CELEX: 62007TJ0122
Verseny
Kartellek
A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca
Az EK 81. cikk és az EGT-megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
A piacfelosztása
A közös piacon belüli hatások
A folyamatos jogsértés fogalma
A jogsértés időtartama
Elévülés
Bírságok
Arányosság
A forgalom 10%-ában megállapított felső határ
A bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség
Enyhítő körülmények
Együttműködés
Védelemhez való jog

A jogvita előzményei
I –
A felperesek és a VA Tech‑csoport
1998. szeptember 20‑án a VA Technologie AG megszerezte a Rolls-Royce egyik leányvállalatát, a Reyrolle Ltd‑t (későbbi nevén
VA Tech Reyrolle Ltd), jelenleg Siemens Transmission & Distribution Ltd, amely társaság a T‑123/07. sz. ügy felperese (a továbbiakban:
Reyrolle). 2001. március 13‑án a VA Technologie, 100%‑os tulajdonban lévő leányvállalatán, a VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG‑en keresztül – amely társaság a T‑122/07. sz. ügy második felperese (a továbbiakban: KEG), bevitte a Reyrolle
társaságot az újonnan alapított VA Tech Schneider High Voltage GmbH (a továbbiakban: VAS) társaságba, amelyben a leányvállalatán
keresztül 60%‑os részesedéssel rendelkezett, a fennmaradó részben pedig a Schneider Electric SA részesedett. Ez utóbbinak
a VAS‑ba szolgáltatott vagyoni hozzájárulása a Schneider Electric High Voltage SA, későbbi nevén VA Tech Transmission & Distribution
SA, jelenleg pedig Siemens Transmission & Distribution SA, amely társaság a T‑124/07. sz. ügy első felperese (a továbbiakban:
SEHV), valamint a Nuova Magrini Galileo SpA volt, amely társaság a T‑124/07. sz. ügy második felperese (a továbbiakban: Magrini),
amely két társaság korábban a Schneider Electric 100%‑os tulajdonú leányvállalata volt, és 1999 óta az SEHV‑ben összpontosulnak
a Schneider Electric több leányvállalatának korábbi magasfeszültségi tevékenységei.
2004 októberében a VA Technologie a KEG‑en keresztül megszerezte a Schneider Electric VAS tőkéjében való részesedés egészét.
2005‑ben a Siemens AG az egyik leányvállalata, a T‑122/07. sz. ügy első felperese, a Siemens AG Österreich (a továbbiakban:
Siemens Österreich) által meghirdetett nyilvános vételi ajánlat útján kizárólagos irányítást szerzett a csoport felett, amelynek
a VA Technologie volt az anyavállalata (a továbbiakban: VA Tech‑csoport). Ezen irányításszerzést követően a VA Technologie,
majd a VAS összeolvadt a Siemens Österreichhal.
II –
A GIS és a pert megelőző eljárás
A gázszigetelt kapcsolóberendezéseket (a továbbiakban: GIS) a villamosenergia-hálózatokon áramló energia ellenőrzésére használják.
Olyan erősáramú berendezésekről van szó, amelyeket a kulcsrakész villamossági alállomások fő alkotórészeként használnak. Az
alállomások olyan segéderőművek, amelyek elektromos áramot alakítanak át. Az alállomások fő alkotórészei a transzformátor
mellett az ellenőrzési rendszerek, a relék, az akkumulátorok, a töltők és a kapcsolóberendezés. A kapcsolóberendezés szerepe
a transzformátok túlterheléstől való védelme és/vagy az áramkör és a meghibásodott transzformátor izolálása.
A kapcsolóberendezés lehet gázszigetelt, légszigetelt, vagy vegyes szigetelésű, amennyiben a két előző technikát kombinálja.
A GIS‑t az egész világon értékesítik a kulcsrakész alállomások integrált részeként, illetve ilyen alállomásokba integrálandó
alkatrészekként. Ezen alállomások teljes árának hozzávetőleg 30–60%‑át teszik ki.
2004. március 3‑án az ABB Ltd értesítette a Bizottságot a GIS‑ágazatban fennálló versenyellenes magatartásokról, és szóbeli
mentességi kérelmet terjesztett elő a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló,
2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a
továbbiakban: engedékenységi közlemény) értelmében.
Az ABB által bejelentett magatartások a GIS‑projektek értékesítésének világszintű koordinációjában valósultak meg, ami a piacok
felosztásával, a kvóták felosztásával, a piaci részesedések fenntartásával, – annak érdekében, hogy a szerződéseket e gyártóknak
ítéljék oda – a GIS‑projektek e célra kijelölt gyártók számára történő odaítélésével és az ajánlattételi eljárások manipulálásával
(összejátszás az ajánlattétel során), az oda nem ítélt GIS‑projektekre vonatkozó összetett megállapodásokon keresztül az árak
rögzítésével, a kartellben részt nem vevő vállalkozásokkal kötött licencmegállapodások megszüntetésével, továbbá a szenzitív
piaci információk cseréjével járt.
Az ABB a bírságok alóli mentességre irányulóan szóban előterjesztett kérelmét szóbeli észrevételekkel és okirati bizonyítékokkal
egészítette ki. 2004. április 25‑én a Bizottság feltételes mentességet adott az ABB‑nek.
Az ABB nyilatkozatai alapján a Bizottság vizsgálatot indított, valamint 2004. május 11‑én és 12‑én ellenőrzéseket végzett
az Areva T&D SA, a Siemens AG, a VA Tech‑csoport, a Hitachi Ltd és a Japan AE Power Systems Corp (a továbbiakban: JAEPS) telephelyein.
2004. július 30‑án a VA Tech‑csoport egy feljegyzést és egyéb iratokat küldött a Bizottságnak, majd 2004. augusztus 23‑án
további információkat szolgáltatott.
2006. április 20‑án a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet 20 társaságnak, többek között a felperesnek is megküldött.
