CELEX: 62010CJ0186
EMÜ-Türgi assotsiatsioonileping
Lisaprotokolli artikli 41 lõige 1
Standstill-tingimus
Asutamisvabadus
Türgi kodaniku elamisloa pikendamisest keeldumine, kuna ta alustas selle loa tingimusi rikkudes majandustegevust
Õiguste kuritarvitamine

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada 23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud lisaprotokolli, mis sõlmiti,
kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 (EÜT L 293, lk 1; ELT
eriväljaanne 11/11, lk 41) (edaspidi „lisaprotokoll”), artikli 41 lõiget 1.
Taotlus esitati Türgi kodaniku T. Oguzi ning Secretary of State for the Home Departmenti (Ühendkuningriigi Siseministeerium,
edaspidi „Secretary of State”) vahelises vaidluses, mille ese on otsus, millega viimane keeldus asjaomase isiku kui füüsilisest
isikust ettevõtja Ühendkuningriigi elamisloa pikendamisest.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
EMÜ‑Türgi assotsiatsioon
Lepingu assotsiatsiooni loomiseks Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel, mille allkirjastasid 12. septembril 1963. aastal
Ankaras Türgi Vabariik ning EMÜ liikmesriigid ja ühendus, ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati viimase nimel nõukogu
23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (EÜT 1964, 217, lk 3685; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10; edaspidi „assotsiatsioonileping”)
artikli 2 lõike 1 kohaselt on lepingu eesmärk lepingupoolte kaubandus‑ ja majandussuhete jätkuv ja tasakaalustatud areng,
sealhulgas tööjõu valdkonnas, kohaldades järk-järgult töötajate vaba liikumist, samuti kaotades asutamisvabaduse ning teenuste
osutamise vabaduse piirangud eesmärgiga parandada Türgi elanike elatustaset ning hõlbustada Türgi Vabariigi hilisemat ühinemist
ühendusega.
Lisaprotokoll, mis on selle artikli 62 kohaselt assotsiatsioonilepingu lahutamatu osa, sätestab vastavalt selle artiklile 1
nimetatud lepingu artiklis 4 toodud üleminekuetapi rakendamise tingimused, korra ja ajakavad.
Lisaprotokolli artikli 41 lõige 1 sätestab
standstill
‑tingimuse järgmises sõnastuses:
„Lepinguosalised hoiduvad omavahel kehtestamast mis tahes uusi asutamisõiguse ning teenuste osutamise vabaduse piiranguid.”

Siseriiklik õigus
1971. aasta sisserändeseadus (Immigration Act 1971) sätestab:
„[...]
3.      Üldsätted reguleerimise ja kontrolli kohta
1)      Kui käesolevas seaduses või selle alusel kehtestatud sätetes ei ole ette nähtud teisiti ja kui isik ei ole Briti kodanik
a)      ei tohi ta siseneda Ühendkuningriigi territooriumile, kui talle ei ole antud sellekohast luba kooskõlas käesoleva seaduse
või selle alusel kehtestatud sätetega;
b)      võib talle anda tähtajalise või tähtajatu loa siseneda Ühendkuningriiki (või kui ta juba on Ühendkuningriigis, elamisloa Ühendkuningriigis);
c)      kui talle antakse tähtajaline luba Ühendkuningriiki sisenemiseks või tähtajaline elamisluba, võib selle anda kõikidel järgmistel
tingimustel või mis tahes järgmisel tingimusel:
(i)      tingimus, millega piiratakse tema töötamist või töist tegevust Ühendkuningriigis;
[...]
2)      Secretary of State esitab parlamendile regulaarselt (ja nii kiiresti kui võimalik) tema poolt kehtestatud eeskirjad või eeskirjade
muudatused, mida tuleb praktikas järgida käesoleva seaduse kohaldamisel seoses niisuguste isikute sisenemisega Ühendkuningriiki
ja elamisega Ühendkuningriigis, kellel peab käesoleva seaduse kohaselt olema riiki saabumise luba, sealhulgas eeskirjad eri
asjaoludel kohaldatavate loa tähtaegade ja tingimuste kohta; [...]
