CELEX: 62013CJ0192
Odvolanie
Kohézny fond
Zníženie finančnej pomoci
Prijatie rozhodnutia Európskou komisiou
Existencia lehoty
Nedodržanie stanovenej lehoty
Dôsledky

Svojím odvolaním sa Španielske kráľovstvo domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie Španielsko/Komisia (T‑235/11,
EU:T:2013:49
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie K(2011) 1023 v konečnom znení z 18. februára 2011, ktorým sa znižuje pomoc z Kohézneho fondu fázam projektu nazvaným „Dodávka a montáž traťového telesa na vysokorýchlostnej trati Madrid – Zaragoza – Barcelona – francúzska hranica. Úsek Madrid – Lleida“ (CCI 1999.ES.16.CPT.001), „Vysokorýchlostná železničná trať Madrid – Barcelona. Úsek Lleida – Martorell (platforma, 1. fáza)“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.001), „Vysokorýchlostná trať Madrid – Zaragoza – Barcelona – francúzska hranica. Prístupové cesty do novej stanice v Zaragoze“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.003), „Vysokorýchlostná trať Madrid – Zaragoza – Barcelona – francúzska hranica. Úsek Lleida – Martorell. Podúsek X‑A (Olérdola – Avinyonet del Penedés)“ (CCI 2001.ES.16.C.PT.007), „Nový železničný vysokorýchlostný prístup k východnému pobrežiu. Podúsek La Gineta – Albacete (platforma)“ (CCI 2004.ES.16.C.PT.014) (ďalej len „sporné rozhodnutie“), a subsidiárne o zrušenie tohto rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka opráv, ktoré vykonala Európska komisia.
Právny rámec
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd opísal právny rámec nasledujúcim spôsobom.
Článok 2 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1164/94 zo 16. mája 1994, ktorým sa zriaďuje Kohézny fond (
Ú. v. ES L 130, s. 1
; Mim. vyd. 14/001, s. 9), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1264/1999 z 21. júna 1999 (
Ú. v. ES L 161, s. 57
; Mim. vyd. 14/001, s. 73) a nariadením Rady (ES) č. 1265/1999 z 21. júna 1999 (
Ú. v. ES L 161, s. 62
; Mim. vyd. 14/001, s. 78) (ďalej len „zmenené a doplnené nariadenie č. 1164/94“), stanovuje:
„Fond poskytuje finančné príspevky na projekty, ktoré prispievajú k dosiahnutiu cieľov zakotvených v Zmluve o založení Európskej únie, v oblastiach životného prostredia a transeurópskych sietí dopravnej infraštruktúry v členských štátoch s hrubým domácim produktom (HNP) na obyvateľa meraným v paritách kúpnej sily nižším ako 90 % priemeru spoločenstva, a ktoré majú program vedúci k splneniu podmienok hospodárskeho zbližovania uvedeného v článku [126 ZFEÚ].“
Článok 8 ods. 1 zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 uvádza:
„Projekty financované fondom musia byť v súlade s ustanoveniami zmlúv, s nástrojmi prijatými podľa týchto zmlúv a s politikami spoločenstva vrátane tých, ktoré sa týkajú ochrany životného prostredia, dopravy, transeurópskych sietí, hospodárskej súťaže a uzavierania verejných zmlúv.“
Príloha II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, upravujúca „Vykonávacie ustanovenia“ obsahuje článok H nazvaný „Úpravy financovania [Finančné opravy –
neoficiálny preklad
]“, ktorý stanovuje:
„1.
Ak po skončení potrebných overení Komisia príde k záveru, že:
a)
realizácia projektu neodôvodňuje časť alebo celú pomoc poskytnutú na projekt, vrátane toho, že nebola splnená jedna z podmienok rozhodnutia na poskytnutie pomoci a najmä prípadnú významnú zmenu, ovplyvňujúcu charakter a podmienky realizácie projektu, pre ktorý nebola Komisia požiadaná o súhlas, alebo
b)
ohľadne pomoci od fondu došlo k nezrovnalostiam a dotknutý členský štát neprijal potrebné opatrenia na nápravu,
Komisia zruší pomoc na dotknutom projekte s uvedením svojich dôvodov a požiada členský štát o predloženie jeho pripomienok v určenej lehote.
Ak členský štát nesúhlasí s pripomienkami Komisie, bude členský štát pozvaný na vypočutie u Komisie, pri ktorom sa obidve strany budú snažiť dôjsť k dohode o pripomienkach a záveroch z týchto pripomienok.
2.
Po uplynutí lehoty stanovenej Komisiou Komisia rozhodne, s dodržaním riadneho postupu, pokiaľ sa nedosiahne dohoda do troch mesiacov a s ohľadom na pripomienky členského štátu, o:
…
b)
vykonaní požadovanej úpravy financovania [finančnej opravy –
neoficiálny preklad
]. To znamená zrušenie celej pomoci poskytnutej na projekt alebo jej časti.
Pri týchto rozhodnutiach je nutné dodržiavať zásadu proporcionality. Komisia pri rozhodovaní o výške nápravy [opravy –
neoficiálny preklad
] zohľadní, o aký typ nezrovnalostí či zmeny sa jednalo a aký bol rozsah potenciálnych finančných dôsledkov nedostatkov v systéme riadenia či kontroly. Prípadné zníženie alebo zrušenie pomoci musí viesť k spätnému získaniu zaplatených čiastok.
…
4.
Komisia stanoví podrobné pravidlá pre vykonávanie odsekov 1 až 3 a informuje o tom členské štáty a Európsky parlament.“
Článok 18 nariadenia Komisie (ES) č. 1386/2002 z 29. júla 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia Rady (ES) č. 1164/94, pokiaľ ide o riadiace a kontrolné systémy v súvislosti s pomocou poskytovanou z Kohézneho fondu a postupy pri vykonávaní úprav financovania (
Ú. v. ES L 201, s. 5
; Mim. vyd. 14/001, s. 162), je formulovaný takto:
„1.   Lehota, v ktorej môže dotknutý členský štát odpovedať na žiadosť o predloženie pripomienok podľa prvého pododseku článku H ods. 1 prílohy II k nariadeniu (ES) č. 1164/94, predstavuje dva mesiace, okrem riadne odôvodnených prípadov, keď môže Komisia povoliť dlhšiu lehotu.