III –
A megtámadott határozat
2007. január 24‑én a Bizottság elfogadta az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
(COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) C (2006) 6762 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott
határozat). Erről 2007. február 7‑én és 8‑án értesítette a felpereseket.
A felpereseken és a Schneider Electricen kívül a megtámadott határozat címzettje volt az ABB, az Alstom SA, az Areva SA, az
Areva T&D AG, az Areva T&D Holding SA és az Areva T&D SA (a továbbiakban együtt: az Areva‑csoport társaságai), a Fuji Electric
Holdings Co., Ltd és a Fuji Electric Systems Co., Ltd (a továbbiakban együtt: Fuji), a Hitachi Ltd és a Hitachi Europe Ltd
(a továbbiakban együtt: Hitachi), a JAEPS, a Mitsubishi Electric System Corp. (a továbbiakban: Melco), a Siemens és a Toshiba
Corp.
A Bizottság a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző
vállalkozások – néhány piac kivételével – világszinten összehangolták a GIS‑projektek odaítélését azon szabályok szerint,
amelyekben különösen a becsült történeti piaci részesedéseket nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg.
Hozzátette, hogy a GIS‑projekteket egy közös „japán” és egy közös „európai” kvóta alapján ítélték oda, amelyeket aztán a japán,
illetve európai gyártóknak maguk között kellett felosztaniuk. Egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodás (a továbbiakban:
GQ‑megállapodás) állapította meg a GIS‑projekteknek vagy a japán gyártóknak, vagy az európai gyártóknak való odaítélését lehetővé
tévő szabályokat, és azok mennyiségének a megfelelő kvótába való beszámítását. Egyébként a megtámadott határozat (124)–(132) preambulumbekezdésében
a Bizottság kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások íratlan egyezséget kötöttek (a továbbiakban:
közös egyezség), amelynek értelmében GIS‑projektek egyrészt Japánban, másrészt a kartell európai tagországaiban – együttesen
a GIS‑projektek „anyaországai” – a kartell japán, illetve európai tagjai részére voltak fenntartva. A GIS‑projektek az „anyaországokban”
nem voltak a két csoport közötti információcsere tárgyai, és azok nem kerültek a csoportok kvótáiban beszámításra.
A GQ‑megállapodás tartalmazott továbbá a két gyártócsoport közötti, a kartell működéséhez szükséges – többek között az említett
csoportok titkárai által biztosított – információcserére, az érintett közbeszerzések manipulációjára, valamint az oda nem
ítélhető GIS‑projektekkel kapcsolatos árak rögzítésére vonatkozó szabályokat is. A GQ‑megállapodás 2. melléklete értelmében
e megállapodás – az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat-európai ország kivételével – az egész világra kiterjedt.
Továbbá a közös egyezség értelmében az anyaországokon kívüli európai országokban létező GIS‑projektek is az európai csoportnak
voltak fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy Európában nem nyújtanak be GIS‑projektekre vonatkozó
ajánlatokat.
A Bizottság szerint a GIS‑projektek európai gyártók közötti felosztását egy ugyancsak Bécsben 1988. április 15‑én aláírt,
„E-Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodás (az E csoport GQ‑megállapodás végrehajtására vonatkozó megállapodása;
a továbbiakban: EQ‑megállapodás) rendezte. A Bizottság megjegyezte, hogy a GIS‑projektek odaítélésére Európában ugyanazon
szabályok és eljárások vonatkoztak, mint a többi országban. Többek között az Európában létező GIS‑projekteket ugyanúgy be
kellett jelenteni, nyilvántartásba kellett venni, oda kellett ítélni, vagy azokra minimálárszintet jelöltek ki.
A Bizottság a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a GQ‑megállapodásban és az EQ‑megállapodásban,
valamint a kartell megszervezésének és működésének érdekében a kartell különböző tagjai – az európai tagok esetében számokból
álló, a japán tagok esetében betűkből álló – kóddal kerültek azonosításra. Az eredeti kódokat 2002 júliusától számokkal helyettesítették.
A Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkének p) és t) pontjában megállapította, hogy a Siemens Österreich és a KEG az 1988.
szeptember 20. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszakban
részt vett a jogsértésben.
A Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkének m), q) és r) pontjában megállapította, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini
az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszakban
részt vett a jogsértésben.
A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság a Siemens Österreich és a KEG társaságokkal
szemben az említett határozat 2. cikkének l) pontjában 12 600 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelynek megfizetéséért
a Reyrolle‑lal egyetemlegesen felelősek.
A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság a Reyrolle‑lal szemben az említett
határozat 2. cikkének l) pontjában 22 050 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből 17 550 000 euró összegért az SEHV
és a Magrini, 12 600 0000 euró összegért pedig a Siemens Österreich és a KEG egyetemlegesen felelős.
A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság az SEHV és a Magrini társaságokkal
szemben az említett határozat 2. cikkének k) és l) pontjában 22 050 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből 17 550 000 euró
összegért a Reyrolle‑lal, 4 500 000 euró összegért pedig a Schneider Electric‑kel egyetemlegesen felelősek.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. április 17‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen kereseteket.
2007. augusztus 27‑én a Bizottság ellenkérelmet terjesztett elő.
2007. október 22‑én a felperesek választ terjesztettek elő.
2007. december 14‑én a Bizottság viszonválaszt terjesztett elő.
A Törvényszék 2010. január 20‑i végzésével a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy egyesíti a jelen ügyeket a
szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából, a Törvényszék eljárási szabályzatának 50. cikkével összhangban.
Az eljárási szabályzat 64. cikkének megfelelően hozott pervezető intézkedések keretében a Törvényszék felhívta a feleket,
hogy válaszoljanak az általa feltett írásbeli kérdésekre. A felperesek és a Bizottság az előírt határidőn belül válaszoltak
e kérdésekre.
A felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által szóban feltett kérdésekre adott válaszait a 2010. március 16‑i tárgyaláson
hallgatták meg.
A 2010. március 16‑i tárgyalás során az SEHV és a Magrini a Törvényszék felhívására benyújtották a tribunal de commerce de
Grenoble (grenoble‑i kereskedelmi bíróság, Franciaország) 2009. december 18‑i ítéletének másolatát, melyet egy több felperest
is érintő ügyben hoztak, és amellyel kapcsolatban a felek előterjeszthették észrevételeiket. A Bizottság kérésére a Törvényszék
a Bizottság számára az írásbeli észrevételeinek benyújtására meghatározott határidőt 2010. március 26‑ig meghosszabbította.
Ezen észrevételeket, amelyeket az előírt határidőn belül benyújtottak, csak annyiban vette a Törvényszék figyelembe, amennyiben
a tribunal de commerce de Grenoble 2009. december 18‑i ítéletére vonatkoztak.
A felperesek keresetükben azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkét, amennyiben az megállapítja, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini megsértették
az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét az 1998.
április 15. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve megállapítja, hogy a felperesek valamennyien megsértették e
rendelkezéseket a 2002. április 1‑je és 2002. október 9. közötti, valamint a 2004. január 21. és 2004. május 11. közötti időszakban;
–        semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét a felperesekre vonatkozó részében;
–        másodlagosan, a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegét a Siemens Österreich és a KEG esetében 1 980 000 eurót,
a Reyrolle és a Magrini esetében 1 100 000 eurót, az SEHV esetében pedig 2 750 000 eurót meg nem haladó összegre mérsékelje;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felpereseket az eljárás költségeinek viselésére.

A jogkérdésről
I –
A megsemmisítés iránti kérelmekről
Megsemmisítés iránti kérelmeik alátámasztására a felperesek két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap az EK 81. cikk (1) bekezdésének
és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének, valamint az [EK 81. cikkben] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok
végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
2. kötet, 205. o.) 23. cikke (2) és (3) bekezdésének, valamint 25. cikke (1) és (2) bekezdésének megsértésén alapul. A második
jogalap a meghallgatáshoz való jog megsértésén alapul.
A –
Az EK 81. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének, valamint az 1/2003 rendelet bizonyos rendelkezéseinek
megsértésére alapított, első jogalapról
Az első jogalap keretében a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság a bírság megállapításakor több szempontból is megsértette
az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét, valamint az 1/2003 rendelet bizonyos rendelkezéseit. E jogalap három részre
oszlik, amelyek először is az állítólagos jogsértés bizonyításának hiányán, másodszor az állítólagos jogsértés időtartamával
kapcsolatos értékelési hibán, illetve harmadszor a kiszabott bírság túlzott mértékén alapulnak. A T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyekben
a Reyrolle, az SEHV és a Magrini az 1998. július 16. előtti időszak vonatkozásában az állítólagos jogsértés elévülésére alapított
részre is hivatkoznak.
1.     Az állítólagos jogsértés bizonyításának hiányára alapított részről
a)     A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen az EK 81. cikk megsértését a 2000. december 13‑át
megelőző időszak tekintetében. Szerintük a GQ‑megállapodás 2. mellékletéből kétségtelenül kitűnik, hogy az európai piacok
nem tartoznak e megállapodás alkalmazási körébe. Ekképpen a Bizottság e megállapodásból nem következtethetett az EK 81. cikk
szerinti kartell fennállására, azaz olyan megállapodás fennállására, amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny
megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
Egyébiránt kétséges a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében hivatkozott GIS‑projektek listájának bizonyító ereje.
Egyfelől a Bizottság nem jelezte, hogy az említett lista milyen céllal készült, és nem fejtette ki, hogy a felsorolt GIS‑projektek
a felek közötti megállapodások tárgyát képezték‑e. Másfelől, amennyiben e lista a hozzávetőleg 1620 projekt közül csupán tizenegy
GIS‑projektre vonatkozik, amelyek földrajzilag a közös piacot érintik, az főként az ilyen megállapodások közös piacra gyakorolt
érzékelhető hatásának hiányát tanúsítja.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
b)     A Törvényszék álláspontja
A megtámadott határozatból, különösen annak (124)–(163) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy találta, hogy
a felpereseknek felrótt, és általa szankcionált kartell azon „közös egyezségen” alapult, amelynek értelmében az „anyaországokbeli”
GIS‑projektek a kartell japán és európai tagjai számára voltak fenntartva, illetve az európai ún. „anyaországi” piacok védelmén,
az „európai nem anyaországokban” a piac európai gyártók között közbeszerzési szerződések manipulációja és árakra vonatkozó
megállapodások révén való felosztásán alapult. A Bizottság szerint a közös piacra irányuló kartellt a „közös egyezség” végrehajtása
valósította meg, amely egyezségnek a GQ‑megállapodás csupán egyik eleme volt.
A „közös egyezség” fennállásának és terjedelmének bizonyítása végett a Bizottság a megtámadott határozatban számos tényezőt
megemlített amelyek közül a legjelentősebbek az ABB, M. tanú, a Fuji és a Hitachi nyilatkozatai, valamint egyes dokumentumok,
mint például a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás, valamint ezek mellékletei, a kartell keretében megvitatott GIS‑projektek
– ABB által szolgáltatott – listája, valamint egy keltezés nélküli, „A JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című
dokumentum, amelyet a Bizottság a VA Tech‑csoport telephelyein tartott ellenőrzések során talált, illetve W., J. és B. – a
VA Tech‑csoport alkalmazottai – közötti 1999. január 18‑i levélváltás.
Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértése fennállásának vitatása érdekében a felperesek annak állítására
szorítkoznak, hogy a GQ‑megállapodásnak nem volt célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása
vagy torzítása, valamint vitatják az európai GIS‑projekteknek a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő
listájának bizonyító erejét. Nem vitatják ugyanakkor sem a „közös egyezség” fennállását, sem a fenti 39. pontban említett
egyéb tényezők bizonyító erejét, amelyek alapján a Bizottság azon megállapításra jutott, hogy a kartell ilyen hatást gyakorolt.
Ugyanakkor a Bizottság által alapul vett tényezők nagy számára tekintettel a jelen esetben a felperesek nem vitathatják általánosságban
az EK 81. cikk megsértésének fennállását, amennyiben nem kérdőjelezik meg kifejezetten a Bizottság fenti megállapításait,
és többek között nem fejtik ki részletesen, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok mennyiben elfogadhatatlanok, nem
relevánsak, vagy mennyiben nem bírnak bizonyító erővel.
Meg kell állapítani ugyanis, hogy még amennyiben figyelembe is vesszük azon tényt, mely szerint a GQ‑megállapodás megfogalmazása
kizárja annak az európai országok többségében való alkalmazását, és amennyiben eltekintünk az európai GIS‑projekteknek a megtámadott
határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő listájától, a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok elegendőek a „közös
egyezség” terjedelmének bizonyításához.
Először is a Bizottság azon állítása, miszerint a kartell európai tagjai megvitatták és maguk között felosztották a GIS‑projekteket
a közös piacon és az EGT területén belül, önmagában lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a kartell hatást gyakorolt e
területek versenyére. A megtámadott határozatból továbbá kitűnik, hogy a Bizottság az ABB és M., valamint a Fuji és a Hitachi
nyilatkozataira, az EQ‑megállapodás 2. mellékletére, az európai GIS‑projekteknek a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében
szereplő listájára, a „JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című dokumentumra, illetve az 1999. január 18‑i levélváltásra
is támaszkodott.
Másodszor, amint a megtámadott határozat (125)‑(131) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság az ABB és M., valamint a
Fuji és a Hitachi nyilatkozataira, és az EQ‑megállapodás 2. mellékletére alapította azon megállapítását, miszerint az európai
és a japán gyártók világszinten felosztották maguk között az érintett piacot, oly módon, hogy a japán GIS‑projekteket a japán
gyártóknak tartották fent, míg az európai GIS‑projekteket főszabály szerint az európai gyártók számára tartották fent.
Harmadszor, amint a megtámadott határozat (133)‑(138) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság az ABB és M. nyilatkozataira,
a „JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című dokumentumra, illetve az 1999. január 18‑i levélváltásra alapította
azon megállapítását, miszerint fennáll az európai „gyártói” piacok védelme oly módon, hogy azon országokban, amelyekben az
európai gyártók történetileg jelen vannak, a GIS‑projekteket e gyártók számára tartották fent, és ezek nem számítottak bele
a kartell címén megállapított kvótákba.
Ennélfogva, még azt feltételezve is, hogy a felperesek által vitatott két bizonyítékot illetően felhozott kifogások megalapozottak,
az nem kérdőjelezné meg a Bizottság azon megállapítását, miszerint a kartell azzal a hatással járt, hogy a közös piacon és
az EGT‑n belüli versenyt akadályozta, korlátozta vagy torzította.
Következésképpen el kell utasítani az első jogalap első részét.
2.      Az állítólagos jogsértés időtartamával kapcsolatos értékelési hibákra alapított részről
A felperesek úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat értékelési hibákat tartalmaz a jogsértés időtartamát illetően, aminek
eredményeképpen ezen időtartamot indokolatlanul megemelték. E hibák először is azon időpontra vonatkoznak, amelyen a felperesek
megszakították a jogsértésben való részvételüket, másodszor pedig azon időpontra, amikor a VA Tech‑csoporthoz tartozó társaságok
által alkotott vállalkozás (a továbbiakban: VA Tech vállalkozás) ismét részt kezdett venni a jogsértésben, és harmadszor pedig
a jogsértés megszűnésének időpontjára.
a)     Azon időpontról, amelyen a felperesek megszakították a jogsértésben való részvételüket
A felek érvei
A felperesek az első jogalap első, az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke állítólagos megsértése bizonyításának hiányára
alapított részéhez képest másodlagosan azt állítják, hogy a Bizottság hibát vétett, amikor azt állapította meg, hogy a felperesek
2000. december 13‑án, a Ville‑d’Avray‑ban (Franciaország) a kartell állítólagos felbomlásának – amit a többi résztvevő elhitetett
a felperesekkel – megünneplésére rendezett est napján megszakították a jogsértésben való részvételüket, míg azt kellett volna
megállapítania, hogy e megszakításra 1998. július 16‑án, a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében említett utolsó
európai GIS‑projekt megtárgyalásának időpontjában került sor, vagy legkésőbb 2000. október 12‑én, a Zürichben (Svájc) tartott
találkozó időpontjában, amelyen a felpereseket a kartell állítólagos felbomlásáról tájékoztatták.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy nem vitatott azon tény, miszerint a Reyrolle, az SEHV és a Magrini kartellben való részvétele
ténylegesen megszakadt. A felek között azonban vitatott e megszakítás pontos időpontja. A felperesek vitatják, hogy 1998.
július 16. vagy legkésőbb 2000. október 12. után részt vettek volna a kartellben. A Bizottság úgy érvel, hogy a Reyrolle,
az SEHV és a Magrini csak a 2000. december 13‑i „búcsúesten” szakították meg a kartellben való részvételüket.
E vita felveti annak kérdését, hogy e tekintetben kit terhel a bizonyítási kötelezettség. Míg a felperesek úgy vélik, hogy
a Bizottságnak kell bizonyítania a jogsértés időtartamát, a Bizottság szerint amennyiben már bizonyítást nyert a jogellenes
kartell fennállása, az a megszűnésének a kartellben részt vevő vállalkozás általi bizonyításáig fennállónak tekintendő.
