CELEX: 62009CJ0406
Regula (EK) Nr. 44/2001
Jurisdikcija un spriedumu izpilde
Jēdziens "civillietas un komerclietas"
Nolēmuma par naudas soda piespriešanu atzīšana un izpilde
Direktīva 2004/48/EK
Intelektuālā īpašuma tiesības
Šo tiesību aizskārums
Pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi
Notiesāšana
Eksekvatūras procedūra
Ar to saistītie tiesāšanās izdevumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. pantu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001
par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp., labojums latviešu valodā
– OV L 81, 29.03.2011., 18. lpp.) un 14. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvā 2004/48/EK par
intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV L 157, 45. lpp.).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā
Realchemie Nederland BV
(turpmāk tekstā – “
Realchemie
”) prasībā pret
Bayer CropScience AG
(turpmāk tekstā – “
Bayer
”) par tādu
Landgericht Düsseldorf
[Diseldorfas apgabaltiesa] (Vācija) sešu nolēmumu izpildi Nīderlandē, ar kuriem minētā tiesa, izskatot
Bayer
prasības pieteikumu un pamatojoties uz apgalvojumu par patenta pārkāpumu, aizliedza
Realchemie
Vācijā ievest, turēt valdījumā un tirgot noteiktus pesticīdus.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Regula Nr. 44/2001
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 6. un 7. apsvērumā ir noteikts:
“(6)      Lai panāktu spriedumu brīvu apriti civillietās un komerclietās, ir vajadzīgi un lietderīgi, ka normas, kas nosaka jurisdikciju
un spriedumu atzīšanu un izpildi, reglamentē kāds Kopienas juridiskais instruments, kas ir saistošs un tieši piemērojams.
(7)      Ir svarīgi šīs regulas darbības jomā ietvert galvenos civillietu un komerclietu jautājumus, izņemot dažus skaidri noteiktus
jautājumus.”
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 16. un 17. apsvērumā ir noteikts:
“(16) Savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Kopienā pamato spriedumus, kas pieņemti kādā dalībvalstī un ko atzīst automātiski, bez
vajadzības veikt kādu procedūru, izņemot strīdus gadījumus.
(17)      Izmantojot to pašu savstarpējās uzticēšanās principu, procedūrai, kuras mērķis ir kādā dalībvalstī padarīt par izpildāmu spriedumu,
kas pieņemts citā dalībvalstī, jābūt efektīvai un ātrai. Tālab sprieduma pasludināšanai par izpildāmu faktiski būtu jānotiek
automātiski pēc sniegto dokumentu vienkāršas pārbaudes, nepastāvot nekādai iespējai, ka tiesa pēc savas iniciatīvas varētu
atsaukties uz kādu no šajā regulā paredzētajiem izpildes atteikuma pamatojumiem.”
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 19. apsvērumā ir noteikts:
“Būtu jānodrošina vajadzīgā nepārtrauktība starp [Briseles 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu
atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”)] un šo
regulu, un tālab būtu jānosaka pārejas noteikumi. Šī pati vajadzība attiecas uz Briseles konvencijas interpretāciju Eiropas
Kopienu Tiesā, un 1971. gada protokols [par šīs konvencijas interpretāciju Tiesā, pārskatītajā un grozītajā redakcijā (OV 1998,
C 27, 28. lpp.)] joprojām būtu jāpiemēro arī lietām, ko izskata tiesā pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas.”
Minētās regulas 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai
administratīvajām lietām.
2.      Šo regulu nepiemēro attiecībā uz:
a)      fizisko personu juridisko statusu vai tiesībspēju un rīcībspēju, īpašumtiesībām, kas izriet no laulības attiecībām, testamentiem
un mantošanu;
b)      bankrotu, ar maksātnespējīgu uzņēmējsabiedrību vai citu juridisko personu likvidāciju saistītām procedūrām, tiesas rīkojumiem,
mierizlīgumiem un līdzīgām procedūrām;
c)      sociālo nodrošinājumu;
d)      šķīrējtiesu.”
