CELEX: 62010CJ0386
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinat
Sakot
Huomioon otettavat markkinoiden koko, rikkomisen kesto ja yhteistyö
Tehokkaat oikeussuojakeinot

Chalkor AE Epexergasias Metallon (jäljempänä Chalkor) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan Euroopan unionin
yleisen tuomioistuimen asiassa T-21/05, Chalkor vastaan komissio, 19.5.2010 antaman tuomion (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa;
jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi osittain kanteen, jolla vaadittiin valittajalle
[EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E‑1/38.069 – Kupariset vesi- ja viemäriputket)
3.9.2004 tehdyn komission päätöksen K(2004) 2826 (jäljempänä riidanalainen päätös) 2 artiklan d alakohdassa määrätyn sakon
peruuttamista tai sen määrän alentamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
6.2.1962 annetun neuvoston [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204)
15 artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään
1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta
a)      rikkovat [EY 81] artiklan 1 kohtaa tai [EY 82] artiklaa; taikka
b)       rikkovat jotakin 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”
Asetus N:o 17 kumottiin ja korvattiin perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1), jota sovelletaan 1.5.2004 lähtien.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.       Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta
a)       rikkovat perustamissopimuksen 81 artiklan tai 82 artiklan määräyksiä; – –
– –
Kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen
tilikauden liikevaihdosta.
– –
3.       Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto.”
Saman asetuksen 31 artiklassa säädetään seuraavaa:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon
tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) ja jota
sovellettiin riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä, johdanto-osassa todetaan seuraavaa:
”Näissä suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus
suhteessa yrityksiin kuin myös [unionin] tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara
harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.
Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien
olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”
Suuntaviivojen 1 kohdan mukaan ”perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet”.
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon
rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten
markkinoiden laajuus. Rikkomiset jaetaan kolmeen luokkaan: vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomisiin.
Suuntaviivojen mukaan erittäin vakavia rikkomisia ovat muun muassa niin sanotut hintakartellit tai markkinoiden jakaminen
horisontaalisin rajoituksin. Mahdollinen sakon perusmäärä on ”yli 20 miljoonaa [euroa]”. Suuntaviivoissa ilmaistaan tarve
vaihdella tätä sakon perusmäärää, jotta voidaan ottaa huomioon rikkomisen laatu, rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen
kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille, sakon varoittava vaikutus sekä yritysten
oikeudellinen ja taloudellinen tieto ja infrastruktuurit, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa
mahdollisesti liittyviä rikkomisia. Suuntaviivoissa todetaan lisäksi, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, voi
olla tarpeen ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus
kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia.
Rikkomisen keston perusteella suuntaviivoissa erotetaan toisistaan yleensä alle vuoden kestävä lyhytaikainen rikkominen, yleensä
yhdestä viiteen vuotta kestävä keskipitkän ajan kestävä rikkominen ja pitkäaikainen rikkominen, jonka kesto on yleensä yli
viisi vuotta. Suuntaviivojen mukaan viimeksi mainituille rikkomisille voidaan vahvistaa 10 prosentin lisämäärä kutakin vuotta
kohden rikkomisen vakavuuden perusteella määrätystä määrästä. Lisäksi suuntaviivoissa säädetään pitkäaikaisia rikkomisia koskevasta
tiukennetusta sakon määrän korottamisesta, jotta kilpailusääntöjen rikkojia rangaistaisiin tehokkaasti sellaisista rajoituksista,
jotka ovat aiheuttaneet jatkuvia haitallisia vaikutuksia kuluttajille, ja jotta niitä kannustettaisiin ilmoittamaan rikkomisesta
tai toimimaan yhteistyössä komission kanssa.
Suuntaviivojen 2 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan korottaa raskauttavien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi
sillä perusteella, että sama yritys tai samat yritykset syyllistyvät uudelleen samanlaatuiseen rikkomiseen. Suuntaviivojen
3 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi sillä perusteella,
että yritys on passiivinen tai se on ainoastaan seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa tai on jättänyt käytännössä
soveltamatta kilpailusääntöjen vastaisia sopimuksia tai menettelytapoja taikka on tehnyt todellista yhteistyötä menettelyissä,
jotka koskevat sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon
(EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia.
Suuntaviivat korvattiin 1.9.2006 alkaen suuntaviivoilla asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien
sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2).
Yhteistyötiedonannossa määritellään ne edellytykset, joilla komission kanssa tämän suorittamissa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olleet yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille määrättyjä sakkoja voidaan lieventää. Yhteistyötiedonannon
B kohdan mukaan muun muassa sellaisen yrityksen, joka ilmoittaa komissiolle kartellista, ennen kuin komissio on päättänyt
aloittaa tutkimuksen tilanteessa, jossa komissiolla ei jo ole riittäviä todisteita ilmoitetun kartellin olemassaolon todistamiseksi,
tai joka ensimmäisenä esittää ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta, sakon määrää alennetaan vähintään 75 prosentilla
tai sakko voidaan jättää kokonaan määräämättä. Yhteistyötiedonannon D kohdan mukaan yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosentin
alennus sakkojen määrään muun muassa silloin, jos se toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja,
asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomisen todistamisessa.
Yhteistyötiedonanto korvattiin 14.2.2002 alkaen komission tiedonannolla sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä
kartelleja koskevissa asioissa (EYVL 2002, C 45, s. 3). Komissio sovelsi kuitenkin nyt käsiteltävässä asiassa yhteistyötiedonantoa,
koska asianomaiset yritykset ottivat komission kanssa yhteistyötä tehdessään huomioon mainitun yhteistyötiedonannon.

Asian tausta
Chalkor on Kreikan lain mukaan perustettu yhtiö, joka on noteerattu Ateenan pörssissä (Kreikka). Chalkor osallistui muiden
kuparista ja kupariseoksista valmistettujen puolivalmiiden tuotteiden valmistajayritysten kanssa kartelliin, joka koski hinnoista
sopimista, markkinoiden jakamista ja luottamuksellisten tietojen vaihtamista kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla.
Tarkastuksensa ja tutkimuksensa suoritettuaan komissio teki 3.9.2004 riidanalaisen päätöksen, jonka tiivistelmä julkaistiin
13.7.2006 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 192, s. 21).
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 458 ja 459 perustelukappaleessa, että kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen
ilmeni kolmella erillisellä mutta toisiinsa liittyvällä tavalla. Kartellin ensimmäinen osa muodostui tietyntyyppisten yksinkertaisten
kuparisten vesi- ja viemäriputkien ”SANCO-tuottajien” välisistä järjestelyistä (jäljempänä SANCO-järjestelyt). Kilpailusääntöjen
rikkomisen toinen osa käsitti muovitettujen kuparisten vesi- ja viemäriputkien ”WICU- ja Cuprotherm-tuottajien” väliset järjestelyt
(jäljempänä WICU- ja Cuprotherm-järjestelyt). Kartellin kolmas osa koski laajemman yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien
tuottajien ryhmän piirissä tehtyjä järjestelyjä (jäljempänä laajennetut eurooppalaiset järjestelyt).