Emlékeztetni kell e tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint egyrészt a versenyszabályok megsértését állító
fél vagy hatóság feladata a jogsértést megalapozó tényállás jogilag megkövetelt módon történő bizonyítása, másrészt a jogsértés
megállapítása ellen védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozás feladata annak bizonyítása, hogy fennállnak a védekezésül
felhozott jogalap alkalmazásának feltételei, következésképpen a hivatkozott hatóságnak más bizonyítékra kell hivatkoznia (a
Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑4441. o.] 50. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben
1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontját, valamint a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P.,
C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január
7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 78. pontját).
A jelen esetben azon alapelvet, amely szerint a Bizottság feladata a jogsértés azon alkotóelemeinek – beleértve az időtartamát –
bizonyítása (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság ügyben 1994. július 7‑én
hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑441. o.] 79. pontját, a T‑48/98. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2001. december 13‑án
hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3859. o.] 55. pontját, valamint a T‑62/02. sz., Union Pigments kontra Bizottság ügyben 2005.
november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5057. o.] 36. pontját), amelyek hatással lehetnek az említett jogsértés súlyosságára
vonatkozó végleges megállapításaira, nem kérdőjelezi meg a tény, miszerint a T‑123/07. és T‑124/07. sz. ügyek felperesei elévülésre
vonatkozó jogalapra hivatkoztak, amelynek bizonyítása főszabály szerint ez utóbbiak feladata.
Ugyanis a védekezésül felhozott ilyen jogalapra történő hivatkozás szükségszerűen megkívánja azt, hogy a jogsértés időtartama
és annak vége bizonyított legyen. Önmagukban e körülmények nem indokolják a bizonyítási tehernek a felperesek hátrányára történő
megváltoztatását. Egyrészt a jogsértés időtartama – amely fogalom feltételezi, hogy ismert a jogsértés befejezésének időpontja –
a jogsértés egyik lényeges eleme, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata, függetlenül attól, hogy e tényállási elemek vitatása
a védekezésül felhozott, az elévülésre hivatkozó jogalap részét is képezi. Másrészt ezt a következtetést alátámasztja az is,
hogy az elévülésről szóló 1/2003 rendelet rendelkezései alapján az, hogy a bizottsági eljárásra vonatkozó elévülési idő nem
járt le, objektív jogi szempont, amely a jogbiztonság elvéből származik (ebben az értelemben lásd a Törvényszék T‑22/02. és
T‑23/02. sz., Sumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. október 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 2005., II‑4065. o.] 80–82. pontját); és ezért ez valamennyi, szankciót megállapító határozat érvényességének feltétele.
A Bizottság akkor is köteles ezt tiszteletben tartani, ha az érintett vállalkozás nem hozott fel védekezésül erre vonatkozó
jogalapot (a fenti 52. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontja).
Pontosítani kell ugyanakkor, hogy a bizonyítási teher ilyen megoszlása változhat attól függően, hogy az egyik fél által hivatkozott
tényállási elem olyan jellegű lehet, amely a másik felet magyarázatra vagy igazolásra kötelezheti; ennek hiányában azonban
megállapítható a bizonyítottság (a fenti 52. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
53. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet 79. pontját). Különösen ha a Bizottság – mint a jelen esetben is – bizonyította a megállapodás fennállását,
akkor az ebben részt vevő vállalkozások feladata arra vonatkozó bizonyíték előterjesztése, hogy elhatárolódtak a megállapodástól,
amely bizonyítéknak egyértelmű akaratot kell bizonyítania, továbbá hogy a többi résztvevő tudomására hozták, hogy tartózkodnak
a megállapodás végrehajtásától (a Törvényszék T‑168/01. sz., GlaxoSmithKline Services Unlimited kontra Bizottság ügyben 2006.
szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑2969. o.] 86. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑2/01. P.
és C‑3/01. P. sz., BAI és Bizottság kontra Bayer egyesített ügyekben 2004. január 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.]
63. pontját, és a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
81–84. pontját).
Ezen elvekre tekintettel a jelen esetben meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság megállapíthatta‑e, hogy a felperesek kartellben
való részvétele 2000. december 13‑án megszakadt.
A megtámadott határozat (188)‑(190) és (297) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság e tekintetben az ABB, az Areva
és a Schneider Electric nyilatkozataira támaszkodott. Az ABB úgy nyilatkozott, hogy az Alstommal közös megegyezéssel úgy határoztak,
hogy kizárják a felpereseket a kartellből a gyártási kapacitásukhoz mérten viszonylag magas kvótáik okán. E célból 2000. december
13‑án találkozót szerveztek Ville‑d’Avray‑ban, állítólag véget vetve a kartellnek, amelyet azonban az ABB, az Alstom, a Fuji,
a Melco és a Toshiba folytatott. A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy az Areva és a Schneider Electric megerősítették e találkozó
2000 novemberének végén vagy decemberének elején való megtartását, azonban az Areva megkérdőjelezte azon elgondolást, miszerint
e találkozó célja a felperesek kartellből való kizárása lett volna.
A felperesek vitatják a 2000. december 13‑i időpontot a kartellben való részvételük megszakítását illetően, és ennek alátámasztására
két érvet hoznak fel. Egyfelől úgy érvelnek, hogy ezen időpontot 1998. július 16‑ban – a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében
említett utolsó európai GIS‑projekt megtárgyalásának időpontjában – kellene meghatározni. Másfelől azt állítják, – amint a
Bizottság előtti eljárás keretében is –, hogy a kartell megszüntetéséről 2000. október 12‑én, a zürichi találkozó során határoztak,
és a 2000. december 13‑i találkozó csupán „búcsúünnepség” volt, anélkül hogy a kartell e két időpont között működött volna.