Šīs regulas 32. pantā ir noteikts, ka “šajā regulā “spriedums” ir jebkurš spriedums, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa,
neatkarīgi no sprieduma nosaukuma, tostarp dekrēts, rīkojums, lēmums vai izpildraksts, kā arī izmaksu vai izdevumu noteikšana,
ko veic tiesas ierēdnis”.
Regulas Nr. 44/2001 34. pantā ir noteikts:
“Spriedumu neatzīst:
[..]
2)      aizmuguriska sprieduma gadījumā – ja atbildētājam netika laikus izsniegts dokuments, ar ko celta prasība, vai līdzīgs dokuments,
lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, izņemot gadījumu, ja atbildētājs nav sācis sprieduma pārsūdzēšanas procedūru, kad
viņam bija iespējams to darīt;
[..].”
Šīs regulas 43. pants ir formulēts šādi:
“1.      Visas puses var pārsūdzēt lēmumu par pieteikumu pasludināt izpildāmību.
2.      Pārsūdzību iesniedz tiesā, kas norādīta III pielikuma sarakstā.
3.      Pārsūdzību izskata saskaņā ar normām, kas reglamentē kārtību strīdus gadījumos.
4.      Ja puse, attiecībā uz kuru prasa izpildi, neierodas apelācijas instances tiesā tiesvedībā saistībā ar pieteikuma iesniedzēja
ierosinātu pārsūdzību, piemēro 26. panta 2. līdz 4. punktu, pat ja pusei, attiecībā uz kuru prasa izpildi, domicila nav nevienā
no dalībvalstīm.
5.      Pārsūdzību pret izpildāmības pasludināšanu iesniedz mēneša laikā pēc izpildāmības pasludināšanas lēmuma izsniegšanas. Ja pusei,
attiecībā uz kuru prasa izpildi, domicils ir dalībvalstī, kas nav tā pati dalībvalsts, kurā pasludināta izpildāmība, tad pārsūdzības
termiņš ir divi mēneši, un to sāk skaitīt no dienas, kad lēmums par izpildāmības pasludināšanu izsniegts vai nu personiski,
vai arī mītnesvietā. Termiņu nedrīkst pagarināt attāluma dēļ.”
Direktīva 2004/48
Direktīvas 2004/48 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts, ka, “nepastāvot efektīviem intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības
līdzekļiem, netiek veicināta jauninājumu ieviešana un jaunrade un mazinās ieguldījumi. Tādēļ ir jānodrošina, ka materiālās
tiesības intelektuālā īpašuma jomā, kas pašreiz lielā mērā ir
acquis communitaire
sastāvdaļa, Kopienā piemēro efektīvi”.
Direktīvas 2004/48 preambulas 8.–11. apsvērumā ir noteikts:
“(8)      Dalībvalstu sistēmu atšķirības attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu kaitē iekšējā tirgus pareizai darbībai,
un to dēļ nav iespējams nodrošināt, ka intelektuālā īpašuma tiesības visā Kopienā ir vienādā mērā aizsargātas. Šī situācija
neveicina brīvu apriti iekšējā tirgū un nerada veselīgai konkurencei labvēlīgu vidi.
(9)      Pašreizējās atšķirības veicina arī materiālo tiesību intelektuālā īpašuma jomā vājināšanos un iekšējā tirgus sadrumstalošanos
minētajā jomā. [..] Tādēļ dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana šajā jomā ir svarīgs priekšnoteikums pareizai iekšējā tirgus
darbībai.
(10)      Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt tiesību sistēmas, lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu aizsardzības
līmeni.
(11)      Šīs direktīvas mērķis nav paredzēt saskaņotus noteikumus attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību, jurisdikciju, civiltiesību
un komerctiesību lēmumu atzīšanu un piemērošanu vai paredzēt piemērojamās tiesības. Pastāv Kopienas tiesību akti, kas kopumā
reglamentē šādus jautājumus un principā ir piemērojami arī intelektuālajam īpašumam.”
Direktīvas 2004/48 1. pantā ir noteikts, ka tā “attiecas uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi,
lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu”.
