o shovívavost, byl jakkoli podmíněn dostupností prostředků
Komise. Z okolností případu mimoto vyplývá, že Komise plně zohlednila naléhavost, kterou žalobkyně uvedla, a zorganizovala
schůzku k navrhnutému datu za účelem přijetí její žádosti.
Ohledně údajného porušení zásady ochrany legitimního očekávání z ustálené judikatury vyplývá, že právo dovolávat se této zásady
se vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, z níž vyplývá, že u něj správní orgán Unie vyvolal podloženou
naději (viz rozsudek Soudu ze dne 7. června 2006, Österreichische Postsparkasse a Bank für Arbeit und Wirtschaft v. Komise,
T‑213/01 a T‑214/01, Sb. rozh. s. II‑1601, bod 210 a citovaná judikatura).
V projednávané věci žalobkyně pouze tvrdí, že Komise ji měla informovat o způsobu, jakým zamýšlela uplatnit oznámení o spolupráci.
S ohledem na jasné znění výše citovaných ustanovení uvedeného oznámení, která vyžadují důkazy, jež mají významnou přidanou
hodnotu ve vztahu k těm, které již Komise vlastní, přitom žalobkyně nemohla oprávněně očekávat, že pro účely uplatnění pásem
snížení pokuty bude pořadí její spolupráce určeno ve vztahu k datu jejích oznámení učiněných dne 3. dubna 2003, neboť v rámci
těchto oznámení nebyl předložen žádný důkaz.
Žalobkyně ostatně netvrdí, že by jí Komise dala sebemenší ujištění, že její žádost bude posuzována jako by byla předložena
dne 3. dubna 2003, a nevytýká jí, že nejednala s rychlostí, kterou okolnosti vyžadovaly.
Proto je třeba konstatovat, že Komise neučinila žádná opatření a ani nejednala způsobem, který by u žalobkyně vyvolal jakékoli
legitimní očekávání, že její žádost o shovívavost bude v okamžiku, kdy dne 3. dubna 2003 Komisi kontaktovala, považována za
naplňující podmínky stanovené v bodě 21 oznámení o spolupráci.
Následkem toho je třeba zamítnout argumentaci žalobkyně vycházející z porušení zásady legitimního očekávání i argumentaci
vycházející z porušení zásady řádné správy, která spočívá na stejných argumentech.
S ohledem na vše výše uvedené je výtka ohledně posouzení data podání žádosti o shovívavost neopodstatněná.
–       K posouzení informací poskytnutých ostatními dvěma dotčenými podniky
Žalobkyně tvrdí, že ani společnost EKA Chemicals, ani Arkema neposkytly k datu podání jejich žádostí důkazy představující
významnou přidanou hodnotu ve vztahu k těm, které již Komise vlastní.
Zaprvé tvrdí, že aby mohla Komise každý podnik klasifikovat za účelem uplatnění pásem snížení pokuty stanovených v bodě 23
písm. b) oznámení, zohlednila pouze okamžik podání jejich žádostí o shovívavost, aniž vzala ohled na přidanou hodnotu předložených
důkazů. Žalobkyně dále vyvozuje, že dotčená posouzení nejsou dostatečně odůvodněna.
Nejprve je třeba podotknout, že Komise v bodech 503 a 509 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že společnosti EKA
Chemicals a Arkema obě předložily důkazy přinášející významnou přidanou hodnotu ve srovnání s těmi, které již Komise měla
k datu jejich podání.
V případě společnosti EKA Chemicals Komise především uvedla, že jí přeložila důkazy týkající se období mezi 31. lednem 1994
a 14. říjnem 1997 ohledně skutečností, které Komise dříve opomíjela, a které tudíž měly přímý dopad na stanovování doby trvání
kartelové dohody. Komise mimoto uvedla, že EKA Chemicals poskytla důkazy potvrzující a doplňující důkazy předložené společností
Degussa, jež se vztahovaly k období mezi 14. říjnem 1997 a 31. prosincem 1999 (bod 506 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ačkoli tyto úvahy byly vyjádřeny v rámci posouzení úrovně snížení pokuty uvnitř použitelného pásma, Komise z nich rovněž vycházela,
aby stanovila pásmo použitelné na společnost EKA Chemicals, pokud jde o důkazy, které jí mezi 29. a 31. březnem 2003 EKA Chemicals
poskytla, a žádná další žádost o shovívavost mezi těmito daty nepřišla.