Riidanalaisen päätöksen 216 perustelukappaleen mukaan Chalkor osallistui laajennettujen eurooppalaisten järjestelyjen muodostamaan
kartelliin ja tähän kartelliin osallistui alun perin viisi osapuolta (jäljempänä viiden jäsenen ryhmä). Kyseisestä perustelukappaleesta
käy ilmi, että se jälkeen, kun mukaan tuli Chalkor ja kolme muuta yritystä, tämän ryhmän osallistujamäärä oli yhdeksän (jäljempänä
yhdeksän jäsenen ryhmä). Komission mukaan nämä viisi ja yhdeksän osapuolta yrittivät vakauttaa yksinkertaisten kuparisten
vesi- ja viemäriputkien markkinoita käyttämällä hyväkseen tietyn viitevuoden markkinaosuuksia määrittäessään tavoitteita tuleville
markkinaosuuksille. Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 192 perustelukappaleessa, että osapuolet sopivat arkaluonteisten
tietojen vaihdosta, markkinaosuuksien jakamisesta, myyntimäärien seurannasta, ”markkinajohtajamekanismista” sekä hintojen
yhteensovittamisesta, johon sisältyvät hinnastot, ”hintaryhmien” soveltaminen ja alennukset.
Chalkorin rikkomisen kestosta komissio totesi riidanalaisen päätöksen 597 perustelukappaleessa, että kyseinen kilpailusääntöjen
rikkominen alkoi viimeistään 29.8.1989 ja päättyi syyskuussa 1999.
Komissio määräsi riidanalaisessa päätöksessä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan sekä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohdan nojalla sakkoja. Se vahvisti sakkojen määrän soveltamalla suuntaviivoissa määriteltyä menetelmää.
Komissio otti huomioon rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin, asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten
markkinoiden laajuuden ja näiden markkinoiden koon ja katsoi tällä perusteella, että kyseiset yritykset olivat syyllistyneet
erittäin vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Komissio yksilöi riidanalaisessa päätöksessä neljä ryhmää, joiden se katsoi kuvastavan yritysten suhteellista merkitystä kyseessä
olevassa kilpailusääntöjen rikkomisessa. Valittaja kuului neljänteen ryhmään.
Riidanalaisen päätöksen 683 perustelukappaleesta käy ilmi, että markkinaosuudet määritettiin sen liikevaihdon perusteella,
jonka kukin kilpailusääntöjen rikkoja sai vesi- ja viemäriputkien myynnistä yhdistetyillä yksinkertaisten kuparisten vesi-
ja viemäriputkien ja muovitettujen kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla. Kuten päätöksen 692 perustelukappaleesta
käy ilmi, täten niiden yritysten, jotka eivät myyneet WICU- ja Cuprotherm-putkia, markkinaosuudet laskettiin jakamalla niiden
yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien liikevaihto yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien ja muovitettujen
kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoiden yhteenlasketulla koolla.
Komissio vahvisti Chalkorin sakon laskentapohjaksi 9,8 miljoonaa euroa. Kuten muidenkin yritysten osalta, se korotti sakon
laskentapohjaa 10 prosenttiyksiköllä kultakin kokonaiselta rikkomisvuodelta ja 5 prosenttiyksiköllä kultakin kuuden kuukauden
pituiselta tai sitä pidemmältä mutta alle vuoden pituiselta lisäajanjaksolta. Koska Chalkor osallistui kartelliin kahdentoista
kuukauden ajan, sen sakon laskentapohjaa, jonka määrä oli 9,8 miljoonaa euroa, oli korotettava 10 prosentilla, eli laskentapohjaksi
oli vahvistettava 10,78 miljoonaa euroa.
Komissio alensi Chalkorin sakon määrää yhteistyötiedonannon D kohdan nojalla 15 prosentilla. Sakon lopullinen määrä oli siis
9,16 miljoonaa euroa.

Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja esitti kanteensa tueksi unionin yleisessä tuomioistuimessa kuusi kanneperustetta, joiden mukaan sitä, että se oli
pakotettu osallistumaan kartelliin, ei ollut otettu huomioon, sakon laskentapohja oli vahvistettu virheellisesti, sakon laskentapohjaa
oli korotettu virheellisesti rikkomisen keston perusteella, lieventäviä olosuhteita ei ollut otettu huomioon, yhteistyötiedonantoa
oli sovellettu virheellisesti ja sakon määrä oli suhteettoman suuri.
Ennen valittajan esittämien kanneperusteiden tutkimista unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 61–64
kohdassa komission kilpailun alalla tekemien päätösten tuomioistuinvalvontaa koskevista periaatteista.
Toisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei komissio kuitenkaan ollut tutkinut
sitä, syyllistyykö kilpailusääntöjen rikkoja, joka osallistuu ainoastaan yhteistoimintajärjestelyn yhteen osaan, asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla vähemmän vakavaan rikkomiseen kuin kilpailusääntöjen rikkoja, joka
osallistuu saman yhteistoimintajärjestelyn kaikkiin osiin. Tämä kysymys oli nyt käsiteltävässä asiassa erityisen tärkeä, sillä
valittaja osallistui ainoastaan laajennettuihin eurooppalaisiin järjestelyihin, eikä sen katsottu olleen vastuussa kartellin
kahdesta muusta osasta eli SANCO-järjestelyistä sekä WICU- ja Cuprotherm-järjestelyistä. Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin
alensi sakon määrää 10 prosentilla.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi muut valittajan esittämät kanneperusteet.

Asianosaisten vaatimukset ja menettely unionin tuomioistuimessa
Chalkor vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa kokonaan tai osittain valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä hylätään Chalkorin vaatimus riidanalaisen päätöksen
1 artiklan kumoamiseksi
–        kumoaa Chalkorille määrätyn sakon tai alentaa olennaisesti sen määrää taikka toteuttaa muut asianmukaiset toimenpiteet ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien menettelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet
kulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuin päätti yleiskokouksessaan, että esillä oleva asia ratkaistaan ilman ratkaisuehdotusta ja että istunto
asianosaisten kuulemiseksi järjestetään samana päivänä kuin samaa kartellia koskevan asian C-389/10 P, KME Germany ym. vastaan
komissio, istunto. Koska valittaja kuitenkin vetosi valitusperusteeseen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen
virheen, koska se harjoitti vain rajoitettua tuomioistuinvalvontaa, ja johon myös asiassa C-272/09 P, KME Germany ym. vastaan
komissio, jossa istunto pidettiin aikaisemmin, vedottiin komissiota vastaan ja jotka liittyvät ensimmäiseen sellaiseen päätökseen,
jossa määrättiin seuraamuksia rinnakkaisesta kartellista kuparisten teollisuusputkien markkinoilla, asianosaisia kehotettiin
ottamaan suullisessa käsittelyssä huomioon julkisasiamies Sharpstonin mainitussa asiassa 10.2.2011 antama ratkaisuehdotus.

Valitus
Chalkor esittää neljä valitusperustetta, jotka perustuvat virheelliseen tuomioistuinvalvontaan, yhdenvertaisuusperiaatteen
loukkaamiseen, unionin yleisen tuomioistuimen toteuttaman sakon tarkistamisen epärationaalisuuteen ja mielivaltaisuuteen sekä
siihen, ettei kyseinen tuomioistuin esittänyt perusteita, jotka oikeuttaisivat valittajalle määrätyn sakon.