Šīs direktīvas I nodaļas 2. panta ar virsrakstu “Piemērošanas joma” 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot līdzekļus, kas Kopienā vai valstu tiesību aktos ir vai var tikt paredzēti, ciktāl šie līdzekļi var būt labvēlīgāki
tiesību īpašniekiem, šajā direktīvā paredzētos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus saskaņā ar 3. pantu piemēro visiem
intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Kopienas un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.”
Šīs direktīvas II nodaļas 1. iedaļas 3. pantā ar virsrakstu “Vispārīgas saistības” ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis paredz pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šajā direktīvā paredzēto
intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu. Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir taisnīgi, nav nevajadzīgi sarežģīti
vai dārgi un neietver nepamatotus termiņus vai kavēšanos.
2.      Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi, proporcionāli un preventīvi, un tos piemēro tā, lai izvairītos
no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi.”
Direktīvas 2004/48 14. pantā ar virsrakstu “Tiesu izdevumi” ir noteikts:
“Dalībvalstis paredz, ka pieņemamus un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei,
parasti sedz zaudējusī puse, ja vien tas nav pretrunā [..] taisnīguma principiem.”

Valstu tiesiskie regulējumi
Vācijas tiesiskais regulējums
Vācijas Civilprocesa kodeksa (
Zivilprozessordnung
, turpmāk tekstā – “
ZPO
”) 890. un 891. pants ir formulēti šādi:
“890. pants
Atturēšanās un akcepta pienākuma piespiedu izpilde
1.      Ja parādnieks neizpilda atturēšanās pienākumu vai pienākumu pieļaut kādu darbību, pirmās instances tiesa viņam pēc kreditora
pieprasījuma piespriež [civiltiesisku] naudas sodu un – gadījumā, ja soda piedzīšana nav iespējama, – brīvības atņemšanu vai
brīvības atņemšanu uz ne vairāk kā sešiem mēnešiem. Ikviena civiltiesiska naudas soda maksimālais apmērs ir EUR 250 000, brīvības
atņemšanas kopējais maksimālais termiņš ir divi gadi.
2.      Pirms soda piespriešanas ir jāizdod brīdinājums, ko pēc pieprasījuma veic pirmās instances tiesa, ja tas jau nav ietverts
rīkojumā, ar kuru pasludināts pienākums.
3.      Pēc kreditora pieprasījuma parādniekam var arī piespriest pienākumu nodrošināt garantiju par visu turpmāko kaitējumu, kas
noteiktā termiņā izrietēs no jebkāda cita pārkāpuma.
891. pants
Process, parādnieka uzklausīšana un tiesāšanās izdevumu noteikšana
Lēmumi atbilstoši 887.–890. pantam tiek pieņemti ar rīkojumu. Pirms lēmuma pieņemšanas ir jāuzklausa parādnieks. [..]”
Nīderlandes tiesiskais regulējums
No lietas materiāliem izriet, ka Nīderlandes Karaliste Direktīvas 2004/48 14. pantu ir transponējusi savā tiesību sistēmā
ar Nīderlandes Civilprocesa kodeksa (
Wetboek van burgerlijke rechtsvordering
) 1019.h pantu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto šis noteikums lietās, uz kurām attiecas šī direktīva, ļauj pieņemt aptverošāku
lēmumu par tiesāšanās izdevumiem nekā ierastie lēmumi.

Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Izskatot
Bayer
prasības pieteikumu, kas pamatots ar apgalvojumu par patenta pārkāpumu,
Landgericht Düsseldorf
pagaidu noregulējuma kārtībā ar 2005. gada 19. decembra rīkojumu aizliedza
Realchemie
Vācijā ievest, turēt valdījumā un tirgot noteiktus pesticīdus (turpmāk tekstā – “pamatrīkojums”). Par šī aizlieguma neievērošanu
tika noteikts naudas sods. Turklāt
Landgericht Düsseldorf
noteica
Realchemie
pienākumu paziņot par komercdarījumiem ar minētajiem pesticīdiem un to uzkrājumus noliktavās nodot tiesas uzraudzībā.