Ohledně společnosti Arkema Komise uvedla, že její podání ze dne 3. dubna 2003 obsahovalo rukou psané dokumenty potvrzující
existenci protisoutěžních jednání vztahujících se k oběma produktům, jichž se šetření týkalo, a že tyto dokumenty jako takové
byly dostatečně jasné na to, aby je pochopila, ačkoli byly následně doplněny (bod 510 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise
tak měla za to, že první oznámení společnosti Arkema, které mělo významnou přidanou hodnotu, bylo učiněno dne 3. dubna 2003
(bod 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z těchto důvodů jasně vyplývá, že v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, Komise za účelem určení pásma snížení uložené pokuty
přezkoumala a zjistila významnou přidanou hodnotu podání společností EKA Chemicals a Arkema ve srovnání s poznatky, které
již v okamžiku předložení jejich jednotlivých žádostí měla k dispozici.
Argumentace žalobkyně vycházející z údajného právního omylu při posouzení dotčených žádostí tedy musí být zamítnuta.
Výše uvedené body odůvodnění napadeného rozhodnutí krom toho jasně a jednoznačně ukazují základní prvky úvah, na základě kterých
Komise konstatovala, že každé dotčené podání v okamžiku jeho předložení představovalo významnou přidanou hodnotu ve smyslu
bodu 21 oznámení o spolupráci, což bylo zohledněno za účelem stanovení pásma snížení pokuty použitelného na každý z dotčených
podniků podle bodu 23 písm. b) daného oznámení.
Argumentace žalobkyně založená na údajném porušení povinnosti uvést odůvodnění tedy také nemůže obstát.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že dotčená posouzení Komise jsou stižena zjevnými vadami.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když Komise v rámci svého posouzení spolupráce účastníků kartelové dohody nemůže
porušit zásadu rovného zacházení, při hodnocení kvality a užitečnosti spolupráce poskytnuté určitým podnikem má široký prostor
pro uvážení. Postihováno tudíž může být pouze zjevně nesprávné posouzení ze strany Komise (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6.
května 2009, Wieland-Werke v. Komise, T 116/04, Recueil, s. II 1087, bod 124, a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že žalobkyně nemůže pouze navrhovat v příloze žaloby své vlastní posouzení příspěvků společností EKA Chemicals
a Arkema, ale musí konkrétními argumenty prokázat, v čem je posouzení Komise stiženo zjevnou vadou.
Pokud jde v tomto ohledu o přispění společnosti EKA Chemicals, je nejprve třeba připomenout, že z bodu 506 odůvodnění napadeného
rozhodnutí vyplývá, že EKA Chemicals poskytla dokumenty z dané doby odkazující na některé schůzky a jiné kontakty koluzní
povahy, jež se vztahují ke skutečnostem, které Komise dříve opomíjela, a které měly přímý dopad na stanovení doby trvání kartelové
dohody, a to v období mezi 31. lednem 1994 a 14. říjnem 1997, jakož i důkazy potvrzující a doplňující důkazy předložené společností
Degussa ohledně následujícího období.
S ohledem na zjištění, podle něhož protiprávní jednání zasahovalo celé území EHP, přesnost tohoto posouzení nevyvrací skutečnost
uvedená žalobkyní, že informace společnosti EKA Chemicals se týkaly hlavně skandinávského trhu. Je třeba připomenout, že společnost
EKA Chemicals předala informace ohledně kontaktů s výrobci na „kontinentu“, a že se nadto některá protiprávní jednání týkala
bez rozdílu trhu skandinávského i „kontinentálního“ (viz zejména body 106 a 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dále je v rozsahu, v němž žalobkyně zpochybňuje důkazní hodnotu informací poskytnutých společností EKA Chemicals, třeba podotknout,
že tyto informace Komisi umožnily stanovit zejména začátek kartelové dohody na den 31. ledna 1994 a potvrdit prohlášení společnosti
Degussa ohledně počátečního období kartelové dohody. Skutečnost, že v rámci přezkumu prvního žalobního důvodu tyto informace
byly považovány za nedostačující pro prokázání účasti žalobkyně na protiprávním jednání počínaje tímto datem, nezpochybňuje
jejich důkazní hodnotu, jedná-li se o prokázání kartelové dohody jako takové.