Az első érvet illetően emlékeztetni kell arra, hogy amint az a fenti 41–45. pontban megállapítást nyert, a megtámadott határozatban
a felpereseknek felrótt „közös egyezség” fennállása kellőképpen bizonyítottnak tekintendő, még a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében
szereplő európai GIS‑projektek listájától elvonatkoztatva is. Ennélfogva azon tény, miszerint az ezen a listán szereplő GIS‑projektek
közül az utolsóról 1998. július 16‑án tárgyaltak, nem bizonyítja, hogy a kartell ezen időpontban megszűnt volna, illetve a
felperesek megszüntették volna az abban való részvételüket. Következésképpen el kell utasítani ezt az érvet.
A második érvet illetően a fenti 55. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a Bizottság – mint
a jelen esetben is – bizonyította a megállapodás fennállását, annyiban az ebben részt vevő vállalkozások feladata arra vonatkozó
bizonyíték előterjesztése, hogy elhatárolódtak a megállapodástól, amely bizonyítéknak egyértelmű akaratot kell bizonyítania,
továbbá hogy a többi résztvevő tudomására hozták, hogy tartózkodnak a megállapodás végrehajtásától.
Kétségkívül el kell ismerni a felperesek azon érvét, amely szerint az ilyen kifejezett elhatárolódással egy tekintet alá esik
azon helyzet, amelyben a kartell egyik résztvevőjét a kartell többi résztvevőjének összejátszása kizárja e kartellből, azzal
az ürüggyel, hogy az említett kartell megszűnik. Mivel a Bizottság mindenesetre bizonyította a „közös egyezség” fennállását,
a felpereseket terheli a bizonyítási kötelezettség azon tényt illetően, hogy a többi résztvevő valóban elhitette velük, hogy
a kartell megszűnt. Egyébként, még ha feltételezzük is, hogy a kartell megszüntetését nem a 2000. december 13‑i találkozón
jelentették be „meglepetésként”, hanem valamennyivel korábban, amint a felperesek jelezték, a 2000. október 12‑i időpontot
semmi sem támasztja alá. A kartellből történő kizárásuk tényleges időpontjával kapcsolatos bizonyítékok hiányában a Bizottság
tehát jogosan határozta meg 2000. december 13‑át azon időpontként, amikor a felperesek megszakították a kartellben való részvételüket,
és ezt anélkül tehette, hogy bizonyítania kellett volna, hogy az adott időpontban jogellenes megállapodásokat kötöttek.
Következésképpen el kell utasítani a felperesek jogsértésben való részvétele megszakításának időpontjával kapcsolatos kifogást.
b)     Azon időpontról, amikortól a VA Tech vállalkozás ismét részt vett a jogsértésben
A felek érvei
A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a VA Tech vállalkozás a VAS‑on keresztül 2002. április
1‑jével újrakezdte a jogsértésben való részvételt. Szerintük bár e vállalkozást már 2002 nyarán tájékoztatták a kartell újraindulásáról,
nem kezdte újra részvételét ebben az időszakban. Ezen újrakezdésre csak 2002. október 9‑től – a párizsi (Franciaország) találkozó
időpontjától – került sor, amely találkozón egyes képviselői részt vettek. A felperesek azt állítják, hogy az általuk tett
nyilatkozatokat e tekintetben megerősítik az aktában szereplő egyéb iratok. Egyebek mellett a VA Tech vállalkozás nem képviseltette
magát a 2002. július 10‑i frankfurti (Németország) találkozón, és nem vett részt a 2002. április és október közötti időszakban
lejáró GIS‑projektekre vonatkozó megállapodásokban és összejátszásokban. Mindenesetre a Bizottság következetlenül járt el
a jogsértés újrakezdése időpontjának megállapítását illetően, mivel a Hitachi esetében figyelembe vette a többoldalú találkozón
való első részvétel időpontját.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
A Törvényszék álláspontja
Amint a megtámadott határozat (199), (203), (204) és (441) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság azon következtetését,
miszerint a VA Tech vállalkozás legkésőbb 2002. április 1‑jétől kezdve részt vett ismét a kartellben, lényegében az ABB által
a kifogásközlésre nyújtott válaszban szereplő közlésekre alapozta, amelyben ez utóbbi előadta, hogy a tanúként meghallgatott
M. úgy emlékezett, hogy a 2000‑es távozást követően a VA Tech vállalkozás 2002 első három hónapja során kezdett újra részt
venni a kartellben. Pontos időpont hiányában a Bizottság az adott vállalkozás számára legkedvezőbb időpontként a 2002. április
1‑jei időpontot fogadta el. A Bizottság szerint az ABB nyilatkozata nagyon hiteles, mivel csak ez utóbbiból értesült arról,
hogy a VA Tech vállalkozás egy időre megszakította a kartellben való részvételét. A kifogásközlésben a Bizottság ugyanis azt
feltételezte, hogy a VA Tech vállalkozás megszakítás nélkül vett részt a kartellban. A Bizottság egyébként úgy véli, hogy
az említett nyilatkozatot alátámasztják a VA Tech‑csoport alkalmazottja, Z. kézzel írt – e csoport telephelyein 2004 áprilisában
végzett helyszíni ellenőrzések során talált – feljegyzései.
Z. feljegyzéseit illetően a megtámadott határozat (204) preambulumbekezdése három oldalra utal, amelyek a Bizottság szerint
kérdéseket vetnek fel a VA Tech‑csoport ravennai (Olaszország) GIS‑projekttel kapcsolatos érdekeltségét, az árszint meghatározásának
esetleges lehetőségeit, a japán gyártókkal való tárgyalásokat, a GIS‑projektek megtárgyalása céljából július hónapra tervezett
találkozót, illetve a tárgyalások 2002. augusztus végi állását illetően. Ezen oldalakat a Bizottság előtti eljárás iratanyagának
2014., 2018. és 2024. oldalai közlik.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy Z. feljegyzéseinek legtöbbje nem tartalmaz sem a feljegyzés, sem az említett tények
időpontjára történő hivatkozást. Ráadásul nem lehet következtetéseket levonni ezen oldalaknak a Bizottság előtti eljárás iratanyagában
szereplő sorrendjéből, mivel az egyes oldalak sorrendje egyértelműen módosult a feljegyzésük időrendi sorrendjéhez képest.