3)      Kui Ühendkuningriiki sisenemise luba või elamisluba on tähtajaline:
a)      võib isikule antud luba muuta kas tähtaega lühendades või pikendades või luba tähtajatuks muutes või loa tingimusi lisades,
muutes või tühistades, kuid kui luba muudetakse tähtajatuks, kaotavad loas ettenähtud tingimused kehtivuse;
[…]”.
1972. aasta sisserände‑eeskirjad riiki sisenemise kohta (Statement of Immigration Rules for Control after Entry 1972; edaspidi
”1972. aasta sisserände‑eeskirjad”) sätestasid:
„A osa. Riiki sisenemise loa või elamisloa muutmine
I jagu Üldsätted
[...]
Üldised kaalutlused
[...]
4.      Järgmistes punktides on ette nähtud peamised nende isikute kategooriad, kellele võib anda tähtajalise loa riiki sisenemiseks
ja kes võivad taotleda oma loa muutmist, ning põhimõtted, mida tuleb järgida nende isikute taotlusi menetledes või neile antud
lubade muutmist algatades. Kirjeldatud küsimuste otsustamisel tuleb arvestada kõiki asjakohaseid faktilisi asjaolusid; taotleja
vastavus elamisloa saamise või pikendamise eeskirjade formaalsetele nõuetele ei ole määrav tema taotluse rahuldamise suhtes.
Näiteks on olulisteks asjaoludeks see, kas asjaomane isik on pidanud kinni tähtajast ja tingimustest, millele vastavalt ta
riiki lubati; kas tema iseloomu, käitumist ja suhteid arvestades on ebasoovitav lubada tal riiki jääda; kas ta kujutab endast
ohtu riigi julgeolekule; ning kas – kui talle antakse tema soovitud kestusega elamisluba – võib tekkida olukord, kus teda
ei saa teise riiki välja saata.
[...]
Ettevõtjad ja füüsilisest isikust ettevõtjad
21.      Isikud, kes on riiki lubatud kui reisijad, võivad taotleda Secretary of State’i nõusolekut asuda riigis tegelema majandustegevusega
kas iseseisva ettevõtjana või uue või olemasoleva ettevõtja osanikuna. Iga sellist taotlust tuleb kaaluda vastavalt selle
taotluse asjaoludele. Loa andmine sõltub mitmest tegurist, sealhulgas tõenditest selle kohta, et taotleja panustab majandustegevusse
omaenda vara proportsionaalselt enda osalusega; et ta on suuteline oma osa piires vastutama selles majandustegevuses tekkivate
kohustuste eest; ning et tema kasumiosast piisab tema enda ja tema ülalpeetavate ülalpidamiseks. Taotleja osalus majandustegevuses
ei tohi kujutada endast varjatud töösuhet ning peab olema selge, et ta ei täienda oma majandustegevust töösuhtega, milleks
on vaja tööluba. [...]”
On selge, et 1972. aasta sisserände‑eeskirjad, mis olid jõus kuupäeval, mil lisaprotokoll Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi
suhtes jõustus, st 1. jaanuaril 1973, kujutavad endast sätteid, mis on kohaldatavad Türgi kodanike suhtes, kes saavad tugineda
lisaprotokolli artikli 41 lõikele 1, milles on sätestatud
standstill‑
tingimus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on need eeskirjad elamisloataotluste läbivaatamise koha pealt isikute osas,
kes soovivad selles liikmesriigis füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseda, soodsamad kui 2008. aasta eeskirjad sisserändekontrolli
kohta (Statement of Immigration Rules 2008; edaspidi „2008. aasta sisserände‑eeskirjad”), mis olid jõus põhikohtuasja asjaolude
asetleidmise ajal.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
T. Oguzil lubati üliõpilasena Ühendkuningriiki siseneda 27. oktoobril 2000. Asjaomase isiku kui üliõpilase elamisluba uuendati
mitmel korral, millest viimase tähtaeg lõppes 31. augustil 2006. Need load olid seatud sõltuvusse tingimusest, et T. Oguz
ei tohi „tegutseda majandus‑ või kutsetegevuses ilma Secretary of State for the Home Departmenti loata”.
