CELEX: 62009CJ0325
Personu brīva pārvietošanās
Direktīva 2004/38/EK
16. pants
Pastāvīgas uzturēšanās tiesības
Laikposmi pirms šīs direktīvas transponēšanas datuma
Likumīga uzturēšanās
Uzturēšanās, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360/EEK izsniegtu uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas
2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā,
ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK,
90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un grozījumi OV L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.), 16. pantu
attiecībā uz uzturēšanās gadījumiem pirms šīs direktīvas transponēšanas datuma, kā arī par to, kā interpretēt Padomes 1968. gada
15. oktobra Direktīvu 68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos
un dzīvesvietu Kopienā (OV L 257, 13. lpp.) attiecībā uz uzturēšanās atļaujām, kas izsniegtas saskaņā ar šo pēdējo direktīvu.
Šis lūgums tika iesniegts lietā starp
Secretary of State for Work and Pensions
(darba un pensiju ministrs) un M. Diasu par pēdējās tiesībām saņemt maznodrošinātā pabalstu (“income support”).

Atbilstošās tiesību normas

Eiropas Savienības tiesības
Direktīva 68/360
Direktīvas 68/360 4. pantā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis piešķir uzturēšanās tiesības savā teritorijā [šo valstu pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, attiecībā uz kuriem
ir piemērojama Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257,
2. lpp.)] un kuri var uzrādīt dokumentus, kas uzskaitīti šī panta 3. punktā.
2.      Kā pierādījumu par uzturēšanās tiesībām izsniedz dokumentu ar nosaukumu “EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās atļauja”. Šajā
dokumentā jābūt paziņojumam, ka tas ir izsniegts saskaņā ar Regulu [..] Nr. 1612/68 un saskaņā ar dalībvalstu veiktajiem pasākumiem
šīs direktīvas īstenošanai. Paziņojuma teksts ir atrodams šīs direktīvas pielikumā.
3.      EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās atļaujas izsniegšanai dalībvalstis drīkst pieprasīt uzrādīt vienīgi šādus dokumentus:
–        darba ņēmējam:
a)      dokumentu, uz kura pamata viņš ieradies to teritorijā;
b)      darba devēja apstiprinājumu par viņa nodarbinātību vai nodarbinātības apliecību;
[..].”
Minētās direktīvas 6. pantā ir paredzēts:
“1.      Uzturēšanās atļaujai:
a)      jābūt derīgai visā tās dalībvalsts teritorijā, kura to ir izsniegusi;
b)      jābūt derīgai vismaz piecus gadus pēc tās izsniegšanas dienas un jāparedz tās automātiska atjaunošana.
2.      Ja uzturēšanās tiek pārtraukta uz laiku, kas nepārsniedz sešus mēnešus pēc kārtas, kā arī uz dienesta laiku armijā, tas neietekmē
uzturēšanās atļaujas derīgumu.
3.      Ja darba devējs vai persona, kas sniedz pakalpojumus, darba ņēmēju nodarbina ilgāk nekā trīs mēnešus, bet ne ilgāk kā gadu
uzņēmējā valstī, tad uzņēmēja dalībvalsts izsniedz darba ņēmējam pagaidu uzturēšanās atļauju, kuras derīgumu var ierobežot
ar paredzēto nodarbinātības laiku.
Pagaidu uzturēšanās atļauju saskaņā ar 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumiem izsniedz arī sezonas darba ņēmējiem uz
laiku, kas ilgāks par trīs mēnešiem. Nodarbinātības laiks jānorāda dokumentos, kas minēti 4. panta 3. punkta b) apakšpunktā.”
Šīs pašas direktīvas 7. pantā ir noteikts:
“1.      Derīgu uzturēšanās atļauju darba ņēmējam nevar anulēt, pamatojoties tikai un vienīgi uz to, ka viņa nodarbinātība ir pārtraukta,
vai nu tāpēc, ka viņš uz laiku ir kļuvis darbnespējīgs slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, vai tāpēc, ka viņš atrodas piespiedu
bezdarba situācijā, ko apliecina kompetents nodarbinātības dienests.
2.      Pirmo reizi atjaunojot uzturēšanās atļauju, uzturēšanās laikposmu var ierobežot, bet ne mazāk kā uz 12 mēnešiem, ja darba
ņēmējs dalībvalstī ir atradies piespiedu bezdarba situācijā vairāk nekā divpadsmit mēnešus pēc kārtas.”
Direktīvas 68/360 pielikumā ar nosaukumu “4. panta 2. punktā minētā paziņojuma teksts” ir noteikts:
“Šī atļauja ir izsniegta saskaņā ar 1968. gada 15. oktobra Eiropas Kopienu Padomes Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un pasākumiem,
kas veikti 1968. gada 15. oktobra Padomes Direktīvas ieviešanai.
Saskaņā ar iepriekš minētās regulas noteikumiem šīs atļaujas turētājam ir tiesības uzsākt un turpināt veikt darbinieka darbu
[..] teritorijā saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kas attiecas uz [..] darba ņēmējiem.”
