CELEX: 62012FJ0122
Javni uslužbenci
Pogodbeni uslužbenec
Pogodba za nedoločen čas
Odpoved
Zasedeno delovno mesto, za katero je potrebno varnostno dovoljenje
Zavrnitev dovoljenja s strani nacionalnega varnostnega organa
Sprememba odločbe s strani pritožbenega organa
Ugotovitve nacionalnega varnostnega organa in pritožbenega organa, ki ne zavezujejo OPSP

B. Arguelles Arias s tožbo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 22. oktobra 2012, v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), Sveta Evropske unije z dne 12. januarja 2012, o kateri je bil obveščen 16. januarja 2012, o odpovedi njegove pogodbe pogodbenega uslužbenca z učinkom od 31. maja 2012 ter plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki jo je domnevno utrpel, začasno ocenjeno na 160181,85 EUR oziroma 25.000 EUR.
Pravni okvir
Člen 3a Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU) določa:
„1.   V teh Pogojih za zaposlitev pomeni ‚pogodbeni uslužbenec‘; uslužbenca, ki ni razporejen na delovno mesto iz seznama delovnih mest, priloženega delu proračuna za zadevno institucijo, in poln ali krajši delovni čas opravlja dela v:
(a)
instituciji, in sicer fizične ali upravno-administrativne naloge podpornih storitev,
[…]“.
V skladu s členom 119 se členi od 47 do 50a PZDU o pravilih za prenehanje delovnega razmerja začasnih uslužbencev smiselno uporabljajo za pogodbene uslužbence.
Člen 47 PZDU določa:
„Delovno razmerje začasnega uslužbenca preneha zaradi smrti in:
[…]
(c)
pri pogodbi za nedoločen čas:
(i)
ob koncu odpovednega roka, določenega v pogodbi; odpovedni rok ne sme biti krajši od enega meseca za vsako dopolnjeno leto delovne dobe, pri čemer je najkrajši rok tri in najdaljši deset mesecev. […]
[…]“
Svet je z odločbo z dne 16. junija 2011 na podlagi člena 110 Kadrovskih predpisov za uslužbence Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) ter členov 79(2) in 85(2) PZDU sprejel Splošne določbe za izvajanje pogojev za zaposlitev in delo pogodbenih uslužbencev v generalnem sekretariatu Sveta (v nadaljevanju: SDI), ki se uporabljajo za pogodbene uslužbence, zaposlene zlasti na podlagi člena 3a PZDU.
Člen 5 SDI v zvezi z varnostnim preverjanjem določa:
„1.   Kadar [generalni sekretariat Sveta] meni, da narava nalog, dodeljenih pogodbenemu uslužbencu, zahteva posebne previdnostne ukrepe na področju varnosti, se zahteva varnostno dovoljenje v skladu s Sklepom o sprejetju predpisov Sveta o varovanju tajnosti […].
2.   OPSP lahko odpove pogodbo, če:
(a)
uslužbenec zavrne varnostno preiskavo;
(b)
če se po preiskavi uslužbencu ne izda varnostno dovoljenje;
(c)
če se uslužbencu varnostno dovoljenje odvzame.
3.   OPSP mora v primerih iz odstavka 2(b) in (c) najprej preveriti, ali je mogoče pogodbenega uslužbenca premestiti na drugo delovno mesto, za katero se ne zahteva varnostno dovoljenje, ob upoštevanju razloga za neizdajo oziroma odvzem dovoljenja.
[…]“
Člen 8 SDI v zvezi s funkcionalnimi skupinami določa:
„[Generalni sekretariat Sveta] pogodbene uslužbence [iz člena] 3a [PZDU] zaposli za opravljanje nalog na delovnem mestu, ki ni na seznamu delovnih mest in na katerem se opravljajo fizične ali upravno-administrativne naloge podpornih storitev funkcionalne skupine I.“
Svet je 31. marca 2011 sprejel Sklep 2011/292/EU o varnostnih predpisih za varovanje tajnih podatkov EU (
UL L 141, str. 17
), s katerim je bil vzpostavljen celovit varnostni sistem za varovanje tajnih podatkov, ki vključuje Svet, njegov generalni sekretariat (v nadaljevanju: generalni sekretariat) in države članice.
Člen 2(1) Sklepa 2011/292 določa:
„‚Tajni podatek [Evropske unije (EU)]‘ pomeni vsak podatek ali material z oznako stopnje tajnosti EU, katerega nepooblaščeno razkritje bi lahko zelo ali manj škodovalo interesom Evropske unije ali eni ali več državam članicam.“
Iz člena 2(2) Sklepa 2011/292 izhaja, da imajo tajni podatki Unije naslednje stopnje tajnosti: „[très secret] UE/EU [top secret]“, „[secret] UE/EU [secret]“, „[confidentiel] UE/EU [confidential]“, „[restreint] UE/EU [restricted]“.
Člen 7 Sklepa 2011/292 o osebni varnosti določa:
„1.   Osebna varnost je izvajanje ukrepov, s katerimi se zagotovi, da imajo dostop do tajnih podatkov EU samo posamezniki, ki:
—
[…]
—
so bili po potrebi varnostno preverjeni na ustrezni stopnji, ter
—
[…]
2.   Namen postopkov varnostnega preverjanja osebja je ugotoviti, ali je posameznik dovolj lojalen, vreden zaupanja in zanesljiv, da ga je mogoče pooblastiti za dostop do tajnih podatkov EU.
[…]“
Člen 15 Sklepa 2011/292 o organiziranosti varovanja tajnosti v Svetu določa:
„[…]
2.   Varnostni organ [generalnega sekretariata] je generalni sekretar: Generalni sekretar v tej funkciji:
[…]
(c)
preden se lahko uradnikom in drugim uslužbencem [generalnega sekretariata] odobri dostop do podatkov stopnje [confidentiel] UE/EU [confidential] ali višje, temu osebju v skladu s členom 7(3) dodeli dovoljenje EU za dostop do tajnih podatkov;
[…]“
V Prilogi I k Sklepu 2011/292 so določbe za izvajanje člena 7 navedenega sklepa.
Naslov II Priloge I k Sklepu 2011/292, naslovljen „Pooblastilo za dostop do tajnih podatkov EU“, določa:
„3.
Posameznik je za dostop do podatkov EU stopnje tajnosti [confidentiel] UE/EU [confidential] ali višje pooblaščen šele potem, ko:
[…]
(b)
je dobil dovoljenje za dostop do tajnih podatkov ustrezne stopnje ali je zaradi svoje funkcije drugače pravilno pooblaščen v skladu z nacionalnimi zakoni in predpisi; […]
[…]
4.
Vse države članice in [generalni sekretariat] določijo delovna mesta v svoji strukturi, na katerih je potreben dostop do podatkov stopnje tajnosti [confidentiel] UE/EU [confidential] ali višje in se zato zahteva varnostno preverjanje ustrezne stopnje.“
Naslov III Priloge I k Sklepu 2011/292, naslovljen „Zahteve za dovoljenje za dostop do tajnih podatkov“, določa:
„5.
Po prejemu pravilno odobrene prošnje so nacionalni varnostni organi ali drugi pristojni nacionalni organi odgovorni za varnostne preiskave svojih državljanov, ki morajo imeti dostop do podatkov stopnje [confidentiel] UE/EU [confidential] ali višje. Standardi za preiskavo so skladni z nacionalnimi zakoni in predpisi.
[…]
Postopki varnostnega preverjanja osebja v [generalnem sekretariatu]
17.
Vprašalnike za varnostno preverjanje osebja, ki jih izpolnijo uradniki in drugi uslužbenci v [generalnem sekretariatu], varnostni organ [generalnega sekretariata] pošlje nacionalnemu varnostnemu organu države članice, katere državljan je zadevni posameznik, z zahtevkom, da se izvede varnostna preiskava glede dostopa do tajnih podatkov EU tiste stopnje tajnosti, ki jih bo ta posameznik potreboval.
18.
Če [generalni sekretar Sveta] izve za podatke o prosilcu za dovoljenje [Unije] za dostop do tajnih podatkov, ki se nanašajo na varnostno preiskavo, o tem v skladu z ustreznimi pravili in predpisi obvesti ustrezni nacionalni varnostni organ.
19.
Zadevni nacionalni varnostni organ po opravljeni varnostni preiskavi obvesti varnostni organ [generalnega sekretariata] o njenem izidu, s standardnim obrazcem, ki ga predpiše Varnostni odbor.
(a)
Če se z varnostno preiskavo zagotovi, da ni nobenih negativnih informacij, ki bi vzbudile dvome o tem, ali je posameznik lojalen, vreden zaupanja in zanesljiv, lahko organ [generalnega sekretariata Sveta] za imenovanje zadevni osebi podeli dovoljenje [Unije] za dostop do tajnih podatkov in dovoli dostop do tajnih podatkov EU do ustrezne stopnje in do določenega datuma;
(b)
če z varnostno preiskavo tega ni mogoče zagotoviti, organ [generalnega sekretariata Sveta] za imenovanje o tem uradno obvesti zadevnega posameznika, ki lahko zaprosi za zaslišanje pri organu za imenovanje. Slednji lahko zaprosi pristojni nacionalni varnostni organ za vsa dodatna pojasnila, ki jih ta lahko priskrbi skladno z nacionalnimi zakoni in predpisi. Če je izid potrjen, se dovoljenja [Unije] za dostop do tajnih podatkov ne izda.
20.