Többek között a Bizottság előtti eljárás iratanyagának 2014. és 2015. oldalán közölt oldalak sorrendje fordított, amint az
a 2014. oldalból kitűnik, amely a 2015. oldaltól jobbra látható, és a 2016. oldalból, amely az igazgatótanács 2002. június
27‑i ülésének jegyzőkönyvét tartalmazza, és így keltezett információt szolgáltathat, és amely nem követheti közvetlenül a
2014. oldalt, két jobboldali lapról lévén szó.
Ennélfogva Z. feljegyzései keletkezésének időpontjára vonatkozó egyetlen megbízható információ az, amelyet a Bizottság által
említett jelölésekkel azonos oldalon található, időpontokra történő ritka hivatkozásokból ki lehet következtetni.
Először is meg kell állapítani, hogy Z. feljegyzéseinek sem a megtámadott határozat hivatkozott részletei, sem a Bizottság
által a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában említett részletei nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy
a VA Tech vállalkozás 2002. április 1‑jétől vett volna újra részt a kartellben. Míg a felperesek nem vitatják, hogy az említett
feljegyzések 2002‑ben készültek, az április 1‑jei időpontot nem említik meg kifejezetten, és a feljegyzések tartalmából sem
lehet erre következtetni.
Másodszor meg kell jegyezni, hogy a Bizottság előtti eljárás iratanyagában többek között szerepelnek a „discuter package avec
Jap. Ils ont pris une série d’[i]nitiatives“ [megtárgyalni a csomagot a Jap‑pel. Számos kezdeményezést tettek], valamint a
„en pratique réserver 1 date 1
er
juillet pour discuter 1 package G
d
Export avec Jap” [gyakorlatban fenntartani a július 1‑jei időpontot 1 G
d
Export csomag Jap‑pel való megtárgyalására] megjegyzések. E megjegyzésekből arra lehet következtetni, hogy a feljegyzés,
amelyben szerepelnek 2002. július 1‑jét megelőzően készült, tehát legkésőbb 2002 júniusában. Pontos időpont hiányában az
in dubio pro reo
elve értelmében a 2002. július 1‑jét kell elfogadni azon időpontként, amikortól a VA Tech vállalkozás ismét részt vett a
kartellben.
Harmadszor a gyártók közötti összehangolt magatartás tárgyát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban
a Bizottság megállapította, hogy a jogsértés második szakaszában már nem külön-külön vitatták meg a GIS‑projekteket, hanem
„csomagokban”. Ezt a felperesek nem vitatták. Hasonlóképpen a felperesek azt sem vitatták, hogy az említett második szakaszban
a kartell az EGT területén belüli GIS‑projektekkel foglalkozott. Az első jogalap azon része ugyanis, amelyben a felperesek
vitatják, hogy a kartell hatást gyakorolt volna a belső piacra, csupán a részvételük első szakaszára vonatkozik. Ennélfogva
azon tény, miszerint a fenti 70. pontban hivatkozott feljegyzés nem említ az EGT területén belüli GIS‑projektet, nem kérdőjelezi
meg azt, hogy a felperesek a kartellbe történt 2002‑es visszatérésüket követően részt vettek az EGT‑n belüli GIS‑projektekre
vonatkozó megbeszéléseken.
Következésképpen helyt kell adni az arra alapított kifogásnak, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felperesek
2002. április 1‑jén kezdték újra a kartellben való részvételüket.
c)     A jogsértés végének időpontjáról
A felek érvei
A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság tévedett, amikor azt állapította meg, hogy a jogsértés nem legkésőbb 2004. január
21‑én, – az utolsó olyan találkozó időpontjában, ahol GIS‑projekteket vitattak meg, anélkül azonban, hogy megállapodásra jutottak
volna – hanem csak 2004. május 11‑én ért végleg véget. A koordinációs rendszer ezt követően elkezdett összeomlani, a találkozók
tárgya már csak a kartell folytatásának kérdése volt, illetve némely egyéb kérdés, amelyek nem kapcsolódtak a versenyjoghoz.
A Bizottság elutasítja azt az érvelést, amely szerint a kartell legkésőbb 2004. január 21‑én ért véget, nem pedig 2004. május
11‑én. A kartell folytatódott 2004. január 21‑ét követően, mivel az ABB csupán 2004 februárjában hagyott fel a részvétellel.
A megállapodások mindenesetre még az ABB kilépését követő találkozóig hatásokat fejtettek ki.
A Törvényszék álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az EK 81. cikk (1) bekezdésének szövegéből
magából következik, hogy tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, hatásától függetlenül, amelynek versenyellenes
célja van (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999.,
I‑4125. o.] 123. pontja, a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 181. pontja). Következésképpen a Bizottság nem köteles
a tényleges versenyellenes hatásokat bizonyítani, még ha megállapítást is nyert a kifogásolt magatartások versenyellenes célja
(lásd a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.]
178. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben a Bizottság alapvetően a megtámadott határozat 1. cikkében említett megállapodások és összehangolt magatartások
versenykorlátozó céljára támaszkodott. Először megállapította a megtámadott határozat (303) és (304) preambulumbekezdésében,
hogy valamennyi leírt megállapodás és/vagy összehangolt magatartás célja a verseny korlátozása volt az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás
53. cikke értelmében, valamint hogy ilyen körülmények között e rendelkezések alkalmazása érdekében szükségtelen figyelembe
venni egy adott megállapodás tényleges hatásait, majd hozzátette a (308) preambulumbekezdésben, hogy természeténél fogva a
leírthoz hasonló jellegű megállapodás végrehajtása a verseny jelentős torzulásával jár. Hasonlóképpen a bírságok kiszabását
illetően a Bizottság kifejezetten azt állította a megtámadott határozat (477) preambulumbekezdésében, hogy a jogsértés súlyának
meghatározásakor nem támaszkodott kifejezetten valamely sajátságos hatásra.