Direktīva 90/364/EEK
Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīvas 90/364/EEK par tiesībām uz dzīvesvietu [uzturēšanās tiesībām] (OV L 180, 26. lpp.)
1. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Dalībvalstis piešķir tiesības uz dzīvesvietu [uzturēšanās tiesības] citu dalībvalstu pilsoņiem, kam nav šādu tiesību saskaņā
ar citiem Kopienas tiesību aktu noteikumiem, un to ģimenes locekļiem, kā definēts 2. punktā, ar nosacījumu, ka šiem pilsoņiem
un to ģimenes locekļiem uzņēmējā dalībvalstī ir pilna apdrošināšana slimības gadījumiem un ir pietiekami daudz līdzekļu, lai
nekļūtu par apgrūtinājumu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, kamēr tie šajā valstī dzīvo.”
Minētās direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Tiesības uz dzīvesvietu [uzturēšanās tiesības] apliecina, izsniedzot dokumentu ar nosaukumu “EEK dalībvalsts pilsoņa uzturēšanās
atļauja”, kuras derīguma termiņš var būt līdz pieciem gadiem un kas ir atjaunojama. Tomēr, ja dalībvalstis to uzskata par
vajadzīgu, tās var pieprasīt atjaunot atļaujas derīgumu pēc pirmajiem diviem uzturēšanās gadiem. Ja ģimenes loceklis nav dalībvalsts
pilsonis, viņam vai viņai izsniedz dzīvesvietas dokumentu ar tādu pašu derīgumu kā dokumentam, kas izsniegts pilsonim, kura
apgādājamais viņš vai viņa ir.
Lai izsniegtu uzturēšanās atļauju vai dokumentu, dalībvalsts var lūgt prasītājam tikai uzrādīt derīgu personas apliecību vai
pasi un sniegt pierādījumu, ka viņš vai viņa atbilst 1. pantā izklāstītajiem nosacījumiem.
2.      Direktīvas 68/360/EEK 2. un 3. pantu, 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 9. pantu piemēro
mutatis mutandis
attiecībā uz personām, kuras gūst labumu no šīs direktīvas.
[..]
Dalībvalstis no šīs direktīvas noteikumiem atkāpjas tikai tad, ja tas vajadzīgs, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts
drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem. [..]”
Šīs pašas direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“Tiesības uz dzīvesvietu [uzturēšanās tiesības] paliek spēkā tik ilgi, kamēr minēto tiesību izmantotāji ievēro 1. pantā izklāstītos
nosacījumus.”
Direktīva 2004/38
Direktīvas 2004/38 preambulas 17. apsvērumā ir paredzēts:
“Pastāvīgas uzturēšanās tiesību piešķiršana Savienības pilsoņiem, kas izvēlējušies ilgstoši apmesties tajā, stiprina Savienības
pilsonības izjūtu, turklāt tā ir viens no galvenajiem faktoriem, kas veicina sociālo kohēziju, kura ir viens no Savienības
pamatmērķiem. Tādēļ visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kas piecus gadus pastāvīgi uzturējušies uzņēmējā
dalībvalstī saskaņā ar šajā direktīvā minētajiem nosacījumiem un kas nav bijuši izraidīti, būtu jāparedz pastāvīgas uzturēšanās
tiesības.”
Minētās direktīvas III nodaļa ar virsrakstu “Uzturēšanās tiesības” ietver tās 6.–15. pantu.
Minētajā 6. pantā ar virsrakstu “Tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem” ir paredzēts:
“1.      Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus
vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.
2.      Šā panta 1. punkta noteikumi attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kam ir derīga pase un kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie,
bet pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar viņu.”
Direktīvas 2004/38 7. pants ar virsrakstu “Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus” ir formulēts šādi:
“1.      Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
a)      viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
b)      viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības
sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
c)      –      viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko kreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību
aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un
–        viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas
izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem
un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā;
vai arī
d)      viņi ir ģimenes locekļi, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst a), b) vai c) apakšpunktā
minētajiem nosacījumiem.
2.      Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi,
bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a),
b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
3.      Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā
darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos:
a)      viņš/viņa uz laiku ir darbnespējīgs(‑a) slimības vai nelaimes gadījuma dēļ;
b)      viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a) ilgāk nekā vienu
gadu, turklāt ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;
c)      viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks pēc tam, kad ir beidzies viņa/viņas darba līgums uz noteiktu
laiku, kas ir bijis mazāk nekā gads, vai ja viņš/viņa ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku pirmo divpadsmit mēnešu laikā un
ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs. Šādā gadījumā darba ņēmēja statuss saglabājas
ne mazāk kā sešus mēnešus;
d)      viņš/viņa sāk arodmācības. Ja vien viņš/viņa nav piespiedu bezdarbnieks, darba ņēmēja statuss saglabājas tikai tad, ja apmācība
ir saistīta ar iepriekšējo nodarbinātību.