Ensimmäinen valitusperuste, joka perustuu oikeudelliseen virheeseen sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin harjoitti
rajoitettua tuomioistuinvalvontaa, ja toinen valitusperuste, joka perustuu yhdenvertaisuusperiaatteen loukkaamiseen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittaja arvostelee menetelmää, jolla unionin yleinen tuomioistuin tutki, oliko valittajalle
määrätty sakko asianmukainen, oikeudenmukainen ja oikeassa suhteessa sen lainvastaisen menettelyn vakavuuteen ja kestoon,
josta valittajaa moititaan. Toisessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei
se ottanut huomioon niitä seikkoja, jotka erottavat valittajan menettelyn viiden jäsenen ryhmän menettelystä, eikä siten vahvistanut
seuraamusta riittävän tapauskohtaisesti. Näitä kahta valitusperustetta, jotka liittyvät unionin yleisen tuomioistuimen harjoittamaan
seuraamusten valvontaan, on syytä käsitellä yhdessä.
Valittaja riitauttaa ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 61–64 kohdassa kuvaaman valvontamenetelmän.
Valituksenalaisen tuomion kyseisissä kohdissa todetaan seuraavaa:
”61      Unionin yleisen tuomioistuimen asiana on riidanalaisella päätöksellä määrättyjen sakkojen lainmukaisuutta valvoessaan näin
ollen tarkistaa, onko komissio käyttänyt harkintavaltaansa suuntaviivoissa esitettyä menetelmää käyttäen, ja niiltä osin kuin
se toteaisi, että suuntaviivoista on poikettu, tarkistaa, onko kyseinen poikkeaminen oikeutettu ja oikeudellisesti tarkasteltuna
riittävästi perusteltu. Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut yhtäältä suuntaviivoja koskevan
periaatteen pätevyyden ja toisaalta suuntaviivoissa esitetyn laskentamenetelmän pätevyyden (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02
P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 252–255, 266,
267, 312 ja 313 kohta).
62      Se, että komissio on itse rajoittanut harkintavaltaansa antamalla kyseiset suuntaviivat, ei nimittäin ole yhteensopimatonta
sen kanssa, että komissiolla säilyy huomattava liikkumavara harkintavallan suhteen. Suuntaviivoihin sisältyy useita joustavia
osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää omaa harkintavaltaansa asetusten N:o 17 ja N:o 1/2003
säännösten mukaisesti, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on kyseisiä säännöksiä tulkinnut ([em.] yhdistetyt asiat Dansk
Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 267 kohta).
63      Näin ollen sellaisilla aloilla, joilla komissiolla on edelleen harkintavaltaa esimerkiksi siltä osin kuin on kyse rikkomisen
keston johdosta sovellettavasta korotuksen määrästä, kyseisiä arviointeja koskeva laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen,
ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä (ks. vastaavasti asia T-241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio,
tuomio 18.7.2005, Kok., s. II-2917, 64 ja 79 kohta).
64      Komission harkintavalta ja sen rajat eivät lähtökohtaisesti vaikuta siihen, miten tuomioistuin käyttää täyttä tuomiovaltaansa
(ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501,
538 kohta), jonka perusteella sillä on valta poistaa komission määräämä sakko tai alentaa tai korottaa tällaisen sakon määrää
(ks. vastaavasti asia C-3/06 P, Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1331, 60–62 kohta ja asia T-368/00,
General Motors Nederland ja Opel Nederland v. komissio, tuomio 21.10.2003, Kok., s. II-4491, 181 kohta).”
Valittaja tukeutuu valitukseen liittämäänsä F. Jacobsin laatimaan asiantuntijalausuntoon ja väittää, ettei unionin yleinen
tuomioistuin käyttänyt täyttä harkintavaltaansa vaan tyytyi ainoastaan varmistamaan, että komissio oli soveltanut suuntaviivoja.
Valittaja arvostelee erityisesti valituksenalaisen tuomion 177 kohtaa, jossa kyseinen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteet
sillä perusteella, että niillä pyrittiin välillisesti saattamaan kyseenalaiseksi suuntaviivoissa luotu sakkojen määrien laskentajärjestelmä.
Valittaja katsoo, että oikeuskäytännön mukaan suuntaviivat eivät sido unionin yleistä tuomioistuinta vaan tällä on velvollisuus
varmistaa itse, onko sakko oikeassa suhteessa lainvastaisen menettelyn vakavuuteen.
Valittajan mukaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (jäljempänä perusoikeuskirja) ja SEUT 261 artiklassa, kun sitä luetaan
yhdessä perusoikeuskirjan 47 ja 49 artiklan kanssa, tehostetaan perinpohjaista valvontaa koskevaa velvollisuutta. Perusoikeuskirjaa
koskevan selitysmuistion mukaan perusoikeuskirjan 47 artiklalla pannaan täytäntöön ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi
tehdyn yleissopimuksen, joka on allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950 (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), 6 artiklan 1
kappaleessa taattu suoja. Valittaja katsoo tältä osin, että kilpailuoikeuden alaa koskevat menettelyt komissiossa ovat Euroopan
ihmisoikeussopimuksessa tarkoitettuja menettelyjä rikosasioissa. Koska komissio on hallintoelin eikä ”riippumaton ja puolueeton
tuomioistuin”, unionin yleisen tuomioistuimen olisi kannetta tutkiessaan harjoitettava komission päätösten täysimääräistä
tuomioistuinvalvontaa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta eli sen on toisin sanoen tutkittava kaikki merkitykselliset
seikat ja lausuttava kaikkien tosiseikkojen osalta omaan riippumattomaan arviointiinsa tukeutuen.
Valittaja katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin harjoittanut asianmukaista tuomioistuinvalvontaa nyt käsiteltävässä asiassa
eikä erityisesti ottanut huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen lyhyttä kestoa eikä sitä, että valittaja vetäytyi kartellista
vapaaehtoisesti, ennen kuin komissio aloitti tutkimuksensa. Valittaja arvostelee lisäksi valituksenalaisen tuomion 143–145
kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin viittasi komission laajaan harkintavaltaan korotuksen määrän, jota se aikoo soveltaa
rikkomisen keston perusteella, määrittämisen osalta. Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun
se pitäytyi tuomioistuinvalvonnassaan pelkässä laillisuusvalvonnassa.
Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon sitä seikkaa, että valittaja
oli uhrin asemassa eikä järjestelyjen alkuunpanijana. Valittajan mukaan kyseinen tuomioistuin kohteli sitä siten samalla tavalla
kuin muita yrityksiä ja otti huomioon ainoastaan sen myynnin volyymin eikä syyllisyyskysymystä. Unionin yleinen tuomioistuin
myös otti virheellisesti huomioon myynnin volyymin Kreikassa, vaikka kilpailusääntöjen vastainen menettely ei selvästikään
koskenut Kreikan aluetta.
Valittaja totesi istunnossa, ettei väite, jonka mukaan menettelyt kilpailun alalla ovat luonteeltaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen
6 artiklassa tarkoitettuja rikosasioita, ole merkityksellinen tuomioistuinvalvontaa koskevilta osin, koska tuomioistuinvalvonnan
on täytettävä samat kriteerit, olipa menettelyjen katsottava kuuluvan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä
tarkoitettuun rikosoikeuden ydinsisältöön tai sitten hallinto-oikeuden alaan, kuten komissio esittää. Valittajan mukaan menettelyjen
luokittelemisella ”rikosoikeudenkäynniksi” on sitä vastoin tärkeä merkitys komissiossa käytävän menettelyn arvioimiseksi Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan perusteella. Valittaja esitti tältä osin erinäisiä moitteita.
