CELEX: 62010CJ0081
Apelācija
Valsts atbalsts
France Télécom aplikšanas ar profesionālās darbības nodokli režīms
Jēdziens "atbalsts"
Tiesiskā paļāvība
Noilguma termiņš
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesiskās drošības princips

Ar savu apelācijas sūdzību
France Télécom SA
(turpmāk tekstā – “
France Télécom
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [Vispārējās tiesas] 2009. gada 30. novembra spriedumu apvienotajās
lietās T‑427/04 un T‑17/05 Francija un
France Télécom
/Komisija (Krājums, II‑4315. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt
Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2005/709/EK par valsts atbalstu, ko Francija sniegusi
France Télécom
(OV 2005, L 269, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Prāvas rašanās fakti
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa izskatāmās prāvas tiesisko regulējumu un faktus ir izklāstījusi šādi:
“[..]
2. “
France Télécom
” aplikšana ar profesionālās darbības nodokli
Vispārējā profesionālās darbības nodokļa sistēma
16      Profesionālās darbības nodoklis ir vietējais nodoklis, kura tiesiskais regulējums ir paredzēts likumā un kodificēts Vispārējā
nodokļu kodeksā.
17      [..] profesionālās darbības nodokli katru gadu maksā fiziskas vai juridiskas personas, kas 1. janvārī pastāvīgi darbojas kā
pašnodarbinātas personas.
18      [..] profesionālās darbības nodoklis tiek noteikts atbilstoši nodokļu maksātāju maksātspējai, ko novērtē pēc ekonomiskiem
kritērijiem atkarībā no nodokļu maksātāju veikto darbību nozīmes tās pašvaldības teritorijā, kura to iekasē.
19      No tā izriet, ka profesionālās darbības nodoklis ir nodoklis, kura bāzi veido nevis peļņa, kas gūta no uzņēmuma darbības,
bet gan – šīs prāvas rašanās faktu dienā – tā daļa no ražošanas faktoru (kapitāls un darbs) vērtības, ko nodokļu maksātājs
izmanto katrā pašvaldībā, kurā ir ieviests šis nodoklis.
20      [..] attiecībā uz nodokļiem par 1994.–2002. gadu, juridisko personu gadījumā, kas tiek apliktas ar sabiedrību ienākuma nodokli,
profesionālās darbības nodokļa bāzi veidoja, pirmkārt, to pamatlīdzekļu īres vērtība, kas profesionālās darbības vajadzībām
bija nodokļu maksātāja rīcībā atskaites periodā, un, otrkārt, daļa algu, kuras izmaksātas atskaites periodā.
21      [..] atskaites periods [..] ir priekšpēdējais gads pirms tā, kurā tika uzlikts nodoklis, ja finanšu gads atbilst kalendārajam
gadam, vai, ja tas tā nav, ierobežots finanšu gads priekšpēdējā gadā pirms tā, kurā tika uzlikts nodoklis.
22      [..] profesionālās darbības nodoklis tiek ieviests katrā pašvaldībā, kur nodokļu maksātājam ir telpas vai zemes gabali, līdzekļu,
kas tajos atrodas vai ir ar tiem saistīti, īres vērtības un personālam izmaksāto algu dēļ.
[..]
Normas, kas piemērojamas
France Télécom
Aplikšanas ar nodokļiem saskaņā ar vispārējo tiesību normām princips
25      [1990. gada 2. jūlija] Likum[ā] Nr. 90‑568 [par pasta un telekomunikāciju publisko pakalpojumu organizāciju (1990. gada 8. jūlija
JORF
, 8069. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 90‑568”)], ar kuru tika izveidota
France Télécom
[..], ir paredzētas īpašas tiesību normas nodokļu jomā.
26      [..] ievērojot [noteiktus] izņēmumus,
France Télécom
[principā] tiek aplikta ar nodokļiem un nodevām [..], ar kuriem apliek privātos uzņēmumus, kas veic vienas un tās pašas darbības.
Iepriekš noteikts maksājums
27      [..] līdz 1994. gada 1. janvārim
France Télécom
bija jāapliek tikai ar tiem nodokļiem un nodevām, ko faktiski sedza valsts. Līdz ar to
France Télécom
nebija jāmaksā ne sabiedrību ienākuma nodoklis, ne vietējie nodokļi, tostarp profesionālās darbības nodoklis. Turpretim par
1991.–1993. gadu
France Télécom
bija jāsamaksā nodoklis, kas ik gadu ir noteikts likumā par finansēm, tādas summas robežās, kuras bāze pirms aktualizēšanas
bija vienāda ar atlikumu telekomunikācijām paredzētajā papildu budžetā 1989. gadam [..]
Īpašais nodokļ[a] režīms
[..]
30      Nodoklis, [kas jāmaksā kā profesionālās darbības nodoklis], ar kuru apliekamā summa nodokļa bāzes aprēķināšanas nolūkā atbilda
Vispārējā nodokļu kodeksā paredzētajiem vispārējiem noteikumiem [..], tika noteikts, piemērojot vidējo svērto likmi valstī,
kas izriet no likmēm, par kurām iepriekšējā gadā nobalsojušas visas vietējās pašvaldības [..]
31      Turklāt
France Télécom
par pārvaldības izdevumiem 8 % vietā tika piemērota 1,9 % likme, proti, papildu summa, ko valsts atskaita, lai kompensētu
izdevumus, kuri nodokļu dienestiem radušies, izveidojot reģistrus un atgūstot profesionālās darbības nodokli par labu vietējām
pašvaldībām.
32      Ieņēmumi no nodokļa bija jāpārskaita valstij vai – daļā, kas pārsniedz iemaksu, kura samaksāta par 1994. gadu un kura katru
gadu pielāgota atkarībā no patēriņa cenas rādītāja izmaiņām, – valsts profesionālās darbības nodokļa izlīdzināšanas fondam
[..]
[..]
3. Administratīvais process
35      2001. gada 13. martā Teritoriālo pašvaldību apvienība profesionālās darbības nodokļa atgūšanai no
France Télécom
un
La Poste
saskaņā ar vispārējām tiesību normām (
Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans
le droit commun
) Komisijā iesniedza sūdzību, saskaņā ar kuru īpašais nodokļ[a] režīms bija uzskatāms par valsts atbalstu, kas nav saderīgs
ar kopējo tirgu. Sūdzības iesniedzēja atsaucās uz zaudētajiem ieņēmumiem, ko dažās komūnās izraisīja vidējās svērtās likmes
valstī piemērošana.
36      Pēc šīs sūdzības 2001. gada 28. jūnijā Komisija nolēma uzsākt iepriekšēju īpašā nodokļ[a] režīma pārbaudes procedūru un nosūtīja
Francijas Republikai lūgumu sniegt informāciju šajā sakarā.
37      Ar 2001. gada 26. septembra vēstuli Francijas Republika uz šo lūgumu sniegt informāciju atbildēja, norādot, ka īpašais nodokļ[a]
režīms nav valsts atbalsts, jo tas neradīja nekādas priekšrocības
France Télécom
un neradīja nekādus līdzekļu zaudējumus valstij.
38      2003. gada 30. janvārī Komisija pieņēma lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo pārbaudes procedūru attiecībā
uz atbrīvojumu no profesionālās darbības nodokļa, kas
France Télécom
tika piemērots 1991.–1993. gadā, un īpašo nodokļ[a] režīmu (turpmāk tekstā – “lēmums par pārbaudes uzsākšanu”). Lēmums par
pārbaudes uzsākšanu Francijas Republikai tika paziņots ar 2003. gada 31. janvāra vēstuli. Pēc Francijas iestāžu lūguma Komisija
2003. gada 7. martā darīja zināmu šī lēmuma koriģēto versiju. Lēmumā par pārbaudes uzsākšanu Komisija
France Télécom
sniegto priekšrocību novērtēja 1 miljarda Francijas franku (FRF) apmērā gadā apmēram kopš 1994. gada (73. un 74. punkts).
Lēmums par pārbaudes uzsākšanu tika publicēts 2003. gada 12. martā (OV C 57, 5. lpp.).
[..]
4. Apstrīdētais lēmums
53      2004. gada 19. un 20. jūlijā 1667. sanāksmes laikā Komisijas locekļu kolēģija apstiprināja lēmuma projektu, kurā bija konstatēts,
ka
France Télécom
ir saņēmusi valsts atbalstu, jo laikā no 1994. līdz 2002. gadam tai tika piemērots īpašs nodokļ[a] režīms (turpmāk tekstā
– “attiecīgais atbalsts”), un bija pilnvarojusi par konkurenci atbildīgo locekli ar priekšsēdētāja piekrišanu pieņemt lēmuma
galīgo versiju franču valodā, kas ir autentiskā valoda, pēc “juridiskas un lingvistiskas pārbaudes”.
54      2004. gada 2. augustā Komisija pieņēma [apstrīdēto lēmumu]. Tas Francijas Republikai tika paziņots 2004. gada 3. augustā.
[..]
[..]
61      [Apstrīdētajā] lēmumā Komisija sākumā norādīja, ka [..] paredzēto iepriekš noteikto maksājumu par laika posmu no 1991. līdz
1993. gadam varēja uzskatīt par tādu, kas aizstāj profesionālās darbības nodokli, kurš parasti bija jāmaksā par tiem pašiem
gadiem. Līdz ar to atbrīvojums no profesionālās darbības nodokļa šajā laika posmā neveidoja valsts atbalstu ([apstrīdētā lēmuma]
22.–33. un 53. apsvērums).
62      Savukārt Komisija uzskatīja, ka īpašais nodokļ[a] režīms, kas bija piemērojams no 1994. līdz 2002. gadam, bija valsts atbalsts,
kuru veidoja starpība starp nodokli, kas
France Télécom
bija jāmaksā saskaņā ar vispārējām tiesību normām, un to profesionālās darbības nodokļa iemaksu summu, kura tai faktiski
bija jāmaksā (turpmāk tekstā – “nodokļa starpība”). Šis jaunais atbalsts, kas prettiesiski īstenots, pārkāpjot EKL 88. panta
3. punktu, turklāt nav saderīgs ar kopējo tirgu. Līdz ar to tas ir jāatgūst ([apstrīdētā lēmuma] 34.–53. apsvērums).
63      Lai īpašo nodokļ[a] režīmu kvalificētu par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, Komisija ir paudusi šādu argumentāciju.
64      Pirmkārt, Komisija ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka Francijas iestāžu arguments, ka laika posmā no 1994. līdz
2002. gadam konstatēto priekšrocību kompensēja iepriekš noteiktā maksājuma summa, kas
France Télécom
bija jāmaksā laikā no 1991. līdz 1993. gadam, bija jānoraida ([apstrīdētā] lēmuma 35.–41. apsvērums).
65      Vispirms Komisija ir norādījusi, ka ar Likumu [Nr.] 90‑568 bija ieviesti divi secīgi un atšķirīgi nodokļu uzlikšanas režīmi:
pirmkārt, atbrīvojumu režīms, kas bija piemērojams no 1991. līdz 1993. gadam, vispārējās tiesību normās paredzētos nodokļus,
to skaitā profesionālās darbības nodokli, aizstājot ar iepriekš noteiktu maksājumu; otrkārt, speciāls režīms, kas paredz atkāpes,
kā rezultātā nepietiekamā mērā tika iekasēts profesionālās darbības nodoklis, kas sākotnēji bija piemērojams no 1994. gada
un kas vairs netika piemērots attiecībā uz nodokļa uzlikšanu par 2003. gadu ([apstrīdētā] lēmuma 36. un 38. apsvērums).
[..]