Landgericht Düsseldorf
šajā pamatrīkojumā noteica, ka tiesāšanās izdevumus atlīdzina
Realchemie
.
Pamatodamās uz pamatrīkojumā ietverto lēmumu par tiesāšanās izdevumiem,
Landgericht Düsseldorf
ar 2006. gada 29. augusta rīkojumu par tiesāšanās izdevumiem noteica tos EUR 7829,60 apmērā.
Turklāt
Landgericht Düsseldorf
ar 2006. gada 17. augusta rīkojumu, kas izdots saskaņā ar
ZPO
890. pantu, pamatrīkojumā noteiktā aizlieguma neievērošanas dēļ piesprieda
Realchemie
civiltiesisku naudas sodu (“Ordnungsgeld”) EUR 20 000 apmērā, kas ir jāieskaita
Landgericht Düsseldorf
kasē (turpmāk tekstā – “rīkojums par naudas soda piespriešanu”), un piesprieda
Realchemie
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus arī šajā tiesvedībā par naudas soda piespriešanu.
Pamatodamās uz rīkojumā par naudas soda piespriešanu ietverto lēmumu par tiesāšanās izdevumiem,
Landgericht Düsseldorf
ar 2006. gada 19. septembra rīkojumu par tiesāšanās izdevumiem noteica tos EUR 898,60 apmērā.
Turklāt ar 2006. gada 6. oktobra rīkojumu
Landgericht Düsseldorf
piesprieda
Realchemie
periodisku soda maksājumu (“Zwangsgeld”,
ZPO
888. pants) EUR 15 000 apmērā (turpmāk tekstā – “rīkojums par periodisku soda maksājumu”), lai to mudinātu sniegt informāciju
par komercdarījumiem ar attiecīgajiem pesticīdiem, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā par periodisku naudas
soda maksājumu.
Pamatodamās uz rīkojumā par periodisku soda maksājumu ietverto lēmumu par tiesāšanās izdevumiem,
Landgericht Düsseldorf
ar 2006. gada 11. novembra rīkojumu par tiesāšanās izdevumiem noteica tos EUR 852,40 apmērā ar procentiem.
Visi šie
Landgericht Düsseldorf
pieņemtie nolēmumi
Realchemie
tika paziņoti dažas dienas pēc to pasludināšanas.
Ar 2007. gada 6. aprīļa pieteikumu
Bayer
vērsās pie
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
[Hertogenbosas tiesa] (Nīderlande) pagaidu noregulējuma tiesneša ar lūgumu atļaut Nīderlandē izpildīt visus sešus
Landgericht Düsseldorf
pieņemtos nolēmumus.
Ar 2007. gada 10. aprīļa rīkojumu
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
pagaidu noregulējuma tiesnesis saskaņā ar Regulu Nr. 44/2001 apmierināja
Bayer
pieteikumu atzīt sešus
Landgericht Düsseldorf
nolēmumus par izpildāmiem Nīderlandē.
2007. gada 14. jūnijā
Realchemie
vērsās
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 43. pantu pārsūdzot 2007. gada 10. aprīļa rīkojumu, prasot to atcelt un noraidīt
Bayer
lūgto atļauju.
Tā atsaucās uz Regulas Nr. 44/2001 34. panta sākumā un 2. punktā paredzēto atteikuma pamatu, būtībā norādot, ka pamatrīkojumu,
rīkojumu par naudas soda piespriešanu un rīkojumu par periodisku soda maksājumu nevar atzīt un izpildīt citā dalībvalstī,
jo tie ir pieņemti bez
Realchemie
uzaicināšanas un bez mutvārdu debatēm, un ka trīs rīkojumi par tiesāšanās izdevumu piespriešanu arī nav atzīstami un izpildāmi,
jo tie ir triju iepriekš minēto rīkojumu neatņemama sastāvdaļa.