Za varnostno preiskavo skupaj z dobljenimi rezultati se upoštevajo ustrezni zakoni in predpisi, ki veljajo v zadevni državi članici, vključno s tistimi, ki urejajo pritožbe. Na odločbe organa [generalnega sekretariata] za imenovanje se je mogoče pritožiti v skladu s kadrovskimi predpisi […] in [PZDU].
[…]“
Belgijski zakon o stopnjah tajnosti ter varnostnih dovoljenjih, potrdilih in mnenjih z dne 11. decembra 1998 (
Moniteur belge
z dne 7. maja 1999, str. 15752), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 3. maja 2005 (
Moniteur Belge
z dne 27. maja 2005, str. 24993, v nadaljevanju: zakon o varnostnih dovoljenjih), določa:
„[…]
Člen 12 Ta zakon se uporablja, kadar v interesu obrambe celovitosti nacionalnega ozemlja, vojaških obrambnih načrtov, opravljanja misij oboroženih sil, notranje varnosti države, vključno s področjem jedrske energije, ter trajnosti demokratičnega in ustavnega reda, zunanje varnosti države in mednarodnih odnosov, znanstvenega ali gospodarskega potenciala države ali v katerem koli drugem temeljnem interesu države, varnosti belgijskih državljanov v tujini ali delovanja organov odločanja države ali na podlagi izvajanja mednarodnih pogodb, ki zavezujejo Belgijo, organ, pristojen za urejanje dostopa do delovnega mesta, funkcije ali naziva, informacij, dokumentov ali podatkov, tajnega gradiva ali materiala, prostorov, stavb ali lokacij ali za organizacijo sklenitve in izvršitve pogodbe ali javnega naročila, zahteva varnostno dovoljenje.
[…]
Člen 22 Varnostni organ po opravljeni varnostni preiskavi z obrazloženo odločbo v roku, ki ga določi kralj, odloči o izdaji zahtevanega varnostnega dovoljenja na podlagi preiskovalnega poročila, ki mu ga predloži obveščevalno-varnostna služba, ki je opravila preiskavo.
Če varnostni organ meni, da je to koristno za preučitev preiskovalnega poročila, od te službe zahteva kopijo celotnega preiskovalnega spisa. Od te službe lahko zahteva tudi vse dodatne informacije, ki se mu zdijo koristne za preučitev preiskovalnega poročila.
Odločba se prek varnostnega uradnika fizični ali pravni osebi, za katero se zahteva dovoljenje, vroči v roku, ki ga določi kralj.
[…]“
Zakon z dne 11. decembra 1998 o ustanovitvi pritožbenega organa na področju varnostnih dovoljenj, potrdil in mnenj (
Moniteur belge
z dne 7. maja 1999, str. 15758), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 3. maja 2005 (
Moniteur Belge
z dne 27. maja 2005, str. 24989, v nadaljevanju: zakon o ustanovitvi pritožbenega organa), določa:
„[…]
Člen 4
[1].   Kadar se v skladu s členom 22 zakona [o varnostnih dovoljenjih] izdaja zahtevanega varnostnega dovoljenja zavrne […] lahko oseba, za katero se dovoljenje zahteva, v 30 dneh od […] vročitve odločbe […] vloži pritožbo […] pri pritožbenem organu.
[…]
Člen 6 […]
Pritožbeni organ zasliši pritožnika na njegovo ali na lastno zahtevo. Pritožniku lahko svetuje odvetnik.
[…]
Člen 9 […]
Odločbe pritožbenega organa so obrazložene. S priporočeno pošto se vročijo pritožniku, varnostnemu organu in glede na posamezen primer obveščevalno-varnostni službi, ki je opravila varnostno preiskavo ali pripravila spis o varnostnem preverjanju. Odločbe so neposredno izvršljive od trenutka vročitve.
[…]
Zoper odločbe pritožbenega organa ni mogoče vložiti nobenega pravnega sredstva.
[…]
Člen 11 Kadar se pritožba vloži zoper odločbo o zavrnitvi izdaje […] varnostnega potrdila, lahko pritožbeni organ, če po zaslišanju pritožnika ali njegovega odvetnika meni, da razlogi, navedeni v podporo izpodbijani odločbi, niso utemeljeni in ustrezni, od varnostnega organa zahteva izdajo varnostnega potrdila.
[…]
Člen 12 […]
[6]   Odločbe pritožbenega organa so samodejno izvršljive od trenutka vročitve in zoper njih ni mogoče vložiti nobenega pravnega sredstva.
[7]   Postopek pred pritožbenim organom nima odložilnega učinka.
[…]“
Dejansko stanje
Tožeča stranka je bila pri Svetu zaposlena kot pogodbeni uslužbenec v smislu člena 3a PZDU v funkcionalni skupini I, naziv 1, plačilni razred 1, za obdobje od 1. oktobra 2007 do 30. septembra 2010. Razporejena je bila v generalni direktorat za kadrovske zadeve in administracijo, direktorat „Konference, organizacija, infrastruktura“, oddelek „Konference“, služba „Receptor“, generalnega sekretariata za opravljanje nalog uslužbenca, zadolženega za fizične in/ali upravno-administrativne podporne storitve v smislu člena 80(2) PZDU.
Člen 7 pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke je določal, da mora „[u]službenec, ki bo dejavnosti opravljal v sektorju dejavnosti, ki zahteva visoko stopnjo tajnosti, […] opraviti varnostno preiskavo v skladu s Sklepom Sveta [2001/264/ES] z dne 19. marca 2001 [o sprejetju predpisov Sveta o varovanju tajnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 263)]“.
Predvsem iz obvestila uslužbencem št. 58/09 generalnega sekretariata z dne 11. marca 2009, s katerim sta bili razveljavljeni in nadomeščeni obvestili uslužbencem št. 14/09 in št. 91/05, je razvidno, da lahko vsi referenti Sveta, razporejeni v generalni direktorat za kadrovske zadeve in administracijo, direktorat„Konference, organizacija, infrastruktura“, potrebujejo dostop do tajnih podatkov Unije in da je najnižja stopnja varnostnega dovoljenja, ki ga morajo imeti, bodisi „[secret] UE/EU [secret]“ za nekatere sejne referente bodisi „[confidentiel] UE/EU [confidential]“ za vse druge.
Svet in tožeča stranka sta sklenila sporazum o podaljšanju pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke za novo triletno obdobje od 1. oktobra 2010 do 30. septembra 2013. Začel se je postopek obravnavanja prošnje za izdajo varnostnega dovoljenja. Tožeča stranka je ustrezni obrazec vrnila 8. decembra 2010, prošnja pa je bila potrjena naslednji dan.
Tožeča stranka je bila od 16. maja 2011 razporejena v generalni direktorat za kadrovske zadeve in administracijo, direktorat „Protokol, konference“, oddelek „Operativne/tehnične zadeve“, služba „Recepcija – sejne dvorane“. Potem ko je Svet 16. junija 2011 sprejel SDI, je bila pogodba tožeče stranke o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca z dodatkom št. 1 k sporazumu o podaljšanju navedene pogodbe 1. oktobra 2011 podaljšana za nedoločen čas.
Predsednik nacionalnega varnostnega organa Belgije je z dopisom z dne 17. novembra 2011 obvestil varnostnega uradnika Sveta, da je po preučitvi spisa tožeče stranke prošnja za izdajo varnostnega dovoljenja stopnje „[secret]“ zavrnjena.
Varnostni uradnik Sveta je 5. decembra 2011 povabil tožečo stranko na razgovor in ji uradno izročil odločbo o zavrnitvi izdaje varnostnega dovoljenja. Iz dokumentov, ki jih je Svet priložil odgovoru na ukrepe procesnega vodstva, je razvidno, da je tožeča stranka isti dan podpisala kopijo dopisa predsednika nacionalnega varnostnega organa z dne 17. novembra 2011„zaradi seznanitve“.
Prav tako 5. decembra 2011 je imel razgovor s tožečo stranko tudi vodja njenega oddelka, ki je bil obveščen o odločitvi nacionalnega varnostnega organa. Navedeni vodja oddelka je na zahtevo Sodišča za uslužbence na obravnavi pojasnil, da je bil glavni cilj razgovora obvestiti tožečo stranko, da bo premeščena iz službe „Recepcija – sejne dvorane“ v službo „Etažni receptor stavbe Justus Lipsius“, za katero se zahteva varnostno dovoljenje nižje stopnje. Vodja oddelka tožeče stranke je dodal, da je bil ta ukrep sprejet s takojšnjim učinkom v skladu z dolžnostjo previdnosti, ki jo ima generalni sekretariat.
Tožeča stranka je 8. decembra 2011 vložila pritožbo pri belgijskem pritožbenem organu na področju varnostnih dovoljenj, potrdil in mnenj (v nadaljevanju: pritožbeni organ).
Oddelek „Svetovalci direktorata“ generalnega direktorata za kadrovske zadeve in administracijo je na podlagi člena 5(3) SDI, ki OPSP nalaga, da pred odpovedjo pogodbe preveri, ali je mogoče zadevno osebo premestiti na drugo delovno mesto, za katero se ne zahteva varnostno dovoljenje, pri čemer se upošteva razlog za neizdajo varnostnega dovoljenja, 11. januarja 2012 pripravil obvestilo (v nadaljevanju: obvestilo z dne 11. januarja 2012). V tem obvestilu je bilo ugotovljeno, da zadevne osebe zaradi njenega profila, postopka izbora, po katerem je bila zaposlena, in sicer izbora pogodbenih uslužbencev za delovno mesto etažnega receptorja, dejanskega stanja, ki ga navaja nacionalni varnostni organ, in obveznosti Sveta, da sprejme posebne previdnostne ukrepe na področju varnosti, ni mogoče premestiti na katero koli drugo delovno mesto.