67      Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka tā nevarēja pieļaut, ka nodokļu starpība, kas
France Télécom
bija radusies no 1994. līdz 2002. gadam, tiek kompensēta no iepriekš noteikta maksājuma, kurš maksāts no 1991. līdz 1993. gadam,
kurš nebija saistīts ar profesionālās darbības nodokli ne īpašā veidā saistībā ar Likumu [Nr.] 90‑568, ne arī ņemot vērā tā
aprēķināšanas kārtību ([apstrīdētā] lēmuma 38. apsvērums).
68      Turklāt Komisija uzskatīja, ka attiecīgais iepriekš noteiktais maksājums drīzāk līdzinājās iemaksai kapitāla īpašnieka peļņā,
nevis nodokļa uzlikšanai. Šajos apstākļos tikai izņēmuma kārtā Komisija varēja atzīt, ka šis maksājums kompensēja pilnīgu
atbrīvojumu no profesionālās darbības nodokļa, ko
France Télécom
bija saņēmusi no 1991. līdz 1993. gadam. Parastas tiesību piemērošanas rezultātā, tieši pretēji, varētu uzskatīt, ka šis
atbrīvojums veidoja valsts atbalstu, kura summa bija jāpieskaita tai, ko veidoja nodokļu starpība, kura
France Télécom
bija radusies no 1994. gada saskaņā ar īpašo nodokļ[a] režīmu ([apstrīdētā] lēmuma 38. un 39. apsvērums).
69      Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka argumentācija, saskaņā ar kuru no maksājumiem, ko
France Télécom
bija veikusi par labu valstij no 1991. līdz 1993. gadam, bija jākompensē samazinātais nodoklis, ko
France Télécom
bija maksājusi no 1994. gada, nozīmēja, ka par nodokļu atlaidi salīdzinājumā ar vispārējām tiesību normām jāpārkvalificē
nodokļu pārpalikums, kas
France Télécom
bija jāsamaksā laika posmā no 1991. līdz 1993. gadam, kas neizriet no Likuma [Nr.] 90‑568. Šis teorētiskais pamatojums
a posteriori
neatbilda arī parastajai Francijas nodokļu tiesību normu piemērošanai, bet tā vienīgais mērķis bija izvairīties no
France Télécom
piešķirtā valsts atbalsta atgūšanas ([apstrīdētā] lēmuma 40. apsvērums).
70      Otrkārt, Komisija uzskatīja, ka nodokļu starpība
France Télécom
radīja priekšrocību, kas piešķirta no resursiem, kuri bija jāiekļauj valsts budžetā, un līdz ar to radīja valsts atbalstu
([apstrīdētā] lēmuma 42. apsvērums).
71      Treškārt, [apstrīdētā] lēmuma 43. un 44. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, pieņemot lēmumu, ar ko ir konstatēta valsts
atbalsta esamība, tā nevarēja ņemt vērā Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru bija jāņem vērā sabiedrību ienākuma
nodokļu bāžu samazināšanās, kas izraisīja augstāku profesionālās darbības nodokļa summu maksāšanu, lai noteiktu tīro ieguvumu,
ko bija saņēmusi
France Télécom
[..]
72      Ceturtkārt, Komisija, noraidot Francijas Republikas izteiktos argumentus, saskaņā ar kuriem attiecīgo atbalstu nevarēja atgūt,
jo tika piemērotas tiesību normas par noilgumu, kas paredzēts [Padomes 1999. gada 22. marta] Regulas [EK] Nr. 659/1999 [ar
ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL [88. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.)] 15. pantā, uzskatīja, ka attiecīgais
atbalsts bija jauns atbalsts, nevis pastāvošs atbalsts ([apstrīdētā lēmuma] 45. apsvērums).
73      Pirmkārt, Komisija ir norādījusi, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pantā paredzētā noilguma termiņa izbeigšanās rezultātā jauns
atbalsts nekļuva par pastāvošu atbalstu, bet tikai neļāva Komisijai likt atgūt atbalstu, kas piešķirts vairāk nekā desmit
gadus pirms datuma, kurā noilgums bija iestājies ([apstrīdētā] lēmuma 46.–48. apsvērums).
74      Otrkārt, Komisija norāda, ka atbalsta režīms tika ieviests ar Likumu [Nr.] 90‑568 un ka iespējamais noilgums var attiekties
tikai uz atbalstu, kas piešķirts atbilstoši šim režīmam, nevis uz pašu režīmu. Termiņa atskaites punkts līdz ar to ir diena,
kad katrs atbalsts ir faktiski ticis piešķirts
France Télécom
, proti, katra gada diena, kurā bija jāmaksā profesionālās darbības nodoklis ([apstrīdētā] lēmuma 49. apsvērums).
75      Treškārt, Komisija piebilda, ka noilguma termiņu izbeidza lūgums sniegt informāciju, kas Francijas Republikai tika nosūtīts
2001. gada 28. jūnijā ([apstrīdētā] lēmuma 50. apsvērums).
76      Līdz ar to Komisija secināja, ka, tā kā pirmais norādītais atbalsts tika piešķirts par 1994. gadu, proti, mazāk nekā desmit
gadus pirms 2001. gada 28. jūnija, attiecīgais atbalsts bija jāatgūst pilnībā ([apstrīdētā] lēmuma 51. apsvērums).
77      Piektkārt, Komisija norādīja, ka Francijas iestādes nebija norādījušas nevienu precīzu argumentu, lai pierādītu attiecīgā
atbalsta saderību ar kopējo tirgu, un ka tai nebija zināms neviens juridiskais pamats, pamatojoties uz kuru to varētu atzīt
par saderīgu ar kopējo tirgu ([apstrīdētā lēmuma] 52. apsvērums).
78      Līdz ar to [apstrīdētā] lēmuma 53. apsvērumā Komisija secināja, ka, pirmkārt, profesionālās darbības nodokļa režīms, kas
France Télécom
bija piemērojams no 1991. līdz 1993. gadam, nebija valsts atbalsts un ka, otrkārt, nodokļu starpība, kas
France Télécom
bija radusies laika posmā no 1994. līdz 2002. gadam īpašā nodokļ[a] režīma piemērošanas rezultātā, bija valsts atbalsts,
kas nav saderīgs ar kopējo tirgu un ir īstenots prettiesiski un kas līdz ar to bija jāatgūst.
79      Tomēr precīzu atgūstamo summu nevarēja noteikt atšķirīgās informācijas dēļ, ko bija iesniegušas Francijas iestādes administratīvā
procesa ietvaros. Komisija uzskatīja, ka atgūstamo atbalstu – bez procentiem – veidoja EUR 798 miljoni līdz EUR 1,14 miljardi
([apstrīdētā lēmuma] 54.–59. apsvērums).
80      [Apstrīdētā] lēmuma 54. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz ziņojumu, kuru Francijas parlamentam nosūtījusi nodokļu ģenerāldirekcija
2001. gada novembrī un saskaņā ar kuru “
France Télécom
nodokļu uzlikšanas nosacījumu tūlītēja normalizēšana, ņemot vērā profesionālās darbības nodokli, esot nemainīgai likmei,
uzņēmumam radītu papildu nodokļus gandrīz EUR 198 miljonu apmērā”.
81      Turklāt Komisija pamatojās uz 2003. gada 15. maija aprēķinu, kura rezultāti tabulas formā ir atspoguļoti [apstrīdētā] lēmuma
54. apsvērumā. Saskaņā ar Francijas Republikas paziņotajiem datiem kopējais teorētiskais nodokļu apmērs, kas uzlikts
France Télécom
atbilstoši vispārējām tiesību normām 1994.–2002. gadā, bija EUR 8,362 miljardi. Faktiskais kopējais nodokļu apmērs, kas bija
uzlikts uzņēmumam šajos pašos gados saskaņā ar īpašo nodokļ[a] režīmu bija EUR 7,222 miljardi. Nodokļu starpība, kas bija
radusies
France Télécom
laika posmā no 1994. līdz 2002. gadam, līdz ar to bija EUR 1,14 miljardi.
82      Komisija turklāt ir norādījusi, ka ar 2004. gada 29. janvāra vēstuli Francijas iestādes tai darīja zināmu nodokļ[a] summu,
kas uzlikta
France Télécom
atbilstoši vispārējām tiesību normām par 2003. gadu (EUR 773 miljoni), un apstiprināja 2003. gada 15. maija aprēķina pamatotību
([apstrīdētā] lēmuma 55. apsvērums). Tikai 2003. gada 16. un 23. jūnija sanāksmēs Francijas iestādes apstrīdēja šo skaitļu
ticamību ([apstrīdētā] lēmuma 56. un 57. apsvērums).
83      2004. gada 5. jūlijā Francijas iestādes iesniedza jaunu aprēķinu. Tajā bija norādīti atšķirīgi rezultāti, kas bija atspoguļoti
[apstrīdētā] lēmuma 58. apsvērumā iekļautajā tabulā. Kopējais teorētiskais nodokļa apmērs, kas par 1994.–2002. gadu uzlikts
France Télécom
saskaņā ar vispārējām tiesību normām, sasniedza EUR 8,02 miljardus. Nodokļu starpība, kas bija radusies
France Télécom
laika posmā no 1994. līdz 2002. gadam, līdz ar to bija EUR 798 miljoni.
84      Tā kā ziņas, ko Francijas Republika bija darījusi zināmas administratīvā procesa gaitā, bija pretrunīgas, Komisija secināja,
ka tā nevar noteikt atgūstamo summu, kas svārstījās no EUR 798 miljoniem līdz EUR 1,14 miljardiem, kam pieskaitīti procenti.
Komisija uzskata, ka precīza atgūstamā summa saskaņā ar lojālas sadarbības pienākumu Francijas iestādēm bija jānosaka apstrīdētā
lēmuma izpildes stadijā ([apstrīdētā] lēmuma 59. un 60. [apsvērums]).
85      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, [apstrīdētā] lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“1. pants
[Francijas Republikas] nelikumīgi piešķirtā valsts palīdzība
France Télécom
, piemērojot uzņēmumam īpašu profesijas nodokļa kārtību laika periodā no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim
[..], ir pretrunā [..] EKL [..] 88. panta 3. punkt[am] un neatbilst Kopējam tirgum.
2. pants
1.      [Francijas Republikai] jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai atgūtu no
France Télécom
1. pantā definēto palīdzību.
2.      Parāda atgūšana nav atliekama un ir veicama saskaņā ar valsts tiesību aktu procedūru, ar nosacījumu, ka tā ļauj nekavējoties
un efektīvi izpildīt šo lēmumu.
3.      Atgūstamajai atbalsta summai pieskaitāmi procenti no brīža, kad atbalsts nonāca saņēmēja rīcībā, līdz tā atmaksas brīdim.
[..]
3. pants
Divu mēnešu laikā, sākot no šā lēmuma izziņošanas brīža, [Francijas Republikai] ir jāinformē Komisija par pasākumiem, ko tā
iecerējusi veikt un jau veikusi saskaņā ar šo lēmumu. Šim nolūkam [Francijas Republikai] ir jāizmanto lēmumam pievienotā anketa.
4. pants
Šis lēmums ir adresēts Francijas Republikai.”
86      2006. gada 25. oktobrī Komisija iesniedza prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, lūdzot Tiesu konstatēt, ka, noteiktajā termiņā
neizpildot [apstrīdēto] lēmumu, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti saskaņā ar šī lēmuma 2. un
3. pantu, EKL 249. panta ceturto daļu, kā arī EKL 10. pantu.
87      Ar 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑441/06 Komisija/Francija (Krājums, I‑8887. lpp.) Tiesa atzina Komisijas prasību
par pamatotu.”

Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Savās atcelšanas prasībās, kuras Vispārējā tiesā tika celtas pret apstrīdēto lēmumu attiecīgi 2004. gada 13. oktobrī un 2005. gada
10. janvārī, Francijas Republika un
France Télécom
būtībā apgalvoja, ka Komisija nepamatoti ir uzskatījusi, pirmkārt, ka
France Télécom
ir saņēmusi nelikumīgu atbalstu un, otrkārt, ka šis atbalsts ir jāatgūst.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir noraidījusi visus Francijas Republikas un
France Télécom
izvirzītos pamatus.

Lietas dalībnieku prasījumi

France Télécom
lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        taisīt galīgu spriedumu pēc būtības saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu un apmierināt pirmajā instancē
izvirzītos prasījumus;
–        pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Francijas Republika lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        taisīt galīgu spriedumu pēc būtības saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu;
–        apmierināt prasītāju pirmajā instancē izvirzītos prasījumus;
–        pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
France Télécom
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību,
France Télécom
izvirza piecus pamatus, pirmkārt, par kļūdu tiesību piemērošanā, ko pieļāvusi Vispārējā tiesa, kvalificējot īpašo nodokļa
režīmu par valsts atbalstu, kaut gan
France Télécom
priekšrocības pastāvēšana bija atkarīga no faktoriem, kas neietilpst šajā režīmā, otrkārt, par to, ka Vispārējā tiesa nav
izpratusi jēdzienu “valsts atbalsts”, jo Komisija neesot ņēmusi vērā vispārējo nodokļu režīmu, kas
France Télécom
bija piemērojams no 1991. līdz 2002. gadam, treškārt, par to, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības princips, ceturtkārt, par
to, ka pārsūdzētajā spriedumā nav sniegts pamatojums saistībā ar noilguma principu, un, piektkārt, par kļūdu tiesību piemērošanā
un nepietiekamu pamatojuma norādīšanu minētajā spriedumā saistībā ar tiesiskās drošības principu.

Par pirmo pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, ko pieļāvusi Vispārējā tiesa, kvalificējot īpašo nodokļa režīmu par valsts atbalstu,
kaut gan
France Télécom
priekšrocības pastāvēšana bija atkarīga no faktoriem, kas neietilpst šajā režīmā
Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
norāda, ka tās labā pastāvoša eventuāla nodokļu priekšrocība salīdzinājumā ar vispārējo tiesību normām ir atkarīga no virknes
tādu mainīgo apstākļu kā dažādas profesionālās darbības nodokļa likmes Francijas pašvaldībās, kurās ir ar nodokli apliekamie
aktīvi, kā arī to ģeogrāfiskais izvietojums. Līdz ar to nodokļu atkāpes režīms, kas piemērojams
France Télécom
kopš 1994. gada, pats par sevi neesot sniedzis priekšrocības; tāpēc šī elementa dēļ Vispārējai tiesai esot bijusi jānoraida
attiecīgā nodokļu režīma kvalificēšana par valsts atbalstu.