Ministeeriumi allasutus (Work Permits (UK)), mis tegeleb Ühendkuningriigis tööloataotluste läbivaatamisega, andis 18. augustil
2006 äriühingule The Trade Link Company Limited (edaspidi „Trade Link”) teada, et ta on heaks kiitnud selle äriühingu taotluse
T. Oguzile tööloa saamiseks. Järgnevalt pikendati alates 29. augustist 2006 selle tööloa põhjal T. Oguzi elamisluba viie‑aastase
perioodi võrra. See uus elamisluba oli seatud sõltuvusse samadest tingimustest kui need, mis sisaldusid talle Ühendkuningriiki
saabumisel väljastatud elamisloas.
Trade Link teatas 16. novembril 2006 T. Oguzile tema töölepingu ülesütlemisest majanduslikel põhjustel alates teatamise hetkest.
14. novembril 2007 jätsid pädevad ametiasutused rahuldamata asjaomase isiku poolt esitatud uue tööloa taotluse ühe ajakirja
müügi‑ ja turundusjuhi kohale tööle asumiseks põhjendusel, et nimetatud töökoha suhtes esitatavad nõuded on ülemäära piiravad
ning võivad pärssida alalistest elanikest töötajate kandideerimist sellele töökohale.
T. Oguz esitas 20. märtsil 2008 uue taotluse Ühendkuningriigi elamisloa saamiseks füüsilisest isikust ettevõtjana vastavalt
1972. aasta sisserände‑eeskirjadele.
Sellest taotlusest, mis oli esitatud finantsteenuste ja turunduse konsultandina tegutsemiseks, nähtus, et selleks kuupäevaks
oli T. Oguz juba asunud füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsema. Asjaomane isik kinnitas hiljem, et ta asutas oma ettevõtte
2008. aasta veebruaris ning käitas seda alates sama aasta märtsist. Siiski teavitas ta 2. septembril 2008 pädevaid ametiasutusi,
et ta lõpetas füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise 11. augustil 2008 ning soovib tegevust taasalustada pärast seda,
kui tema taotluse suhtes on otsus tehtud.
Secretary of State jättis oma 21. oktoobri 2008. aasta otsusega 2008. aasta sisserände‑eeskirjade alusel T. Oguzi taotluse
rahuldamata. Peale selle lühendati asjaomase isiku kehtiva elamisloa kestust põhjendusel, et ta ei täitnud enam elamisloa
andmise aluseks olnud nõudeid.
Seda rahuldamata jätmise otsust põhjendati asjaoluga, et põhikohtuasja hageja tegutses füüsilisest isikust ettevõtjana, rikkudes
sellega oma senise, tööloal põhineva elamisloa andmise nõudeid ning ta ei teatanud Secretary of State’le, et ta lahkus Trade
Linkist töölt. Sellised rikkumised on samaväärsed pettuse või õiguste kuritarvitamisega, mille tõttu ei saa ta lisaprotokolli
artikli 41 lõikes 1 esinevale
standstill‑
tingimusele tugineda.
Põhikohtuasja kaebaja esitas nimetatud otsuse peale Asylum and Immigration Tribunal’ile (varjupaiga‑ ja sisserändekohus) 4. novembril 2008
kaebuse. Immigration Judge (sisserändekohtunik) jättis oma 19. jaanuari 2009. aasta otsusega selle kaebuse rahuldamata. Ta
leidis, et T. Oguz ei pannud toime pettust ning Secretary of State’i teavitati T. Oguzi töösuhte lõppemisest Trade Linkiga
1. juunil 2007. Ometi rikkus T. Oguz nõudeid, mille alusel talle tööloal põhinev elamisluba anti, kui ta asutas ja käitas
ettevõtet ning sellest asjaolust tulenevalt ei saa ta
standstill‑
tingimusele tugineda.