Valittaja arvosteli istunnossa myös unionin yleisen tuomioistuimen epäjohdonmukaisuutta sen kilpailuasioissa harjoittaman
valvonnan osalta. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin harjoitti tietyissä asioissa – kuten asiassa T‑59/99, Ventouris
vastaan komissio, tuomio 11.12.2003 (Kok., s. II‑5257) ja yhdistetyissä asioissa T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01
ja T-252/01, Tokai Carbon vastaan komissio, tuomio 29.4.2004 (Kok., s. II‑1181) perinpohjaista valvontaa, kun taas tietyissä
muissa asioissa, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, se viittasi komission laajaan harkintavaltaan ja käytti ilmeistä arviointivirhettä
koskevaa kriteeriä.
Valittaja viittaa unionin yleisen tuomioistuimen havaitsemaan virheeseen, joka koski sitä, ettei valittaja osallistunut kaikkiin
kyseessä oleviin järjestelyihin, ja totesi, että kyseisen tuomioistuimen olisi pitänyt olla sitäkin valppaampi harjoittaessaan
valvontaansa sen kysymyksen osalta, oliko sakko asianmukainen suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen.
Komissio korostaa, että Euroopan ihmisoikeussopimukseen sisältyvä käsite ”täysi tuomiovalta” ei ole sama kuin Euroopan unionin
toiminnasta tehdyssä sopimuksessa ja unionin lainsäädännössä unionin yleiselle tuomioistuimelle ja unionin tuomioistuimelle
annettu täysi harkintavalta. Euroopan ihmisoikeussopimuksen asiayhteydessä elin, jolla on täysi tuomiovalta, tarkoittaa elintä,
jolla on ”toimivalta muuttaa tehtyä päätöstä kaikilta osin niin tosiseikkoja koskevien kysymysten kuin oikeuskysymystenkin
osalta”. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tällainen elin. EUT-sopimuksessa ja unionin lainsäädännössä unionin
yleiselle tuomioistuimelle sakkojen osalta vahvistettu täysi harkintavalta, jonka nojalla tämä voi korvata komission sakkoja
koskevan arvioinnin omalla arvioinnillaan, menee pidemmälle kuin on tarpeen Euroopan ihmisoikeussopimuksen noudattamiseksi,
sillä ihmisoikeussopimuksessa edellytetään ainoastaan, että tuomioistuimella on toimivalta tutkia, onko tosiseikkoja koskevissa
kysymyksissä tehty virheitä. Komissio katsoo, että valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voi rajata
valvontaansa ainoastaan laillisuusvalvontaan vaan sillä on velvollisuus myös valvoa sakkojen oikeasuhteisuutta, ei siis vastaa
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vahvistamaa kriteeriä.
Lopuksi komissio vastaa erinäisiin valituksenalaista tuomiota koskeviin yksityiskohtaisiin moitteisiin.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja vetoaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan ja perusoikeuskirjaan riitauttaakseen yhtäältä tuomioistuinvalvontaa
koskevat periaatteet ja erityisesti sen, miten unionin yleinen tuomioistuin katsoi olevansa velvollinen ottamaan huomioon
komission laajan harkintavallan, ja toisaalta tavan, jolla unionin yleinen tuomioistuin harjoitti valvontaansa nyt käsiteltävässä
asiassa.
Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole muutoksenhaun yhteydessä tutkia, tekikö unionin yleinen tuomioistuin oikeudellisia
virheitä sen tavan osalta, jolla se ratkaisi käsiteltävänään olleen kanteen.
Tästä seuraa, että on tutkittava, harjoittiko unionin yleinen tuomioistuin nyt käsiteltävässä asiassa valvontaa tehtäviensä
mukaisesti, eikä tällöin ole otettava huomioon sitä abstraktia ja toteavaa kuvausta, jonka se esitti tuomioistuinvalvonnasta
valituksenalaisen tuomion 61–64 kohdassa, koska tällä kuvauksella ei vastata valittajan kanteessaan esittämiin perusteisiin
eikä siinä esitetä valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmalle tarpeellista tukea.
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen kilpailuasioissa harjoittaman valvonnan väitettyä epäjohdonmukaisuutta koskevalla väitteellä
ei ole merkitystä. Nyt käsiteltävällä valituksella unionin tuomioistuimen tutkittavaksi on näet saatettu valituksenalainen
tuomio eikä unionin yleisen tuomioistuimen koko oikeuskäytäntöä.
Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei myöskään ole tutkia viran puolesta valituksenalaista tuomiota kaikilta osin vaan vastata
valittajan esittämiin valitusperusteisiin.
Valittaja totesi istunnossa, ettei väite, jonka mukaan menettelyt kilpailun alalla ovat luonteeltaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen
6 artiklassa tarkoitettuja rikosasioita, ole merkityksellinen tuomioistuinvalvontaa koskevilta osin, koska tuomioistuinvalvonnan
on täytettävä samat kriteerit, olipa menettelyjen katsottava kuuluvan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä
tarkoitettuun rikosoikeuden ydinsisältöön tai sitten hallinto-oikeuden alaan.
Lisäksi valittaja totesi valituksessaan, että perusoikeuskirjan 47 artiklalla pannaan täytäntöön unionin oikeudessa Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistettu suoja. Täten on tukeuduttava ainoastaan ensiksi mainittuun määräykseen.
Tehokkaan oikeussuojan periaate on eräs unionin oikeuden yleisperiaatteista, ja se on nykyisin ilmaistu perusoikeuskirjan
47 artiklassa (ks. asia C‑279/09, DEB, tuomio 22.12.2010, 30 ja 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; asia
C-457/09, Chartry, määräys 1.3.2011, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-69/10, Samba Diouf, tuomio
28.7.2011, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toimielinten päätösten tuomioistuinvalvonnasta määrätään perussopimuksissa. Laillisuusvalvonnan, josta määrätään nykyisin
SEUT 263 artiklassa, lisäksi asetuksissa säädettyjen seuraamusten osalta on määrätty täyden harkintavallan valvonnasta.
Laillisuusvalvonnasta unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka komissiolla on harkintavaltaa taloudellisissa asioissa
aloilla, joilla on tehtävä monitahoisia taloudellisia arviointeja, tämä ei tarkoita sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen
on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin yleisen tuomioistuimen on
paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös
tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen
arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. asia C-12/03 P, komissio v. Tetra
Laval, tuomio 15.2.2005, Kok., s. I‑987, 39 kohta ja asia C-525/04 P, Espanja v. Lenzing, tuomio 22.11.2007, Kok., s. I‑9947,
56 ja 57 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisesta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että sakon suuruutta
määritettäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto. Samoin säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
3 kohdassa.
Oikeuskäytännössä on todettu, että sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen
käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistetun menettelytavan luomisessa, hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista,
yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu Euroopan
yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle (ks. em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 129 kohta;
em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 242 kohta ja asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 96 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännössä on todettu, että huomioon on otettava objektiivisia tekijöitä, kuten kilpailunvastaisten menettelytapojen
sisältö ja kesto, niiden lukumäärä ja intensiteetti, asianomaisten markkinoiden laajuus ja valtion talouselämän perusteille
aiheutunut vahinko. Selvityksessä on otettava huomioon myös vastuussa olevien yritysten suhteellinen merkitys ja markkinaosuus
sekä mahdollinen kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen (yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 91 kohta).