4.      Atkāpjoties no šā panta 1. punkta d) apakšpunkta un 2. punkta, tikai laulātajam, reģistrētajam partnerim, kas minēts 2. panta
2. punkta b) apakšpunktā, un apgādībā esošajiem bērniem ir uzturēšanās tiesības kā tāda Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem,
kurš atbilst šā panta 1. punkta c) apakšpunkta nosacījumiem. Šīs direktīvas 3. panta 2. punkts attiecas uz viņa/viņas, kā
arī viņa/viņas laulātā vai reģistrētā partnera apgādībā esošajiem tiešajiem augšupējiem radiniekiem.”
Direktīvas 2004/38 IV nodaļas ar virsrakstu “Pastāvīgas uzturēšanās tiesības” 16. pants, kura virsraksts ir “Vispārējs noteikums
attiecībā uz Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem”, ir formulēts šādi:
“1.      Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi
uzturēties šajā valstī. Uz šīm tiesībām nedrīkst attiecināt III nodaļā paredzētos nosacījumus.
2.      Šā panta 1. punkts attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie un ir kopā ar Savienības
pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus.
3.      Uzturēšanās nepārtrauktību neietekmē īslaicīga prombūtne, kas nav ilgāka par sešiem mēnešiem gadā, vai ilgāka prombūtne obligātā
militārā dienesta dēļ, vai vienreizēja prombūtne, kas nav ilgāka par divpadsmit secīgiem mēnešiem, svarīgu iemeslu dēļ, piemēram,
grūtniecība un dzemdības, nopietna slimība, mācības vai arodmācības, vai norīkojums darbā citā dalībvalstī vai trešā valstī.
4.      Tiklīdz pastāvīgas uzturēšanās tiesības ir iegūtas, tās var zaudēt tikai tad, ja prombūtne no uzņēmējas dalībvalsts ir ilgāka
par diviem secīgiem gadiem.”
Direktīvas 2004/38 38. pantā ir paredzēts:
“1.      Regulas (EEK) Nr. 1612/68 10. un 11. pantu atceļ no 2006. gada 30. aprīļa.
2.      Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK atceļ
no 2006. gada 30. aprīļa.
3.      Atsauces uz atceltajiem noteikumiem un direktīvām uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu.”
Kā izriet no Direktīvas 2004/38 40. panta 1. punkta pirmās daļas, dalībvalstīm bija jānodrošina, ka stājas spēkā normatīvie
un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2006. gada 30. aprīlim nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.

Valsts tiesības
1992. gada likums par sociālā nodrošinājuma iemaksām un pabalstiem (
Social Security Contributions and Benefits Act 1992
) un 1987. gada (Vispārējie) noteikumi par maznodrošinātā pabalstu (
Income Support (General) Regulations 1987
) ir maznodrošinātā pabalstam piemērojamais tiesiskais regulējums.
Maznodrošinātā pabalsts ir pabalsts, ko atkarībā no ienākumiem piešķir dažādām personu grupām. Priekšnoteikums šī pabalsta
izmaksai citu starpā ir tāds, ka personas ienākumi nedrīkst pārsniegt “piemērojamo summu”, kura var tikt noteikta nulles apmērā,
kas faktiski nozīmē, ka šajā gadījumā pabalsts netiek piešķirts.
Piemērojamā summa “personai no ārvalstīm” ir nulle, un šī persona tiek definēta kā “pieteicējs, kas pastāvīgi nedzīvo Apvienotajā
Karalistē, Normandijas salās, Menas salā vai Īrijas Republikā”. Lai varētu uzskatīt, ka personas parastā dzīvesvieta ir Apvienotajā
Karalistē, Normandijas salās, Menas salā vai Īrijas Republikā, personai, kas lūdz piešķirt maznodrošinātā pabalstu, ir jābūt
“uzturēšanās tiesībām”.
“Uzturēšanās tiesības”, kas ļauj pretendēt uz maznodrošinātā pabalstu, nav skaidri definētas. Kopš 2004. gada maija valsts
tiesībās ir mēģināts ierobežot šī pabalsta izmaksu, lai atsevišķas personas nekļūtu par nesamērīgu slogu sociālās apdrošināšanas
sistēmai.
Tādējādi atsevišķas Eiropas Savienības pilsoņu uzturēšanās tiesības, piemēram, tās, kas tiek piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 2004/38
6. pantu, ir izslēgtas un tādējādi neļauj izmaksāt minēto pabalstu. Turpretim citas personu grupas, piemēram, darba ņēmēji
vai pašnodarbinātas personas šīs pašas direktīvas nozīmē, to skaitā tādas personas, kuras saglabā šo statusu atbilstoši šīs
direktīvas 7. panta 3. punktam, kā arī to ģimenes locekļi minētas direktīvas nozīmē, saistībā ar maznodrošinātā pabalstu netiek
uzskatītas par “personām no ārvalstīm”, un tādējādi viņām ir tiesības to saņemt.