T. Oguz esitas taotluse asja uuesti läbivaatamiseks. Senior Immigration Judge (sisserändeküsimuste vanemkohtunik) leidis 26. juuni
2009. aasta otsuses, et Immigration Judge ei rikkunud ühtegi õigusnormi ning leidis sellest tulenevalt, et T. Oguzi kaebuse
rahuldamata jätmine oli põhjendatud.
T. Oguzile anti 11. novembril 2009 luba esitada apellatsioonkaebus Court of Appealile (England & Wales) (Civil Division).
Centre for Advice on Individual Rights in Europe’ile, heategevusorganisatsioon, mille eesmärk on inimõiguste‑alane teavitamine
ja nõustamine, anti luba osaleda eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses.
See kohus soovib teada, kas Euroopa Kohtu poolt 27. septembri 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑235/99: Kondova (EKL 2001,
lk I‑6427) esitatud põhjendused on ülekantavad ka sellisetele asjaoludele, nagu on käesoleva põhikohtuasja omad. Neil tingimustel
otsustas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse
küsimuse:
„Kas Türgi kodanikul, kellele on antud Ühendkuningriigi elamisluba tingimusel, et ta ei asu tegelema ei majandus‑ ega kutsetegevusega,
kuid kes asub seda tingimust rikkudes tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana ning seejärel taotleb riigi ametiasutustelt
oma elamisloa pikendamist taotlemise ajaks alustatud majandustegevuse alusel, on õigus tugineda […] lisaprotokolli artikli 41
lõikele 1?”

Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega teada, kas lisaprotokolli artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt,
et sellele saab tugineda Türgi kodanik, kelle elamisluba liikmesriigis on seatud sõltuvusse tingimusest, et ta ei asu tegelema
ei majandus‑ ega kutsetegevusega, kuid kes siiski asub seda tingimust rikkudes tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana ning
seejärel taotleb riigi ametiasutustelt oma elamisloa pikendamist vahepeal alustatud majandustegevuse alusel.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et kuna T. Oguz ei saanud lisaprotokolli artikli 41 lõikes 1 sätestatud
standstill‑
tingimusele tugineda, siis tuli tema elamisloa pikendamise taotlus füüsilisest isikust ettevõtjana jätta 2008. aasta sisserände‑eeskirjade
alusel rahuldamata. Seevastu nõuaks võimalik
standstill‑
tingimuse kohaldamine, et pädevad asutused hindaksid põhikohtuasja hageja taotlust 1972. aasta sisserände‑eeskirjade alusel.
Lisaprotokolli artikli 41 lõige 1 keelab alates kuupäevast, mil vastuvõtvas liikmesriigis jõustus õigusakt, mille osa see
säte moodustab, kehtestada mis tahes uusi asutamisvabaduse teostamise ja teenuste osutamise vabaduse piiranguid, kaasa arvatud
neid, mis puudutavad selles liikmesriigis nimetatud majanduslikke vabadusi teostada sooviva Türgi kodaniku kõnealuse riigi
territooriumile sisenemise tingimusi ja/või menetlust (vt 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑16/05: Tum ja Dari,
EKL 2007, lk I‑7415, punkt 69, ning 29. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑92/07: komisjon
vs.
Madalmaad, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 47)
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on sellel sättel liikmesriikides vahetu õigusmõju, nii et need Türgi kodanikud, kelle
suhtes see on kohaldatav, saavad asjaomasest sättest tulenevatele õigustele liikmesriigi kohtus tuginedes takistada nimetatud
sättega vastuolus olevate siseriiklike normide kohaldamist. Selles sättes on sõnastatud selgelt, täpselt ja tingimusteta ühemõtteline
standstill‑
tingimus, mis sisaldab lepingupoolte võetud kohustust, mis kujutab endast juriidiliselt lihtsalt tegevusest hoidumist (vt
11. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑37/98: Savas, EKL 2000, lk I‑2927, punktid 46–54, ning 19. veebruari 2009. aasta otsus
kohtuasjas C‑228/06: Soysal ja Savatli, EKL 2009, lk I‑1031, punkt 45).