Vodja oddelka „Individualne pravice“ je tožečo stranko povabil na razgovor 16. januarja 2012 in ji izročil obvestilo z dne 12. januarja 2012, s katerim je bila obveščena o odločitvi OPSP, da odpove njeno pogodbo z učinkom od 31. maja 2012 po izteku štirimesečnega odpovednega roka, ki se je začel 1. februarja 2012 (v nadaljevanju: sporna odločba). Iz obrazložitve sporne odločbe je razvidno, da ta temelji na določbah člena 5(2)(b) SDI, ki dajejo možnost, da OPSP odpove pogodbo uslužbenca v primeru, da se mu po preiskavi ne izda varnostno dovoljenje. Tožeča stranka je bila z isto odločbo pozvana, naj odide na dopust pred začetkom odpovednega roka, in oproščena opravljanja nalog od 16. januarja 2012.
Svet je zahtevo tožeče stranke z dne 17. januarja 2012, da se, prvič, njen položaj ohrani do konca pritožbenega postopka, ki ga je začela, in da se, drugič, odpoved njenega delovnega razmerja ne izvrši, dokler pritožbeni organ ne sprejme odločitve, z dopisom z dne 26. januarja 2012 zavrnil. Zavrnitev je temeljila zlasti na tem, prvič, da tožeča stranka brez varnostnega dovoljenja ne more ostati na delovnem mestu, drugič, na okoliščini, da postopek pred pritožbenim organom nima odložilnega učinka, tretjič, na dejstvih, ki so bila razlog za odločitev nacionalnega varnostnega organa, in četrtič, na obveznosti generalnega sekretarja Sveta, da zagotovi lojalnost, zanesljivost in resnost vseh oseb, ki jim je dovoljen dostop do tajnih podatkov Unije.
Pritožbeni organ je 8. marca 2012 spremenil odločitev nacionalnega varnostnega organa in temu organu odredil, naj tožeči stranki izda varnostno dovoljenje stopnje „secret“. Pritožbeni organ je v odločbi zapisal:
„[…] [Tožeča stranka] v pritožbi in na obravnavi [….] zanika dejstva, s katerimi je bila utemeljena odločitev, razen sankcij, ki jih je Tribunal de police (sodišče za prekrške) izreklo zaradi prometnih prekrškov. Izjavlja, da ni bila nikoli obsojena za dejanja, ugotovljena v spisu, in da v njeni kazenski evidenci ni ničesar, razen prometnih prekrškov. V zvezi s tem je predložila kopije zapisnikov iz različnih sodnih spisov, navedenih v odločbi. V spisu, ki zadeva najhujša dejanja […] je sama Police fédérale (zvezna policija) v povzetku zapisnika ugotovila, da očitana dejanja, ki zadevajo [tožečo stranko], niso dokazana in da je ta oseba imela le stransko vlogo. V zvezi z drugimi navedenimi zapisniki izjavlja, da ni proti njej nikoli potekal postopek pred Tribunal correctionnel (kazensko sodišče), pri čemer se sklicuje na svojo kazensko evidenco.
[…]
[Tožeča stranka] ne zanika, da ima nekaj dolgov, vendar gre za nizke zneske. […].
[P]ritožbeni organ lahko ugotovi le, da policija pozna zadevno osebo zaradi prejšnjih dejanj, vendar ta zaradi teh dejanj ni bila nikoli preganjana, in da ne obstajajo veliki dolgovi, ki bi lahko za zadevno osebo pomenili tveganje nepooblaščenega razkritja podatkov.
[…]“
Tožeča stranka je 30. marca 2012 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper sporno odločbo.
Svet je 24. maja 2012 organiziral sestanek za preučitev pritožbe tožeče stranke in nadaljnjih ukrepov, ki sta se ga udeležila tožeča stranka in njen odvetnik. Iz dopisa Sveta z dne 11. junija 2012, naslovljenega na odvetnika tožeče stranke, je razvidno, da so se na navedenem sestanku dogovorili, da bo odvetnik Svetu poslal kopije dokumentov, predloženih pritožbenemu organu, s katerimi bi bilo mogoče dokazati, da tožeča stranka ni niti posredno sodelovala pri dejanjih, omenjenih v odločbi nacionalnega varnostnega organa, s katero ji je bila zavrnjena izdaja varnostnega dovoljenja, in odločbi pritožbenega organa, s katero je bila razveljavljena navedena zavrnitvena odločba.
Odvetnik tožeče stranke je 12. junija 2012 v odgovoru na dopis Sveta z dne 11. junija 2012 med drugim zapisal:
„Drugače kot sem mislil, vam ne morem poslati kopij dokumentov, predloženih [p]ritožbenemu organu na področju dovoljenj. Ti dokumenti so zaupni in jih ni mogoče predložiti Svetu v preučitev. Zadevajo zasebno življenje moje stranke in Svet […] ni pooblaščen za njihovo preučitev.“
Svet je z odločbo z dne 20. julija 2012 pritožbo tožeče stranke zavrnil. Primarno, zavrnitev temelji zlasti na dejstvu, da delovno mesto, na katerem je zaposlena tožeča stranka, zahteva dostop do tajnih podatkov Unije, zaradi česar ta ne more opravljati svojih nalog brez varnostnega dovoljenja; na dolžnosti previdnosti, ki jo ima generalni sekretar Sveta, ki se mora prepričati o lojalnosti, zanesljivosti in resnosti vseh oseb, ki jim je dovoljen dostop do tajnih podatkov Unije, ter na dejstvih, ki so bila razlog za odločbo nacionalnega varnostnega organa z dne 17. novembra 2011. Podredno, Svet v odločbi opozarja, da besedilo odločbe pritožbenega organa ne omogoča obnovitve izgubljenega posebnega zaupanja med tožečo stranko in institucijo, v kateri je zaposlena, saj celo stranska vloga pri tako hudih dejanjih in dolgovi zadostujejo za dvom o lojalnosti, zanesljivosti in neobstoju ranljivosti, ki se zahtevajo od tožeče stranke pri opravljanju njenih delovnih nalog, ter o moralnih pogojih, zahtevanih za opravljanje teh nalog v generalnem sekretariatu.
Predlogi strank
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
sporno odločbo razglasi za nično in po potrebi razglasi za nično odločbo o zavrnitvi njene pritožbe zoper navedeno odločbo;
—
Svetu naloži plačilo odškodnine za premoženjsko škodo, začasno ocenjeno na 160.181,85 EUR;
—
Svetu naloži plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, začasno ocenjeno na 25.000 EUR;
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
Svet Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Prvi predlog, ki se nanaša na razglasitev ničnosti sporne odločbe in po potrebi razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe
Iz ustaljene sodne prakse v zvezi s členoma 90 in 91 Kadrovskih predpisov izhaja, da je tožba osebe, za katero veljajo Kadrovski predpisi, ki je usmerjena zoper odločbo organa, pristojnega za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), ali zoper molk organa, ki bi moral sprejeti ukrep na podlagi Kadrovskih predpisov, dopustna le, če je zainteresirana oseba prej vložila pritožbo pri OPI in če je bila ta pritožba vsaj v delu zavrnjena z odločbo ali zaradi molka organa. Na podlagi člena 117 PZDU se ta sodna praksa smiselno uporablja tudi za tožbo uslužbenca zoper odločbo OPSP ali zoper molk tega organa, kadar bi moral biti sprejet ukrep na podlagi PZDU.
Upravna pritožba in njena zavrnitev, z odločbo ali zaradi molka organa, sta tako sestavni del večstopenjskega postopka in sta le pogoj, ki mora biti izpolnjen pred predložitvijo spora sodišču. V teh okoliščinah tožba, čeprav je formalno usmerjena zoper zavrnitev pritožbe, učinkuje, kot da je bil sodišču predložen akt, ki posega v položaj, zoper katerega je bila ta pritožba vložena, razen kadar ima zavrnitev pritožbe različno vsebino od akta, zoper katerega je bila ta pritožba vložena. Že večkrat je bilo presojeno, da vsebina odločbe o zavrnitvi pritožbe ne potrjuje nujno akta, ki ga izpodbija tožeča stranka. To velja, če odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovno preučitev položaja tožeče stranke na novi pravni podlagi ali ob upoštevanju novih dejstev ali če spreminja ali dopolnjuje prvotno odločbo. V teh primerih je zavrnitev pritožbe akt, ki je podvržen sodnemu nadzoru, sodišče pa ga upošteva pri presoji zakonitosti izpodbijanega akta ali pa ga upošteva celo kot akt, ki posega v položaj, ki izpodbijani akt nadomešča (sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi Adjemian in drugi proti Komisiji, T‑325/09 P, točka 32).
Ker mora v skladu s sistemom Kadrovskih predpisov ali PZDU zainteresirana oseba vložiti pritožbo zoper odločbo, ki jo izpodbija, in tožbo zoper odločbo o zavrnitvi te pritožbe, je Sodišče Evropske unije presodilo, da je tožba dopustna, če je usmerjena le zoper odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba, le zoper odločbo, s katero je bila pritožba zavrnjena, ali zoper obe odločbi skupaj, če sta bili pritožba in tožba vloženi v rokih iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov. Vendar lahko sodišče v skladu z načelom ekonomičnosti postopka ugotovi, da ni treba posebej odločiti o tožbenih razlogih, usmerjenih zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, če se ugotovi, da ti tožbeni razlogi nimajo samostojne vsebine in se dejansko skladajo s tistimi, ki so usmerjeni zoper odločbo, proti kateri je bila vložena pritožba (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi Vainker proti Parlamentu, 293/87, točki 7 in 8). Zlasti je to lahko tako, če sodišče ugotovi, da odločba o zavrnitvi pritožbe, kar je lahko odločba zaradi molka organa, le potrjuje odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba, in zato razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe na pravni položaj zainteresirane osebe ne bi imela nobenega učinka, ki bi bil drugačen od učinka, ki izhaja iz same razglasitve ničnosti te odločbe o zavrnitvi (zgoraj navedena sodba Adjemian in drugi proti Svetu, točka 33).