2.   Ak Komisia navrhuje úpravy financovania [finančné opravy –
neoficiálny preklad
] na základe extrapolácie alebo určitej paušálnej sadzby, členskému štátu sa poskytne príležitosť, aby preskúmaním príslušných súborov preukázal, že skutočný rozsah nezrovnalosti bol menší než ako ho vyhodnotila Komisia. Členský štát môže po dohode s Komisiou obmedziť rozsah tohto skúmania na primeranú časť alebo vzorku dotknutých súborov.
S výnimkou riadne zdôvodnených prípadov lehota na toto preskúmanie nesmie byť dlhšia ako ďalšie dva mesiace, ktoré nasledujú po dvojmesačnej lehote uvedenej v odseku 1. Výsledky takéhoto preskúmania sa posudzujú tak, ako sa to uvádza v druhom pododseku [článku] H ods. 1 prílohy II k nariadeniu (ES) č. 1164/94. Komisia v týchto lehotách zohľadní dôkazy, ktoré poskytne príslušný členský štát.
3.   Keď členský štát namieta proti zisteniam Komisie a vec sa prerokúva podľa druhého pododseku článku H ods. 1 prílohy II k nariadeniu (ES) č. 1164/94, trojmesačná lehota, v ktorej môže Komisia prijať rozhodnutie podľa článku H ods. 2 prílohy II k spomínanému nariadeniu, začína plynúť odo dňa začatia prerokovania.“
Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie
Okolnosti predchádzajúce sporu boli opísané v bodoch 13 až 23 napadnutého rozsudku a možno ich zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
Komisia rozhodnutím C(2000) 2113 z 13. septembra 2000, v znení neskorších zmien a doplnení, schválila poskytnutie finančnej pomoci z Kohézneho fondu na niektoré fázy projektu, ktoré sa týkali vysokorýchlostnej železničnej trate Madrid – Barcelona (Španielsko).
Pre každú z týchto fáz projektu Komisia listom z 23. októbra 2009, listom z 30. marca 2010, ako aj tromi listami z 21. apríla 2010 Španielskemu kráľovstvu zaslala návrh na ukončenie. Každý z týchto návrhov obsahoval finančné opravy z dôvodu nezrovnalostí pri uplatnení právnej úpravy o verejnom obstarávaní.
Keďže španielske orgány vyjadrili svoj nesúhlas s návrhmi Komisie na ukončenie v štyroch listoch z 13. mája 2010, konalo sa 23. júna 2010 vypočutie. V priebehu tohto vypočutia bolo Komisii odovzdané „memorandum správnych orgánov k návrhu na finančnú opravu“, ako aj „zoznam dokumentov, ktorý bol zaslaný v odpovedi na návrh Európskej komisie na finančnú opravu týkajúci sa návrhu na ukončenie projektov patriacich do Kohézneho fondu“.
Španielske kráľovstvo zaslalo Komisii dodatočné informácie listom z 23. júla 2010.
Dňa 18. februára 2011 Komisia prijala sporné rozhodnutie.
V tomto rozhodnutí, ktoré bolo Španielskemu kráľovstvu oznámené 21. februára 2011, Komisia konštatovala viacero nezrovnalostí pri uplatňovaní právnej úpravy Únie týkajúcej sa verejného obstarávania, ktoré mali vplyv na predmetné fázy projektu, a v dôsledku toho znížila o 31 328 947,63 eura celkovú výšku pomoci poskytnutej na uvedené fázy projektu.
Žaloba pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 29. apríla 2011 podalo Španielske kráľovstvo žalobu o zrušenie sporného rozhodnutia a subsidiárne o zrušenie tohto rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka opráv uplatnených Komisiou.
Na podporu tejto žaloby Španielske kráľovstvo uviedlo dva žalobné dôvody, ktoré sú v uvedenom poradí založené na skutočnosti, že Komisia nedodržala lehotu stanovenú v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, a na nesprávnom uplatnení článku 20 ods. 2 smernice Rady 93/38/EHS zo 14. júna 1993, o koordinácii postupov verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore (
Ú. v. ES L 199, s. 84
; Mim. vyd. 06/002, s. 194), ako aj subsidiárne žalobný dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článku 20 ods. 2 písm. f) tejto smernice.
Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd uvedenú žalobu zamietol ako nedôvodnú.
Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, ktorým Španielske kráľovstvo v podstate tvrdilo, že dodržanie trojmesačnej lehoty stanovenej v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, ako aj v článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 znamená, že rozhodnutie o finančnej oprave malo byť prijaté v lehote troch mesiacov od dátumu vypočutia, alebo aspoň od dátumu, keď Komisia získala dodatočné informácie od španielskej vlády, takže sporné rozhodnutie bolo vydané oneskorene, a preto je protiprávne, Všeobecný súd v bode 32 napadnutého rozsudku rozhodol, že z jeho rozsudku Grécko/Komisia (T‑404/05,
EU:T:2008:510
, bod 44), ktorý bol potvrdený uznesením Súdneho dvora Grécko/Komisia (C‑43/09 P,
EU:C:2010:36
), vyplýva, že článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 nestanovuje žiadnu lehotu, v ktorej Komisia musí prijať rozhodnutie. Taký výklad okrem toho výslovne vyplýva zo znenia tohto ustanovenia. Lehota troch mesiacov, na ktorú sa odkazuje, sa týka uzavretia dohody medzi Komisiou a predmetným členským štátom.
Všeobecný súd ďalej v bode 33 napadnutého rozsudku uviedol, že aj keď je pravda, že francúzske znenie uvedeného ustanovenia uvádza, že „po uplynutí lehoty stanovenej Komisiou Komisia rozhodne, s dodržaním riadneho postupu, pokiaľ sa nedosiahne dohoda do troch mesiacov a s ohľadom na pripomienky členského štátu…“, všetky ostatné jazykové znenia odlišné od francúzštiny sú formulované inak, keďže formulácia „do troch mesiacov“ sa vzťahuje na neexistenciu dohody medzi stranami. Ako vyplýva najmä z rozsudku Bacardi (C‑253/99,
EU:C:2001:490
, bod 41 a citovaná judikatúra), potreba jednotného výkladu nariadení Únie vylučuje, aby sa v prípade pochybností znenie ustanovenia posudzovalo samostatne, a naopak, vyžaduje, aby sa ustanovenie vykladalo a uplatňovalo z hľadiska jeho verzií v iných úradných jazykoch.