France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 323. punktā nospriežot, ka iespējamās priekšrocības pastāvēšana nav atkarīga
no paša attiecīgā režīma īpašībām, bet no faktoriem, kas neietilpst šajā režīmā un kuru sekas var tikt konstatētas vienīgi
a posteriori
, nav izpratusi jēdzienu “valsts atbalsts”. No šādiem faktoriem izrietoša labvēlīga vai nelabvēlīga ietekme nevarot piešķirt
atbalsta raksturu pasākumam, kuram tā noteikšanas datumā nebija šāda rakstura.
Francijas Republika apgalvo, ka nodokļu atkāpes režīms nevar pats par sevi būt valsts atbalsts. Šāds režīms nebūt nesniedzot
selektīvu priekšrocību attiecīgajiem uzņēmumiem.
Komisija uzskata, ka pamats nav pieņemams, jo tas nav ticis izvirzīts pirmajā instancē.
Tā arī norāda, ka šis pamats nav pamatots. No nodokļu atkāpes režīma izrietošais precīzais nodokļa apmērs neesot bijis nosakāms
avansā par katru gadu. Tomēr šis režīms esot varējis izraisīt aplikšanu ar nodokli mazākā apmērā salīdzinājumā ar to, kas
izriet no vispārējo tiesību normu piemērošanas profesionālās darbības nodokļa jomā.
Komisija piebilst, ka, lai noteiktu, vai minētais pasākums ir īstenojies, un lai veiktu aprēķinus saistībā ar saņemtās priekšrocības
atgūšanu, bieži, izvērtējot valsts atbalstu, ir jāņem vērā notikumi pēc attiecīgā pasākuma.
Tiesas vērtējums
Saistībā ar Komisijas izvirzīto pirmā pamata nepieņemamību ir jānorāda, ka šis pamats, iekļaujoties argumentācijā par valsts
atbalsta pastāvēšanu, ir ticis iesniegts pirmajā instancē, proti, pirmajā un otrajā pamatā, kuri tika izvirzīti Vispārējā
tiesā.
Saistībā ar šī pamata pamatotību ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta jēdziens ir vispārīgāks nekā subsīdijas
jēdziens. Tas ietver ne tikai pozitīvu palīdzību, kas ir subsīdijas kā tādas, bet arī valsts pasākumus, kas dažādi atvieglo
izmaksas, kuras parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, kaut gan tie nav subsīdijas šī vārda šaurākajā nozīmē, ir tām
identiski pēc rakstura un rada tādas pašas sekas (skat. Tiesas 2011. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑78/08
līdz C‑80/08
Paint Graphos
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir arī jāatgādina, ka jēdzienam “priekšrocība”, kas ir raksturīgs pasākuma kvalificēšanai par valsts atbalstu, neatkarīgi
no attiecīgā pasākuma autoru motivācijas ir objektīvs raksturs. Tādējādi valsts pasākumu mērķu raksturs un to pamatojums nekādi
neietekmē to atzīšanu par valsts atbalstu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 87. panta 1. punktā nav nošķirti valsts pasākumi
atkarībā no to iemesliem vai mērķiem, bet definēti atkarībā no to sekām (skat. Tiesas 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā
C‑409/00 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑1487. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar šo lietu ir svarīgi konstatēt, ka nodokļu režīms, kas tika piemērots
France Télécom
otrā aplūkojamā perioda laikā, proti, no 1994. līdz 2002. gadam, bija izņēmums salīdzinājumā ar režīmu atbilstoši vispārējo
tiesību normām. Konkrētāk, šai sabiedrībai bija īpašs nodokļu režīms valsts līmenī, kuru raksturoja tas, ka profesionālās
darbības nodoklis tika aprēķināts, pamatojoties uz vidējo svērto likmi, kas izrietēja no dažādās vietējās pašvaldībās piemērojamajām
atšķirīgajām likmēm, kaut gan par likmēm, kuras tika piemērotas citiem uzņēmumiem, katru gadu balsoja šīs vietējās pašvaldības.
Turklāt
France Télécom
tika piemērota vienota profesionālās darbības nodokļa likme tās galvenās uzņēmējdarbības vietā, kaut gan citiem uzņēmumiem
tika piemērotas atšķirīgas likmes, par kurām balsoja vietējās pašvaldības teritorijās, kurās šiem uzņēmumiem bija uzņēmējdarbības
veikšanas vietas.
France Télécom
tika piemērota arī 1,9 % likme 8 % likmes vietā, kura bija piemērojama citiem uzņēmumiem par pārvaldības izdevumiem.
Saistībā ar šajā apelācijas sūdzībā izvirzīto argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējai tiesai, izvērtējot attiecīgo nodokļu
režīmu, būtu bijis jāņem vērā noteikts skaits mainīgu elementu un ārēju faktoru, ir jānorāda, ka, pat ja, ņemot vērā minētā
režīma īpašības, Komisija nevarēja iepriekš un par katru taksācijas gadu noteikt precīzu tajā maksājamo nodokļa apjomu, tomēr
nav strīda par to, ka šis režīms varēja izraisīt un faktiski izraisīja to, kā tas izriet arī no apstrīdētā lēmuma 59. apsvēruma
un pārsūdzētā sprieduma 225. punkta, ka
France Télécom
tika uzlikts mazāks profesionālās darbības nodoklis salīdzinājumā ar nodokli, kas izriet no vispārējo tiesību normu piemērošanas,
kurās noteikts minētais nodoklis.
Turklāt ir svarīgi uzsvērt, ka neatkarīgi no vietējo pašvaldību noteiktās profesionālās darbības nodokļa likmes
France Télécom
visos apstākļos tika piemērota samazināta likme sakarā ar pārvaldības izdevumiem.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 323. punktā pamatoti nosprieda, ka konstatācija par atbalsta pastāvēšanu
ir atkarīga no noteikta skaita “ārēju apstākļu”, kas neietilpst īpašajā nodokļa režīmā, tādiem kā tas, ka profesionālās darbības
nodoklis ir jāmaksā katru gadu, un nodokļa likmju līmenis, par kurām katru gadu balso pašvaldības teritorijās, kurās
France Télécom
ir uzņēmējdarbības veikšanas vietas.
Pretēji tam, ko apgalvo
France Télécom
un Francijas Republika, šādi apstākļi nekādi netraucē tam, ka īpašais nodokļa režīms jau tā pieņemšanas laikā varēja tikt
kvalificēts par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Ir jānošķir atbalsta režīma noteikšana, šajā gadījumā –
īpašais nodokļa režīms, no vienas puses, un ikgadējo atbalstu piešķiršana
France Télécom
, pamatojoties uz minēto režīmu, kuru precīzā summa bija atkarīga no noteiktiem ārējiem faktoriem, no otras puses.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 59. punktā, runa ir par jauktu struktūru, kurā priekšrocības esamība ir pamatota,
pirmkārt, ar fiksēto daļu, kas saistīta ar īpašo nodokļa režīmu, kurš tika piemērots
France Télécom
, salīdzinājumā ar režīmu saskaņā ar vispārējo tiesību normām, un, otrkārt, ar mainīgo daļu atkarībā no faktiskajiem apstākļiem,
proti, telpu vai zemes gabalu atrašanās vietas dažādās pašvaldībās, kā arī nodokļa likmes, kas piemērojama attiecīgajās vietējās
pašvaldībās.
Šis īpašais nodokļa režīms tā individuālo pazīmju dēļ, kādas tās aprakstītas šī sprieduma 18. punktā, varēja izraisīt, ka
France Télécom
tiek uzlikts zemāks nodoklis nekā gadījumā, ja tā būtu maksājusi profesionālās darbības nodokli saskaņā ar vispārējo tiesību
normām.
Tas, ka minētajai sabiedrībai faktiski tika piemērota zemāka profesionālās darbības nodokļa likme kopš 1994. gada, ir tieši
saistīts ar tai piemērotā atkāpes nodokļa režīma individuālajām īpašībām, lai gan ikgadējo atbalstu precīzā summa, kurus tā
saņēma, pamatojoties uz minēto režīmu, bija atkarīga no faktoriem, kas neietilpst šajā režīmā.
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma struktūras izriet, ka tā 323. punkts, kurā norādīts uz apstākļiem, kas neietilpst īpašajā
nodokļa režīmā, attiecas vienīgi uz ikgadējiem pabalstiem, kas piešķirti
France Télécom
, pamatojoties uz īpašo nodokļa režīmu. Minētais punkts būtībā ietilpst pamata par Komisijas pilnvaru noilgumu nelikumīgo
atbalstu atgūšanas jomā analīzē. Vispārējās tiesas veiktais šāda pamata vērtējums var attiekties vienīgi uz faktiski saņemtajiem
atbalstiem un līdz ar to būtu attiecināms vienīgi uz atbalstiem, kurus
France Télécom
saņēmusi, pamatojoties uz īpašo nodokļa režīmu.
No šiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nosprieda, ka ar īpašo nodokļa režīmu
France Télécom
tika piešķirta priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, lai gan atbalstu, kas piešķirti, pamatojoties uz šo režīmu, precīzā
summa bija jānosaka, pamatojoties uz noteiktiem faktoriem, kas neietilpst šajā režīmā.
Līdz ar to pirmais pamats nav pamatots.