Tvrzení žalobkyně, podle něhož se podání EKA Chemicals z velké části omezovalo na skutečnosti předcházející začátku kartelové
dohody, mimoto spočívá na její výtce, podle níž kartelová dohoda začala v srpnu 1997, jež byla zamítnuta jako neopodstatněná
na základě přezkumu prvního žalobního důvodu (viz bod 170 výše).
Údajně nižší počet bodů odůvodnění napadeného rozhodnutí, v nichž byly uvedeny informace předložené společností EKA Chemicals,
nakonec nezpochybňuje důkazní hodnotu těchto informací. Samotná skutečnost, že některé tyto body odkazují na informace předložené
následně po původní žádosti společnosti EKA Chemicals ostatně nestačí k odůvodnění tvrzení žalobkyně, že se Komise ve skutečnosti
opírala o informace poskytnuté společností EKA Chemicals po její žádosti o shovívavost.
S ohledem na tyto úvahy je třeba konstatovat, že argumenty uvedené žalobkyní neprokazují, že se Komise dopustila zjevného
pochybení, když dospěla k závěru, že společnost EKA Chemicals předložila důkazy s významnou přidanou hodnotou ve smyslu bodu
21 oznámení o spolupráci před datem podání žádosti o shovívavost žalobkyní.
Ohledně informací předložených společností Arkema Komise v napadeném rozhodnutí zejména konstatovala, že „ její první podání
obsahovalo třináct rukou psaných dokumentů potvrzujících existenci protisoutěžních jednání mezi soutěžiteli vztahujících se
k oběma produktům, jichž se týkalo šetření“, a že „ačkoli tyto dokumenty jako takové byly dostatečně jasné na to, aby je [Komise]
pochopila v kontextu informací, které již vlastnila, [Arkema] své původní podání doplnila až dne 26. května 2003 jedním písemným
prohlášením obsahujícím upřesnění ohledně každého dokumentu předaného dne 3. dubna 2003 a doplňujícím nové dokumenty, jakož
i vysvětlení k nim“ (bod 510 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise obecně uvedla, že informace předložené společností Arkema „[měly] spojitost s kartelovou dohodou evropského rozsahu
vztahující se k oběma výrobkům, přičemž [Arkema] poskytla hlavně dokumenty z rozhodné doby, které [jí] umožnily […] potvrdit
informace již zaslané společností Degussa, a jež jsou v tomto rozhodnutí použity vyčerpávajícím způsobem“ (bod 513 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Ohledně těchto posouzení žalobkyně uvádí, že informace předložené společností Arkema dne 3. duba 2003 neměly žádnou důkazní
hodnotu, jelikož se údajně jedná o rukou psané poznámky a listiny, na kterých nebylo uvedeno datum a název, a byly obtížně
čitelné nebo neúplné, protože obsahovaly symboly nebo zkratky, a bez doplňujících vysvětlení tedy byly nesrozumitelné. Podle
žalobkyně jsou to až doplňující vysvětlení společnosti Arkema ze dne 26. května 2003, které jejímu podání daly důkazní hodnotu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že dotčené důkazy se týkají tajných jednání spočívajících v tajně konaných schůzkách,
pro které je typické, že je příslušná dokumentace omezena na minimum.
S ohledem na obtížnost získání přímých důkazů ohledně takových jednání, jako jsou poznámky nebo zápisky z jednání probíhajících
během protiprávního jednání, nemůže být jejich důkazní hodnota zpochybněna pouze na základě skutečnosti, že jsou psané rukou
nebo útržkovité, obsahují zkratky nebo symboly, a že tedy mohou vyžadovat dodatečná upřesnění nebo musejí být přezkoumány
v kontextu dalších informací ve vlastnictví Komise.