V obravnavni zadevi je bila pogodba tožeče stranke za nedoločen čas odpovedana januarja 2012 z učinkom od 31. maja istega leta na podlagi ugotovitev preiskave, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ in katere rezultati so bili znani novembra 2011. Odločba pritožbenega organa, s katero je bila spremenjena odločba nacionalnega varnostnega organa, je bila sprejeta 8. marca 2012, pritožba tožeče stranke, s katero ta izpodbija sporno odločbo, pa je bila vložena 30. marca 2012. Iz točke 32 te sodbe je razvidno, da je Svet maja 2012 organiziral sestanek v prisotnosti tožeče stranke in da je 11. junija istega leta odvetnika tožeče stranke zaprosil, naj mu pošlje dodatne dokumente, kar je ta zavrnil.
V teh okoliščinah odločba z dne 20. julija 2012 o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovno preučitev položaja tožeče stranke glede na nove pravne in dejanske elemente, v tem primeru glede na odločbo pritožbenega organa z dne 8. marca 2012 in zavrnitev tožeče stranke, da pošlje dokumente, za katere je zaprosil Svet. Iz tega sledi, da je odločba o zavrnitvi pritožbe akt, ki je podvržen nadzoru Sodišča za uslužbence, ki ga bo upoštevalo pri presoji zakonitosti sporne odločbe.
Tožeča stranka v podporo predlogom za razglasitev ničnosti sporne odločbe navaja pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev Sklepa 2011/292 in SDI ter zakona o varnostnih dovoljenjih, zakona o ustanovitvi pritožbenega organa in kraljevih odlokov o njunem izvajanju. Drugi tožbeni razlog temelji na neobstoju obrazložitve akta, ki posega v položaj. Tretji tožbeni razlog izhaja iz kršitve pravice do obrambe, neupoštevanja načela kontradiktornosti in pravice do predhodne izjave. Četrti tožbeni razlog se nanaša na očitno napako pri presoji. Peti tožbeni razlog se nanaša na nesorazmernost odpovedi in neupoštevanje obveznosti OPSP, da preuči morebitno prerazporeditev ali ohranitev na prvotni funkciji. Sodišče za uslužbence bo tožbene razloge preučilo v tem vrstnem redu.
Prvi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 7 Sklepa 2011/292 in Priloge I k temu sklepu, zlasti točke 20 te priloge, SDI ter zakona o varnostnih dovoljenjih, zakona o ustanovitvi pritožbenega organa in kraljevih odlokov o njunem izvajanju
Tožeča stranka je ta tožbeni razlog razdelila na dva dela: prvi del zadeva neobstoj pravne podlage za odpoved, ki naj bi bila nezakonita. Drugi del zadeva prekoračitev pooblastil, ki jo je storil Svet, ko je poskušal s svojo presojo nadomestiti presojo nacionalnega varnostnega organa in pritožbenega organa.
– Trditve strank o prvem delu prvega tožbenega razloga
Tožeča stranka meni, da je odpoved njenega delovnega razmerja v nasprotju s členom 7 Sklepa 2011/292 in Prilogo I k temu sklepu, zlasti točko 20 te priloge, zakonom o varnostnih dovoljenjih, zakonom o ustanovitvi pritožbenega organa in kraljevimi odloki o njunem izvajanju ter SDI.
Trdi, da ker je zakonodajalec predvidel pritožbo v okviru postopka izdaje varnostnih dovoljenj, ni pomembno, da vložitev pritožbe nima odložilnega učinka. Ker je bilo v obravnavani zadevi odločbo nacionalnega varnostnega organa mogoče spremeniti v pritožbenem postopku, Svet sporne odločbe ni mogel izvršiti, ne da bi počakal konec postopka. V obravnavani zadevi naj bi bila odpoved pogodbe tožeče stranke brez pravne podlage in zato nezakonita, ker je stranki bilo izdano varnostno dovoljenje.
Tožeča stranka dodaja, da člen 5(2)(b) SDI instituciji omogoča, da odpove pogodbo uslužbenca, ki mu je bila zavrnjena izdaja varnostnega dovoljenja, vendar v nasprotju s tem, kar poskuša prikazati Svet, ne vsebuje take obveznosti.
Svet predlaga zavrnitev prvega dela prvega tožbenega razloga.
– Presoja Sodišča za uslužbence
Sodišče za uslužbence uvodoma opozarja, da mora tožba v skladu s členom 35(1)(e) Poslovnika obsegati tožbene razloge ter dejanske in pravne trditve.
Za zagotavljanje pravne varnosti in učinkovitega izvajanja sodne oblasti je za dopustnost sodbe namreč potrebno, da bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih ta temelji, vsaj v povzetku, a koherentno in razumljivo izhajajo iz besedila same tožbe, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa, da o tožbi po potrebi odloči brez dodatnih podatkov (sodba Sodišča za uslužbence z dne 10. novembra 2011 v zadevi Merhzaoui proti Svetu, F‑18/09, točki 42 in 43).
Čeprav je res, da tožeča stranka v okviru prvega dela prvega tožbenega razloga Svetu očita, da je s sprejetjem sporne odločbe kršil člen 7 Sklepa 2011/292, zakon o varnostnih dovoljenjih, zakon o ustanovitvi pritožbenega organa in kraljeve odloke o njunem izvajanju, to ne spremeni dejstva, da so ti očitki samo navedeni in niso podprti z nobeno utemeljitvijo, kar je v nasprotju s pravilom iz člena 35(1)(e) Poslovnika. Zato jih je treba zavreči kot nedopustne.
Ker tožeča stranka ne navaja, kako so v tej zadevi kršene določbe točke 20 Priloge I k Sklepu 2011/292, je treba tudi očitek o domnevni kršitvi navedenih določb zavreči kot nedopusten. Poleg tega je treba ugotoviti, da je edini cilj teh določb opredeliti zakonodajo, ki se uporablja, prvič, za varnostne preiskave, ki jih izvajajo države članice, vključno s pritožbami zoper njihove rezultate, in sicer zakonodajo, ki velja v zadevni državi članici, in drugič, za pritožbe, vložene zoper odločbe OPI ali OPSP generalnega sekretariata, v tem primeru Kadrovske predpise.
V okviru prvega dela prvega tožbenega razloga je torej treba preučiti še, ali je bila – kot trdi tožeča stranka – sporna odločba, prvič, sprejeta v nasprotju z določbami člena 5(2)(b) SDI, ki določajo samo možnost in ne obveznost OPSP, da odpove pogodbo uslužbenca, če mu po preiskavi ni izdano varnostno dovoljenje, in drugič, ali je sporna odločba brez pravne podlage, ker je pritožbeni organ nacionalnemu varnostnemu organu odredil, naj tožeči stranki izda varnostno dovoljenje stopnje „secret“.
Najprej, iz člena 7(1) Sklepa 2011/292 izhaja, da je osebna varnost izvajanje ukrepov, s katerimi se zagotovi, da imajo dostop do tajnih podatkov EU samo posamezniki, ki imajo potrebo po seznanitvi, so bili po potrebi varnostno preverjeni za dostop do tajnih podatkov Unije na ustrezni stopnji ter so bili poučeni o svoji odgovornosti.
Dalje, v skladu s členom 15(2)(c) Sklepa 2011/292 je generalni sekretar Sveta varnostni organ generalnega sekretariata in v tej funkciji, preden se lahko uradnikom in drugim uslužbencem odobri dostop do podatkov stopnje [confidentiel] UE/EU [confidential] ali višje, temu osebju v skladu s členom 7(3) dodeli dovoljenje EU za dostop do tajnih podatkov.
Nazadnje, dovoljenje za dostop do tajnih podatkov EU je v Dodatku A k Sklepu 2011/292 opredeljeno kot „pooblastilo [OPI] [generalnega sekretariata], sprejeto v skladu s tem sklepom po končani varnostni preiskavi, ki jo opravijo pristojni organi države članice, s katero je potrjeno, da se posameznik lahko pooblasti za dostop do tajnih podatkov Unije do določene stopnje […] do določenega datuma, če je bila ugotovljena potreba po seznanitvi zadevnega posameznika; ta posameznik je ‚varnostno preverjen‘“.
Iz zgoraj navedenih določb torej izhaja, da je generalni sekretar Sveta edini pooblaščen za odločanje o izdaji ali zavrnitvi dovoljenja za dostop do tajnih podatkov Unije osebju generalnega sekretariata.
Res je, da so na podlagi Priloge I, naslov III, točka 5, k Sklepu 2011/292 nacionalni varnostni organi ali drugi pristojni nacionalni organi odgovorni za varnostne preiskave svojih državljanov, ker so v boljšem položaju kot generalni sekretar Sveta, da dostopajo do podatkov v različnih državah članicah.