Par otro pamatu – to, ka Vispārējā tiesa nav izpratusi jēdzienu “valsts atbalsts”, jo Komisija neesot ņēmusi vērā vispārējo
nodokļu režīmu, kas
France Télécom
bija piemērojams no 1991. līdz 2002. gadam

France Télécom
otrajam pamatam, kas izvirzīts apelācijas sūdzības pamatošanai, ir trīs daļas. Vispirms ir jāizvērtē otrā daļa – par iespējamo
kļūdaino interpretāciju apstrīdētajā lēmumā. Pēc tam tiks kopā izvērtētas minētā pamata pirmā un trešā daļa, jo tās ir cieši
saistītas.
Par otro daļu – kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar kļūdainu interpretāciju apstrīdētajā lēmumā un Vispārējās tiesas veikto
pamatojuma aizvietošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu, uzskatot, ka Komisija bija pieņēmusi, ka attiecīgo
atbalstu veido nevis īpašās nodokļu tiesību normas, kas piemērojamas šai sabiedrībai, bet atšķirība uzliktajā nodoklī, kas
tiek konstatēta par katru gadu starp summām, kuras jāmaksā minētajai sabiedrībai, un profesionālās darbības nodokli, kurš
jāmaksā saskaņā ar vispārējo tiesību normām, tādējādi aizstājot minētā lēmuma pamatojumu ar savu pamatojumu.
France Télécom
arī apgalvo, ka šāda interpretācija neatbilst apstrīdētā lēmuma rezolutīvajai daļai, saskaņā ar kuru attiecīgo atbalstu veidoja
profesionālās darbības nodokļa režīms, kas piemērojams minētajai sabiedrībai laikposmā no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada
31. decembrim. Tādējādi Komisija neesot balstījusies uz atšķirības nodoklī ikgadējumu, kas konstatēts kopš 1994. gada, bet
gan uz cita rakstura iemesliem.
Komisija atbild, ka tas, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi apstrīdēto lēmumu pārsūdzētajā spriedumā, atbilst minētā lēmuma
formulējumam. Komisija precizē, ka minētā lēmuma rezolutīvajā daļā nebija jāatkārto, ka atšķirība nodoklī ir priekšrocība.
Atbalsts, kuru saņēma
France Télécom
un kurš ietvēra to, ka šai sabiedrībai laikposmā no 1994. līdz 2002. gadam tika uzlikts mazāks profesionālās darbības nodoklis,
tiek piešķirts ar profesionālās darbības nodokļa režīmu, kas bija piemērojams šai sabiedrībai minētajā laikposmā.
–       Tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa apstrīdētā lēmuma 201. punktā ir izvērtējusi apstrīdētā lēmuma daļu, saskaņā ar kuru atbalsts
izrietēja no nodokļa starpības, kas atbilda starpībai starp profesionālās darbības nodokļa, kurš
France Télécom
būtu bijis jāmaksā, ja tai būtu uzlikts nodoklis saskaņā ar vispārējo tiesību normām, maksājumu summu un summu, kas tai faktiski
bija jāmaksā saskaņā ar attiecīgo nodokļu režīmu. Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi šīs nodokļu atšķirības pastāvēšanu minētā
sprieduma 219.–225. punktā; tās veiktās konstatācijas
France Télécom
nav apstrīdējusi.
Saistībā ar iespējamo Vispārējās tiesas veikto pamatojuma aizvietošanu ir pietiekami konstatēt, ka šī tiesa nav pārsniegusi
nepieciešamo pārbaudes līmeni, aizvietojot Komisijas veikto vērtējumu ar savu vērtējumu, līdz ar to attiecīgā nodokļa starpība
un profesionālās darbības nodokļa ikgadējums, kā tas ir paredzēts Vispārējā nodokļu kodeksa tiesību normās, ir neatņemama
apstrīdētajā lēmumā izklāstītās Komisijas argumentācijas daļa.
Ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā ir noteikts, ka “starpība starp [
France Télécom
] faktiski nomaksāto profesijas nodokli [profesionālās darbības nodokli] un to, kas uzņēmumam būtu [bijis] jāmaksā saskaņā
ar vispārējām tiesībām [vispārējo tiesību normām] no 1994. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 1. janvārim, ir uzskatāma par [v]alsts
palīdzību, jo tā izpaužas peļņā, ko [
France Télécom
] guvusi ar ienākumu palīdzību, kas pretējā gadījumā tiktu ieskaitīti [v]alsts budžetā”. Apstrīdētā lēmuma 49. apsvērumā ir
precizēts, ka profesionālās darbības nodoklis ir jāmaksā katru gadu. Turklāt tas, ka profesionālās darbības nodoklis ir jāmaksā
katru gadu, ir uzsvērts arī 25. apsvērumā lēmumā sākt procedūru, uz kuru ir izdarīta atsauce apstrīdētā lēmuma 15. apsvērumā.
Līdz ar to Vispārējās tiesas veiktā interpretācija, saskaņā ar kuru attiecīgo atbalstu veidoja nodokļa atšķirība, kas izrietēja
no tiesību normu, kurās noteikts atkāpes režīms, piemērošanas, atbilst apstrīdētā lēmuma rezolutīvajai daļai, kurā režīms,
kas tika piemērots
France Télécom
no 1994. līdz 2002. gadam, ir atzīts par atbalstu, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu. Saskaņā ar šo atkāpes režīmu minētā
sabiedrība nav maksājusi profesionālās darbības nodokļa summas, kuras tai parastos apstākļos būtu bijis jāmaksā saskaņā ar
nodokļu režīmu atbilstoši vispārējo tiesību normām.
Otrā pamata otrā daļa tāpēc ir jānoraida.
Par pirmo un trešo daļu – to, ka Vispārējā tiesa nav izpratusi jēdzienu “valsts atbalsts”, jo tā neesot kopumā izvērtējusi
vispārējo nodokļu režīmu, kas piemērojams
France Télécom
–       Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
norāda, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu kopumā izvērtēt visas tiesību normas, kas paredzētas atkāpes režīmā
saskaņā ar vispārējo tiesību normām. Lai noteiktu priekšrocības pastāvēšanu, Vispārēja tiesa esot salīdzinājusi maksājumus,
kas uzlikti saskaņā ar atkāpes režīmu, ar nodokļa līmeni, kas šai sabiedrībai būtu ticis piemērots, ja tai būtu jāmaksā nodoklis
saskaņā ar nodokļu režīmu atbilstoši vispārējo tiesību normām. Tomēr tā veica šo analīzi vienīgi saistībā ar laikposmu no
1994. līdz 2002. gadam, neņemot vērā nodokļa maksājumus, kas
France Télécom
bija jāveic no 1991. līdz 1993. gadam.

France Télécom
uzskata, ka ne tas, ka nodoklis ir jāmaksā katru gadu, ne atšķirības, kādas pastāv starp abiem aplūkotajiem taksācijas laikposmiem,
nevar pamatot daļēju analīzi, kas attiecas vienīgi uz nodokļu režīmu, kurš piemērojams no 1994. gada. Vispārējā tiesa tādējādi
esot nepamatoti atteikusies ņemt vērā nodokļa pārmaksu, kas šai sabiedrībai radās, nomaksājot iepriekš noteikto maksājumu
laikposmā no 1991. līdz 1993. gadam, salīdzinājumā ar nodokļa līmeni, kurš tai būtu bijis jāmaksā, ja šo pašu gadu laikā tai
būtu ticis piemērots profesionālās darbības nodoklis saskaņā ar vispārējo tiesību normām. Pat pieņemot, ka tas, ka profesionālās
darbības nodoklis ir jāmaksā katru gadu, varētu tikt ņemts vērā analīzē, Vispārējai tiesai būtu bijis jāatzīst, ka par pirmajiem
taksācijas gadiem, uz kuriem attiecās vispārējais atkāpes nodokļa režīms, proti, no 1991. līdz 1993. gadam, šī sabiedrība
nodokli bija pārmaksājusi.