Za týchto podmienok lehota troch mesiacov stanovená v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 dotknutému členskému štátu umožňuje, aby Komisii po vypočutí predložil dodatočné informácie, a Komisii ukladá, aby také informácie zobrala do úvahy, pričom „Komisia prijme rozhodnutie iba v prípade, že medzi Komisiou a dotknutým členským štátom nebude dosiahnutá dohoda do troch mesiacov a s ohľadom na prípadné pripomienky členského štátu“ (bod 34 napadnutého rozsudku).
Pokiaľ ide o tézu Španielskeho kráľovstva uvedenú na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, ktorá je uvedená v bode 35 napadnutého rozsudku, podľa ktorej existujú dve paralelné lehoty, ktoré plynú od dátumu vypočutia, a to lehota stanovená v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, ktorá sa týka dosiahnutia dohody s predmetným členským štátom, a lehota stanovená v článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002, ktorá sa týka prijatia rozhodnutia Komisie na účely vykonania požadovaných finančných opráv, Všeobecný súd konštatoval, že ju nemožno prijať.
Všeobecný súd totiž v bode 36 uvedeného rozsudku rozhodol, že „článok 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 sa obmedzuje na stanovenie dátumu, od ktorého začína plynúť lehota na prijatie rozhodnutia podľa článku H ods. 2 prílohy II [zmeneného a doplneného] nariadenia č. 1164/94“, ale – ako vyplýva z bodu 32 toho istého rozsudku – uvedené ustanovenie neuvádza „žiadnu lehotu, v ktorej by Komisia musela prijať svoje rozhodnutie“.
Všeobecný súd sa tak v bode 37 napadnutého rozsudku domnieval, že keďže také vykonávacie nariadenie, ako je nariadenie č. 1386/2002, sa musí, pokiaľ je to možné, vykladať v súlade s ustanoveniami základného nariadenia, výklad článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002, ktorý by znamenal, že Komisia má na prijatie sporného rozhodnutia iba tri mesiace, nemôže uspieť.
Okrem toho v bode 38 tohto rozsudku dodal, že výklad týchto dvoch ustanovení navrhovaný „Španielskym kráľovstvom by lehotu stanovenú v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 zbavil jej potrebného účinku, keďže by viedol k tomu, že Komisia by bola, za predpokladu existencie dvoch odlišných, avšak paralelných lehôt, povinná prijať rozhodnutie na základe tohto ustanovenia v lehote troch mesiacov, v priebehu ktorej by sa mala pokúsiť o dosiahnutie dohody s predmetným členským štátom“.
Všeobecný súd z toho v bodoch 39 až 41 napadnutého rozsudku vyvodil záver, že „vzhľadom na to, že článok 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 sa obmedzuje na stanovenie dátumu, od ktorého začína plynúť [lehota na prijatie rozhodnutia] podľa článku H ods. 2 prílohy II [zmeneného a doplneného] nariadenia č. 1164/94“, skutočnosť, že španielske, dánske, nemecké a holandské znenie článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 stanovuje trojmesačnú lehotu, v priebehu ktorej Komisia „musí prijať“ alebo „prijme“ rozhodnutie, zatiaľ čo jeho slovinské znenie odkazuje všeobecnejšie na „rozhodnutie podľa článku H ods. 2 prílohy II tohto nariadenia“, a že iné jazykové znenia tohto ustanovenia uvádzajú trojmesačnú lehotu, v priebehu ktorej Komisia „môže“ prijať rozhodnutie na základe článku H ods. 2 prílohy II uvedeného nariadenia“, v prejednávanej veci nie je relevantná, takže prvý žalobný dôvod musí byť zamietnutý.
Všeobecný súd tiež v uvedenom poradí v bodoch 44 až 72 a v bodoch 76 až 108 napadnutého rozsudku zamietol druhý a tretí žalobný dôvod uplatňovaný Španielskym kráľovstvom.
Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
Španielske kráľovstvo vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok,
—
rozhodol s konečnou platnosťou o veci tak, že zruší sporné rozhodnutie, a
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie v celom rozsahu a
—
zaviazal Španielske kráľovstvo na náhradu trov konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania sa Španielske kráľovstvo dovoláva dvoch odvolacích dôvodov založených na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd, pokiaľ ide po prvé o nedodržanie lehoty stanovenej v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 na účely prijatia sporného rozhodnutia a po druhé o pojem „zadanie zákazky“ v zmysle smernice 93/38.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Španielske kráľovstvo uvádza, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 nestanovuje Komisii lehotu na prijatie sporného rozhodnutia.
Podľa tohto členského štátu treba uvedené ustanovenie naopak chápať tak, že stanovuje lehotu, ktorá Komisii ukladá, aby pri nedosiahnutí dohody s dotknutým členským štátom v priebehu vypočutia stanoveného v článku H ods. 1 tej istej prílohy prijala v lehote troch mesiacov rozhodnutie o znížení zálohy alebo vykonala finančné opravy.
Iba výklad, ktorý zastáva Španielske kráľovstvo, by totiž mohol relevantným ustanoveniam dať zmysel a potrebný účinok.
Článok H prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 tak vo svojom odseku 2 zavádza lehotu troch mesiacov, ktorá začína plynúť „po uplynutí lehoty stanovenej Komisiou“, pričom poslednou uvedenou lehotou môže byť iba lehota uvedená v odseku 1 prvom pododseku, poslednej časti vety toho istého článku, ktorý stanovuje, že „Komisia… požiada členský štát o predloženie jeho pripomienok v určenej lehote“. Táto lehota uplynie pred vypočutím uvedeným v odseku 1 tohto článku H a jej účelom je umožniť Komisii a dotknutému členskému štátu, aby dosiahli dohodu. Naopak, článok 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 sa vzťahuje na inú trojmesačnú lehotu tým, že výslovne odkazuje na článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, a táto lehota začína plynúť od dátumu vypočutia stanoveného zmeneným a doplneným nariadením č. 1164/94. Posledné uvedené ustanovenia v ich spojení majú za cieľ stanoviť lehotu, v ktorej je Komisia povinná v prípade, že medzi stranami nebola dosiahnutá žiadna dohoda, prijať rozhodnutie o finančnej oprave. Pokiaľ by sa mal uvedený článok 18 ods. 3 vykladať tak, že stanovuje iba začiatok plynutia lehoty troch mesiacov na dosiahnutie dohody medzi stranami, bol by zbavený potrebného účinku, keďže článok H prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 jasne stanovuje, v akom momente uvedená lehota uplynie.