To ne spremeni dejstva, da lahko v skladu s Prilogo I, naslov III, točka 19(a), k Sklepu 2011/292 OPI generalnega sekretariata ali OPSP, kar zadeva uslužbence, če se z varnostno preiskavo zagotovi, da ni nobenih negativnih informacij, ki bi vzbudile dvome o tem, ali je posameznik lojalen, vreden zaupanja in zanesljiv, zadevni osebi podeli dovoljenje Unije za dostop do tajnih podatkov in dovoli dostop do tajnih podatkov EU do ustrezne stopnje in do določenega datuma.
Iz besedila določbe, navedene v prejšnji točki, izhaja, da OPI generalnega sekretariata ali OPSP, kar zadeva uslužbence, ne zavezujejo niti ugotovitve varnostne preiskave, ki jo opravijo nacionalni organi, niti ugotovitve pritožbenega organa, ter da ta organa, čeprav je rezultat za zadevno osebo ugoden, nimata obveznosti da ji izdata dovoljenje za dostop do tajnih podatkov Unije, in ohranjata možnost, da to zavrneta.
Ob upoštevanju namena postopka varnostnega preverjanja, ki je glede na opredelitev v členu 7(2) Sklepa 2011/292 ugotoviti, ali je posameznik dovolj lojalen, vreden zaupanja in zanesljiv, da ga je mogoče pooblastiti za dostop do tajnih podatkov Unije, je lahko OPSP na podlagi negativnih informacij o tožeči stranki, ki se bile ugotovljene ob koncu preiskave, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ, in sporočene Svetu v dopisu z dne 17. novembra 2011, dvomil predvsem o neobstoju tveganja ranljivosti tožeče stranke in odločil, da se ji ne izda varnostno dovoljenje, ki ga je potrebovala.
V tej zadevi ni sporno, da je bila tožeča stranka v generalnem sekretariatu zaposlena na delovnem mestu, za katero se je zahtevalo varnostno dovoljenje. Potem ko je OPSP na podlagi člena 5(3) SDI preučil, ali je mogoče tožečo stranko premestiti na drugo delovno mesto, za katero ne bi potrebovala varnostnega dovoljenja, in na podlagi obvestila z dne 11. januarja 2012, katerega vsebina je povzeta v točki 27 te sodbe, ugotovil, da taka premestitev ni mogoča, se je lahko brez kršitve člena 5(2)(b) SDI odločil odpovedati pogodbo tožeče stranke po izteku štirimesečnega odpovednega roka v skladu s členom 47(c)(i) PZDU.
Tej ugotovitvi ne nasprotuje trditev tožeče stranke, da je pritožbeni organ nacionalnemu varnostnemu organu odredil, naj tožeči stranki izda varnostno dovoljenje stopnje „secret“, zaradi česar bi lahko bila odločba o odpovedi njene pogodbe pogodbenega uslužbenca brez pravne podlage.
Iz besedila Priloge I, naslov III, točka 20, k Sklepu 2011/292 namreč izhaja, da se za varnostno preiskavo skupaj z dobljenimi rezultati upoštevajo ustrezni zakoni in predpisi, ki veljajo v zadevni državi članici, vključno s tistimi, ki urejajo pritožbe. V belgijskem pravu člen 11, prvi odstavek, zakona o ustanovitvi pritožbenega organa določa, da lahko ta organ, če po zaslišanju pritožnika ali njegovega odvetnika meni, da razlogi, navedeni v podporo odločitvi o zavrnitvi izdaje varnostnega dovoljenja, niso utemeljeni in ustrezni, od nacionalnega varnostnega organa zahteva izdajo varnostnega potrdila.
V tej zadevi je bila odločitev nacionalnega varnostnega organa o izdaji varnostnega dovoljenja stopnje „secret“ na podlagi odločitve pritožbenega organa sprejeta v skladu z zakonom o varnostnih dovoljenjih in velja za dostop do podatkov, ki spadajo na področje uporabe tega zakona, in dostop do tajnih podatkov Unije, kar zadeva osebje držav članic iz člena 14(3) Sklepa 2011/292.
Vendar, kot izhaja iz točk 56 in 59 te sodbe v zvezi z dostopom osebja generalnega sekretariata do tajnih podatkov Unije, je OPI oziroma OPSP, kar zadeva uslužbence, edini pooblaščen, da po varnostni preiskavi, ki jo opravijo nacionalni organi, odloči o izdaji ali zavrnitvi dovoljenja za dostop do tajnih podatkov Unije, ne da bi ga zavezovale ugotovitve navedene preiskave, v obravnavanem primeru ugotovitve pritožbenega organa.
Zato je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
– Trditve tožeče stranke o drugem delu prvega tožbenega razloga
Tožeča stranka trdi, da poskuša Svet z uporabo pojma „zaupanje“ s svojo presojo nadomestiti presojo nacionalnega varnostnega organa in presojo pritožbenega organa. S tem naj bi prekoračil pooblastila. Pritožbeni organ naj bi namreč ugotovil napake, ki jih je storil nacionalni varnostni organ, ker tožeča stranka nima nobenega dolga in ker je s predložitvijo svoje kazenske evidence dokazala, da so bile ugotovitve nacionalnega varnostnega organa netočne. Ker je bilo tožeči stranki izdano varnostno dovoljenje, bi moral Svet upoštevati to odločitev.
– Presoja Sodišča za uslužbence
V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da je namen postopka varnostnega preverjanja ugotoviti, ali je posameznik dovolj lojalen, vreden zaupanja in zanesljiv, da ga je mogoče pooblastiti za dostop do tajnih podatkov Unije, in drugič, da seznam meril, ki se upoštevajo med preiskavo, naveden v Prilogi I, naslov III, točka 8, k Sklepu 2011/292, ni izčrpen. Poleg tega je treba merilom, naštetim v navedeni točki 8, od (a) do (k), kot merila, ki se prav tako lahko upoštevajo, dodati še merila iz točk 9 in 10, in sicer finančno in zdravstveno stanje posameznika ter osebnostne lastnosti, vedenje in okoliščine v zvezi z zakonskim partnerjem, izvenzakonskim partnerjem ali ožjim družinskim članom.
Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je imel Svet ob sprejetju sporne odločbe na voljo le ugotovitve nacionalnega varnostnega organa in da glede na negativne informacije o tožeči stranki, ugotovljene med varnostno preiskavo, zlasti neobstoj tveganja ranljivosti te stranke ni bil dokazan. Zato je lahko OPSP januarja 2012 zavrnil izdajo dovoljenja za dostop do tajnih podatkov Unije tožeči stranki in se odločil odpovedati njeno pogodbo, kot je razvidno iz točke 61 te sodbe.
Svet je ob upoštevanju odločbe pritožbenega organa z dne 8. marca 2012 v okviru pritožbe tožeče stranke znova preučil možnost, da se ji izda dovoljenje za dostop do tajnih podatkov Unije, in zato med drugim organiziral sestanek 24. maja 2012 v prisotnosti tožeče stranke in njenega odvetnika, ter tega zaprosil za kopije dokumentov, predloženih pritožbenemu organu, katerih predložitev je ta naprej sprejel, potem pa zavrnil, ker naj bi bili zaupni in naj bi se nanašali na zasebno življenje njegove stranke.
Čeprav je res, da je pritožbeni organ spremenil odločbo nacionalnega varnostnega organa, tako da je bila za tožečo stranko ugodna, to ne spremeni tega, da je treba končno ugotovitev navedenega organa, in sicer, da „policija pozna zadevno osebo zaradi prejšnjih dejanj, vendar ta zaradi teh dejanj ni bila nikoli preganjana, in da ne obstajajo veliki dolgovi, ki bi lahko za zadevno osebo pomenili tveganje nepooblaščenega razkritja podatkov“, pretehtati z vidika drugih, manj ugodnih ugotovitev, navedenih v isti odločbi, v skladu s katerimi „[t]ožeča stranka ne zanika, da ima nekaj dolgov“ ali „[v] spisu, ki zadeva najhujša dejanja […] je sama Police fédérale (zvezna policija) v povzetku zapisnika ugotovila, da očitana dejanja, ki zadevajo [tožečo stranko], niso dokazana in da je ta oseba imela le stransko vlogo“.
Na obravnavi se je izkazalo, da je Svet ugotovitev, da je imela tožeča stranka „stransko vlogo“ pri najhujših dejanjih, navedenih v odločbi nacionalnega varnostnega organa, razlagal tako, da je tožeča stranka sodelovala pri teh najhujših dejanjih, čeprav le postransko, celo da je obiskovala sumljive kraje, te okoliščine pa naj bi ob upoštevanju dolžnosti previdnosti, ki jo ima Svet, upravičevale zavrnitev izdaje varnostnega dovoljenja. Nasprotno pa je tožeča stranka izjavila, da navedena ugotovitev kaže, da jo je zvezna policija zaslišala le kot pričo v zadevi, ki jo je preiskovala v zvezi s tretjimi osebami, in da iz zapisnikov teh zaslišanj nikakor ne izhaja, da je kakor koli prispevala k dejanjem, ki so bila predmet pregona.
Ob upoštevanju te informacije, ki jo je navedla tožeča stranka, ki pa ni navedena v spisu, je Sodišče za uslužbence po eni strani vprašalo Svet, ali je pripravljen znova preučiti sporno odločbo z vidika zapisnikov navedenih zaslišanj, predloženih pritožbenemu organu, ki bi jih tožeča stranka morala poslati Svetu, ker ta drugače nima dostopa do njih. Sodišče za uslužbence je po drugi strani tožečo stranko vprašalo, ali je zdaj pripravljena predložiti Svetu te zapisnike, česar ni hotela storiti maja 2012. Svet je odgovoril pritrdilno, medtem ko je tožeča stranka to znova zavrnila in navedla, da je ne zanima možnost ponovne vključitve na prejšnje delovno mesto v Svetu, tako da je namen njene tožbe zdaj le še dobiti odškodnino za premoženjsko in nepremoženjsko škodo.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je OPSP generalnega sekretariata glede na dokumentacijo, ki jo je imel na voljo, in ravnanje tožeče stranke, ki bi edina lahko Svetu zagotovila dokumentacijo, predloženo pritožbenemu organu, ravnal v okviru svojih pristojnosti in nikakor ni nadomestil pritožbenega organa, ko je z odločbo o zavrnitvi pritožbe zavrnil spremembo sporne odločbe.