Konkrétně skutečnost, že správné porozumění těmto dokumentům vyžaduje ujasnění některých detailů, jako je použití zkratek,
nebrání konstatování, že jsou dostatečně jasné (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 18. června 2008, Hoechst v. Komise,
T‑410/03, Sb. rozh. s. II‑881, bod 561).
V projednávané věci obsahují dotčené dokumenty zaslané společností Arkema dne 3. dubna 2003 zápisky a číselné tabulky, vyhotovené
v době protiprávního jednání, jejichž obsahem je přímý listinný důkaz o protisoutěžní náplni diskuzí z rozhodné doby. Důkazní
hodnotu těchto dokumentů nezpochybňuje skutečnost, že jejich obsahu nelze plně porozumět, nejsou-li vsazeny do kontextu, srovnány
s jinými informacemi, nebo že by symboly a akronymy, které tam jsou použity, byly vysvětleny.
Je třeba podotknout, že alespoň část dotčených dokumentů, a sice zápisky z rozhodné doby obsahující jména osob a podniků,
data a číselné návrhy cenových cílů a částí trhu, mohly nadto sloužit jako samostatný důkaz protiprávního jednání. Některé
z těchto dokumentů byly jako takové Komisí použity v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání průběhu a konkrétních výsledků
schůzek kartelové dohody, a to zejména v bodech 176 a 181 uvedeného rozhodnutí.
Je třeba rovněž připomenout, že v okamžiku podání žádosti společnosti Arkema již Komise měla značné množství důkazů o průběhu
kartelové dohody, které byly obsaženy v podáních společností Degussa a EKA Chemicals, a že důkazy předložené společností Arkema
bylo možné použít v kontextu těchto informací, které již Komise vlastnila.
Skutečnost, že Komise uvedením těchto důkazů v některých bodech odůvodnění napadeného rozhodnutí odkázala současně na dokument
poskytnutý dne 3. dubna 2003 a na vysvětlení podaná společností Arkema dne 26. května 2003 ostatně neznamená, že připustila,
že původně poskytnuté dokumenty byly jako takové zbaveny důkazní hodnoty. Pokud informace předložené dne 26. května 2003 skutečně
obsahovaly nějaká vysvětlení nebo přepis dokumentů ze dne 3. dubna 2003, většina těchto informací byla pouze upřesněním již
předložených dokumentů.
Argument žalobkyně založený na údajném nedostatku důkazní hodnoty dokumentů předložených společností Arkema dne 3. dubna 2003
proto nemůže obstát.
Ohledně významné přidané hodnoty dotčených důkazů je třeba připomenout, že se jedná o dokumenty z rozhodné doby týkající se
koluzních schůzek v letech 1997 a 1998, jež jsou ohledně tohoto období v napadeném rozhodnutí ve velké míře uváděny, a některé
z nich jsou zde citovány přímo.
V rozsahu, v němž žalobkyně uvádí, že Komise nesprávně konstatovala, že původní žádost společnosti Arkema se týkala obou dotčených
výrobků, stačí v tomto ohledu poznamenat, že ačkoli se dokumenty předložené společností Arkema dne 3. dubna 2003 týkaly pouze
protiprávního jednání ve vztahu k PV, a v projednávané věci se přitom jedná o jediné protiprávní jednání s dosahem na obou
trzích, nemůže to zpochybnit závěr ohledně významné přidané hodnoty její spolupráce.
S ohledem na tyto úvahy se zdá, že nebylo prokázáno, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru,
že společnost Arkema předložila prostřednictvím faxu ze dne 3. dubna 2003 důkazy s významnou přidanou hodnotou ve smyslu bodu
21 oznámení o spolupráci.
Během jednání žalobkyně poprvé uplatnila rozdíl mezi posouzením dotčeným v projednávané věci a posouzením Komise ohledně spolupráce
se společností Arkema ve věci, v níž bylo vydáno rozhodnutí Komise K (2006) 2098 ze dne 31. května 2006, jež se týká řízení
podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Věc č. COMP/F/38.645 – Metakryláty).
Komise se na dotaz ohledně této skutečnosti nebránila uplatnění této nové argumentace.
Je třeba připomenout, že podle čl. 48 odst. 2 jednacího řádu nelze v průběhu řízení předkládat nové důvody, ledaže by se zakládaly
na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.