Ar 2008. gada 26. februāra rīkojumu
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
šo pārsūdzību noraidīja kā nepamatotu un 2007. gada 10. aprīļa rīkojumu atstāja negrozītu. Tā uzskatīja, ka
Landgericht Düsseldorf
izdotie rīkojumi, pat ja tie tikuši izdoti, pamatojoties uz vienpusējiem prasības pieteikumiem, ir Regulas Nr. 44/2001 32. pantā
minētie spriedumi un tādēļ tos var izpildīt Nīderlandē.
Jautājumā par
Realchemie
argumentu, ka
Bayer
prasība izpildīt rīkojumu par naudas soda piespriešanu esot nepieņemama,
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
uzskatīja, ka apstāklis, ka ar šo rīkojumu
Realchemie
ir noteikts pienākums ieskaitīt naudas sodu EUR 20 000 apmērā
Landgericht Düsseldorf
kasē, nemaina faktu, ka
Bayer
ir tiesības un interese, lai
Realchemie
minētās tiesas kasē patiešām ieskaitītu šo naudas sodu, kas ir pamudinājums ievērot pamatrīkojumu, un ka tālab
Bayer
var censties panākt šī rīkojuma izpildi Nīderlandē.

Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
piesprieda
Realchemie
atlīdzināt pārsūdzības tiesāšanās izdevumus.
Šos tiesāšanās izdevumus minētā tiesa noteica, piemērojot nevis Nīderlandes Civilprocesa kodeksa 1019.h pantu, kā to bija
prasījusi
Bayer
, bet gan saskaņā ar vispārējo kārtību.
Par šo
Rechtbank ’s‑Hertogenbosch
2008. gada 26. februāra rīkojumu
Realchemie
iesniedza kasācijas sūdzību.
Bayer
prasīja kasācijas sūdzību noraidīt un iesniedza pretsūdzību.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
[Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai jēdziens “civillietas un komerclietas”, kas minēts [Regulas Nr. 44/2001] 1. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula
ir jāpiemēro arī tāda lēmuma atzīšanai un izpildei, kurā piespriests maksāt naudas sodu saskaņā ar [
ZPO
] 890. pantu?
2)      Vai Direktīvas [2004/48] 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir jāpiemēro arī eksekvatūras procedūrā, kas attiecas
uz:
a)      citā dalībvalstī pieņemtu lēmumu par kādu intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu;
b)      citā dalībvalstī pieņemtu lēmumu, ar kuru ticis noteikts periodisks soda maksājums vai piespriests naudas sods saistībā ar
aizlieguma pārkāpt kādas intelektuālā īpašuma tiesības neievērošanu;
c)      citā dalībvalstī pieņemtiem lēmumiem par tiesāšanās izdevumu piespriešanu, kas pamatoti ar a) un b) punktā minētajiem lēmumiem?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai rīkojums, ar kuru piespriests maksāt naudas sodu atbilstoši tādai
valsts tiesību normai kā
ZPO
890. pants, ietilpst Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā, kas ir noteikta tās 1. pantā.

Hoge Raad der Nederlanden
norāda, ka tās šaubas šajā ziņā izriet no vairākiem apstākļiem. Vispirms, kā šī tiesa uzskata, runa esot par naudas sodu,
ar kuru tiek sodīts tiesas noteikta aizlieguma pārkāpums un kuru tiesnesis ir piespriedis pēc privātpersonas pieteikuma, bet
kurš tiek samaksāts nevis
Bayer
, bet gan Vācijas valstij. Turklāt šo naudas sodu piedzenot nevis privātpersona vai tas tiekot piedzīts tās vārdā, bet gan
pēc pašas tiesas iniciatīvas. Visbeidzot, arī faktisko piedziņu veicot Vācijas tiesu iestādes.
Ņemot vērā šos apstākļus, Nīderlandes valdība uzskata, ka Vācijas tiesas nolēmums, ar kuru
Realchemie
tiek piespriests maksāt naudas sodu, pēc savas būtības neietilpst Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā, jo tam ir publisko
tiesību raksturs. Savukārt Vācijas valdība un Eiropas Komisija uzskata, ka šis nolēmums ietilpst gan Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas
jomā, jo pamattiesvedība, ar kuru tas ir saistīts, ietilpst šajā regulā definētajā civillietu un komerclietu jomā.