Iz tega sledi, da je treba drugi del prvega tožbenega razloga in zato prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: neobstoj obrazložitve akta, ki posega v položaj
– Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da sporna odločba ni obrazložena in ne napotuje na noben dokument, na podlagi katerega bi bilo mogoče razumeti razlog za odpoved njenega delovnega razmerja. Svet naj s tem ne bi upošteval obveznosti obrazložitve svojih odločb, ki izhaja iz člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
Svet predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
– Presoja Sodišča za uslužbence
Sodišče za uslužbence v zvezi z obveznostjo obrazložitve odločb, ki posegajo v položaj, opozarja, da je med jamstvi, zagotovljenimi s pravnim redom Unije v upravnih postopkih, zlasti načelo dobrega upravljanja, ki ga določa člen 41 Listine, ki vključuje predvsem „obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži“ (sodba Sodišča za uslužbence z dne 11. julija 2013 v zadevi Tzirani proti Komisiji, F‑46/11, točka 136 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je obveznost obrazložitve odločb, ki posegajo v položaj, bistveno načelo prava Unije, od katerega so mogoča odstopanja zgolj iz nujnih razlogov (zgoraj navedena sodba Tzirani proti Komisiji, točka 137 in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da mora obrazložitev, ki jo zahteva člen 296 PDEU, jasno in nedvoumno prikazati razlogovanje avtorja akta (zgoraj navedena sodba Tzirani proti Komisiji, točka 138 in navedena sodna praksa).
Namen obveznosti obrazložitve akta, ki posega v položaj, kot je določena v členu 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov, je, prvič, zadevni osebi dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali je akt dobro utemeljen ali pa vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, in drugič, temu omogočiti, da izvaja nadzor nad zakonitostjo omenjenega akta. Zato je treba obrazložitev načeloma posredovati zadevni osebi hkrati z aktom, ki posega v njen položaj, neobrazložitve pa ni mogoče popraviti s tem, da se zadevna oseba z razlogi za pravni akt seznani med postopkom pred sodiščem Unije (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 7. decembra 2011 v zadevi HHTS proti Svetu, T‑562/10, točka 32).
Pojasniti je treba, da ni nobenega nujnega razloga, ki bi dopuščal, da bi bili pogodbeni uslužbenci prikrajšani za zaščito zoper neupravičene odpovedi delovnega razmerja, zlasti kadar imajo sklenjeno pogodbo za nedoločen čas ali kadar se jim, če imajo sklenjeno pogodbo za določen čas, delovno razmerje odpove pred iztekom tega časa. Za zagotovitev zadostne zaščite v tem smislu pa je treba, prvič, zadevnim strankam omogočiti, da se prepričajo, ali so bili njihovi legitimni interesi spoštovani ali ne, in da presodijo, ali obstaja možnost, da se zadeva predloži sodišču, in drugič, da to izvede sodni nadzor, kar pomeni priznanje obstoja obveznosti obrazložitve, ki jo ima pristojni organ (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 24. aprila 2008 v zadevi Longinidis proti Cedefopu, F‑74/06, točka 49).
Iz sodne prakse tudi izhaja, da je treba obseg obveznosti obrazložitve presojati glede na dejanske okoliščine, zlasti vsebino akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga ima lahko naslovnik. Za presojo, ali je obrazložitev zadostno podana, je treba to prenesti v okvir, v katerega se uvršča sprejetje izpodbijanega akta (zgoraj navedena sodba Longinidis proti Cedefopu, točka 50 in navedena sodna praksa).
Ob odpovedi delovnega razmerja uslužbenca, ki je zaposlen na podlagi pogodbe za nedoločen čas, je bistveno, da so razlogi, na katerih taka odpoved temelji, na splošno jasno podani v pisni obliki, najbolje v besedilu zadevne odločbe. To je namreč edini akt, katerega zakonitost se presoja na dan, ko je sprejet, ki udejanja odločbo institucije. Vendar je mogoče obveznost navajanja razlogov za odpoved delovnega razmerja prav tako šteti za izpolnjeno, če je bila zadevna stranka na sestankih s svojimi nadrejenimi pravilno obveščena o teh razlogih in če je bila odločitev OPSP sprejeta v kratkem času po teh sestankih. OPSP lahko glede na okoliščine primera to obrazložitev v fazi odgovora na pritožbo, ki ga je vložila zadevna stranka, tudi dopolni (zgoraj navedena sodba Longinidis proti Cedefopu, točka 51).
V obravnavani zadevi je treba opozoriti, prvič, da sporna odločba temelji na določbah člena 5(2)(b) SDI, ki določajo možnost, da OPSP odpove pogodbo uslužbenca, če mu po preiskavi ni izdano varnostno dovoljenje, drugič, da je bila tožeča stranka seznanjena z negativnim izidom varnostne preiskave, ki jo je v zvezi z njo opravil nacionalni varnostni organ, saj je 8. decembra 2011 ugotovitve izpodbijala pred pritožbenim organom, in tretjič, da je tožeča stranka po eni strani 5. decembra 2011 imela razgovor naprej z varnostnim uradnikom Sveta in nato s svojim vodjo oddelka, ki jo je obvestil, da bo razporejena na delovno mesto, ki zahteva varnostno dovoljenje nižje stopnje, in po drugi, da je 16. januarja 2012 imela razgovor z vodjo oddelka „Individualne pravice“, na katerem ji je ta izročil odločbo o odpovedi njene pogodbe. Tožeča stranka se torej ni mogla zmotiti glede razlogov, iz katerih je OPSP generalnega sekretariata sprejel sporno odločbo.
To ugotovitev potrjuje vsebina dopisa, ki ga je tožeča stranka poslala Svetu 17. januarja 2012 in v katerem instituciji očita, da ni počakala izida postopka pred pritožbenim organom, preden je odpovedala pogodbo. Svet je na ta dopis odgovoril z dopisom z dne 26. januarja 2012, v katerem je zavrnil trditve tožeče stranke.
Nazadnje, odgovor na pritožbo, v katerem je bila sporna odločba znova preučena ne le z vidika ugotovitev nacionalnega varnostnega organa, temveč tudi ob upoštevanju odločbe pritožbenega organa, je tožeči stranki omogočil presojo utemeljenosti navedene odločbe in vložitev tožbe pri Sodišču za uslužbence.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da drugi tožbeni razlog ni utemeljen.
Tretji tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe, neupoštevanje načela kontradiktornosti in pravica do predhodne izjave
– Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je bila njena pravica do izjave v smislu člena 41(2) Listine kršena, ker ni bila zaslišana pred 12. januarjem 2012, ko je bila sprejeta sporna odločba.
Svet predlaga zavrnitev tožbenega razloga. Tožečo stranko naj bi namreč nadrejeni večkrat zaslišali, preden ji je bila vročena odločba o odpovedi njene pogodbe. Svet navaja razgovore, ki jih je imela tožeča stranka 5. decembra 2011 z varnostnim uradnikom Sveta in svojim vodjo oddelka ter 16. januarja 2012 z vodjo oddelka „Individualne pravice“.
– Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu z ustaljeno sodno prakso je spoštovanje pravice do obrambe v vsakem postopku, ki se uvede zoper neko osebo in ki lahko pripelje do akta, ki posega v njen položaj, temeljno načelo prava Unije in mora biti zagotovljeno, tudi če ni nobenih pravil, ki urejajo zadevni postopek. Po tem načelu, ki ustreza zahtevam dobrega upravljanja, mora biti zadevni osebi dana možnost, da učinkovito predstavi svoje stališče o informacijah, ki se lahko zoper njo uporabijo pri sprejetju akta (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. marca 2005 v zadevi Vlachaki proti Komisiji, T‑277/03, točka 64).
V tej zadevi Svet ni – na primer z vabilom nadrejenega tožeče stranke – dokazal, da je bila ta zaslišana pred sprejetjem sporne odločbe.
Nasprotno pa je tožeča stranka v spis vložila dopis nacionalnega varnostnega organa z dne 17. novembra 2011, poslan varnostnemu uradniku Sveta, ki je dokaz, da je bila pravočasno obveščena o odločitvi tega organa in da je torej lahko učinkovito predstavila svoje stališče pred sprejetjem sporne odločbe.
Na prvem mestu, v tem dopisu je namreč naslovnik zaprošen, da zadevno stranko obvesti, prvič, o odločitvi nacionalnega varnostnega organa, drugič, o možnosti, da zadevna oseba vloži pritožbo za izpodbijanje odločbe, in tretjič, da temu organu pošlje kopijo sopodpisanega in datiranega dopisa. Ni sporno, da je do tega obvestila prišlo, ker je Svet v odgovor na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je sprejelo Sodišče za uslužbence, v spis vložil kopijo zgoraj navedenega dopisa, ki ga je tožeča stranka podpisala 5. decembra 2011 z lastnoročnim zaznamkom „zaradi seznanitve“, in da je tožeča stranka 8. decembra 2011 vložila pritožbo pri pritožbenem organu.