V dôsledku toho, pokiaľ Komisia po uplynutí lehoty troch mesiacov od dátumu vypočutia neprijme rozhodnutie o finančnej oprave, bude povinná vykonať platbu a akákoľvek finančná oprava vykonaná ako v prejednávanej veci po uplynutí uvedenej lehoty bude protiprávna, keďže Komisia už nebude mať potrebný právny základ pre uplatnenie takého opatrenia. Nemožno sa totiž domnievať, že Komisia môže podľa svojej úvahy určiť, kedy prijme rozhodnutie s veľkým významom pre finančné plánovanie dotknutých vnútroštátnych orgánov.
Takýto výklad by navyše mohol členským štátom umožniť, aby sa v súlade so zásadou právnej istoty dozvedeli, a to v dostatočne krátkej a vopred určiteľnej lehote, či vzniknuté náklady budú financované z Kohézneho fondu. Uvedený výklad okrem toho potvrdzuje skutočnosť, že v oznámení Komisie (2011) C 332/01 Európskemu parlamentu, Rade a Dvoru Audítorov – ročnej účtovnej závierke Európskej Únie – Rozpočtový rok 2010 (
Ú. v. EÚ C 332, 2011, s. 1
) sa na strane 63 týkajúcej sa politiky súdržnosti uvádza, že „Komisia do troch mesiacov od dátumu formálneho vypočutia členského štátu (šesť mesiacov v prípade programov na obdobie rokov 2007 – 2013) prijme formálne rozhodnutie o finančnej oprave a vydá príkaz na vymáhanie, aby členský štát platbu vrátil“.
Navyše Všeobecný súd sa tým, že svoje odôvodnenie v bode 32 napadnutého rozsudku podporil odkazom na svoj rozsudok Grécko/Komisia (
EU:T:2008:510
), ako aj uznesenie Súdneho dvora vo veci Grécko/Komisia (
EU:C:2010:36
), dopustil nesprávneho výkladu týchto rozhodnutí, keďže po prvé – ako už Súdny dvor výslovne uviedol v tomto uznesení – článok 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 nie je na projekt, ktorého sa týka konanie, v ktorom boli vydané tieto dve rozhodnutia, uplatniteľný a keďže po druhé Súdny dvor sa nevyslovil k meritu právnej otázky, ktorú teraz predkladá Španielske kráľovstvo.
Komisia odpovedá po prvé, že Španielske kráľovstvo vo svojom odvolaní nevysvetľuje, v čom sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v napadnutom rozsudku odvolával na svoj rozsudok Grécko/Komisia (
EU:T:2008:510
), ako aj na uznesenie Súdneho dvora Grécko/Komisia (
EU:C:2010:36
). Túto časť odvolacieho dôvodu možno považovať iba za abstraktné vyjadrenie, ktoré neobsahuje vysvetlenie koherentných právnych argumentov konkrétne kritizujúcich posúdenie, ktoré v tejto súvislosti vykonal Všeobecný súd, a táto časť je v dôsledku toho neprípustná.
V každom prípade uvedená časť odvolacieho dôvodu je nedôvodná, pretože Všeobecný súd sa nedopustil žiadneho nesprávneho právneho posúdenia tým, že svoje odôvodnenie založil na výklade zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, ktorý v tomto rozsudku uviedol a ktorý bol potvrdený, hoci implicitne, ale nevyhnutne, Súdnym dvorom v uznesení Grécko/Komisia (
EU:C:2010:36
), teda výklade, podľa ktorého článok H ods. 2 prílohy II uvedeného nariadenia Komisii nestanovuje žiadnu lehotu na prijatie jej rozhodnutia o finančnej oprave.
Po druhé Komisia zastáva názor, že Španielske kráľovstvo pred Súdnym dvorom v podstate iba zopakovalo tvrdenie, ktoré už obhajovalo na prvom stupni.
Konkrétne odvolanie je neprípustné, pretože Španielske kráľovstvo v rozsahu, v akom tvrdí, že lehota troch mesiacov je lehotou, po ktorej uplynutí už Komisia nemôže uplatniť finančné opravy, nevysvetľuje, ako toto tvrdenie súvisí s napadnutým rozsudkom, alebo akého porušenia sa mal Všeobecný súd v tejto súvislosti dopustiť, takže uvedené tvrdenie je iba návrhom na preskúmanie žaloby podanej na prvom stupni.
Okrem toho táto časť odvolacieho dôvodu je v každom prípade neopodstatnená. Po prvé aj za predpokladu, že zmenené a doplnené nariadenie č. 1164/94 stanovuje lehotu troch mesiacov, nemôže jej prekročenie Komisii nijako brániť v konaní. Keďže cieľom uvedeného nariadenia je zabezpečiť, aby členské štáty vynakladali vnútroštátne výdavky v súlade s pravidlami práva Únie, môže sa podobná lehota považovať iba za indikatívnu lehotu s výhradou porušenia záujmov členského štátu, voči čomu však Španielske kráľovstvo v prejednávanej veci nenamietalo. Ďalej vzhľadom na skutočnosť, že Španielske kráľovstvo v prejednávanej veci Komisii po vypočutí, ktoré sa konalo 23. júna 2010, predložilo 23. júla 2010 dodatočné informácie, musí sa lehota šiestich mesiacov a šestnástich dní medzi posledným uvedeným dátumom a dátumom prijatia sporného rozhodnutia považovať za skutočne primeranú. Nakoniec výklad, ktorý zastáva Španielske kráľovstvo, je nielen neopodstatnený, ale tiež nelogický a rozporuplný. Všeobecný súd totiž správne rozhodol, že lehota troch mesiacov stanovená v článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 sa týka iba uzavretia prípadnej dohody medzi Komisiou a dotknutým členským štátom a že článok 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 nemožno vykladať v tom zmysle, že Komisii ukladá lehotu troch mesiacov na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave.
Posúdenie Súdnym dvorom
– O prípustnosti
Pokiaľ ide o prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu, námietku neprípustnosti uplatňovanú Komisiou treba zamietnuť.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie proti rozhodnutiam Všeobecného súdu obmedzuje len na právne otázky a musí sa zakladať na dôvodoch založených na nedostatku právomoci Všeobecného súdu, porušení procesných pravidiel pred Všeobecným súdom, ktoré sa nepriaznivo dotýka záujmov odvolateľa, alebo na porušení práva Spoločenstva Všeobecným súdom (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P,
EU:C:1994:211
, bod 47).