Näiden seikkojen suuri määrä edellyttää komissiolta sitä, että se tutkii kilpailusääntöjen rikkomisen olosuhteet perin pohjin.
Avoimuuden varmistamiseksi komissio antoi suuntaviivat, joissa se tarkentaa, millä tavalla se ottaa kilpailusääntöjen rikkomisen
kunkin olosuhteen huomioon ja mitä seurauksia niistä voi olla sakon määrän kannalta.
Suuntaviivoissa – joissa oikeuskäytännön mukaan vahvistetaan käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja
joista komissio voi poiketa yksittäistapauksessa vain, jos se perustelee kyseisen poikkeamisen syillä, jotka ovat sopusoinnussa
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (asia C‑397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta) – ainoastaan kuvataan komission kilpailusääntöjen rikkomisen tutkinnassa
käyttämä menetelmä ja arviointiperusteet, jotka se sitoutuu ottamaan huomioon sakon määrän vahvistamiseksi.
On syytä muistuttaa unionin toimielinten toimia koskevasta perusteluvelvollisuudesta. Tällä velvollisuudella on erityisen
suuri merkitys nyt käsiteltävässä asiassa. Komission on perusteltava päätöksensä ja erityisesti selitettävä huomioon ottamistaan
seikoista tekemänsä punninnat ja arvioinnit (ks. vastaavasti em. asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 87 kohta).
Tuomioistuimen on varmistettava viran puolesta, että päätöksessä on esitetty perustelut.
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka
kantaja on esittänyt kanneperusteiden tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin yleinen tuomioistuin ei voi tukeutua komission
harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa suuntaviivoissa mainittuja
arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, ettei mainittu tuomioistuin harjoita oikeudellisia
seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa.
Laillisuusvalvontaa täydentää täysi harkintavalta, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen N:o 17 17 artiklalla
ja nyttemmin asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti. Tämän harkintavallan nojalla unionin yleinen
tuomioistuin voi täten paitsi pelkästään tutkia seuraamuksen laillisuuden myös korvata komission arvioinnin omallaan ja siten
poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-238/99 P,
C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio
15.10.2002, Kok., s. I-8375, 692 kohta).
On kuitenkin korostettava, ettei täyden harkintavallan käyttö vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja muistutettava,
että menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. Lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia
perusteita – kuten riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttuminen –, jotka unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen
on tutkittava viran puolesta, kantajan on esitettävä kyseistä päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi.
Tämä menettelyä koskeva edellytys ei ole ristiriidassa sen säännön kanssa, jonka mukaan silloin, kun kysymys on kilpailusääntöjen
rikkomista koskevasta oikeudenkäynnistä, komission on esitettävä selvitys niistä rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi,
ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkit täyttävistä tosiseikoista. Kantajan puolestaan
on oikeudenkäynneissä yksilöitävä ne riidanalaisen päätöksen osat, jotka se riitauttaa, muotoiltava tätä koskevat väitteet
ja esitettävä todisteet, joita voidaan pitää painavina osoituksina siitä, että sen väitteet ovat perusteltuja.
Sillä, että riidanalaista päätöstä ei ole tutkittu viran puolesta kaikilta osin, ei loukata tehokkaan oikeussuojan periaatetta.
Unionin yleisen tuomioistuimen, jonka on kyllä vastattava kaikkiin esitettyihin kanneperusteisiin ja harjoitettava valvontaa
niin oikeuskysymysten kuin tosiseikkoja koskevien kysymysten osalta, ei tätä periaatetta noudattaakseen ole välttämätöntä
tutkia viran puolesta asiakirja-aineistoa uudelleen.
Perussopimuksissa määrätty valvonta merkitsee siis sitä, että unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa sekä oikeudellisiin
seikkoihin että tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa ja että sillä on toimivalta arvioida todisteita, kumota riidanalainen
päätös tai muuttaa sakkojen määrää. SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta, jota täydentää asetuksen N:o 1/2003 31
artiklassa säädetty sakon määrää koskeva täysi harkintavalta, ei siis ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun
tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa.
Seuraavaksi on tarkasteltava erinäisiä valittajan valituksenalaisesta tuomiosta esittämiä moitteita.
Valittaja arvostelee ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 177 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan
väitteet sillä perusteella, että niillä pyrittiin välillisesti saattamaan kyseenalaiseksi suuntaviivoissa luotu sakkojen määrien
laskentajärjestelmä. Valittaja katsoo, että oikeuskäytännön mukaan suuntaviivat eivät sido unionin yleistä tuomioistuinta
vaan sillä on velvollisuus varmistaa itse, onko sakko oikeassa suhteessa lainvastaisen menettelyn vakavuuteen.
Tästä on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 175 kohdassa erään valittajan väitteistä
toteamalla, ettei tämä ollut riitauttanut komission antamaa selitystä. Kyseinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion
176 kohdassa, että vaikka oletettaisiin, että kantaja voisi osoittaakseen sakon suhteettomuuden väittää, että sille määrätyn
sakon määrä voi heikentää sen kilpailukykyä, kantaja ei ollut esittänyt tältä osin konkreettisia seikkoja. Kuten edellä 64–66
kohdassa muistutetaan, lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia perusteita unionin yleisellä tuomioistuimella
ei ole velvollisuutta tutkia viran puolesta komission päätöstä, vaan sen pitää lausua niistä lainvastaisuusperusteista, jotka
kyseisen asian kantaja on sille esittänyt. Nyt käsiteltävässä asiassa valittaja ei voinut arvostella unionin yleistä tuomioistuinta
siitä, ettei tämä lausunut sellaisista perusteista, joita sille ei ollut esitetty tai jotka eivät ilmenneet moitteista ja
todisteista, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin saattoi harjoittaa tehokkaasti riidanalaiseen päätökseen kohdistuvaa
valvontaa.
Joka tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin osoitti päättelyä koskevia virheitä tekemättä valituksenalaisen tuomion 178
kohdassa, että valittaja pyrki riitauttamaan uudelleen sakon määrän vahvistamisen kilpailusääntöjen rikkomisen keston perusteella.
Valituksenalaisen tuomion 179 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi perustellusti valittajan arvostelun, jonka mukaan
silloin, kun sakon määrää korotetaan 10 prosentilla rikkomiseen osallistumisvuotta kohden, kuukausikohtainen sakon määrä on
sitä pienempi mitä pidempään yritys on osallistunut rikkomiseen, ja huomautti, että komissio on suuntaviivoilla rajannut itse
toimintamahdollisuuksiaan. Tältä osin on muistutettava, että unionin lainsäätäjä on maininnut rikkomisen keston sellaisenaan
seikkana, joka on otettava huomioon sakon määrää vahvistettaessa, ja että koska lainsäätäjä ei ole määritellyt arviointiperustetta,
suuntaviivoissa voidaan täsmentää kyseisen seikan vaikutusta sakon laskennassa.
Toiseksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut huomioon valittajan rikkomisen lyhyttä
kestoa. Tällainen arvostelu perustuu kuitenkin olettamaan, jonka mukaan rikkomisen kesto olisi ollut lyhyempi kuin se kesto,
jonka komissio otti riidanalaisessa päätöksessä huomioon. On kuitenkin todettava, että valituksenalaisen tuomion 129 ja 130
kohdassa unionin yleinen tuomioistuin muistutti oikeuskäytännöstä, jossa täsmennetään kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkit.
Kyseinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 131–133 kohdassa tämän oikeuskäytännön perusteella rikkomisen alkamisajankohdan
ja saman tuomion 134 ja 135 kohdassa sen loppumisajankohdan. Todettuaan, ettei komissio ollut tehnyt arviointivirhettä näiden
tosiseikkojen osalta, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisen kanneperusteen.
Valittaja ei riitauta valituksessaan tätä tosiseikkoja koskevaa arviointia, eikä tällaista riitauttamista missään tapauksessa
voitaisi ottaa tutkittavaksi, koska unionin tuomioistuimen harjoittama valvonta ei kata tosiseikkojen arviointia. On todettava,
että arvostelu, joka liittyy rikkomisen keston huomioon ottamatta jättämiseen, perustuu virheelliselle olettamalle ja se on
hylättävä.
Kolmanneksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ottanut huomioon sitä, että valittaja vetäytyi
kartellista vapaaehtoisesti, ennen kuin komissio aloitti tutkimuksensa. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin muistutti valituksenalaisen
tuomion 151 kohdassa oikeuskäytännöstä, jonka mukaan komissiolla ei ole mitään velvollisuutta alentaa sakon määrää sellaisen
kilpailusääntöjen rikkomisen loppumisen johdosta, joka oli jo päättynyt ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, sekä huomautti
saman tuomion 152 kohdassa, että se, että Chalkor vetäytyi vapaaehtoisesti kartellista, oli otettu riittävällä tavalla huomioon
laskettaessa sen osalta huomioon otettua kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa. Tästä seuraa, että valittajan arvostelu on perusteetonta.
Neljänneksi valittaja arvostelee valituksenalaisen tuomion 143–145 kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin viittasi komission
laajaan harkintavaltaan rikkomisen keston perusteella sovellettavan korotuksen suuruuden määrittämisen osalta. Valittaja katsoo,
että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se pitäytyi tuomioistuinvalvonnassaan pelkästään sen tutkimisessa, oliko
rikkomisen keston perusteella tehty sakon määrän korottaminen suuruudeltaan suuntaviivojen mukainen.
Tältä osin on viitattava niihin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössään vahvistamiin periaatteisiin, jotka koskevat sakkojen
suuruuden määrittämistä ja joista muistutetaan tämän tuomion 56 ja 57 kohdassa. Huomioon otettavien seikkojen suuri määrä
merkitsee väistämättä sitä, että komissiolla on asianmukaisten seuraamusten määräämiseksi rikkomisesta eri vaihtoehtoja näiden
seikkojen arvioinnissa, punninnassa ja painottamisessa. Komissiota sitovat kuitenkin tietyt velvollisuudet.
Kuten edellä tämän tuomion 71 kohdassa on todettu, on muistutettava, että unionin lainsäätäjä on maininnut rikkomisen keston
sellaisenaan seikkana, joka on otettava huomioon sakon määrää vahvistettaessa, ja että koska lainsäätäjä ei ole määritellyt
arviointiperustetta, suuntaviivoissa voidaan täsmentää kyseisen seikan vaikutusta sakon laskennassa. Unionin yleinen tuomioistuin
ei siis tehnyt virhettä, kun se tutki, oliko komissio laskenut sakkojen määrän suuntaviivojen mukaisesti.
Toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei missään tapauksessa pitäytynyt pelkässä suuntaviivojen noudattamista
koskevassa valvonnassa vaan tutki valituksenalaisen tuomion 145 kohdassa itse, oliko seuraamus asianmukainen.
Viidenneksi valittaja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon sitä seikkaa, että valittaja oli uhrin
asemassa, vaan kohteli sitä samalla tavalla kuin muita yrityksiä ja otti huomioon ainoastaan sen myynnin volyymin eikä syyllisyyskysymystä.
On kuitenkin todettava, että valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin muistutti oikeuskäytännöstä,
jonka mukaan tiettyyn yritykseen kohdistuva painostus ei poista kyseisen yrityksen vastuuta osallistumisesta kilpailusääntöjen
rikkomiseen (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 369 ja 370 kohta; asia T-17/99,
KE KELIT v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1647, 50 kohta ja asia T-62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005,
Kok., s. II‑5057, 63 kohta). Tästä seuraa, että nyt esillä oleva arvostelu perustuu virheelliselle olettamalle eli olettamalle,
jonka mukaan valittaja oli uhri eikä kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuussa oleva osallistuja.
Kuudenneksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti virheellisesti huomioon myynnin volyymin
Kreikassa, vaikka kilpailusääntöjen vastainen menettely ei valittajan mukaan selvästikään koskenut Kreikan aluetta. Tämä arvostelu
perustuu kuitenkin virheelliselle olettamalle, jonka mukaan Kreikka ei olisi kuulunut kartellin kohteena olevaan alueeseen.
Tästä on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa, ettei valittaja ollut
riitauttanut riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappaleesta ilmenevää komission toteamusta, jonka mukaan Euroopan talousalue
(ETA) – johon Kreikka kuuluu – muodosti kartellin kohteena olevat merkitykselliset maantieteelliset markkinat.
Joka tapauksessa valittajan omista toteamuksista – sellaisina kuin ne on esitetty yhteenvedonomaisesti valituksenalaisen tuomion
117 kohdassa – käy ilmi, että se osallistui kartelliin siksi, että se pelkäsi pakotetoimia eli sitä, että viiden jäsenen ryhmä
myisi tuotteitaan Kreikan markkinoilla polkuhintaan. Nämä toteamukset riittävät osoittamaan, että valittajan osallistumisen
syynä oli pyrkimys Kreikan markkinoiden suojelemiseen kilpailulta. Kyseinen arvostelu on siten perusteetonta.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että valittajan esittämät moitteet ovat perusteettomia. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin
viittasi useaan otteeseen – muun muassa valituksenalaisen tuomion 62, 63 ja 143 kohdassa – komission ”huomattavaan liikkumavaraan
harkintavallan suhteen” tai ”laajaan harkintavaltaan”, tällaiset maininnat eivät estäneet sitä harjoittamasta velvollisuutensa
mukaisesti täysimääräistä ja kokonaisvaltaista valvontaa sekä oikeuskysymysten että tosiseikkoja koskevien kysymysten osalta.
Ensimmäinen ja toinen valitusperuste on täten hylättävä.

Kolmas valitusperuste, joka perustuu Chalkorille määrätyn sakon tarkistamisen epärationaalisuuteen ja mielivaltaisuuteen,
ja neljäs valitusperuste, joka perustuu valituksenalaisen tuomion perustelujen epäasianmukaisuuteen tältä osin
Asianosaisten lausumat
Esillä olevat kaksi valitusperustetta koskevat valituksenalaisen tuomion 105–113 ja 182–184 kohtaa. Näitä valitusperusteita
on syytä tarkastella yhdessä.
Valituksenalaisen tuomion 105–113 kohdassa todetaan seuraavaa:
”105      – – Unionin yleinen tuomioistuin katsoo – – täyttä tuomiovaltaansa käyttäen, että komission käyttämä sakon laskentapohja on
asianmukainen kartellin kolmen osan kokonaisuuden vakavuuteen nähden ja että Chalkorille määrätyn sakon laskentapohjaa on
alennettava sen huomioon ottamiseksi, että komissio on katsonut sen olevan vastuussa ainoastaan osallistumisestaan kartellin
kolmanteen osaan.