Secretary of State vaidlustab T. Oguzi õiguse tugineda siseriiklikes kohtutes lisaprotokolli artikli 41 lõikele 1 tagamaks,
et tema suhtes kohaldatakse 1972. aasta sisserände‑eeskirjasid põhjendusel, et elamisloataotlus, mis põhineb füüsilisest isikust
ettevõtjana tegutsemisel, millele eelnevalt on rikutud elamisloa tingimust, mis keelas asjaomasel isikul samalaadi tegevust
teostada, kujutab endast õiguse kuritarvitamist. Selline kuritarvitamine välistab asjaomase isiku õiguse
standstill‑
tingimuse kohaldamisele tugineda.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei saa õigussubjektid liidu õigusnorme ära kasutada pettuse või kuritarvituse eesmärgil ja
siseriiklikud kohtud võivad igal üksikjuhul objektiivsetele asjaoludele tuginedes võtta arvesse asjaomaste isikute kuritarvitust,
et vajaduse korral keelduda neile kohaldamast soodustust, mis tuleneb nimetatud liidu õigusnormidest, millele konkreetsel
juhtumil tuginetakse. Siiski on nimetatud kohtutel kohustus võtta sellise käitumise hindamisel arvesse kõne all olevate liidu
õiguse sätetega järgitavaid eesmärke (vt 9. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑212/97: Centros, EKL 1999, lk I‑1459, punkt 25,
ning 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑436/00: X ja Y, EKL 2002, lk I‑10829, punkt 42).
Tuleb märkida, et lisaprotokolli artikli 41 lõige 1 ei anna Türgi kodanikele materiaalõigust, käesoleval juhul asutamisõigust,
mis jääb siseriikliku õiguse reguleerida (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Soysal ja Savatli, punkt 47).
Selles sättes esineva
standstill‑
tingimuse eesmärk on luua asutamisõiguse järkjärguliseks juurutamiseks soodsad tingimused, mistõttu on selleks, et vältida
selle järkjärgulise rakendamise tingimuste halvenemist liikmesriikide ja Türgi Vabariigi vahel, riigi ametivõimudel täielikult
keelatud seada uusi takistusi selle vabaduse teostamisele nii, et karmistatakse konkreetsel kuupäeval kehtinud tingimusi (vt
eespool viidatud kohtuotsus Tum ja Dari, punkt 61, ning 9. detsembri 2010. aasta otsused liidetud kohtuasjades C‑300/09 ja
C‑301/09: Toprak ja Oguz, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 53).
Selline
standstill‑
tingimus, nagu sisaldub lisaprotokolli artikli 41 lõikes 1, ei ole materiaalõigusnorm, mis muudab asjaomase asendatava materiaalõiguse
kohaldamatuks, vaid see on oma olemuselt pigem menetlusnorm, mis näeb
ratione temporis
ette, millised on need liikmesriigi õigusnormid, millest lähtuvalt tuleb hinnata sellise Türgi kodaniku olukorda, kes soovib
teostada liikmesriigis asutamisvabadust (eespool viidatud kohtuotsus Tum ja Dari, punkt 55).
See
standstill‑
tingimus piirdub põhikohtuasjas niisiis sellega, et määrab kindlaks Ühendkuningriigi sisserändevaldkonna õigusnormid, millest
lähtuvalt peavad siseriiklikud ametiasutused tegema otsuse T. Oguzi kui füüsilisest isikust ettevõtja elamisloa taotluse osas,
ilma et sellega kahjustaks kuidagi selle taotluse sisulist hindamist.
Põhikohtuasja kaebaja osutas oma kirjalikes märkustes, et temapoolset võimalikku kuritarvitust saab siseriikliku õiguse asjakohaste
sätete raames veel hilisemas etapis arvesse võtta, st 1972. aasta sisserände‑eeskirjade kohaldamise etapis. Ühendkuningriigi
valitsus kinnitas kohtuistungil, et nende eeskirjade lõige 4 sätestab mehhanismi, mis võimaldab õiguste kuritarvituste eest
karistada.

Standstill‑
tingimus ei takista seega liikmesriikidel siseriikliku õiguse raames karistada kuritarvitusi sisserändevaldkonnas.