Ievadam ir jāatgādina, ka, tā kā Regula Nr. 44/2001 attiecībās starp dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti, tagad aizstāj
Briseles konvenciju, Tiesas veiktā šīs konvencijas interpretācija ir attiecināma arī uz minēto regulu, kad var uzskatīt, ka
tās normas ir vienādas ar Briseles konvencijas normām (it īpaši skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑292/08
German Graphics Graphische Maschinen
, Krājums, I‑8421. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt no Regulas Nr. 44/2001 preambulas 19. apsvēruma izriet,
ka Briseles konvencijas un šīs regulas interpretācijā ir jānodrošina nepārtrauktība.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas joma gluži tāpat kā Briseles konvencijas gadījumā ir ierobežota
ar jēdzienu “civillietas un komerclietas”. Šī piemērošanas joma būtībā tiek definēta atbilstoši apstākļiem, kuri raksturo
juridiskās attiecības starp lietas dalībniekiem vai tiesvedības priekšmetu (šajā ziņā it īpaši skat. 2009. gada 28. aprīļa
spriedumu lietā C‑420/07
Apostolides
, Krājums, I‑3571. lpp., 42., 45. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
It īpaši attiecībā uz pagaidu pasākumiem Tiesa uzskata, ka tie Briseles konvencijas piemērošanas jomā iekļaujami nevis pašu
šo pasākumu iedabas dēļ, bet gan to tiesību iedabas dēļ, kuru ievērošana ar tiem tiek nodrošināta (it īpaši skat. 1979. gada
27. marta spriedumu lietā 143/78
de Cavel
,
Recueil
, 1055. lpp., 8. punkts, un 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑391/95
Van Uden
,
Recueil
, I‑7091. lpp., 33. punkts).
Lai gan saskaņā ar
ZPO
890. pantu attiecīgais pamatlietas naudas sods pēc sava rakstura ir sods un rīkojuma par tā piespriešanu pamatojumā ir skaidri
norādīts, ka tas pēc sava rakstura ir sankcija, šajā lietā tomēr ir strīds starp divām privātpersonām par to, vai atļaut Nīderlandē
izpildīt sešus
Landgericht Düsseldorf
pieņemtus nolēmumus, ar kuriem šī tiesa, izskatot
Bayer
prasības pieteikumu un pamatojoties uz apgalvojumu par patenta pārkāpumu, ir aizliegusi
Realchemie
Vācijā ievest, turēt valdījumā un tirgot noteiktus pesticīdus. Šādas prasības mērķis ir aizsargāt privātās tiesības, un tā
nav kāda lietas dalībnieka veikta publiskās varas prerogatīvu īstenošana. Citiem vārdiem sakot, juridiskās attiecības starp
Bayer
un
Realchemie
ir jākvalificē kā “privāttiesību juridiskās attiecības”, un tādēļ tās ietilpst jēdzienā “civillietas un komerclietas” Regulas
Nr. 44/2001 izpratnē.
Protams, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka naudas sods, kas, pamatojoties uz
ZPO
890. pantu, ar
Landgericht Düsseldorf
rīkojumu piespriests
Realchemie
, izpildes gadījumā ir jāmaksā nevis kādai privātpersonai, bet gan Vācijas valstij, ka naudas sodu piedzen nevis privātpersona
vai tas tiek piedzīts tās vārdā, bet gan pēc pašas tiesas iniciatīvas un ka faktisko piedziņu veic Vācijas tiesu iestādes.
Šie Vācijas izpildes procedūras konkrētie aspekti tomēr nav uzskatāmi par noteicošiem attiecībā uz tiesību uz izpildi būtību.
Šo tiesību būtība ir atkarīga no to subjektīvo tiesību būtības, kuru pārkāpuma dēļ izpilde ir tikusi noteikta, proti, šajā
lietā
Bayer
tiesības uz tās ar patentu aizsargātā izgudrojuma ekskluzīvu izmantošanu, kas neapšaubāmi ietilpst civillietu un komerclietu
jomā Regulas Nr. 44/2001 1. panta izpratnē.