I kdyby v projednávané věci mohla být dotčená argumentace považována za nový žalobní důvod, do tohoto zákazu nespadá, neboť
spočívá na skutkovém posouzení obsaženém v rozhodnutí K (2006) 2098, které, jak to i Komise při jednání připustila, bylo zveřejněno
až po ukončení písemné části řízení v projednávané věci.
Ohledně podstaty této argumentace je třeba poznamenat, že z faxu ze dne 3. dubna 2003, který tvoří přílohu žaloby, vyplývá,
že tímto podáním Arkema požádala o použití oznámení o spolupráci, když předložila dokumenty týkající se tří výrobků, včetně
PV, jehož se týká napadené rozhodnutí, a metakrylátů uvedených v rozhodnutí K (2006) 2098.
V bodě 405 odůvodnění rozhodnutí K (2006) 2098, na který se žalobkyně odvolávala, Komise v rámci určení úrovně snížení pokuty
přiznaného společnosti Arkema uvedla že, „ačkoli [společnost] předložila žádost o shovívavost v relativně raném stádiu řízení,
tedy 3. dubna 2003, jinými slovy během měsíce, který následoval po kontrole“, Komise dospěla „až po přijetí pozdějších prohlášení“
k závěru, že „tento podnik splnil podmínky pro shovívavost, vzhledem k samotné povaze a stupni podrobnosti poskytnutých důkazů,
které posílily schopnost Komise prokázat dotčené skutečnosti“. Komise ve stejném bodě uvedla, že, „přestože [Arkema] předložila
důkazy s významnou přidanou hodnotou již ve svém prvním podání, […] přidaná hodnota, kterou [jejím] argumentům poskytla, zůstala
během celého řízení omezená“.
Z tohoto posouzení vyplývá že ve věci, v níž bylo vydáno rozhodnutí K (2006) 2098, měla Komise za to, že ačkoli Arkema předložila
svoji žádost o shovívavost dne 3. dubna 2003, dospěla k závěru, že tento podnik poskytl důkazy s významnou přidanou hodnotou,
až po přijetí pozdějších prohlášení.
Avšak na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, daná úvaha neumožňuje prokázat, že během posouzení podání dotčeného v projednávané
věci Komise zohlednila také prohlášení společnosti Arkema následující po jejím faxu ze dne 3. dubna 2003.
Zaprvé se posouzení uvedené v rozhodnutí K (2006) 2098 ohledně dokumentů připojených v přílohách A 14 a A 15 faxu ze dne 3. dubna
2003 netýkalo stejných důkazů, jako jsou důkazy dotčené v projednávané věci, jež byly připojeny v příloze A 1 až A 13 stejného
podání. Uplatňované posouzení se mimoto týkalo určení úrovně snížení pokuty v rámci použitelného pásma podle bodu 23 písm. b)
druhého pododstavce oznámení o spolupráci, a nikoli určení použitelného pásma samotného ve smyslu bodu 23 písm. b) prvního
pododstavce oznámení, o které šlo v projednávané věci.
Dále z rozhodnutí K (2006) 2098 vyplývá, že ve věci, v níž bylo vydáno uvedené rozhodnutí, nebyla v období mezi dnem 3. dubna
2003 a přijetím pozdějších prohlášení společnosti Arkema podána žádná žádost o shovívavost. Komise tak na rozdíl od projednávaného
případu ve věci, ve které bylo vydáno rozhodnutí K (2006) 2098, mohla oprávněně zohlednit dotčená pozdější prohlášení, aby
určila, zda společnost Arkema splnila podmínky snížení pokuty stanovené v oznámení o spolupráci.
S ohledem na tyto úvahy posouzení obsažené v rozhodnutí K (2006) 2098 neumožňuje zpochybnit legalitu posouzení uskutečněného
v projednávané věci.
S ohledem na všechny tyto důvody je třeba výtku žalobkyně týkající se posouzení podání společností EKA Chemicals a Arkema
zamítnout jako neopodstatněnou.