Standstill‑
tingimust tuleb seega mõista selliselt, et seda kohaldatakse etapis, mis eelneb asja sisulisele hindamisele, mis hõlmab hindamist,
kas asjaomane isik on õigusi kuritarvitanud.
Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et küsimus, kas liikmesriigi territooriumile elama asumise taotluse esitamise
ajal oli Türgi kodaniku viibimine selles liikmesriigis seaduslik või mitte, ei oma
standstill‑
tingimuse kohaldamise puhul mingit tähtsust (vt eespool viidatud kohtuotsus Tum ja Dari, punkt 59).
Järelikult asjaolu, et selline isik nagu T. Oguz ei ole kinni pidanud nõuetest, millest tema elamisluba sõltuvusse on seatud,
ei ole vastavalt sellele kohtupraktikale lisaprotokolli artikli 41 lõike 1 kohaldamisel asjakohane.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib lisaks, kas Euroopa Kohtu kaalutlused eespool viidatud kohtuotsuses Kondova on põhikohtuasja
suhtes kohaldatavad.
Selles kohtuotsuses, mis puudutas Euroopa lepingut assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa ühenduste ja selle liikmesriikide
ning teiselt poolt Bulgaaria Vabariigi vahel, mis on ühenduse nimel sõlmitud ja heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 19. detsembri
1994. aasta otsusega 94/908/ESTÜ, EÜ, Euratom (EÜT L 358, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 532) (edaspidi „EÜ‑Bulgaaria assotsiatsioonileping”),
otsustas Euroopa Kohus, et kui Bulgaaria kodanikel oleks olenemata sisserännet reguleerivate siseriiklike õigusnormide varasemast
rikkumisest olnud lubatud esitada vastuvõtvas liikmesriigis igal ajal asutamisõiguse taotlus, siis oleks see võinud neid lausa
ahvatleda jääma vastuvõtva riigi territooriumile kõigepealt ebaseaduslikult ning allutama ennast siseriiklikule kontrollile
alles siis, kui selles riigis ette nähtud materiaalõiguslikud nõuded on täidetud (eespool viidatud kohtuotsus Kondova, punkt 77).
Euroopa Kohus rõhutas samuti, et selline tõlgendus võib tuua kaasa EÜ‑Bulgaaria assotsiatsioonilepingu artikli 59 lõike 1
kasuliku mõju kadumise ning võimaldaks kuritarvitusi, mis seisnevad välismaalaste riiki lubamise ja seal viibimisega seotud
siseriiklike õigusaktide rikkumises (eespool viidatud kohtuotsus Kondova, punkt 79).
Nende kaalutluste põhjal otsustas Euroopa Kohus, et nimetatud assotsiatsioonilepingu kaitse ei laiene Bulgaaria kodanikule,
kes kavatses asuda liikmesriigis tegutsema töötaja või füüsilisest isikust ettevõtjana ja kes muudab siseriiklike asutuste
asjaomase kontrolli võimatuks, väites, et ta tuleb sellesse riiki hooajalise töö tegemise eesmärgil, mis ei vasta tõele (eespool
viidatud kohtuotsus Kondova, punkt 80).
Sellele kohtupraktikale tuginedes väidab Ühendkuningriigi valitsus, et lisaprotokolli artikli 41 lõikes 1 sätestatud
standstill‑
tingimust tuleb tõlgendada selliselt, et sellele ei saa tugineda eelnevast siseriiklikust kontrollist kuritarvitava kõrvalehoidumise
eesmärgil. Nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Kondova märkis, saaksid Türgi kodanikud olukorras, kus nad võiksid
vastuvõtvas liikmesriigis igal ajal esitada asutamisõiguse taotluse, tugineda oma äriklientuurile ja ‑varale, mille nad võivad
olla loonud ajal, mil nad vastuvõtvas liikmesriigis ebaseaduslikult elasid, või rahalistele vahenditele, mille nad võivad
olla teeninud selles liikmesriigis, sealhulgas vajaduse korral töötades, ning seega esitada ennast siseriiklikele ametiasutustele
juba elujõulise majandustegevusega tegeleva või tegelema hakkava füüsilisest isikust ettevõtjana, kelle õigusi tuleb EMÜ‑Türgi
assotsiatsioonilepingu kohaselt tunnustada.