France Télécom
uzskata arī, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 207. punktā pamatojoties uz Tiesas
2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑66/02 Itālija/Komisija (Krājums, I‑10901. lpp.). Vispārējā tiesa, pamatojoties uz
minēto spriedumu, esot nepamatoti secinājusi, ka
France Télécom
no 1994. līdz 2002. gadam tika piešķirts nodokļa atvieglojums, kurš nevarēja tikt kompensēts ar īpašu maksājumu, kas šai sabiedrībai
bija noteikts no 1991. līdz 1993. gadam.
Tāpat Francijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa nav izpratusi jēdzienu “priekšrocība”, īstenojot ierobežojošu pieeju
pret saikni, kādai ir jāpastāv starp atbrīvojumu un maksājumu, kas noteikts saskaņā ar attiecīgo nodokļu režīmu. Vispārējai
tiesai esot bijis kopumā jāizvērtē atkāpes režīms, kas paredzēts Likumā Nr. 90‑568, it īpaši iespējamās priekšrocības, kas
piešķirtas
France Télécom
ar atkāpes režīmu, un pārmērīgie maksājumi, kas jāsedz minētajai sabiedrībai saskaņā ar vispārējo tiesību normām.
Komisija apgalvo, ka nav iespējams “kompensēt” atbalstu, atsaucoties uz maksājumiem, kam ir cits raksturs un kam nav saiknes
ar šo atbalstu. Šī neiespējamība attiecoties ne tikai uz jautājumu par valsts resursiem, bet arī uz jautājumu par piešķirto
priekšrocību. Tas, ka valsts zaudē resursus, nevarot netikt uzskatīts par atbalstu sakarā ar “kompensāciju”, kas veikta ar
citām valstij samaksātām summām par citām saistībām. Tā kā nav pietiekamas saiknes starp nodokļu režīmu, kas bija piemērojams
no 1991. līdz 1993. gadam, no vienas puses, un nodokļu režīmu, kas bija spēkā no 1994. gada, no otras puses,
France Télécom
argumentācijas pamatā esošā teorija par kompensāciju neesot pamatota.
–       Tiesas vērtējums
Ņemot vērā lietas dalībnieku argumentus, ir jāizvērtē, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā
sprieduma 218. punktā nospriežot, ka Komisija pamatoti bija atteikusies veikt izlīdzināšanu starp, pirmkārt, iepriekš noteiktā
maksājuma summu, ko
France Télécom
maksāja no 1991. līdz 1993. gadam, un, otrkārt, nodokļu starpību, kas izriet no īpašā nodokļa režīma attiecībā uz 1994. līdz
2002. gadu, lai noteiktu, vai šī sabiedrība bija saņēmusi valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, atzīstot, ka Komisija, izvērtējot pasākumu, kas var būt valsts atbalsts, var ņemt vērā īpašu apgrūtinājumu,
kas saistīts ar priekšrocību, pārsūdzētā sprieduma 207. punktā tomēr nosprieda, ka pasākums nevar netikt kvalificēts par atbalstu
tad, kad tā saņēmējam ir jāmaksā īpašs maksājums, kas ir atšķirīgs un nav saistīts ar attiecīgo atbalstu. Šis Vispārējās tiesas
apgalvojums ir pamatots ar pareizu EKL 87. panta 1. punkta interpretāciju (skat. Tiesas 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā 173/73
Itālija/Komisija,
Recueil
, 709. lpp., 34. punkts), neraugoties uz to, ka Vispārējā tiesa kļūdaini ir norādījusi uz iepriekš minēto 2005. gada 15. decembra
spriedumu lietā Itālija/Komisija.
Tādēļ, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 208. punktā nosprieda, ka Francijas Republikas
un
France Télécom
argumenta, saskaņā ar kuru
France Télécom
pārmaksātie nodokļi no 1991. līdz 1993. gadam iepriekš noteiktā maksājuma dēļ kompensēja nodokļu starpību, kas tai radās
no 1994. līdz 2002. gadam, pamatotība ir atkarīga no iepriekš noteiktā maksājuma no 1991. līdz 1993. gadam objektīvo pazīmju
analīzes un no tā, vai to var uzskatīt par apgrūtinājumu, kas saistīts ar priekšrocību, kura
France Télécom
attiecīgajā gadījumā izriet no tā, ka tai kopš 1994. gada ir piemērojams īpašais nodokļa režīms.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iepriekš noteiktais maksājums, kas tika piemērots
France Télécom
no 1991. līdz 1993. gadam, bija definēts saskaņā ar parametriem, kas atšķiras no tiem, kas tika piemēroti no 1994. gada saistībā
ar īpašo nodokļa režīmu. Abi nodokļu režīmi būtībā balstījās uz dažādiem juridiskiem un operacionāliem parametriem.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 17. apsvēruma un pārsūdzētā sprieduma 209. punkta,
France Télécom
saskaņā ar nodokļu režīmu, kas tai tika piemērots no 1991. līdz 1993. gadam, nebija pakļauta nevienam citam nodoklim vai
citam maksājumam, izņemot iepriekš noteikto maksājumu. Šī iepriekš noteiktā maksājuma summa tika noteikta ne tikai saskaņā
ar parametriem, pēc kuriem nosaka profesionālās darbības nodokļa summu, bet arī saistībā ar peļņu, kuru šī vienība bija pārskaitījusi
valstij 1989. un 1990. gadā. Turklāt iepriekš noteiktais maksājums bija noteikts uz laiku.
Taču saskaņā ar īpašo nodokļa režīmu, kas tika piemērots kopš 1994. gada uz nenoteiktu laiku,
France Télécom
principā bija nodokļu maksātāja saistībā ar visiem nodokļiem saskaņā ar vispārējo tiesību normām. Tomēr minētā sabiedrība
bija profesionālās darbības nodokļa maksātāja saskaņā ar kārtību, ar kuru tiek veikta atkāpe no vispārējo tiesību normām,
tādējādi veidojot īpašo nodokļa režīmu.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 213. punktā varēja pamatoti konstatēt, ka iepriekš noteiktais maksājums
nav jāuzskata par apgrūtinājumu, kas raksturīgs īpašā nodokļa režīma īstenošanai, bet drīzāk kā īpaša
France Télécom
aplikšanas ar nodokli kārtība, kas noteikta attiecībā uz gadiem pirms 1994. gada. Katrā ziņā, kā to ir norādījusi Vispārējā
tiesa pārsūdzētā sprieduma 215. punktā, vienīgi ar to, ka iepriekš noteiktais maksājums un īpašais nodokļa režīms tika izveidots
ar Likumu Nr. 90‑568, nepietiek, lai pierādītu, ka iepriekš noteiktā maksājuma noteikšana no 1991. līdz 1993. gadam bija saistīta
ar īpašā nodokļa režīma ieviešanu attiecībā uz gadiem pēc 1994. gada.
Tādējādi, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 218. punktā secināja, ka Komisija pamatoti
ir atteikusies veikt izlīdzināšanu starp, pirmkārt, iepriekš noteiktā maksājuma summām, ko
France Télécom
maksāja no 1991. līdz 1993. gadam, un, otrkārt, nodokļu starpību, kas attiecīgajā gadījumā izriet no īpašā nodokļa režīma
attiecībā uz 1994.–2002. gadu.
Visbeidzot, pat pieņemot, ka būtu patiesa tēze, saskaņā ar kuru nodokļu režīms, kas tika piemērots
France Télécom
, esot sastāvējis no diviem nenošķiramiem laikposmiem, no kuriem pirmajā laikposmā esot notikusi nodokļa pārmaksa, bet otrajā
samaksāts zemāks nodoklis, nav strīda par to, ka Likumā Nr. 90‑568 kopš 1994. gada bija paredzēts īpašs nodokļa režīms uz
nenoteiktu laiku. Tomēr šajā likumā nebija ietverts nekāds mehānisms, kas ļautu veikt izlīdzināšanu starp summām, kas maksājamas
kā iepriekš noteikti maksājumi par laikposmu no 1991. līdz 1993. gadam, un summām, kas maksājamas kopš 1994. gada saskaņā
ar īpašo nodokļa režīmu. Līdz ar to šis likums neļauj noteikt, no kura brīža nodokļa pārmaksa saskaņā ar pirmo režīmu būtu
bijusi jākompensē otrā režīma piemērošanas ietvaros. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājuma 100. punktā, šīs nodokļa
pārmaksas sekām esot bijis jābeidzas noteiktā brīdī, un tas noteikti nozīmē, ka
France Télécom
tika piešķirta priekšrocība īpašā nodokļa režīma ietvaros.
Līdz ar to otrā pamata pirmā un trešā daļa nevar tikt akceptēta. Tādēļ šis pamats ir jānoraida kopumā.

Par trešo pamatu – tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Trešajam pamatam, ko
France Télécom
izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatošanai, ir divas daļas.
Par trešā pamata pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar apstākļiem, kas ļauj izvirzīt tiesiskās paļāvības aizsardzības
principu
–       Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
apgalvo, ka saistībā ar iespēju izvirzīt tiesiskās paļāvības aizsardzības principu Vispārējā tiesa nepamatoti ir ierobežojusi
iespēju ņemt vērā noteiktus izņēmuma apstākļus vienīgi saistībā ar gadījumiem, kuros atbalsts ir ticis paziņots. Tas, ka šajā
lietā priekšrocības pastāvēšana varēja tikt noteikta vienīgi
a posteriori
atkarībā no apstākļiem, kas neietilpst īpašajā nodokļa režīmā, esot šāds izņēmuma apstāklis.

France Télécom
uzsver, ka Vispārējā tiesa nav noteikusi tiesību aktu, kurš būtu bijis jāpaziņo, ne datumu, kurā tam būtu bijis jānotiek.
Lai gan priekšrocība atbilda nodokļa atšķirībai, kura konstatēta katra taksācijas gada beigās, esot bijis neiespējami identificēt
iepriekšēju pienākumu paziņot attiecīgo nodokļu režīmu.