Ir vispāratzīts, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas ir paredzētas Direktīvas 2004/38 16. pantā, ir tādas uzturēšanas
tiesības, kas pieļauj maznodrošinātā pabalsta saņemšanu.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
M. Diasa ir Portugāles pilsone, kura 1998. gada janvārī ieceļoja Apvienotajā Karalistē. Kā ir norādījusi iesniedzējtiesa,
attiecīgās personas uzturēšanos veido šādi pieci laikposmi (turpmāk tekstā attiecīgi – “pirmais līdz piektais laikposms”):
–        no 1998. gada janvāra līdz 2002. gada vasarai: nodarbināta;
–        no 2002. gada vasaras līdz 2003. gada 17. aprīlim: grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā;
–        no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim: bez darba;
–        no 2004. gada 26. aprīļa līdz 2007. gada 23. martam: nodarbināta un
–        kopš 2007. gada 24. marta: bez darba.
2000. gada 13. maijā
Home Office
[Iekšlietu ministrija] izsniedza M. Diasai uzturēšanās atļauju, kas atbilst Direktīvas 68/360 4. pantā paredzētajām uzturēšanās
tiesībām. Šajā atļaujā bija iekļauts šīs direktīvas pielikumā minētais teksts. Tajā turklāt bija norādīts derīguma termiņš
no 2000. gada 13. maija līdz 2005. gada 13. maijam un bija precizēts, ka “šīs atļaujas derīguma termiņš ir laika posms, kurā
jūs varat uzturēties Apvienotajā Karalistē. Laika ierobežojums, izņemot gadījumus, ja tas tiek aizstāts ar citu datumu, ir
attiecināms uz visām citām vēlākām iebraukšanas atļaujām, kuras jūs šīs atļaujas spēkā esamības laikā, iespējams, iegūsit
pēc tam, kad būsit izbraukusi no Apvienotās Karalistes.”
2007. gada marta beigās M. Diasa pieprasīja maznodrošinātā pabalstu.
Saskaņā ar
Social Security Commissioner
(Sociālā nodrošinājuma komisārs, turpmāk tekstā – “
Commissioner
”) viedokli, tā kā M. Diasai minētajā datumā vairs nebija darba ņēmējas statusa Direktīvas 2004/38 nozīmē, viņa varēja pretendēt
uz maznodrošinātā pabalstu tikai tad, ja viņai būtu bijušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības atbilstoši šīs direktīvas 16. pantam.
Šajā ziņā
Commissioner
uzskatīja, ka uz minētajām uzturēšanās tiesībām varēja atsaukties tikai pēc Direktīvas 2004/38 transponēšanas datuma Apvienotās
Karalistes tiesību sistēmā, proti, no 2006. gada 30. aprīļa.
Kā norāda
Commissioner
, tā kā M. Diasa trešajā savas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē laikposmā vairs nebija darba ņēmēja Savienības tiesību nozīmē,
viņš uzskatījis, ka viņa nevarēja pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas nolūkā šo laikposmu vienkārši pieskaitīt ne pirmajam,
ne otrajam, ne arī ceturtajam savas uzturēšanās laikposmam.
Tomēr, pēc
Commissioner
ieskata, M. Diasas uzturēšanos Apvienotajā Karalistē trešajā laikposmā varēja uzskatīt par vērā ņemamu pastāvīgas uzturēšanās
tiesību iegūšanai, gan pamatojoties uz viņai izsniegto uzturēšanās atļauju, gan saskaņā ar EKL 18. pantu.
Tādējādi
Commissioner
nolēma M. Diasai piešķirt maznodrošinātā pabalstu.

Secretary of State for Work and Pensions
pārsūdzēja
Commissioner
lēmumu iesniedzējtiesā.
Šī tiesa uzskata, ka
Commissioner
lēmums pamatojas uz premisu, saskaņā ar kuru, nosakot Direktīvas 2004/38 16. pantā paredzētās pastāvīgas uzturēšanās tiesības,
nevar ņemt vērā uzturēšanās laikposmus, kas noslēgušies pirms 2006. gada 30. aprīļa, šīs direktīvas transponēšanas datuma
Apvienotās Karalistes tiesību sistēmā. Turpretim saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli šos laikposmus minēto uzturēšanās tiesību
noteikšanai var ņemt vērā. Tomēr, tā kā šis jautājums jau bija pamats šīs tiesas lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, uz
kuru attiecas Tiesas 2010. gada 7. oktobra spriedums lietā C‑162/09
Lassal
(Krājums, I‑9217. lpp.), tā neuzskatīja par vajadzīgu no jauna uzdot Tiesai šo pašu jautājumu.
Ņemot par pamatu
Commissioner
izvirzīto premisu, iesniedzējtiesa, tāpat kā viņš, uzskata, ka M. Diasa trešajā savas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē laikposmā
nevarēja tikt uzskatīta par darba ņēmēju Savienības tiesību nozīmē. Tomēr šī tiesa uzskata, ka attiecīgajai personai šajā
laikposmā uzturēšanās tiesības nevarēja izrietēt no Direktīvas 2004/38 16. panta, pamatojoties tikai uz viņai izsniegto uzturēšanās
atļauju. Visbeidzot no šīs pašas tiesas viedokļa M. Diasas uzturēšanos minētajā laikposmā varēja uzskatīt par vērā ņemamu
pastāvīgas uzturēšanās tiesību noteikšanai, piemērojot tikai EKL 18. pantu, gadījumā, ja tiktu atzīts, ka Direktīvas 2004/38
16. pants ir nepilnīgs attiecībā uz uzturēšanās laikposmiem pirms šīs direktīvas transponēšanas datuma dalībvalstu tiesību
sistēmās.