Okrem toho z článku 256 ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ako aj článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že odvolanie musí uvádzať presným spôsobom napádané časti rozsudku, ktorého zrušenia sa domáha, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa tento návrh osobitne opiera (pozri najmä rozsudky Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P,
EU:C:2000:361
, bod 34; Interporc/Komisia, C‑41/00 P,
EU:C:2003:125
, bod 15, ako aj Reynolds Tobacco a i./Komisia, C‑131/03 P,
EU:C:2006:541
, bod 49).
Požiadavky odôvodnenia, ktoré vyplývajú z týchto ustanovení, preto nespĺňa odvolanie, ktoré len opakuje alebo doslovne preberá dôvody a tvrdenia, ktoré už boli uvedené pred Všeobecným súdom, vrátane tých, ktoré vychádzali zo skutočností výslovne zamietnutých týmto súdom (pozri najmä rozsudok Interporc/Komisia,
EU:C:2003:125
, bod 16). Takéto odvolanie totiž v skutočnosti sleduje iba opätovné posúdenie žaloby podanej na Všeobecný súd, čo nepatrí do právomocí Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok Reynolds Tobacco a i./Komisia,
EU:C:2006:541
, bod 50).
Pokiaľ však odvolateľ spochybňuje výklad alebo uplatnenie práva Únie vykonané Všeobecným súdom, môžu sa právne otázky skúmané na prvom stupni nanovo prejednať v rámci odvolania (rozsudok Salzgitter/Komisia, C‑210/98 P,
EU:C:2000:397
, bod 43). Ak by totiž odvolateľ nemohol takýmto spôsobom založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už uplatnených pred Všeobecným súdom, odvolacie konanie by čiastočne stratilo svoj zmysel (rozsudok Interporc/Komisia,
EU:C:2003:125
, bod 17).
Prvý odvolací dôvod spĺňa tieto požiadavky.
V prejednávanej veci totiž Španielske kráľovstvo v podstate uvádza, že Všeobecný súd tým, že rozhodol, že článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 nestanovuje Komisii na prijatie rozhodnutia o finančných opravách žiadnu lehotu, porušil právo Únie.
Za týchto okolností Španielske kráľovstvo spochybňuje odpoveď, ktorú Všeobecný súd v napadnutom rozsudku výslovne poskytol na právnu otázku, ktorá môže byť predmetom preskúmania Súdneho dvora v rámci odvolania, a neobmedzuje sa pritom na opakovanie tvrdení, ktoré už boli uvedené pred Všeobecným súdom, ani sa nedomáha nového meritórneho preskúmania svojho pôvodného návrhu.
Je totiž prípustné, aby odvolateľ podal odvolanie na Súdny dvor a tvrdil, že odvolacie dôvody vznikli zo samotného napadnutého rozsudku, a kritizoval v nich dôvodnosť z právneho hľadiska (rozsudok Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia, C‑176/06 P,
EU:C:2007:730
, bod 17).
Navyše a v rozpore s tvrdeniami Komisie Španielske kráľovstvo jasne uvádza právne tvrdenia, z ktorých v tejto súvislosti vychádza.
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod Španielskeho kráľovstva je prípustný.
– O veci samej
Pokiaľ ide o meritórne preskúmanie prvého odvolacieho dôvodu, treba konštatovať, ako uviedol Všeobecný súd v bode 33 napadnutého rozsudku, že význam článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 sa odlišuje podľa jazykových verzií tohto ustanovenia.
Z francúzskeho znenia tohto ustanovenia, podľa ktorého Komisia pri neexistencii dohody medzi stranami rozhodne „v lehote troch mesiacov“, totiž vyplýva, že tu uvedená lehota troch mesiacov sa týka prijatia rozhodnutia o finančných opravách.
Naopak, v iných jazykových verziách toho istého ustanovenia sa táto lehota troch mesiacov spája s neexistenciou dohody medzi stranami.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že na účely zabezpečenia jednotného výkladu a uplatňovania toho istého textu, ktorého znenie v jednom jazyku Európskej únie sa odlišuje od znení v iných jazykoch, sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa kontextu a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (pozri najmä rozsudok DR a TV2 Danmark, C‑510/10,
EU:C:2012:244
, bod 45, ako aj citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o kontext, do ktorého patrí článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, treba uviesť, že Kohézny fond sa podľa článku 130 D druhého odseku ES zriadil nariadením č. 1164/94 v jeho pôvodnom znení.
Článok H ods. 2 prílohy II tohto nariadenia v jeho pôvodnom znení sa obmedzuje na uvedenie, že v prípade, ak existuje nesúlad s predpismi alebo nesplnenie niektorej z podmienok v rozhodnutí o udelení pomoci, Komisia môže znížiť, pozastaviť alebo zrušiť pomoc v súvislosti s dotknutými opatreniami, avšak výkon tejto právomoci nie je obmedzený lehotou.
Ako bolo uvedené v bode 3 tohto rozsudku, pôvodné znenie uvedeného nariadenia bolo zmenené najmä nariadením č. 1265/1999, ktoré nahradilo znenie tohto článku H prílohy II znením, ktoré je citované v bode 5 tohto rozsudku, ktorého odsek 2 prvý pododsek je predmetom tohto sporu. K tejto zmene došlo na základe článku 16 ods. 1 nariadenia č. 1164/94 v jeho pôvodnom znení, podľa ktorého Rada Európskej únie na návrh Komisie v súlade s postupom uvedeným v článku 130 D ES preskúma uvedené nariadenie opäť do konca roka 1999.
Z odôvodnenia nariadenia č. 1265/1999, a najmä jeho bodov 1, 2, 4 a 5 vyplýva, že uvedená príloha II bola zmenená s cieľom zvýšiť efektívnosť Kohézneho fondu, zjednodušiť systém finančného riadenia prostredníctvom zlepšenej kontroly skutočného vynaloženia výdavkov, ako aj zlepšiť spoluprácu medzi Komisiou a dotknutým členským štátom pri kontrole projektov.
Takto zmenené a doplnené nariadenie č. 1164/94 bolo uplatniteľné v rokoch 2000 až 2006. Nariadenia č. 1264/1999 a č. 1265/1999, ktoré zmenili a doplnili pôvodné znenie nariadenia č. 1164/94, nadobudli účinnosť 1. januára 2000 a podľa článku 1 bodu 11 nariadenia č. 1264/1999 malo byť nariadenie č. 1164/94, zmenené a doplnené v roku 1999, preskúmané najneskôr do 31. decembra 2006.