–       K úrovni snížení pokuty přiznané žalobkyni
Komise v bodech 523 a 524 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že žalobkyně byla třetím podnikem, který splnil podmínky
uvedené v bodě 21 oznámení o spolupráci, jelikož ve dnech 4. dubna a 17. května 2003 předložila dokumenty, jež měly ve vztahu
k oběma dotčeným výrobkům spojitost s kartelovou dohodou evropského dosahu. Ohledně přidané hodnoty této spolupráce Komise
poznamenala, že žalobkyně „poskytla zejména důkazy, které [Komisi] umožnily […] potvrdit některé informace, které již společnosti
Degussa a [Arkema] oznámily a které jsou ve velké míře v [napadeném rozhodnutí] použity “. Na základě těchto úvah Komise uplatnila
snížení pokuty žalobkyně o 10 %.
Žalobkyně podpůrně tvrdí, že Komise jí neprávem odmítla poskytnout maximální snížení, a to o 20 %, v rámci pásma použitelného
na třetí podnik ve smyslu bodu 23 písm. b) prvního pododstavce oznámení o spolupráci.
Je třeba připomenout, že podle bodu 23 písm. b) druhého pododstavce může oznámení o spolupráci Komise za účelem určení úrovně
snížení pokuty v použitelném pásmu přihlédnout k době, kdy byly důkazy předloženy, k míře přidané hodnoty poskytnutých důkazů,
jakož i k rozsahu a stálosti spolupráce.
V projednávané věci Komise v bodě 515 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že žalobkyně se zapojila v brzkém stádiu
řízení, a to krátce po šetřeních, že její podání představovalo významnou přidanou hodnotu a bylo poskytováno kontinuálně,
jelikož důkazy byly předloženy jmenovitě ve dnech 4., 9., 11. a 16. dubna a dne 17. května 2003. Je nesporné, že důkazy předložené
žalobkyní byly ve velké míře použity v napadeném rozhodnutí za účelem prokázání protiprávního jednání, a to zejména pro období
mezi lety 1997 a 2000.
Jak ostatně vyplývá z odpovědi Komise ze dne 15. září 2009 na písemný dotaz Tribunálu, byla žalobkyně první, kdo předložil
důkazy ohledně několika schůzek pořádaných mezi srpnem a listopadem 1997 v Bruselu. Je třeba také poznamenat, že informace
týkající se těchto schůzek Komisi umožnily prokázat určité zásadní aspekty dotčené kartelové dohody, a sice existenci závazných
dohod o koordinovaném zvýšení cen PV, a rovněž pobídky ke koluzi ohledně PS.
V důsledku toho je třeba konstatovat, že Komise se v bodě 523 odůvodnění napadeného rozhodnutí neprávem domnívala, že důkazy,
jež žalobkyně poskytla, především potvrdily některé informace, které již společnosti Degussa a Arkema oznámily, a dále, že
důkazy uvedené v daném bodě vůbec neodůvodňují, s ohledem na kritéria uvedená v bodu 23 písm. b) druhého pododstavce oznámení
o spolupráci, použití dotčené míry snížení v rámci použitelného pásma.
Je tedy třeba konstatovat, že Komise tím, že vycházela z daných úvah, zjevně neprávem stanovila úroveň snížení pokuty přiznanou
žalobkyni za její spolupráci na 10 %.
Dotčené posouzení, jež vedlo k nízkému snížení pokuty přiznanému žalobkyni, je ostatně v protikladu se snížením, jež bylo
s ohledem na spolupráci poskytnuto společnosti Arkema; Komise konstatovala, že Arkema předložila doplňující důkazy až dne
26. května 2003, a to několik týdnů po své původní žádosti, ačkoli jí v rámci použitelného pásma přiznala maximální snížení
(body 510 a 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Prohlášení předložená žalobkyní, na rozdíl od prohlášení společnosti Arkema, mimoto obsahovala důkaz protiprávního jednání
ohledně obou dotčených výrobků, jelikož prohlášení žalobkyně krom toho zahrnovala podrobný popis obsahu protiprávních ujednání,
který byl podložen svědectvími přímých účastníků kartelové dohody, což ostatně dokazuje skutečnost, že byly v napadeném rozhodnutí
použity ve značné míře.
S ohledem na uvedené důvody musí být této poslední výtce žalobkyně vyhověno.
Ve zbývající části musí být projednávaný žalobní důvod zamítnut.