106      Lisäksi on hylättävä edellä 83 ja 84 kohdassa esitetyt komission väitteet sikäli kuin ne voidaan ymmärtää siten, että niissä
väitetään sen, että kantaja ei osallistunut SANCO-järjestelyihin, heijastuneen riittävästi sille määrätyn sakon erityisessä
laskentapohjassa. Tämä perustelu perustuu olettamaan, jonka mukaan Chalkorin, joka ei myynyt SANCO-putkia, markkinaosuus laskettiin
kaikkien yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien tuottajien liikevaihdon perusteella, mukaan lukien SANCO-putkien
myynti.
107      SANCO-järjestelyt ja laajennetut eurooppalaiset järjestelyt koskivat kuitenkin samoja merkityksellisiä markkinoita eli yksinkertaisten
kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoita. Tämän vuoksi komission olisi pitänyt, vaikka SANCO-järjestelyjä ei olisi ollut
olemassa, ottaa huomioon SANCO-putkien myynnistä kertynyt liikevaihto, kun se laski kantajan markkinaosuutta merkityksellisillä
markkinoilla.
108      WICU- ja Cuprotherm-järjestelyjen osalta tilanne on sen sijaan erilainen. Nämä järjestelyt koskivat tuotteita, joilla ei voida
korvata yksinkertaisia kuparisia vesi- ja viemäriputkia. Riidanalaisen päätöksen 459 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee,
että yksinkertaiset kupariset vesi- ja viemäriputket ja muovitetut kupariset vesi- ja viemäriputket muodostavat erilliset
merkitykselliset markkinat.
109      Kun tämän vuoksi kantajan, joka toimi yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla, markkinaosuus laskettiin
yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla kertyneen liikevaihdon ja muovitettujen kuparisten vesi- ja
viemäriputkien markkinoilla kertyneen liikevaihdon perusteella, sen markkinaosuuden todettiin olevan tosiasiallisesti pienempi
ja näin ollen erityinen sakon laskentapohja alempi kuin se, joka olisi vahvistettu, jos sen markkinaosuus olisi laskettu yksinomaan
sen liikevaihdon perusteella, joka on kertynyt niillä markkinoilla, joilla se tosiasiallisesti osallistui kartelliin.
110      Toiseksi siitä, oikeuttiko se, että viiden jäsenen ryhmässä harjoitettu yhteistyö oli intensiivisempää kuin yhdeksän jäsenen
ryhmässä harjoitettu yhteistyö, eriytetyn kohtelun sakkojen osalta, on todettava seuraavaa.
111      Sekä viiden jäsenen ryhmä että yhdeksän jäsenen ryhmä toimivat kartellin kolmannen osan puitteissa, josta kantajan katsotaan
olevan vastuussa. Riidanalaisen päätöksen 690 perustelukappaleessa komissio totesi sen, että kantaja ei kuulunut viiden jäsenen
ryhmään, johtuvan kantajan koosta. Kantaja ei ole riitauttanut tätä toteamusta.
112      Näin ollen komissiota ei voida arvostella siitä, että se totesi, että kantajan laajennettuihin eurooppalaisiin järjestelyihin
osallistumisen vakavuus otettiin asianmukaisesti huomioon siinä, kun komissio jakoi kilpailusääntöjen rikkojat eri ryhmiin
niiden markkinaosuuksien perusteella.
113      Kaiken edellä esitetyn perusteella on yksinomaan muutettava kantajalle määrätyn sakon määrää sen heijastamiseksi, ettei se
osallistunut SANCO-järjestelyihin. Tämän muutoksen konkreettiset seuraukset täsmennetään jäljempänä 183–186 kohdassa.”
Valituksenalaisen tuomion 182–184 kohdassa todetaan seuraavaa:
”182      – – riidanalaista päätöstä on muutettava, koska komissio ei sakon määrää vahvistaessaan ottanut huomioon sitä, ettei kantaja
osallistunut SANCO-järjestelyihin.
183      Muilta osin riidanalaisessa päätöksessä esitetyt komission toteamukset sekä käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettu sakkojen
laskentamenetelmä pysyvät ennallaan. Sakon lopullinen määrä lasketaan näin ollen seuraavasti.
184      Kantajalle määrätyn sakon laskentapohjaa alennetaan 10 prosentilla sen huomioon ottamiseksi, että sen osallistuminen kartelliin
on vähemmän vakavaa kuin SANCO-tuottajien osallistuminen. Kantajalle määrätyn sakon uudeksi laskentapohjaksi vahvistetaan
näin ollen 8,82 miljoonaa euroa.”
Kolmannella valitusperusteellaan valittaja esittää perustellusti, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen
tuomion 104 kohdassa komission loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se ei sakkojen määrää laskiessaan ottanut
huomioon sitä, että valittaja oli osallistunut ainoastaan yhteen kartellin osaan toisin kuin KME Germany AG:n (aiemmin KM
Europa Metal AG), KME France SAS:n (aiemmin Tréfimétaux SA) ja KME Italy SpA:n (aiemmin Europa Metalli SpA) muodostama KME-konserni,
Wieland-Werke AG:n sekä Boliden AB:n, Outokumpu Copper Fabrication AB:n (aiemmin Boliden Fabrication AB) ja Outokumpu Copper
BCZ SA:n (aiemmin Boliden Cuivre & Zinc SA) muodostama Boliden-konserni. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin
alensi sen sakon määrää mielivaltaisesti 10 prosentilla, vaikka tällainen alentaminen oli valittajan mukaan selvästi liian
pieni, jotta se kuvastaisi Chalkorin muista poikkeavia olosuhteita, joita ei olennaisilta osin ole riitautettu.
Valittaja katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin kuitenkaan noudattanut periaatetasolla perusteltua lähestymistapaa sakon
määrän tarkistamisessa eli se ei esimerkiksi perustanut tarkistustaan SANCO-putkien myyntiosuuteen yksinkertaisten vesi- ja
viemäriputkien markkinoilla, mikä olisi merkinnyt huomioon otettavista markkinoista riippuen 49 tai 37 prosentin alennusta,
tai se ei alentanut sakon määrää ottaakseen huomioon sen, että Kreikassa kertynyt liikevaihto oli virheellisesti sisällytetty
sakon laskentaperustana käytettyyn liikevaihtoon. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin tyytyi tämän sijaan ainoastaan
omaksumaan komission suosiman matemaattisen lähestymistavan ja vähentämään sakon määrää mielivaltaisella tavalla ja tukeutumatta
matemaattisesti johdonmukaiseen, periaatteisiin pohjautuvaan lähestymistapaan.
Valittaja vertaa esillä olevaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomiota tämän edellä mainitussa asiassa Ventouris vastaan komissio
antamaan tuomioon. Valittajan mukaan kyseisen tuomioistuimen olisi samoista oikeudenmukaisuus- ja kohtuussyistä kuin mainitussa
asiassa annetun tuomion 219 kohdassa mainitut syyt pitänyt alentaa sakkoa 49 prosentilla SANCO- sekä WICU- ja Cuprotherm-markkinoiden
sisällyttämättä jättämiseksi laajempiin kupariputkien markkinoihin tai 37 prosentilla SANCO-markkinoiden sisällyttämättä jättämiseksi
suppeampiin yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoihin.