Nariadenie č. 1386/2002 Komisia prijala s cieľom stanoviť vykonávacie pravidlá k zmenenému a doplnenému nariadeniu č. 1164/94. Nariadenie č. 1386/2002 podľa jeho článku 23 nadobudlo účinnosť 7. augusta 2002 a podľa jeho článku 1 sa uplatní na projekty, ktoré boli po prvý raz schválené po 1. januári 2000.
Z článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002, ktorý výslovne odkazuje na článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, vyplýva, že Komisia podľa tohto článku H ods. 2 disponuje lehotou troch mesiacov na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave, pričom táto lehota plynie od dátumu vypočutia.
Všetky jazykové znenia článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 sa v tomto zmysle zhodujú.
V priebehu rovnakého obdobia ako je obdobie uvedené v bode 60 tohto rozsudku, nariadenie Rady (ES) č. 1260/1999 z 21. júna 1999 o všeobecných ustanoveniach o štrukturálnych fondoch (
Ú. v. ES L 161, s. 1
; Mim. vyd. 14/001, s. 31), ktoré sa podľa jeho článku 2 uplatňovalo na Európsky fond pre regionálny rozvoj, Európsky sociálny fond, Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond, sekciu usmerňovania ako aj na Finančný nástroj na usmerňovanie rybného hospodárstva, vo svojom článku 39 ods. 3 uvádzalo, že „pokiaľ sa nedosiahne dohoda a členský štát nevykoná spomenuté opravy do uplynutia Komisiou stanovenej lehoty, Komisia môže… rozhodnúť do troch mesiacov o tom, že“ zníži zálohu alebo vykoná finančné opravy a zruší celý príspevok z fondov na dotknutú pomoc.
Pokiaľ ide o znenie uvedeného ustanovenia v jeho rôznych jazykových verziách, rozdiely porovnateľné s rozdielmi opísanými v bodoch 53 a 54 tohto rozsudku neexistujú.
Formuláciou porovnateľnou s formuláciou článku 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 článok 5 ods. 3 nariadenia Komisie (ES) č. 448/2001 z 2. marca 2001, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá pre vykonávanie nariadenia Rady (ES) č. 1260/1999, pokiaľ ide o postup vykonávania úprav financovania pomoci poskytovanej zo štrukturálnych fondov (
Ú. v. ES L 64, s. 13
; Mim. vyd. 14/001, s. 155), uvádza, že vždy, keď členský štát namieta voči zisteniam Komisie a keď sa vypočutie realizuje podľa druhého pododseku článku 39 ods. 2 nariadenia č. 1260/1999, „začína trojmesačná lehota, v ktorej Komisia môže prijať rozhodnutie podľa článku 39 ods. 3 tohto nariadenia, plynúť od dátumu vypočutia“.
Pokiaľ ide o právnu otázku, ktorá je predmetom tohto sporu, ani formulácia tohto ustanovenia nevykazuje v rôznych jazykových zneniach tohto nariadenia žiadne rozdiely.
Nariadenie č. 1260/1999 bolo zrušené nariadením Rady (ES) č. 1083/2006 z 11. júla 2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1260/1999 (
Ú. v. EÚ L 210, s. 25
), ktoré sa podľa jeho článku 1 ods. 1 uplatňuje na uvedené fondy bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia stanovené nariadeniami upravujúcimi každý z týchto fondov.
Finančné opravy, ktoré môže Komisia prijať, sú odteraz upravené normami, ktoré sú pre tieto tri fondy spoločné, a sú upravené v článkoch 99 až 102 tohto nariadenia.
Odsek 5 článku 100 s nadpisom „Postup“ nariadenia č. 1083/2006 stanovuje, že „ak sa dohoda nedosiahne, Komisia prijme rozhodnutie o finančnej oprave do šiestich mesiacov od dátumu vypočutia pri zohľadnení všetkých informácií a zistení predložených v priebehu postupu[;] ak sa vypočutie neuskutoční, šesťmesačné obdobie začne plynúť dva mesiace od dátumu pozývacieho listu, ktorý poslala Komisia“.
V tejto súvislosti je dôležité spresniť, že po prvé, pokiaľ ide o otázku, ktorá proti sebe stavia strany tohto sporu, uvedený článok 100 ods. 5 je formulovaný v rôznych jazykových verziách nariadenia č. 1083/2006 zhodne a že nariadenie Rady (ES) č. 1084/2006, z 11. júla 2006, ktorým sa zriaďuje Kohézny fond a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1164/94 (
Ú. v. EÚ L 210, s. 79
) neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa konania v oblasti finančných opráv, rovnako ako nariadenie Komisie (ES) č. 1828/2006 z 8. decembra 2006, ktorým sa stanovujú vykonávacie pravidlá nariadenia Rady (ES) č. 1083/2006, ktorým sa ustanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde a Kohéznom fonde, a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1080/2006 o Európskom fonde regionálneho rozvoja (
Ú. v. EÚ L 371, s. 1
).
Rovnako je to pri nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1303/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa stanovujú spoločné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde, Kohéznom fonde, Európskom poľnohospodárskom fonde pre rozvoj vidieka a Európskom námornom a rybárskom fonde a ktorým sa stanovujú všeobecné ustanovenia o Európskom fonde regionálneho rozvoja, Európskom sociálnom fonde, Kohéznom fonde a Európskom námornom a rybárskom fonde, a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 1083/2006 (
Ú. v. EÚ L 347, s. 320
). Jeho článok 145 ods. 6 totiž uvádza, že „s cieľom uplatniť finančné opravy Komisia prijme prostredníctvom vykonávacích aktov rozhodnutie do šiestich mesiacov od dátumu vypočutia alebo od dátumu prijatia dodatočných informácií, ak členský štát po vypočutí odsúhlasí predloženie takýchto dodatočných informácií[;] Komisia zohľadní všetky informácie a pripomienky predložené v priebehu konania[;] ak sa vypočutie neuskutoční, šesťmesačné obdobie začne plynúť dva mesiace od dátumu pozývacieho listu na vypočutie, ktorý poslala Komisia“.
Toto ustanovenie má v rôznych jazykových verziách nariadenia č. 1303/2013 porovnateľný obsah.