France Télécom
piebilst, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka valsts likumdevēja nodoms bija daļa no elementiem, kas jāizvērtē, lai noteiktu,
vai šai sabiedrībai varēja būt tiesiskā paļāvība par to, ka attiecīgais nodokļu pasākums atbilst noteikumiem, kas piemērojami
valsts atbalsta jomā.
Komisija atgādina, ka atbalsta saņēmējiem uzņēmumiem principā var būt tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību vienīgi tad,
ja tas ir piešķirts atbilstoši EK līgumā paredzētajai procedūrai.
Komisija norāda, ka īpašais nodokļa režīms, kas piemērots
France Télécom
no 1994. līdz 2002. gadam, bija atkāpes režīms, tas bija selektīvs, attiecināms uz valsti un piemērojams uzņēmumam, kas darbojas
tirgos, kuros ir konkurence un kuri ir atvērti tirdzniecībai ar dalībvalstīm. Līdz ar to valsts iestādēm īpašais profesionālās
darbības nodokļa režīms, kas piemērojams šai sabiedrībai, esot bijis jāpaziņo pirms datuma, kurā šis nodoklis bija jāmaksā.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka paziņošanas pienākums ir viens no kontroles sistēmas, kas ieviesta ar līgumu valsts atbalsta jomā,
pamatelementiem. Šīs sistēmas ietvaros dalībvalstīm ir pienākums, pirmkārt, paziņot Komisijai katru pasākumu, ar kuru tiek
ieviests vai grozīts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un, otrkārt, neīstenot šādu pasākumu saskaņā ar EKL 88. panta
3. punktu tikmēr, kamēr minētā iestāde nav pieņēmusi galīgo lēmumu par minēto pasākumu.
Līdz ar to, ņemot vērā valsts atbalsta pārbaudes, ko Komisija veikusi, obligāto raksturu, atbalsta saņēmējiem uzņēmumiem principā
tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību var būt tikai tad, ja tas ir piešķirts, ievērojot 88. pantā paredzēto procedūru; un
rūpīgam uzņēmējam parasti ir jāspēj pārliecināties, ka šī procedūra ir ievērota. Īpaši gadījumā, ja atbalsts ir piešķirts,
nepaziņojot Komisijai, un tādējādi tas ir nelikumīgs saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, atbalsta saņēmējs neiegūst tiesisko
paļāvību attiecībā uz atbalsta piešķiršanas likumību (skat. Tiesas 2004. gada 11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑183/02 P
un C‑187/02 P
Demesa
un
Territorio Histórico de Álava
/Komisija, Krājums, I‑10609. lpp., 44. un 45. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka, ja atbalsts nav paziņots Komisijai, tās rīcības neesamībai saistībā ar šo pasākumu nav nozīmes
(skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Demesa
un
Territorio Histόrico de Álava
/Komisija, 52. punkts).
Saistībā ar šo lietu ir jānorāda, ka nav strīda par to, ka attiecīgais nodokļu režīms, kas izveidots ar Likumu Nr. 90‑568,
Komisijai nav ticis paziņots.
Tiktāl, ciktāl
France Télécom
norāda, ka paziņošanas pienākuma nebija, jo priekšrocības pastāvēšana netika pierādīta, ir svarīgi uzsvērt, ka ne nodokļa
režīma iespējamā sarežģītība, ne atbalsta pasākuma periodiskais raksturs nevar atbrīvot dalībvalsti no tās paziņošanas pienākuma
vai radīt kaut kādu tiesisko paļāvību atbalsta saņēmējai sabiedrībai.
Saistībā ar iespējamo izņēmuma apstākļu nozīmīgumu, kas, neraugoties uz iepriekšējā punktā izvirzītajiem apsvērumiem, var
radīt tiesisko paļāvību par atbalsta likumību, ir pietiekami konstatēt, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību
piemērošanā saistībā ar šādu apstākļu izvērtēšanu, pārsūdzētā sprieduma 263.–269. punktā veicot padziļinātu visu izvirzīto
argumentu izvērtēšanu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 270. punktā pamatoti secināja, ka Francijas Republika un
France Télécom
nav pierādījušas, ka pastāv ārkārtas apstākļi, kas tām ļautu atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Ir jāsecina, ka trešā pamata pirmā daļa nav pamatota.
Par trešā pamata otro daļu – kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar juridiskajām sekām, kas izriet no cita Komisijas lēmuma
valsts atbalsta jomā
–       Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi juridiskās sekas, kas izriet no Komisijas 1995. gada 8. februāra lēmuma
par
La Poste
(OV C 262, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par
La Poste
”).

France Télécom
apgalvo, ka minētais lēmums ietver rīcību, kam var būt juridiskas sekas un kas var radīt tiesisko paļāvību par attiecīgā nodokļu
režīma atbilstību tiesību normām valsts atbalsta jomā.
Komisija uzsver, ka, tā kā īpašais nodokļa režīms bija kārtība, kādā atkāpes no vispārējo tiesību normām veidā tiek uzlikts
profesionālās darbības nodoklis, ar to varēja tikt piešķirta nodokļu priekšrocība
France Télécom
. Ņemot vērā šī režīma īpašības, paziņojumam būtu bijis jānotiek vēlākais pirms datuma, kurā šai sabiedrībai bija jāmaksā
profesionālās darbības nodoklis par 1994. gadu.
Komisija uzskata, ka cita pārbaudes procedūra atbalsta jomā nevar radīt tiesisko paļāvību
France Télécom
par īpašo nodokļa režīmu, kurš tai ticis piemērots.
–       Tiesas vērtējums
Kā ticis norādīts šī sprieduma 59. un 60. punktā, atbalsta saņēmējs principā nevar pamatoties uz apsvērumiem, kas izriet no
tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, ja attiecīgais atbalsts nav ticis paziņots Komisijai.
Saistībā ar argumentāciju, kas izriet no lēmuma par
La Poste
, ir svarīgi konstatēt, ka šajā lēmumā nav nekādas analīzes par
France Télécom
atkāpes no profesionālās darbības nodokļa režīmu. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa varēja pārsūdzētā sprieduma 266. punktā
vienīgi konstatēt, ka Komisija nekādi nav paudusi nostāju par šo īpašo nodokļa režīmu un līdz ar to nav spriedusi, vai tas
ir vai nav atbalsts.
Saistībā ar argumentu, saskaņā ar kuru
France Télécom
kontekstu, kurā ticis pieņemts lēmums par
La Poste
, esot varējusi interpretēt kā Komisijas nostājas paušanu par attiecīgo nodokļu režīmu, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa,
nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, noraidīja šo argumentu pārsūdzētā sprieduma 265.–269. punktā.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda, ka lēmumā par
La Poste
nav neviena atbilstoša elementa, kas varētu radīt iespējamu tiesisku paļāvību
France Télécom
saistībā ar attiecīgā nodokļa režīma likumību saskaņā ar tiesību normām valsts atbalsta jomā. Tādēļ trešā pamata otrā daļa
nav pamatota.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida pilnībā.

Par ceturto pamatu – pamatojuma neesamību pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar atbildi uz argumentiem par noilguma principu
Lietas dalībnieku argumenti

France Télécom
atgādina, ka Francijas iestādes administratīvajā procesā ir paskaidrojušas, ka par to, ka, iespējams, par 1994.–2002. gadu
ir samaksāts mazāks nodoklis, katrā ziņā nevarēja tikt veikta atgūšana, jo attiecīgais nodokļa režīms tika ieviests pirms
vairāk nekā desmit gadiem. Tomēr Regulas Nr. 659/1999 15. pantā esot paredzēts, ka Komisijas pilnvarām atgūt atbalstu ir desmit
gadu noilguma termiņš.

France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa nav spriedusi par tādējādi izvirzīto noilguma principu. Taču Vispārējā tiesa šajā ziņā esot aizstājusi
savu pamatojumu ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Turklāt apstrīdētajā lēmumā neesot precizēts, kurš saistošais tiesību akts
ir atskaites punkts noilguma termiņam. Tiesību akts, no kura sākas noilguma termiņš, esot bijis Likums Nr. 90‑568.
Francijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka noilguma termiņš saistībā
ar attiecīgo atbalstu nevarēja sākties pirms 1994. gada. Pat atzīstot, ka atkāpes nodokļa režīms ir valsts atbalsts, vienīgais
saistošais tiesību akts, kas var tikt identificēts, lai noteiktu noilguma termiņa sākšanos, esot Likums Nr. 90‑568, kurš ir
stājies spēkā 1990. gada 2. jūlijā. Komisija iepriekšējo pārbaudes procedūru par
France Télécom
piemēroto īpašo nodokļa režīmu esot nolēmusi sākt, adresējot Francijas iestādēm 2001. gada 28. jūnija informācijas pieprasījumu.
Tomēr šajā datumā noilguma termiņš par atgūšanas pienākumu bija beidzies.
Komisija uzsver, ka Vispārējā tiesai bija jālemj vienīgi par jautājumu, vai saistībā ar atbalstu, kas piešķirts
France Télécom
ar profesionālās darbības nodokļa īpašo režīmu no 1994. gada, nav iestājies noilgums. Līdz ar to iebildums, saskaņā ar kuru
Vispārējā tiesa savu pamatojumu esot aizstājusi ar apstrīdētā lēmuma pamatojumu, nevar tikt akceptēts.
Komisija precizē, ka noteikumi par noilguma termiņiem valsts atbalsta jomā attiecas uz šo atbalstu atgūšanu. Atbalstu esot
iespējams atgūt vienīgi tad, kad tā summa ir nosakāma. Saistībā ar attiecīgā nodokļa režīmu priekšrocība varēja tikt noteikta,
vienīgi pamatojoties uz ikgadējo bāzi un
a posteriori
.
Tiesas vērtējums
Saistībā ar noilguma principu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta 1. punktu Komisijas pilnvarām atbalsta
atgūšanas jomā ir desmit gadu noilguma termiņš. No šī paša panta 2. punkta izriet, ka noilguma termiņš sākas tikai dienā,
kad nelikumīgais atbalsts ir piešķirts saņēmējam. Līdz ar to noteicošais elements, lai noteiktu 15. pantā paredzēto noilguma
termiņu, ir atbalsta faktiskā piešķiršana.
No 15. panta 2. punkta izriet, ka saskaņā ar šo tiesību normu, lai noteiktu datumu, kurā sākas noilguma termiņš, ir jāņem
vērā atbalsta piešķiršana saņēmējam, nevis atbalsta režīma pieņemšanas datums.
Šajā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka atbalsta piešķiršanas datuma noteikšana var atšķirties atkarībā no attiecīgā atbalsta rakstura.
Tādējādi, vairākgadu režīma, kas ietver periodisku priekšrocību izmaksāšanu vai piešķiršanu, gadījumā tiesību akta, kurš ir
atbalsta juridiskais pamats, pieņemšanas datumu un datumu, kurā faktiski tiek piešķirts šis atbalsts, var šķirt ievērojams
laikposms. Šādā gadījumā, lai aprēķinātu noilguma termiņu, atbalsts ir jāuzskata par piešķirtu saņēmējam tikai datumā, kurā
tas ir faktiski piešķirts minētajam saņēmējam.
Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 49. apsvērumā ir precizējusi, ka noilguma termiņš ir sācies
katru gadu datumā, kurā
France Télécom
bija jāmaksā profesionālās darbības nodoklis.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 320. punkta, noilguma termiņš sākas no jauna ar katru faktisko priekšrocības piešķiršanu,
attiecīgajā gadījumā – katru gadu, līdz ar to noilguma termiņa noteikšana var būt atkarīga no tā, kā ir definēta priekšrocība.
Šajā lietā, tā kā atbalsta pastāvēšana ir jākonstatē atkarībā no dažādajām likmēm, kas piemērojamas katrā pašvaldībā teritorijā,
kurā atrodas
France Télécom
saimnieciskās darbības vietas, Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 323. punktā ir analizējusi to, ka profesionālās darbības
nodoklis ir jāmaksā katru gadu, un no tā izrietošās sekas.
Līdz ar to Vispārējā tiesa 324. punktā pamatoti nosprieda, ka sakarā ar to, ka profesionālās darbības nodoklis jāmaksā katru
gadu, nevar uzskatīt, ka attiecīgais atbalsts tika piešķirts pirms 1994. gada, jo tad vienīgi tika pieņemti juridiski saistošie
akti, kas pirmoreiz ļāva konstatēt, ka pastāv nodokļu starpība.
Turklāt Vispārējās tiesas pieeju apstiprina Regulas Nr. 659/1999 15. panta 1. punkta formulējums, no kura izriet, ka Komisijas
pilnvarām atgūt atbalstu ir noilguma termiņš.
Visbeidzot, saistībā ar argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu saistībā
ar noilguma principu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šai tiesai nav pienākuma izsmeļoši izklāstīt vienu pēc otra lietas
dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj
uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un kompetentajai tiesai – gūt pietiekamu informāciju kontroles
veikšanai (skat. 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 72. punkts, un 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I‑1331. lpp., 46. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 323. un 324. punktā ir sniegusi savu vērtējumu par profesionālās
darbības nodokļa režīma īpašībām, lai minētā sprieduma 325. punktā secinātu, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pantā paredzētais
noilguma termiņš nebija beidzies 2001. gada 28. jūnijā, kad Francijas Republikai tika nosūtīts lūgums sniegt informāciju.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Vispārējā tiesa ir juridiski pietiekami atbildējusi uz
France Télécom
izvirzītajiem argumentiem par noilguma principu un ir ievērojusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas izriet no judikatūras,
kura atgādināta šī sprieduma 88. punktā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ceturto pamatu nevar akceptēt.