Šādā kontekstā
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
[Anglijas un Velsas Apelācijas tiesas Civillietu palāta], nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Eiropas Savienības pilsonis, kas uzturas dalībvalstī, kuras pilsonības viņam nav, un kam pirms [..] Direktīvas 2004/38
[..] transponēšanas bija likumīgi izsniegta uzturēšanās atļauja [..] Direktīvas 68/360 [..] 4. panta 2. punkta nozīmē, bet
kas noteiktā laika periodā, kurā atļauja bija spēkā, brīvprātīgi izvēlējās būt bezdarbnieks un nebija pašnodrošināta persona,
kā arī neatbilda šīs atļaujas izmantošanai izvirzītajām prasībām, attiecīgajā laikposmā, pamatojoties tikai uz to, ka viņam
ir uzturēšanās atļauja, var tikt uzskatīts par personu, kura “likumīgi uzturējusies” uzņēmējā dalībvalstī, lai pēc tam varētu
iegūt pastāvīgas uzturēšanās tiesības Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta nozīmē?
2)      Ja piecu gadu nepārtraukta likumīga uzturēšanās [uzņēmējas dalībvalsts teritorijā] darba ņēmēja statusā pirms 2006. gada 30. aprīļa
nerada pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas paredzētas saskaņā ar [..] Direktīvas 2004/38 [..] 16. panta 1. punktu, vai šāda
nepārtraukta uzturēšanās valstī darba ņēmēja statusā var būt pamats pastāvīgas uzturēšanās tiesībām, kas tieši izriet no EKL
18. panta 1. punkta, pamatojoties uz to, ka direktīva ir nepilnīga?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi par sprieduma lietā
Lassal
ietekmi uz pamata lietu
Kā tika norādīts šī sprieduma 31. punktā, iesniedzējtiesas jautājumi pamatojas uz
Commissioner
izvirzīto premisu, saskaņā ar kuru Direktīvas 2004/38 16. pantā paredzēto pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai nevar
ņemt vērā laikposmus, kuros M. Diasa uzturējusies Apvienotajā Karalistē un kuri beigušies pirms minētās direktīvas transponēšanas
datuma šīs dalībvalsts tiesību sistēmā, proti, 2006. gada 30. aprīļa. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda premisa ir kļūdaina,
bet tā tomēr neuzskatīja par vajadzīgu tāpēc Tiesai uzdot jaunu jautājumu, jo šis jautājums jau bija pamats šīs pašas tiesas
lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, par kuru tika pieņemts minētais spriedums lietā
Lassal
.
Minētajā spriedumā lietā
Lassal
Tiesa atzina, ka, pirmkārt, piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās laikposmi pirms Direktīvas 2004/38 transponēšanas datuma,
proti, 2006. gada 30. aprīļa, saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms šī datuma, ir jāņem vērā saistībā
ar pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši šīs direktīvas 16. panta 1. punktam, un, otrkārt, prombūtnes laikposmi
no uzņēmējas dalībvalsts pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri nepārsniedz divus secīgus gadus un kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas
likumīgas uzturēšanās laikposmam pirms šī datuma, nevar ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši minētajam
16. panta 1. punktam.
No tā izriet, ka premisa, uz kuru pamatojas prejudiciālie jautājumi, kā to pareizi norādīja iesniedzējtiesa, ir kļūdaina un
ka šie jautājumi ir jāizskata, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Lassal
.
Šajā ziņā, kā izriet no šī sprieduma 23. punkta, pirmkārt, ir jānorāda, ka M. Diasa no 1998. gada janvāra līdz 2003. gada
17. aprīlim (pirmais un otrais viņas uzturēšanās laikposms) Apvienotajā Karalistē uzturējās kā darba ņēmēja tajā laikā spēkā
esošo Savienības tiesību aktu nozīmē.
Tādējādi ir jākonstatē, ka M. Diasa pirms Direktīvas 2004/38 transponēšanas datuma šajā dalībvalstī, proti, 2006. gada 30. aprīļa,
saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms šī datuma, bija piecus gadus nepārtraukti uzturējusies Apvienotajā
Karalistē un ka šis laikposms ir jāņem vērā pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai atbilstoši šīs direktīvas 16. panta 1. punktam.
Otrkārt, trešajā savas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē laikposmā, proti, no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim,
M. Diasa brīvprātīgi bija izvēlējusies būt bezdarbniece un tādējādi viņai nebija darba ņēmējas statusa tajā laikā spēkā esošo
Savienības tiesību aktu nozīmē. Savukārt ceturtajā minētās uzturēšanās laikposmā, no 2004. gada 26. aprīļa līdz 2007. gada
23. martam, viņa šo statusu atguva. Turklāt trešajā viņas uzturēšanās laikposmā M. Diasai joprojām bija uzturēšanās atļauja,
kas viņai kā darba ņēmējai atbilstoši Direktīvai 68/360 bija likumīgi izsniegta 2000. gada 13. maijā, kaut arī šajā laikposmā
viņa neatbilda ne Savienības, ne valsts tiesībās izvirzītajām prasībām, kas ļautu viņai izmantot uzturēšanās tiesības.