Okrem toho nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1300/2013 zo 17. decembra 2013 o Kohéznom fonde, ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 1084/2006 (
Ú. v. EÚ L 347, s. 281
), neupravuje konanie uplatniteľné v prípade finančných opráv. Je to tak tiež v prípade návrhu delegovaného nariadenia Komisie (EÚ), ktorým sa dopĺňa nariadenie č. 1303/2013, ktorý bol Európskemu parlamentu predložený 3. marca 2014.
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že iba právna úprava uplatniteľná na počiatočné obdobie od roku 1994 do roku 1999 Komisii nestanovuje lehotu na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave.
Naopak, treba konštatovať, že od roku 2000 nariadenie č. 1260/1999, ako aj nariadenia č. 1083/2006 a č. 1303/2013, ktoré nadobudli účinnosť v uvedenom poradí 1. januára 2007 a 1. januára 2014, a tiež rôzne vykonávacie nariadenia k uvedeným nariadeniam prijaté Komisiou takúto lehotu stanovujú.
Keďže článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94, v znení účinnom od 1. januára 2000, vykazuje rozdiely v závislosti od jazykových verzií tohto nariadenia, treba určiť presný význam odkazom na kontext tohto ustanovenia, teda v prejednávanej veci na porovnateľné nariadenia v oblasti správy fondov Únie.
Ukazuje sa, že všetky nariadenia uplatniteľné v tejto oblasti od roku 2000 podporujú názor, ktorý zastáva Španielske kráľovstvo, podľa ktorého Komisia musí prijať rozhodnutie o finančnej oprave v určitej lehote, ktorej počítanie sa síce môže odlišovať podľa platnej právnej úpravy, ale ktorej existencia je jednoznačne stanovená normotvorcom Únie.
Okolnosť, že nariadenie č. 1260/1999 sa nepoužije na Kohézny fond ako taký, v tejto súvislosti takému výkladu nebráni, keďže znenie článku 39 ods. 3 uvedeného nariadenia a znenie článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia sú takmer zhodné a nezdá sa byť dôvodné, aby sa v druhom nariadení lehota vzťahovala na neexistenciu dohody medzi stranami, zatiaľ čo v prvom nariadení táto lehota odkazuje na prijatie rozhodnutia Komisiou.
Výklad v tomto zmysle je odôvodnený o to viac, že všetky neskoršie nariadenia Rady, ako aj nariadenia Komisie potvrdzujú, že Komisia je povinná dodržať určitú lehotu, pokiaľ prijíma rozhodnutie o finančnej oprave.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o nariadenie č. 1386/2002, ktoré má za cieľ stanoviť vykonávacie pravidlá k zmenenému a doplnenému nariadeniu č. 1164/94, ktorého súčasťou je ustanovenie, ktoré je predmetom tohto sporu, treba dodať, že názor zastávaný Komisiou a potvrdený Všeobecným súdom v bodoch 36 a 39 napadnutého rozsudku, podľa ktorého sa článok 18 nariadenia č. 1386/2002 obmedzuje na stanovenie dátumu, od ktorého začína plynúť lehota na prijatie rozhodnutia podľa článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 nemožno prijať, keďže normotvorca Únie nemohol stanoviť začiatok plynutia lehoty na prijatie rozhodnutia stanoveného v uvedenom článku H, pokiaľ by táto lehota neexistovala.
V dôsledku toho treba konštatovať, že od roku 2000 je Komisia povinná dodržať lehotu stanovenú právnym predpisom na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave.
Tento záver vyvodený zo systematického výkladu relevantných nariadení Rady, ako aj Komisie navyše podporuje znenie pasáže uvedenej na strane 63 oznámenia samotnej Komisie (2011) C 332/01, ktorého sa dovoláva Španielske kráľovstvo na podporu svojho odvolania, ako to vyplýva z bodu 34 tohto rozsudku.
Uvedený záver je tiež v súlade s cieľom uvedeným v článku 161 prvom odseku ES (teraz článok 177 ZFEÚ), podľa ktorého normotvorca Únie stanoví „všeobecné pravidlá, ktoré sa… vzťahujú [na fondy]“, pričom tento prístup nevyhnutne musí viesť k harmonizácii pravidiel uplatniteľných v tejto oblasti. Taký prístup je nutný o to viac, ak ide o procesné pravidlá. V tejto súvislosti treba poznamenať, že od roku 2007 boli najmä procesné predpisy skutočne zjednotené v rámci nariadenia Rady, ktorým sa stanovujú všeobecné ustanovenia pre všetky fondy Únie. Procesné predpisy, ktoré sú tu uvedené, pritom úplne podporujú výklad, podľa ktorého je prijatie rozhodnutia o finančnej oprave obmedzené lehotou stanovenou normotvorcom.
Okrem toho tento výklad nemôže ovplyvniť koherentnosť a efektívnosť konania o finančnej oprave stanoveného právom Únie, keďže lehota stanovená normotvorcom ponecháva Komisii dostatočný čas na prijatie rozhodnutí a zároveň riadne zohľadňuje jej konanie s dotknutým členským štátom.
Naopak, ako vyplýva z odôvodnenia 5 nariadenia č. 1265/1999, konanie zavedené normotvorcom Únie v oblasti finančných opráv je založené na spolupráci medzi dotknutým členským štátom a Komisiou, ktorá musí vychádzať z rovnováhy medzi právami a povinnosťami oboch strán. Za týchto podmienok by požiadavke rovnováhy medzi právami a povinnosťami strán odporovalo, ak by členský štát bol v rámci tohto konania povinný dodržať určité presné lehoty, avšak v prípade Komisie by to tak nebolo.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada lojálnej spolupráce ukladá nielen členským štátom povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia, aby sa zaručila pôsobnosť a účinnosť práva Únie, ale ukladá tiež inštitúciám Únie recipročnú povinnosť lojálnej spolupráce s členskými štátmi (pozri v tomto zmysle uznesenie Zwartveld a i., C‑2/88 IMM,
EU:C:1990:315
, bod 10).