Neljännellä valitusperusteellaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei tämä perustellut valituksenlaista
tuomiota asianmukaisesti. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin alensi sakon laskentapohjaa 10 prosentilla sen huomioon
ottamiseksi, että valittajan osallistuminen kartelliin oli vähemmän vakavaa kuin SANCO-tuottajien osallistuminen, muttei esittänyt
seikkoja, joiden perusteella olisi mahdollista ymmärtää, millä perustein se oli arvioinut, että tämä oli korjattavissa alentamalla
sakkoa 10 prosentilla. Koska unionin yleinen tuomioistuin ei osoittanut kriteerejä, joihin se oli tukeutunut, unionin tuomioistuin
ei valittajien mukaan voi arvioida, loukattiinko valituksenalaisessa tuomiossa suhteellisuusperiaatetta ja kuvastiko sakko
– sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin sen vahvisti – asianmukaisella tavalla Chalkorin kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistumisen vakavuutta.
Komissio väittää, että käsiteltävänä olevat valitusperusteet on jätettävä tutkimatta, koska valittaja vaatii unionin tuomioistuinta
arvioimaan uudelleen sakon määrää, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
Komissio esittää toissijaisesti, että kolmannella valitusperusteellaan valittaja ainoastaan arvostelee valituksenalaista tuomiota
täsmentämättä kuitenkaan oikeudellista perustaa sille, että unionin tuomioistuimen olisi pitänyt tehdä toisenlainen päätös.
Vastauksena neljänteen valitusperusteeseen komissio väittää muun muassa, että muut valituksenalaisen tuomion kohdat kuin ne
kohdat, joihin valittaja viittaa, selittävät, miksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tietyt väitteet, jotka valittaja
oli esittänyt riitauttaakseen määrän, jolla sakkoa alennettiin.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on myyntiä Kreikassa koskevilta osin viitattava edellä tämän tuomion 80 ja 81 kohdassa esitettyyn.
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin perusteli päätöksensä muuttaa sakon määrää valituksenalaisen tuomion 105–113
ja 183 kohdassa. Unionin yleinen tuomioistuin korosti aluksi tuomion 109 kohdassa, että valittajan markkinaosuuden laskentatapa
oli valittajalle edullinen, sillä se oli laskettu jakamalla valittajan liikevaihto sen yksinkertaisten kuparisten vesi- ja
viemäriputkien markkinoilla kertynyttä liikevaihtoa ja muovitettujen kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla kertynyttä
liikevaihtoa kuvaavalla luvulla, vaikka valittajaa ei arvosteltu osallistumisesta muovitettuja kuparisia vesi- ja viemäriputkia
koskeviin WICU- ja Cuprotherm-järjestelyihin.
Valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa sitä paitsi todetaan, ettei valittaja riitauttanut sitä riidanalaisen päätöksen 692
perustelukappaleessa todettua seikkaa, jonka mukaan se, ettei valittaja kuulunut viiden jäsenen ryhmään, johtui sen koosta.
Unionin yleinen tuomioistuin vastasi siten siihen valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa yhteenvedonomaisesti esitettyyn valittajan
väitteeseen, jonka mukaan yhteistyö oli yhdeksän jäsenen ryhmässä vähemmän intensiivistä kuin viiden jäsenen ryhmässä, ja
hyväksyi viittauksellaan riidanalaisen päätöksen 690 perustelukappaleeseen sen komission esittämän väitteen, jonka mukaan
valittajan osallistuminen kartelliin ei laadullisesti eikä määrällisesti arvioituna poikennut muiden kilpailusääntöjen rikkojien
osallistumisesta.
Valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi lähestymistavan, jossa rikkomisen vakavuutta
mitataan jakamalla kilpailusääntöjen rikkojat eri ryhmiin niiden markkinaosuuksien perusteella. Kyseinen tuomioistuin toisti
saman tuomion 183 kohdassa yleisesti hyväksyvänsä sakkojen laskentatavan.
Tällaisilla perusteluilla osoitetaan oikeudellisesti riittävällä tavalla seikat, jotka unionin yleinen tuomioistuin otti huomioon
valittajalle määrätyn sakon määrän alentamiseksi. Kun otetaan huomioon se, että kunkin seikan – joista toiset ovat valittajalle
edullisia ja toiset epäedullisia – painoarvoa on mahdotonta mitata tarkasti, unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella
siitä, että se päätti alentaa sakon määrää kiinteämääräisellä vähennyksellä.
Lisäksi valittaja ei voi osoittaa, että suhteellisuusperiaatetta olisi loukattu, tukeutumalla ainoastaan liikevaihtoon, johon
ei ole sisällytetty SANCO- sekä WICU- ja Cuprotherm-järjestelyistä kertynyttä liikevaihtoa tai pelkkää SANCO-järjestelyistä
kertynyttä liikevaihtoa. On nimittäin muistutettava, että kartellin kattamien markkinoiden liikevaihto on ainoastaan yksi
niistä lukuisista tekijöistä, jotka voidaan ottaa huomioon seuraamuksen suuruuden määrittämisessä.
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Ventouris vastaan komissio antamassaan tuomiossa
käyttämästä menetelmästä on huomautettava, että kyseisessä asiassa komissio oli määrännyt Ventouris Group Enterprises SA:lle
seuraamuksia kahdesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka tämä oli syyllistynyt vain yhteen rikkomiseen, kun taas nyt käsiteltävässä
asiassa valittaja osallistui ainoastaan yhteen monitahoiseen mutta yhtenä kokonaisuutena pidettävään kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Edellä mainitussa asiassa Ventouris vastaan komissio annetun tuomion 221 kohdasta käy ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin noudatti sakon määrää muuttaessaan riidanalaisen päätöksen systematiikkaa ja komission sakon määrittämisessä
käyttämää menetelmää. Unionin yleinen tuomioistuin toimi valituksenalaisessa tuomiossa täsmälleen tällä tavoin, kun se hyväksyi
kyseisen tuomion 112 ja 183 kohdassa arviointimenetelmät, joita komissio sovelsi rikkomisen vakavuuden arviointiin.
Tästä seuraa, ettei mainitun, edellä mainitussa asiassa Ventouris vastaan komissio annettua tuomiota koskevan vertailun perusteella
voida esittää mitään argumentteja, joilla voitaisiin kyseenalaistaa valituksenalaisessa tuomiossa esitetyt perustelut, vaikka
tällainen vertailu olisikin merkityksellistä huolimatta siitä, että mainittu asia koskee eri oikeusriitaa, jossa kantaja vetosi
eri perusteisiin kuin nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt perusteet ja joka käsiteltiin kontradiktorisessa menettelyssä, jossa
Chalkor ei ollut asianosaisena.
Siltä osin kuin valittaja saattaa kyseenalaiseksi unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenmukaisuuden, on todettava, ettei
unionin tuomioistuin voi missään tapauksessa tutkia muutoksenhaun yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisua, joka
perustuu pelkästään oikeudenmukaisuuteen.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, kolmas ja neljäs valitusperuste eivät ole perusteltuja.
Täten ainuttakaan valitusperustetta, johon Chalkor on vedonnut, ei voida hyväksyä, ja valitus on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla
valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska Chalkor on hävinnyt asian, Chalkor on velvoitettava
korvaamaan tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Chalkor AE Epexergasias Metallon velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.