Tā kā pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas ir paredzētas Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā, varēja tikt iegūtas tikai
no 2006. gada 30. aprīļa (iepriekš minētais spriedums lietā
Lassal
, 38. punkts), rodas jautājums, kā pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši šai tiesību normai ietekmē uzturēšanās
laikposms, kas ilga no 2003. gada 18. aprīļa līdz 2004. gada 25. aprīlim, proti, M. Diasas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē
trešais laikposms.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Lassal
, iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāpārfrāzē tā, ka šī pēdējā būtībā jautā, vai Savienības pilsoņa uzturēšanās laikposmi
uzņēmējā dalībvalstī pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam
pirms šī datuma, pamatojoties tikai uz to, ka viņam ir atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi izsniegta uzturēšanās atļauja,
un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai, var ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās tiesību
iegūšanu atbilstoši Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktam.

Par prejudiciālajiem jautājumiem, ko Tiesa ir pārfrāzējusi, ņemot vērā spriedumu lietā
Lassal
Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem Tiesas pārfrāzējumā, vispirms ir jānoskaidro tas, vai Savienības
pilsoņa uzturēšanās laikposmi uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties tikai uz to, ka viņam ir atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi
izsniegta uzturēšanās atļauja, lai gan šīs atļaujas turētājs neatbilst prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai,
var tikt uzskatīti par likumīgu uzturēšanos pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta
nozīmē.
Šajā ziņā ir jāatceras, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās laikposmi pirms Direktīvas 2004/38
transponēšanas datuma saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms šī datuma, ir jāņem vērā pastāvīgas uzturēšanās
tiesību iegūšanai atbilstoši šīs direktīvas 16. panta 1. punktam (iepriekš minētais spriedums lietā
Lassal
, 40. un 59. punkts).
Tā kā trešais M. Diasas uzturēšanās Apvienotajā Karalistē laikposms bija pamatots tikai ar to, ka viņai bija atbilstoši Direktīvai 68/360
izsniegta uzturēšanās atļauja, šajā lietā ir jānoskaidro jautājums, vai šīm uzturēšanās atļaujām ir deklaratīvs vai tiesības
nodibinošs raksturs.
M. Diasa šajā ziņā apgalvo, ka uzturēšanās atļauja, ko izsniegusi uzņēmējas dalībvalsts valdība un ko tā nav atsaukusi, kaut
arī tai ir bijusi iespēja to izdarīt, piešķirot attiecīgajai personai uzturēšanās tiesības visa šīs atļaujas derīguma termiņa
garumā. Pēc viņas domām, tā kā Direktīva 68/360 neietver nevienu Direktīvas 90/364 3. pantam līdzvērtīgu tiesību normu, uzturēšanās
tiesības, kas ir atzītas, piemērojot Direktīvu 68/360, un apliecinātas, izsniedzot uzturēšanās atļauju, saglabājoties tik
ilgi, kamēr izbeidzas šīs atļaujas derīguma termiņš vai tā ir tikusi atsaukta neatkarīgi no tā, ka atļaujas turētājs vairs
neatbilst prasībām attiecībā uz uzturēšanos.
Apvienotās Karalistes un Dānijas valdība, kā arī Eiropas Komisija savukārt uzskata, ka uzturēšanās atļaujai, kas izsniegta
atbilstoši Direktīvai 68/360, esot tikai tīri deklaratīva nozīme un tā nenodibinot nekāda veida uzturēšanās tiesības.
M. Diasas pārstāvētajam viedoklim nevar piekrist.
Kā Tiesa jau vairākkārt ir atzinusi, dalībvalsts pilsoņu tiesības ieceļot citas dalībvalsts teritorijā un tajā uzturēties
EK līgumā noteikto mērķu īstenošanai ir tādas tiesības, ko šis līgums piešķir tieši vai atkarībā no konkrētā gadījuma ar noteikumiem,
kas ir pieņemti minētā līguma īstenošanai. Uzturēšanās atļaujas izsniegšana dalībvalsts pilsonim ir uzskatāma nevis par tiesības
nodibinošu aktu, bet gan par aktu, kas dalībvalstij ļauj konstatēt citas dalībvalsts pilsoņa individuālo situāciju atbilstoši
Savienības tiesību noteikumiem (skat. 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑408/03 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑2647. lpp.,
62. un 63. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
To, ka uzturēšanās atļaujām ir deklaratīvs, nevis tiesības nodibinošs raksturs, Tiesa ir atzinusi neatkarīgi no tā, vai atļauja
ir bijusi izsniegta atbilstoši Direktīvas 68/360 vai Direktīvas 90/364 noteikumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā Komisija/Beļģija, 65. punkts).
No tā izriet, ka atšķirības Direktīvas 68/360 vai Direktīvas 90/364 noteikumos nevar būt pamatojums viedoklim, saskaņā ar
kuru, pretēji šī sprieduma 48. punktā minētajam principam, uzturēšanās atļaujas, kas izsniegtas atbilstoši pēdējai no minētajām
direktīvām, varot nodibināt to turētājiem tiesības gūt labumu no šīs direktīvas.
Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 90/364 3. pants attiecas nevis uz atļauju, kas izsniegta uzturēšanās tiesību konstatēšanai,
bet gan uz pašām uzturēšanās tiesībām, kā arī uz to piešķiršanai izvirzītajām prasībām. Tādējādi no šīs tiesību normas nav
izdarāmi nekādi secinājumi par to, kāds ir Direktīvas 90/364 2. panta 1. punktā un
a fortiori
Direktīvas 68/360 4. panta 2. punktā minētās uzturēšanās atļaujas raksturs.
Turklāt vienīgā Direktīvas 68/360 tiesību norma, kurā ir runa par uzturēšanās atļaujas anulēšanu, proti, šīs direktīvas 7. panta
1. punkts, apstiprina, ka pastāv būtiska saikne starp minēto atļauju un attiecīgā pilsoņa iepriekš pastāvējušajām uzturēšanas
tiesībām. Līdzīgi kā darba ņēmējs nezaudē ne uzturēšanās tiesības, ne arī pašu darba ņēmēja statusu, pamatojoties tikai un
vienīgi uz to, ka viņa nodarbinātība ir pārtraukta vai nu tāpēc, ka viņš uz laiku ir kļuvis darbnespējīgs slimības vai nelaimes
gadījuma dēļ, vai tāpēc, ka viņš atrodas piespiedu bezdarba situācijā, ko apliecina kompetents nodarbinātības dienests, minētā
tiesību norma nepieļauj, ka darba ņēmējam, kurš atrodas šādā situācijā, tiek anulēta derīga uzturēšanās atļauja.
Visbeidzot ir taisnība, ka attiecībā uz uzturēšanās atļauju deklaratīvo raksturu Tiesa ir izteikusies tikai par tādam situācijām,
kad šāda atļauja nebija tikusi izsniegta, kaut gan attiecīgais Savienības pilsonis atbilda prasībām, kas saskaņā ar Savienības
tiesībām ir izvirzītas attiecībā uz uzturēšanos uzņēmējā dalībvalstī.
Tomēr, kā tika minēts šī sprieduma 48.–52. punktā, uzturēšanās atļauju deklaratīvais raksturs norāda uz to, ka šīs atļaujas
vienīgi apstiprina iepriekš pastāvējušas tiesības. Līdz ar to tāpat kā šis raksturs neļauj kvalificēt pilsoņa uzturēšanos
kā nelikumīgu Savienības tiesību nozīmē, ņemot vērā vienīgi apstākli, ka viņam nav uzturēšanās atļaujas, tas nepieļauj arī
to, ka Savienības pilsoņa uzturēšanās Savienības tiesību nozīmē tiek uzskatīta par likumīgu vienīgi tā iemesla dēļ, ka viņam
ir likumīgi izsniegta šāda atļauja.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360
likumīgi izsniegtu atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām, kas ļauj izmantot jebkāda veida uzturēšanās tiesības, nevar
tikt uzskatīti par likumīgu uzturēšanos pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta nozīmē.
Ņemot vērā šo konstatējumu un uzdotos jautājumus, ko Tiesa ir pārfrāzējusi šī sprieduma 41. punktā, otrkārt, ir jānoskaidro,
kā minēto pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu ietekmē šādi uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši
piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam pirms šī datuma.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas ir paredzētas Direktīvas 2004/38 16. pantā, varēja tikt iegūtas
tikai no 2006. gada 30. aprīļa, kā tika minēts šī sprieduma 40. punktā. Līdz ar to atšķirībā no piecu gadu nepārtrauktas likumīgas
uzturēšanās laikposmiem pēc šī datuma, kas Savienības pilsoņiem dod pastāvīgas uzturēšanās tiesības no tā paša brīža, kad
tie noslēgušies, uzturēšanās laikposmi pirms šī datuma nerada pēdējiem tiesības izmantot šāda veida uzturēšanās tiesības pirms
2006. gada 30. aprīļa.
Tā kā Savienības pilsoņa uzturēšanās laikposmi uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties tikai uz to, ka viņam ir atbilstoši Direktīvai 68/360
likumīgi izsniegta uzturēšanās atļauja un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai,
nevar tikt uzskatīti par likumīgu uzturēšanos pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta
nozīmē, rodas jautājums, kā minēto tiesību iegūšanu ietekmē šāds uzturēšanās laikposms pirms 2006. gada 30. aprīļa, kurš sekojis
piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam vēl pirms šī datuma.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktā ir paredzēta pastāvīgas
uzturēšanās tiesību zaudēšana, ja prombūtnes laikposmi no uzņēmējas dalībvalsts ir ilgāki par diviem secīgiem gadiem, un ka
šādu pasākumu pamato tas, ka pēc šādas prombūtnes saikne ar uzņēmēju dalībvalsti ir vājinājusies (iepriekš minētais spriedums
lietā
Lassal
, 55. punkts).