Sellise argumendiga ei saa nõustuda.
Esiteks tuleb rõhutada, et vaidluse, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Kondova, faktiline raamistik on oluliselt erinev
käesoleva põhikohtuasja omast.
Nimelt vastupidi T. Oguzile, kellel oli seaduslik luba Ühendkuningriiki siseneda ja seal elada ning kes sattus siseriiklikes
õigusnormides sätestatud nõuetele mittevastavasse olukorda üksnes seetõttu, et ta alustas majandustegevust, mis toimus kaheksa
aastat pärast sellesse liikmesriiki sisenemist, tunnistas E. Kondova, et ta andis teadlikult vale informatsiooni Ühendkuningriigi
territooriumile sisenemise loa taotlusi läbivaatavale ametnikule, kes talle Bulgaaria viisa väljastas, ning sisserände‑ametnikule,
kes teda Ühendkuningriiki sisenedes küsitles, selleks et saada sellesse liikmesriiki sisenemiseks luba.
Niisiis on selge, et E. Kondova oli oma käitumise tõttu süüdi Ühendkuningriigi õigusnormide, mis käsitlevad kolmandate riikide
kodanike sisenemist asjaomase liikmesriigi territooriumile, rikkumises, mille puhul kuulub pädevus sellele liikmesriigile.
Lisaks olid ka kohtuasjas Kondova kõne all olnud õigusnormid erinevad. Vastupidi lisaprotokolli artikli 41 lõikele 1 kujutas
EÜ‑Bulgaaria assotsiatsioonilepingu artikli 45 lõige 1 endast materiaalõigusnormi, mille alusel asutamisõiguse taotlust oleks
tulnud sisuliselt hinnata ning mille rikkumist E. Kondovale ette heideti. Selle viimase sätte alusel pidi iga liikmesriik
tagama nende territooriumil asuvatele Bulgaaria kodanikele sama soodsad tegutsemistingimused, nagu saavad osaks nende endi
kodanikele. Võttes arvesse neid kaalutlusi ning asjaolu, et EÜ‑Bulgaaria assotsiatsioonilepingu artikli 45 lõikes 1 ei ole
standstill‑
tingimust sätestatud, siis tuleb seda sätet pidada lisaprotokolli artikli 41 lõikest 1 erinevaks sätteks.
Neil tingimustel – nagu seda märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 58 ja 59 – ei ole üllatav, et eespool viidatud
kohtuasjas Kondova tunnistas Euroopa Kohus, et kõnealusele materiaalsele õigusele tuginemise võib õiguse kuritarvitamise tõttu
keelata. Sellest kohtuotsusest tulenev järeldus ei ole niisugusele
standstill‑
tingimusele, nagu on sätestatud lisaprotokolli artikli 41 lõikes 1, ülekantav, kuna see tingimus ei kehtesta materiaalset
asutamisõigust ega õigust võrdsele kohtlemisele võrreldes asjaomase liikmesriigi kodanikega.
Eelnevast lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et lisaprotokolli artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et
sellele sättele saab tugineda Türgi kodanik, kellele on antud liikmesriigis elamisluba tingimusel, et ta ei asu tegelema ei
majandus‑ ega kutsetegevusega, kuid kes asub seda tingimust rikkudes siiski tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana ning
seejärel taotleb riigi ametiasutustelt oma elamisloa pikendamist, tuginedes vahepeal alustatud majandustegevusele.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud lisaprotokolli, mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse nimel nõukogu
19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72, artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et sellele sättele saab
tugineda Türgi kodanik, kellele on antud liikmesriigis elamisluba tingimusel, et ta ei asu tegelema ei majandus- ega kutsetegevusega,
kuid kes asub seda tingimust rikkudes siiski tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana ning seejärel taotleb riigi ametiasutustelt
oma elamisloa pikendamist, tuginedes vahepeal alustatud majandustegevusele.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.