Visbeidzot, runājot par Nīderlandes valdības izvirzīto jautājumu, saskaņā ar kurām procesuālo tiesību normām valsts tiesai
būtu jāizpilda attiecīgie pamatlietas nolēmumi, jānorāda, ka iesniedzējtiesa par šo aspektu nav jautājusi. Tādēļ par šo jautājumu
nav jāspriež.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 1. pantā minētais jēdziens “civillietas
un komerclietas” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula ir piemērojama tāda tiesas nolēmuma atzīšanai un izpildei, ar kuru
ir piespriests naudas sods, lai panāktu, ka tiek ievērots civillietā vai komerclietā taisīts tiesas nolēmums.

Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā Tiesai vaicā, vai tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar Nīderlandē ierosinātu
eksekvatūras procedūru, kurā tiek prasīts atzīt un izpildīt sešus Vācijā pieņemtus nolēmumus tiesvedībā, kuras mērķis ir panākt
intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, ir piemērojams Direktīvas 2004/48 14. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums
nodrošināt, lai tiesāšanās izdevumus, kas radušies lietā uzvarējušajai pusei, principā atlīdzinātu zaudējusī puse.
Jāatgādina, ka Direktīva 2004/48 saskaņā ar tās 1. pantā noteikto attiecas uz visiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem,
kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu. Turklāt šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts,
ka šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu ir piemērojami visiem intelektuālā īpašuma
tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos. Tātad Direktīvas 2004/48 piemērošanas jomā principā
var ietilpt arī eksekvatūras procedūra.
Vēl ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/48 preambulas 10. un 11. apsvērumu tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību
aktus, lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, nevis paredzēt
saskaņotus noteikumus attiecībā uz tiesu iestāžu sadarbību, jurisdikciju, nolēmumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
vai paredzēt piemērojamās tiesības. Turklāt, kā jau uzsvērts šī 11. apsvēruma otrajā teikumā, Kopienu tiesību akti, kas šos
jautājumus reglamentē vispārīgi, principā ir piemērojami arī intelektuālajam īpašumam.
Savukārt Direktīvas 2004/48 14. panta mērķis ir pastiprināt intelektuālā īpašuma aizsardzību, novēršot, ka kāda cietusī persona
tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas tiesības.
Tāpēc tāda šīs normas interpretācija, atbilstoši kurai tā ir piemērojama arī eksekvatūras procedūrai un nolēmumiem par tiesāšanās
izdevumiem, kas ar to saistīti, atbilst gan Direktīvas 2004/48 vispārīgajam mērķim tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai
nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, gan konkrētajam šīs normas mērķim
novērst, lai cietusī persona netiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas intelektuālā īpašuma tiesības. Saskaņā
ar šiem mērķiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma izdarītājam parasti ir pilnībā jāuzņemas atbildība par savas rīcības
finansiālajām sekām.
Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīvas 2004/48 14. pants ir piemērojams tiesāšanās izdevumiem, kas ir
saistīti ar kādā dalībvalstī ierosinātu eksekvatūras procedūru, kurā tiek prasīts atzīt un izpildīt citā dalībvalstī pieņemtu
nolēmumu tiesvedībā, kuras mērķis ir panākt intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un
komerclietās 1. pantā minētais jēdziens “civillietas un komerclietas” ir jāinterpretē tādējādi, ka šī regula ir piemērojama
tāda tiesas nolēmuma atzīšanai un izpildei, ar kuru ir piespriests naudas sods, lai panāktu, ka tiek ievērots civillietā vai
komerclietā taisīts tiesas nolēmums;
2)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 14. pants
ir piemērojams tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar kādā dalībvalstī ierosinātu eksekvatūras procedūru, kurā tiek prasīts
atzīt un izpildīt citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu tiesvedībā, kuras mērķis ir panākt intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.