Na drugem mestu, tožeča stranka bi lahko v skladu s Prilogo I, naslov III, točka 19(b), k Sklepu 2011/292 zahtevala, da jo OPSP zasliši. Svet v pisanjih trdi, da je tožečo stranko o tem obvestil varnostni uradnik, ko ji je 5. decembra 2011 sporočil ugotovitve preiskave nacionalnega varnostnega organa, kar je navedeni uradnik sam potrdil na obravnavi v odgovoru na vprašanja Sodišča za uslužbence. Tožeča stranka je v pisnem odgovoru na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je sprejelo Sodišče za uslužbence, trdila, da za to pred odpovedjo njene pogodbe ni imela časa, in na obravnavi navedla, da se je glede na ugotovitve preiskave nacionalnega varnostnega organa želela osredotočiti na pritožbeni postopek pred pritožbenim organom, ker je menila, da bi Svet moral spremeniti svojo odločitev o odpovedi njene pogodbe, če bi se odločitev nacionalnega varnostnega organa spremenila.
Dalje, preveriti je treba, ali je bila pravica tožeče stranke do obrambe spoštovana pred sprejetjem odločbe o zavrnitvi pritožbe, ker je OPSP sporno odločbo znova preučil ob upoštevanju odločbe pritožbenega organa.
V zvezi s tem iz točke 32 te sodbe izhaja, da je Svet organiziral sestanek v prisotnosti tožeče stranke in njenega odvetnika, da bi preučili pritožbo in nadaljnje ukrepe, ter da je bilo z dopisom z dne 11. junija 2012 tožeči stranki omogočeno, da Svetu predloži zapisnike iz različnih sodnih spisov, navedenih v odločbi nacionalnega varnostnega organa, in povzetek zapisnika zvezne policije, ki jih je predložila pritožbenemu organu in na podlagi katerih bi bilo mogoče dokazati, kot je trdila na obravnavi, da je bila zaslišana le kot priča in da torej ni bila osebno vpletena v najhujša dejanja, navedena v ugotovitvah preiskave, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ. Ni pa sporno, da je tožeča stranka, potem ko se je najprej strinjala, da bo Svetu poslala te dokumente, to nato zavrnila.
Tako ravnanje tožeče stranke, medtem ko je Svet preučeval njeno pritožbo z dne 30. marca 2012, s katero je zahtevala razveljavitev sporne odločbe ob upoštevanju dejstva, da je pritožbeni organ 8. marca 2012 spremenil odločbo nacionalnega varnostnega organa, se zdi nezdružljivo s spoštovanjem temeljne dolžnosti lojalnosti in sodelovanja, ki jo ima do institucije, v kateri je zaposlena, dolžnosti, ki jo ima vsak uradnik na podlagi člena 11 Kadrovskih predpisov, ki se smiselno uporablja za pogodbene uslužbence na podlagi člena 81 PZDU. Ta dolžnost lojalnosti in sodelovanja se ne zahteva le pri opravljanju posebnih nalog, dodeljenih uslužbencu, ampak velja tudi za celotno področje odnosov med tem uslužbencem in institucijo, v kateri je zaposlen (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 26. novembra 1991 v zadevi Williams proti Računskemu sodišču, T‑146/89, točka 72).
Sodišče za uslužbence zato ugotavlja, da so okoliščine sprejetja in vročitve navedene odločbe ter postopek, ki ga je Svet uporabil za odgovor na pritožbo, ob preučitvi katere je OPSP znova preučil sporno odločbo z vidika novih pravnih in dejanskih elementov, tudi če Svet ni organiziral sestanka OPSP in tožeče stranke, ki bi bil namenjen izključno zbiranju pripomb te stranke k načrtovani odpovedi njene pogodbe in bi potekal pred sprejetjem sporne odločbe, tožeči stranki omogočile, da je učinkovito predstavila svoje stališče do obremenilnih dokazov.
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji
– Trditve strank
Tožeča stranka v podporo temu tožbenemu razlogu trdi, da je Svet storil očitno napako pri presoji, ko ji je odpovedal delovno razmerje, ne da bi upošteval možnost spremembe odločbe nacionalnega varnostnega organa. Svet bi moral ohraniti položaj tožeče stranke do izida pritožbenega postopka pred pritožbenim organom. Svet naj bi poleg tega storil resno očitno napako pri presoji s tem, da je menil, da je odpoved delovnega razmerja obvezna, čeprav gre v skladu s členom 5(2)(b) SDI le za možnost, ki jo ima.
Svet predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
– Presoja Sodišča za uslužbence
Iz člena 47(c) PZDU, ki se smiselno uporablja za pogodbene uslužbence na podlagi člena 119 PZDU, izhaja, da odpoved pogodbe za nedoločen čas spada na področje pravice pristojnega organa do odločanja po prostem preudarku, če do nje pride ob upoštevanju odpovednega roka, določenega v tej pogodbi, in v skladu z določbami navedenega člena. Sodišče za uslužbence ne more nadzirati utemeljenosti take presoje, razen če je mogoče dokazati obstoj očitne napake ali zlorabe pooblastil (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. julija 1997 v zadevi B proti Parlamentu, T‑123/95, točka 70).
Sodišče za uslužbence mora v okviru tožbenih razlogov, ki jih navaja tožeča stranka, preveriti, ali Svet ni storil očitne napake pri presoji elementov, ki jih je uporabil za sprejetje sporne odločbe. V okviru široke pravice uprave do odločanja po prostem preudarku, kot je ta v tem sporu, ugotovitev, da je uprava storila očitno napako pri presoji dejstev, ki upravičuje razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi te presoje, predpostavlja, da so dokazi, ki jih mora predložiti tožeča stranka, zadostni, da se presoja uprave ne zdi verjetna (sodba Sodišča za uslužbence z dne 19. februarja 2013 v zadevi BB proti Komisiji, F‑17/11, točka 60).
Sodišče za uslužbence je v zvezi z opredelitvijo pojma očitne napake pri presoji, ko ima OPSP pravico do odločanja po prostem preudarku, že pojasnilo, da je napaka očitna, kadar jo je mogoče zlahka opaziti in jasno odkriti (sodba Sodišča za uslužbence z dne 24. marca 2013 v zadevi Canga Fano proti Svetu, F‑104/09, točka 35). Z vidika te opredelitve je torej treba preučiti, ali sporna odločba vsebuje očitno napako.
Sodišče za uslužbence v zvezi s tem ugotavlja, prvič, da ob upoštevanju ugotovitev preiskave, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ, tožeča stranka ne more ostati zaposlena na svojem delovnem mestu. Drugič, iz obvestila z dne 11. januarja 2012, katerega vsebina je povzeta v točki 27 te sodbe, izhaja, da se je premestitev tožeče stranke na drugo delovno mesto izkazala za nemogočo. Tretjič, iz besedila člena 12(7) zakona o ustanovitvi pritožbenega organa izhaja, da postopek pred pritožbenim organom nima odložilnega učinka. Četrtič, ker generalnega sekretarja Sveta ugotovitve preiskave, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ, ne zavezujejo, ga ne zavezuje niti odločba pritožbenega organa, katerega odločbe so zavezujoče le na področju uporabe zakona o varnostnih dovoljenjih in ne morejo ovreči zakonitosti sporne odločbe. V teh okoliščinah Svet ni storil očitne napake pri presoji, ko se je odločil izvršiti sporno odločbo, ne da bi počakal konec pritožbenega postopka.
Dodati je treba, da trditev tožeče stranke, da je Svet storil očitno napako pri presoji, ko je menil, da je odpoved delovnega razmerja na podlagi člena 5(2)(b) SDI obvezna, temelji na napačnem branju listin iz spisa. Prvič, OPSP je namreč pred odločitvijo o odpovedi pogodbe tožeče stranke preučil, ali jo je mogoče premestiti na drugo delovno mesto, za katero se ne zahteva dovoljenje za dostop do tajnih podatkov Unije. Drugič, OPSP je glede na ugotovitve pritožbenega organa tožečo stranko maja 2012 povabil na sestanek, ki se ga je udeležil tudi njen odvetnik, in ji dal možnost dokazati, da negativne informacije, ki so se v zvezi z njo pokazale med preiskavo, ki jo je opravil nacionalni varnostni organ, niso utemeljene.
Iz tega sledi, da je treba zavrniti tudi četrti tožbeni razlog.
Peti tožbeni razlog: nesorazmernost odpovedi in neupoštevanje obveznosti OPSP, da preuči morebitno prerazporeditev ali ohranitev na prvotni funkciji
– Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je v njenem zadnjem ocenjevalnem poročilu prikazan izjemen profil, ker je eden najboljših sejnih referentov, saj je bilo vseh trinajst ocenjevalnih meril ocenjenih z ocenami „dobro“ ali „zelo dobro“, prav tako pa tudi njeno znanje jezikov.
Svet bi moral ob upoštevanju odločbe pritožbenega organa, ki je nacionalnemu varnostnemu organu odredil, naj tožeči stranki izda varnostno dovoljenje, znova obravnavati sporno odločbo, ker tožeča stranka daje vsa jamstva za ohranitev delovnega mesta ali vsaj za ponovno vključitev na prejšnje delovno mesto etažnega receptorja, ker to delovno mesto ne zahteva varnostnega dovoljenja in izvedbe postopka varnostnega preverjanja.
Svet predlaga zavrnitev tožbenega razloga.
– Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost skrbnega ravnanja in načelo dobrega upravljanja pomenita zlasti, da pristojni organ, kadar odloča o položaju uradnika ali uslužbenca, tudi v okviru izvajanja široke diskrecijske pravice, upošteva vse elemente, ki bi lahko vplivali na njegovo odločitev; pri tem mora upoštevati ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika ali uslužbenca. Ob upoštevanju prav obsega diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije pri oceni interesa službe, mora biti nadzor sodišča Unije omejen na vprašanje, ali je pristojni organ ostal v okviru razumnih meja in svoje diskrecijske pravice ni uporabil napačno (sodba Sodišča za uslužbence z dne 13. junija 2012 v zadevi Macchia proti Komisiji, F‑63/11, točka 50 in navedena sodna praksa, ki je predmet pritožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije, T‑368/12 P).
OPSP je moral pri odločitvi, ali je treba tožeči stranki odpovedati delovno razmerje ali ne, preučiti ne le očitni interes tožeče stranke za nadaljevanje delovnega razmerja, ki jo je povezovalo z institucijo, temveč tudi interes službe, opredeljen s potrebo Sveta, ki je odgovorna za obravnavanje tajnih podatkov Unije, da zagotovi, da je zaposleno osebje lojalno, vredno zaupanja in zanesljivo.
V zvezi s tehtanjem interesov v tej zadevi iz obvestila z dne 11. januarja 2012, katerega vsebina je povzeta v točki 27 te sodbe, izhaja, da je generalni sekretar Sveta na podlagi člena 5(3) SDI preučil možnost premestitve tožeče stranke na drugo delovno mesto. Tožeča stranka vseeno ni bila premeščena zaradi svojega profila, postopka izbora, po katerem je bila zaposlena, negativnih informacij, ugotovljenih o njej po varnostni preiskavi nacionalnega varnostnega organa, in obveznosti generalnega sekretarja Sveta, da sprejme posebne previdnostne ukrepe na področju varnosti.
V zvezi s tem ni mogoče sprejeti tega, kako tožeča stranka razlaga obvestilo z dne 11. januarja 2012, in sicer da je njen profil glede na zadnje ocenjevalno poročilo primeren, da se jo obdrži na delovnem mestu sejnega referenta ali vsaj na prejšnjem delovnem mestu etažnega receptorja.
Namreč, v zvezi z možnostjo, da se jo obdrži na njenem delovnem mestu ali prerazporedi na prejšnje delovno mesto, iz člena 7(3) Sklepa 2011/292 v povezavi z obvestilom uslužbencem št. 58/09, katerega vsebina je za namene te zadeve povzeta v točki 20 te sodbe, izhaja, da lahko vsi sejni referenti generalnega sekretariata zaradi svojih pristojnosti potrebujejo dostop do tajnih podatkov Unije stopnje „[confidentiel] UE/EU [confidential]“ ali „[secret] UE/EU [secret]“ in morajo zato biti varnostno preverjeni. Ker tožeča stranka nima varnostnega dovoljenja, ne more opravljati nalog, za opravljanje katerih je bila zaposlena leta 2007 in ki so enake nalogam, ki jih je v zadovoljstvo nadrejenih opravljala pred odpovedjo njene pogodbe, kot je razvidno iz njenega zadnjega ocenjevalnega poročila.
OPSP je moral glede možnosti premestitve tožeče stranke na drugo delovno mesto pred sprejetjem sporne odločbe upoštevati zahteve morebitnega delovnega mesta z vidika kvalifikacij in sposobnosti tožeče stranke. Ker je bila tožeča stranka zaposlena po postopku za izbor pogodbenih uslužbencev za delovno mesto etažnega receptorja za opravljanje fizičnih ali upravno-administrativnih nalog podpornih storitev, ki ustrezajo funkcionalni skupini I, bi jo bilo mogoče premestiti le na delovno mesto z enakimi značilnostmi, ki bi moralo biti v skladu s členom 8 SDI eno od delovnih mest, ki ni na seznamu delovnih mest. Iz obvestila uslužbencem št. 58/09 pa izhaja, da mora biti osebje za opravljanje nalog na delovnih mestih z istimi značilnostmi varnostno preverjeno vsaj na stopnji „[confidentiel] UE/EU [confidential]“.
Tudi trditve tožeče stranke, da bi lahko kljub dejstvu, da nima dovoljenja za dostop do tajnih podatkov Unije, po zgledu svojih kolegov delala na delovnem mestu etažnega receptorja, ni mogoče sprejeti. Namreč, čeprav je res, da je Svet na obravnavi navedel, da od 120 oseb, zaposlenih v službi „Etažni receptor“, od tega 88 na delovnih mestih sejnega referenta, tri nimajo varnostnega dovoljenja, to ne spremeni tega, da so se glede na podatke, ki jih je na obravnavi predstavil vodja oddelka tožeče stranke, te tri osebe, ki so upravičene do odstopanja, ki ga je dovolil generalni sekretar Sveta, vedno izkazale za vredne zaupanja, da so blizu upokojitvene starosti, razporejene na neobčutljive sektorje in izključene iz mobilnosti. Svet je dodal, da vsekakor v zadevni službi ni nobenega pogodbenega uslužbenca brez varnostnega dovoljenja.
Kar zadeva upoštevanje razlogov, zaradi katerih je OPSP zavrnil izdajo dovoljenja za dostop do tajnih podatkov Unije tožeči stranki, je dovolj ugotoviti, da je z dejanji, ki so bila razlog za odločitev nacionalnega varnostnega organa, mogoče z vidika dolžnosti previdnosti, ki jo ima Svet, legitimno upravičiti zaskrbljenost OPSP glede morebitnega tveganja ranljivosti pri tožeči stranki.
Tudi razlage tožeče stranke, da je pritožbeni organ ovrgel negativne informacije, ki so bile o njej predstavljene po končani preiskavi nacionalnega varnostnega organa, ni mogoče sprejeti.
V zvezi s tem namreč zadošča ugotoviti, da obrazložitev odločbe pritožbenega organa z dne 8. marca 2012 ni mogla odpraviti negotovosti, ki je zaradi ugotovitev odločbe nacionalnega varnostnega organa nastala pri Svetu glede morebitne ranljivosti tožeče stranke, saj Svet ni mogel razpolagati s kopijo zapisnikov zaslišanj, predloženih pritožbenemu organu.
Čeprav je pritožbeni organ nacionalnemu varnostnemu organu odredil, naj tožeči stranki izda varnostno dovoljenje stopnje „[secret]“, je OPSP v teh okoliščinah lahko odločil, ne da bi kršil obveznosti, ki jih ima kot delodajalec do tožeče stranke, da, prvič, tožeči stranki ni mogoče dovoliti dostopa do tajnih podatkov Unije, in drugič, da odpove njeno pogodbo, ker ni delovnega mesta, na katero bi jo bilo mogoče premestiti, ter nazadnje, ob upoštevanju odločbe pritožbenega organa zavrne pritožbo, vloženo zoper sporno odločbo.
Torej je treba zavrniti tudi peti tožbeni razlog in zato celoten prvi predlog, ki se nanaša na razglasitev ničnosti sporne odločbe in po potrebi razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe.
Drugi in tretji predlog, ki se nanašata na plačilo odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da bi bilo mogoče premoženjsko škodo, ki ji jo je povzročila sporna odločba, povrniti, če bi ji Svet plačal 160181,85 EUR, povečanih za obresti, ob upoštevanju morebitnega zvišanja ali znižanja med postopkom.
V zvezi z nepremoženjsko škodo meni, da zgolj razglasitev ničnosti sporne odločbe ne bi zadostovala za povračilo škode, in predlaga, naj se Svetu naloži plačilo zneska 25.000 EUR, določenega
ex aequo et bono
, ob upoštevanju morebitnega zvišanja ali znižanja med postopkom.
Svet predlaga zavrnitev odškodninskih zahtevkov.
Presoja Sodišča za uslužbence
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da zavrnitev predloga za razglasitev ničnosti, kadar je škoda, ki jo zatrjuje tožeča stranka, posledica sprejetja odločbe, ki je predmet tega predloga za razglasitev ničnosti, načeloma povzroči zavrnitev odškodninskih zahtevkov, ker so ti tesno povezani (sodba Sodišča za uslužbence z dne 29. septembra 2011 v zadevi Heath proti ECB, F‑121/10, točka 129).
Kadar pa škoda ni posledica sprejetja odločbe ali kadar predlog za razglasitev ničnosti ni zavrnjen, mora za odgovornost uprave tožeča stranka dokazati obstoj nepravilnosti, resničnosti škode in vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo. Ker morajo biti ti pogoji kumulativno izpolnjeni, dejstvo, da eden od njih ni izpolnjen, zadošča za zavrnitev odškodninske tožbe (zgoraj navedena sodba BB proti Komisiji, točka 82 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi je treba opozoriti, da je premoženjska in nepremoženjska škoda, ki jo zatrjuje tožeča stranka, posledica odločitve Sveta, ki je odpovedal njeno pogodbo za nedoločen čas. Ker pa so bili predlogi za razglasitev ničnosti sporne odločbe zavrnjeni, ne da bi Sodišče za uslužbence ugotovilo nepravilnost v odločanju OPSP, je treba odškodninska zahtevka tožeče stranke zavrniti.
Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi odstavka 2 istega člena, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
Iz zgoraj navedene obrazložitve izhaja, da tožeča stranka ni uspela s svojimi predlogi. Poleg tega je Svet v svojih predlogih izrecno predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika, tožeča stranka nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov Sveta.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE
(drugi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Bruno Arguelles Arias nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasil Svet Evropske unije.

Rofes i Pujol
Barents
Bradley
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. novembra 2013.
Sodna tajnica
W. Hakenberg
Predsednica
M. I. Rofes i Pujol
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.