Turklāt Tiesa arīdzan ir lēmusi, ka minētās tiesību normas mērķis ir tikt piemērotai neatkarīgi no tā, vai uzturēšanās laikposmi
ir bijuši pirms vai pēc 2006. gada 30. aprīļa, jo tiktāl, ciktāl piecu gadu uzturēšanās laikposmi pirms šī datuma ir jāņem
vērā, lai iegūtu pastāvīgas uzturēšanās tiesības, kas ir paredzētas Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā, šī panta 4. punkta
nepiemērošana šiem laikposmiem nozīmētu to, ka dalībvalstīm šīs pastāvīgas uzturēšanās tiesības būtu jāpiešķir pat tad, ja
prombūtnes laikposmi ir bijuši ievērojami, kas liek apšaubīt saikni starp attiecīgo personu un uzņēmēju dalībvalsti (iepriekš
minētais spriedums lietā
Lassal
, 56. punkts).
Visbeidzot Tiesa no tā ir secinājusi, ka no Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punkta piemērošanas piecu gadu nepārtrauktas likumīgas
uzturēšanās laikposmiem pirms 2006. gada 30. aprīļa izriet it īpaši tas, ka šiem laikposmiem sekojuši prombūtnes laikposmi
no uzņēmējas dalībvalsts pirms šī datuma, kuri nepārsniedz divus secīgus gadus, nevar ietekmēt attiecīgā Savienības pilsoņa
integrācijas saikni un ka šādi prombūtnes laikposmi nevar ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši minētā
16. panta 1. punktam (iepriekš minētais spriedums lietā
Lassal
, 57. un 58. punkts).
Šāda pati argumentācija pēc analoģijas ir jāpielieto arī attiecībā uz uzturēšanās laikposmiem pirms 2006. gada 30. aprīļa,
kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam pirms šī datuma, pamatojoties tikai uz atbilstoši
Direktīvai 68/360 likumīgi izsniegtu uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību
izmantošanai.
Faktiski pat tad, ja Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktā ir atsauce tikai uz prombūtnes laikposmiem no uzņēmējas dalībvalsts,
integrācijas saikne starp attiecīgo personu un šo dalībvalsti ir apšaubāma arī gadījumā, kad pilsonis pēc piecu gadu nepārtrauktas
likumīgas uzturēšanās laikposma nolemj palikt šajā dalībvalstī, kaut arī viņam nav uzturēšanās tiesību.
Šajā ziņā, tāpat kā to secinājumu 106. un 107. punktā ir darījusi ģenerāladvokāte, ir jānorāda, ka integrācija, kam ir galvenā
nozīme Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktā paredzēto pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanā, ir balstīta ne tikai uz teritoriālo
un laika aspektu, bet arī uz kvalitātes elementiem, kas attiecas uz integrācijas pakāpi uzņēmējā dalībvalstī.
Tā kā šeit ir runa par līdzīgām situācijām, nākas secināt, ka Direktīvas 2004/38 16. panta 4. punktā ietvertais noteikums
pēc analoģijas ir jāpiemēro arī klātbūtnes laikposmiem uzņēmējā dalībvalstī pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši piecu
gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam pirms šī datuma, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi
izsniegtu uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai.
No minētā izriet, ka uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās
laikposmam pirms šī datuma un kuri nepārsniedz divus secīgus gadus, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi
izsniegtu uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām, kas izvirzītas jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai,
nevar ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanu atbilstoši Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktam.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 16. panta 1. un 4. punkts ir
jāinterpretē šādi:
–        uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi izsniegtu uzturēšanās
atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai, nevar tikt uzskatīti par likumīgu
uzturēšanos pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta nozīmē, un
–        uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam
pirms šī datuma un kuri nepārsniedz divus secīgus gadus, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi izsniegtu
uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām uzturēšanās tiesību izmantošanai, nevar ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās
tiesību iegūšanu atbilstoši [Direktīvas 2004/38] 16. panta 1. punktam.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām
brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK,
68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 16. panta 1. un 4. punkts ir
jāinterpretē šādi:
–
uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, pamatojoties tikai uz atbilstoši Padomes 1968. gada 15. oktobra Direktīvai
68/360/EEK par ierobežojumu atcelšanu attiecībā uz dalībvalstu darba ņēmēju un viņu ģimeņu pārvietošanos un dzīvesvietu Kopienā
likumīgi izsniegtu uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām jebkāda veida uzturēšanās tiesību izmantošanai,
nevar tikt uzskatīti par likumīgu uzturēšanos pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanai Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta
nozīmē, un
–
uzturēšanās laikposmi pirms 2006. gada 30. aprīļa, kuri sekojuši piecu gadu nepārtrauktas likumīgas uzturēšanās laikposmam
pirms šī datuma un kuri nepārsniedz divus secīgus gadus, pamatojoties tikai uz atbilstoši Direktīvai 68/360 likumīgi izsniegtu
uzturēšanās atļauju un nepastāvot atbilstībai prasībām uzturēšanās tiesību izmantošanai, nevar ietekmēt pastāvīgas uzturēšanās
tiesību iegūšanu atbilstoši Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punktam.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.