Tribunál má v rámci výkonu svého přezkumu v plné jurisdikci za to, že vzhledem k úvahám uvedeným v bodech 430 až 437 výše
je třeba z důvodu spolupráce žalobkyně stanovit přiznané snížení pokuty žalobkyně na 20 %. Výši uložené pokuty je tedy proto
třeba snížit.

Ke stanovení konečné výše pokuty
Po přezkoumání žalobních důvodů vznesených žalobkyní a v rámci výkonu pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci Tribunálu
je třeba změnit výši pokuty uložené žalobkyni tím, že se sníží zvýšení výchozí částky pokuty, kterou Komise použila na základě
doby trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání, a to na 55 %, a dále tím, že míra snížení pokuty na základě oznámení
o spolupráci se zvýší na 20 %.
V důsledku této změny je konečná výše pokuty uložené žalobkyni stanovena na 139,5 milionů eur.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý z nich
nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.
Jelikož byla v projednávaném případě návrhová žádání žalobkyně prohlášena za částečně opodstatněná, Tribunál má za to, že
učinil spravedlivé posouzení okolností, když rozhodl, že žalobkyně ponese 80 % vlastních nákladů řízení a nahradí 80 % nákladů
řízení Komise, která ponese 20 % vlastních nákladů řízení a nahradí 20 % nákladů řízení žalobkyně.
Jinak je třeba zamítnout žádost žalobkyně v rámci jejích návrhových žádání ohledně nákladů řízení směřující k tomu, aby byla
Komisi uložena povinnost zaplatit poplatky, které vyplývají ze zřízení a zachovávání bankovní záruky za účelem předejití nucenému
výkonu napadeného rozhodnutí. Podle ustálené judikatury totiž takové poplatky nepředstavují náklady řízení (viz v tomto smyslu
rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 214 výše, bod 5133 a citovaná judikatura).
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 1 písm. m) rozhodnutí Komise K (2006) 1766 v konečném znění ze dne 3. května 2006 ohledně postupu podle článku 81 [ES]
a článku 53 Dohody o EHP (Věc C.38.620 – peroxid vodíku a perboritan) se zrušuje v rozsahu, v němž Evropská komise v tomto
článku konstatovala, že společnost Solvay SA se účastnila na protiprávním jednání v období předcházejícím měsíci květnu 1995.
2)
Výše pokuty uložené společnosti Solvay v čl. 2 písm. h) rozhodnutí K (2006) 1766 v konečném znění se stanovuje na 139,5 milionů
eur.
3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
4)
Společnost Solvay ponese 80 % vlastních nákladů řízení a nahradí 80 % nákladů řízení Komise.
5)
Komise ponese 20 % vlastních nákladů řízení a nahradí 20 % nákladů řízení společnosti Solvay.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. května 2011.
Podpisy.
Obsah
Skutkový základ sporu
Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
K délce trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
– K období od 31. ledna 1994 do srpna 1997
– K období od 18. května do 31. prosince 2000
Závěry Tribunálu
– K období od 31. ledna 1994 do května 1995
– K období od května 1995 do srpna 1997
– K období trvajícímu od 18. května do 31. prosince 2000
K údajnému porušení práva na obhajobu
Argumenty účastnic
Závěry Tribunálu
– K přístupu k dokumentům společnosti Degussa
– K přístupu k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek
K údajným chybám při určení základní částky pokuty
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
– K posouzení závažnosti protiprávního jednání a úrovně výchozí částky pokuty
– K odrazujícímu účinku
– K délce trvání protiprávního jednání
– K nezohlednění spolupráce žalobkyně nad rámec oznámení o spolupráci
K použití oznámení o spolupráci
Argumenty účastnic řízení
– K posouzení data podání žádosti žalobkyně
– K zařazení žalobkyně ve srovnání se dvěma ostatními dotčenými podniky
– K úrovni snížení přiznaného žalobkyni
Závěry Tribunálu
– K posouzení data žádosti podané žalobkyní
– K posouzení informací poskytnutých ostatními dvěma dotčenými podniky
– K úrovni snížení pokuty přiznané žalobkyni
Ke stanovení konečné výše pokuty
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.