Navyše, keďže v prejednávanej veci ide o rozhodnutie s významným rozpočtovým dosahom, je v záujme dotknutého členského štátu, ako aj Komisie, aby bol koniec konania o finančnej oprave predvídateľný, čo predpokladá stanovenie vopred určenej lehoty na prijatie konečného rozhodnutia. Treba tiež uviesť, že prekročenie lehoty stanovenej na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave nie je zlučiteľné so všeobecnou zásadou riadnej správy vecí verejných.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba konštatovať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 32 a 36 napadnutého rozsudku rozhodol, že článok H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 nestanovuje žiadnu lehotu, v ktorej má Komisia prijať svoje rozhodnutie o finančnej oprave, keďže lehota troch mesiacov, na ktorú toto ustanovenie odkazuje, sa týka uzavretia dohody medzi Komisiou a dotknutým členským štátom.
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod je dôvodný a napadnutý rozsudok treba zrušiť bez toho, aby bolo potrebné preskúmať druhý odvolací dôvod.
O žalobe na prvom stupni
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu. Súdny dvor môže sám rozhodnúť s konečnou platnosťou vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje.
V prejednávanej veci má Súdny dvor k dispozícii informácie potrebné na konečné rozhodnutie o žalobe smerujúcej k zrušeniu sporného rozhodnutia, ktorú podalo Španielske kráľovstvo na Všeobecný súd.
Ako vyplýva z bodov 56 až 89 tohto rozsudku, prijatie rozhodnutia o finančnej oprave zo strany Komisie podlieha od roku 2000 dodržaniu určitej lehoty.
Dĺžka tejto lehoty sa odlišuje podľa uplatniteľnej právnej úpravy.
Na základe článku H ods. 2 prílohy II zmeneného a doplneného nariadenia č. 1164/94 v spojení s článkom 18 ods. 3 nariadenia č. 1386/2002 lehota, v ktorej Komisia musí prijať rozhodnutie o finančnej oprave, je tri mesiace od dátumu vypočutia.
Podľa článku 100 ods. 5 nariadenia č. 1083/2006 Komisia prijme rozhodnutie o finančnej oprave do šiestich mesiacov od dátumu vypočutia, a ak sa vypočutie neuskutoční, šesťmesačné obdobie začne plynúť dva mesiace od dátumu zaslania pozývacieho listu Komisiou.
Podľa článku 145 ods. 6 nariadenia č. 1303/2013 Komisia prijme rozhodnutie do šiestich mesiacov od dátumu vypočutia alebo od dátumu prijatia dodatočných informácií, ak členský štát po vypočutí odsúhlasí predloženie takýchto dodatočných informácií. Ak sa vypočutie neuskutoční, šesťmesačné obdobie začne plynúť dva mesiace od dátumu zaslania pozývacieho listu Komisiou.
V tejto súvislosti treba spresniť, že ak nariadenie č. 1265/1999, ktoré zmenilo a doplnilo nariadenie č. 1164/94, nadobudlo účinnosť 1. januára 2000, tak z článku 108 druhého odseku nariadenia č. 1083/2006 vyplýva, že jeho článok 100 je uplatniteľný od 1. januára 2007, a to aj na programy predchádzajúce obdobiu rokov 2007 až 2013. To je v súlade so zásadou, podľa ktorej sa procesné normy uplatňujú bezprostredne po ich nadobudnutí účinnosti.
Pokiaľ ide o článok 145 nariadenia č. 1303/2013, ten sa podľa článku 154 druhého odseku uplatňuje s účinnosťou od 1. januára 2014.
V prejednávanej veci sa vypočutie konalo 23. júna 2010, ale Komisia prijala sporné rozhodnutie až 18. februára 2011.
Za týchto okolností je zrejmé, že Komisia v prejednávanej veci nedodržala lehotu šiestich mesiacov stanovenú článkom 100 ods. 5 nariadenia č. 1083/2006.
V rozpore s tým, čo tvrdila Komisia, skutočnosť, že relevantná právna úprava výslovne nestanovuje, že v prípade nedodržania lehoty stanovenej na prijatie rozhodnutia o finančnej oprave už Komisia také rozhodnutie nemôže prijať, je irelevantná, keďže stanovenie lehoty, v ktorej musí byť prijaté rozhodnutie takejto povahy, je samo osebe postačujúce.
Navyše nedodržanie procesných pravidiel týkajúcich sa prijatia aktu spôsobujúceho ujmu predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí (pozri v tomto zmysle rozsudok Spojené kráľovstvo/Rada, 68/86,
EU:C:1988:85
, body 48 a 49), ktoré má súd Únie zohľadniť aj
ex offo
(pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/ICI, C‑286/95 P,
EU:C:2000:188
, bod 51, ako aj Komisia/Solvay, C‑287/95 P a C‑288/95 P,
EU:C:2000:189
, bod 55). Skutočnosť, že Komisia neprijala sporné rozhodnutie v lehote stanovenej normotvorcom Únie, predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí.
Sporné rozhodnutie preto nebolo prijaté platne a v dôsledku toho musí byť zrušené.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Španielske kráľovstvo malo úspech v rámci odvolania a žalobe pred Všeobecným súdom sa vyhovelo, treba v súlade s návrhmi Španielskeho kráľovstva zaviazať Komisiu na znášanie jej vlastných trov konania a náhradu trov konania tohto členského štátu v prvostupňovom, ako aj odvolacom konaní.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie Španielsko/Komisia (T‑235/11,
EU:T:2013:49
) sa zrušuje.

2.
Rozhodnutie Komisie K(2011) 1023 v konečnom znení z 18. februára 2011, ktorým sa znižuje pomoc z Kohézneho fondu fázam projektu nazvaným „Dodávka a montáž traťového telesa na vysokorýchlostnej trati Madrid – Zaragoza – Barcelona – francúzska hranica. Úsek Madrid – Lleida“ (CCI 1999.ES.16.CPT.001), „Vysokorýchlostná železničná trať Madrid – Barcelona. Úsek Lleida – Martorell (platforma, 1. fáza)“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.001), „Vysokorýchlostná trať Madrid – Zaragoza – Barcelona – francúzska hranica. Prístupové cesty do novej stanice v Zaragoze“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.003), „Vysokorýchlostná trať Madrid – Barcelona – francúzska hranica. Úsek Lleida – Martorell. Podúsek X‑A (Olérdola – Avinyonet del Penedés)“ (CCI 2001.ES.16.C.PT.007), „Nový železničný vysokorýchlostný prístup k východnému pobrežiu. Podúsek La Gineta – Albacete (platforma)“ (CCI 2004.ES.16.C.PT.014), sa zrušuje.

3.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Španielskeho kráľovstva tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.