Par piekto pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā un pamatojuma neesamību pārsūdzētajā spriedumā saistībā ar argumentiem par tiesiskās
drošības principa pārkāpumu

France Télécom
piektajam pamatam, kas izvirzīts apelācijas sūdzības pamatošanai, ir divas daļas.
Lietas dalībnieku argumenti
–       Par piektā pamata pirmo daļu – pamatojuma neesamību un kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar neiespējamību noteikt atgūstamā
atbalsta summu

France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz argumentu, saskaņā ar kuru, ja Komisija izvērtē priekšrocību, kuras faktisko
summu nav iespējams noteikt, tā nevar uzdot atgūt šādu priekšrocību.

France Télécom
no tā secina, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, jo iespējamā atgūstamā summa joprojām ir hipotētiska
un, aprēķinot atgūstamo atbalstu, nevar balstīties uz aptuvenām aplēsēm.
–       Par piektā pamata otro daļu – pamatojuma neesamību un kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbalsta summas aplēšanas metožu
izvērtēšanu

France Télécom
uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 297. un 305. punktā nospriežot, ka
Komisija pamatoti noteica diapazonu saistībā ar atgūstamā atbalsta summu, pamatojoties uz aplēsēm, ko sniegušas Francijas
iestādes, un ka tādēļ nevar tikt konstatēts tiesiskās drošības principa pārkāpums.

France Télécom
paskaidro, ka attiecīgās aplēses Francijas iestādes neesot nosūtījušas ar mērķi noteikt faktisko nodokļu atšķirību laikposmā
no 1994. līdz 2002. gadam. Minētie aprēķini esot tikuši iesniegti, lai pierādītu, ka tas, ka, iespējams, sabiedrība šajā periodā
ir samaksājusi mazāku nodokli, ir ticis kompensēts ar nodokļa pārmaksu atkāpes nodokļa režīma pirmajos gados, proti, 1991.–1993. gadā.
Savā atbildē uz piektā pamata abām daļām Komisija norāda, ka savos vērtējumos par tiesiskās drošības principu Vispārējā tiesa
ir vienīgi izdarījusi secinājumus no noteikta elementu skaita, kas izklāstīti Tiesas 2007. gada 18. oktobra spriedumā lietā
C‑441/06 Komisija/Francija (Krājums, I‑8887. lpp.).
Tādēļ Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami pamatojusi secinājumu, saskaņā ar kuru
France Télécom
vienīgi tādēļ, ka attiecīgā atbalsta summa, lai to atgūtu, bija jāprecizē, nevarēja pamatoti apgalvot, ka tiesiskās drošības
princips būtu pārkāpts.
Tiesas vērtējums
Ņemot vērā abu piektā pamata daļu saistību, tās ir jāizvērtē kopā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tiesiskās noteiktības princips, kas veido daļu no vispārējiem Savienības tiesību principiem, prasa,
lai Savienības tiesību normas būtu skaidras un precīzas un to iedarbība būtu paredzama, lai tādējādi ieinteresētās personas
varētu novērtēt savu juridisko situāciju un attiecības, ko regulē Savienības tiesības (šajā ziņā skat. Tiesas 1996. gada 15. februāra
spriedumu lietā C‑63/93
Duff
u.c.,
Recueil
, I‑569. lpp., 20. punkts; 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P
Britannia Alloys & Chemicals
/Komisija, Krājums, I‑4405. lpp., 79. punkts, kā arī 2008. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑158/07
Förster
, Krājums, I‑8507. lpp., 67. punkts).
Saistībā ar argumentāciju, kas izvirzīta piektā pamata pamatošanai, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 301. punktā
ir atgādinājusi, ka, pamatojoties uz Komisijas veiktajām aplēsēm, atbalsta summa ir [diapazonā] no EUR 798 miljoniem līdz
1,14 miljardiem. Tā kā šie skaitļi ir diapazons, kura ietvaros ir jānosaka galīgā summa, Vispārējā tiesa, tostarp norādot
uz iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 31.–40. punktu, nosprieda, ka apstrīdētajā lēmumā ir atbilstošas norādes,
lai bez pārmērīgām grūtībām noteiktu minēto summu.
Turklāt ir svarīgi atgādināt, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 29. punktā ir nospriedusi, ka neviens
Savienības tiesību noteikums neparedz, ka Komisijai, uzdodot atmaksāt valsts atbalstu, kas atzīts par nesaderīgu ar kopējo
tirgu, ir jānosaka precīza atmaksājamā atbalsta summa, un ka pietiek ar to, ka Komisijas lēmums ietver norādes, kas ļauj tā
adresātam pašam bez pārmērīgām grūtībām noteikt šo summu (skat. arī 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑480/98 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑8717. lpp., 25. punkts, un 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑415/03 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑3875. lpp., 39. punkts).
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 302. un 303. punktā ir precizējusi, ka minētais diapazons tika noteikts, pamatojoties
uz Francijas iestāžu iesniegtajām aplēsēm administratīvā procesa laikā, un ka, tā kā šī dalībvalsts nevarēja precīzi aprēķināt
priekšrocību, ko
France Télécom
saņēmusi saskaņā ar attiecīgo nodokļa režīmu, Komisija pamatoti izmantoja šādi paziņotos datus.
Šajos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 305. punktā pamatoti nosprieda, ka ar apstrīdēto lēmumu nav pārkāpts
tiesiskās drošības princips.
No šiem apstākļiem izriet, ka ne Francijas Republika, ne
France Télécom
nevar izvirzīt minēto principu, lai iebilstu pret nelikumīgā atbalsta atgūšanu (skat. Tiesas 2005. gada 15. decembra spriedumu
lietā C‑148/04
Unicredito Italiano
, Krājums, I‑11137. lpp., 104. punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti nosprieda, ka apstrīdētais lēmums nav nelikumīgs sakarā ar to, ka tajā ir norādīts vienīgi
orientējošs diapazons saistībā ar atgūstamā atbalsta summu.
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 301.–305. punkta izriet, ka tajā ir sniegts pamatojums saistībā ar
France Télécom
un Francijas Republikas izvirzītā pamata par tiesiskās drošības principa pārkāpumu izvērtēšanu.

France Télécom
piektais pamats, kas izvirzīts apelācijas sūdzības pamatošanai, nevar tikt akceptēts, un līdz ar to tas ir pilnībā jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
France Télécom
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
France Télécom SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
Tiesvedības valoda – franču.