Másodszor meg kell jegyezni, amint a Bizottság a megtámadott határozat (215) preambulumbekezdésében is kifejtette, hogy a
VA Tech‑csoport nyilatkozatai, a kartellen belül az ABB kilépését követően történt kommunikáció és találkozók egyebek mellett
a folyamatban lévő pályázati eljárásokra vonatkozó információcserére, a kartellen kívüli gazdasági szereplők helyzetére, a
kapcsolatok fenntartására vagy megszakítására, illetve biztonsági kérdésekre irányultak. A viták e témái bizonyítják, hogy
jóllehet az ABB kilépését követően a kartellben maradó tagok nem jutottak egyezségre konkrét projektekre vonatkozóan, a kartellt
folytatni kívánták a jövőben is, vagy legalábbis még nem hozták meg a döntést annak megszüntetését illetően.
A tények ezen értelmezését nem kérdőjelezik meg a Hitachi által a kartell végére vonatkozóan tett, a felperesek által hivatkozott
nyilatkozatok. A felperesek szerint a Hitachi a 2004. január 21‑i találkozót illetően úgy nyilatkozott, hogy „[a] felek elutasítottak
minden javaslatot”, valamint hogy „a találkozót [ezt követően] berekesztették”. Ugyanezen vállalkozás egy másik nyilatkozatban
megállapította, hogy „az új rendszer elkezdett összeomlani 2004 januárjában, az utolsó olyan munkatalálkozó időpontjában,
amelyen az ABB még részt vett.”
Először is, azon tény, miszerint a megtárgyalt GIS‑projektekkel kapcsolatban nem született semmilyen megállapodás a 2004.
január 21‑i találkozó során, nem jelenti azt, hogy a kartell ezen időpontban megszűnt létezni, még akkor sem, ha a Hitachi
utólagos értékelése keretében e kudarc képezhette a „kartell összeomlásának” a kiindulópontját. A későbbi találkozók során
tárgyalt – a felperesek által nem vitatott – témák ugyanis a kartell ABB nélküli folytatásának a szándékáról tanúskodnak.
Másodszor a Hitachi azon értékelését illetően, miszerint a kartell 2004 januárjában kezdett összeomlani, csupán megerősíti
– ha a szükség úgy kívánná –, hogy a „kartell összeomlása” még nem következett be 2004 januárjában.
E körülmények között nem volt szükséges, hogy a Bizottság bizonyítsa, hogy konkrét GIS‑projektekre vonatkozó újabb megállapodásokat
kötöttek a 2004. január 21‑i találkozót követő találkozókon, ahhoz hogy megállapíthassa, hogy a kartell ezen időpontot követően
is folytatódott.
Ennélfogva a felperesek nem bizonyították, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett volna, amikor 2004. május 11‑ét jelölte
meg a kartell megszűnése időpontjaként. Következésképpen el kell utasítani az ilyen értékelési hibára alapított kifogást.
Következésképpen meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkét, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy a felperesek
2002. április 1‑je és június 30‑a között jogsértést követtek el. A fennmaradó részt illetően el kell utasítani az első jogalapnak
a jogsértés időtartamára vonatkozó értékelési hibákra alapított részét.
3.     Az állítólagos jogsértés 1998. július 16‑át megelőző időszakra vonatkozó elévülésére alapított részről
a)     A felek érvei
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy vélik, hogy a 1998. július 16‑át megelőző időszak tekintetében a szankciók kiszabása
elévült. Szerintük mivel az ötéves elévülési időt 1998. július 16‑ától kell számítani, és az új rendszerben való részvételük
időtartama egy év három hónapra korlátozódik, a kiindulási összegnek a jogsértés időtartama alapján történt emelését 10%‑ra
kellene csökkenteni.
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini hozzáfűzik, hogy Bizottságnak a folyamatos jogsértésre vonatkozó elmélete őket illetően téves,
mivel nem teljesülnek az ítélkezési gyakorlat által támasztott feltételek, azaz azon objektív feltétel, hogy a jogsértés nem
szakadt meg, és azon szubjektív feltétel, hogy a szóban forgó vállalkozások általános szándék alapján járnak el.
A Bizottság elutasítja ezen érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az 1/2003 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja ötéves elévülési időt állapít meg a felpereseknek felrótthoz hasonló
jogsértések esetében. E rendelet 25. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében az elévülést megszakítja a Bizottság által
a jogsértés tekintetében vizsgálat vagy eljárás céljából tett bármilyen intézkedés.
A jelen esetben a Reyrolle‑nak, az SEHV‑nek és a Magrininek felrótt jogsértés első szakaszára vonatkozóan hivatkozott elévülési
kifogás két feltétel együttes jelenlétét feltételezi. Egyrészt, ezen első szakasznak legkésőbb 1999. május 10‑én véget kellett
érnie, tehát öt évvel a Bizottság által 2004. május 11‑én és 12‑én végzett helyszíni ellenőrzéseket megelőző nap előtt. Másrészt
a nekik felrótt jogsértés két szakasza nem képezheti az 1/2003 rendelet 25. cikkének (2) bekezdése értelmében egy egységes
és folyamatos jogsértés részét, mivel abban az esetben az elévülési idő a jogsértés megszűnésének napján kezdődik.
Amint a fenti 57–62. pontban már kifejtésre került, a Bizottság a megtámadott határozatban helytállóan állapította meg, hogy
a Reyrolle‑nak, az SEHV‑nek és a Magrininek felrótt jogsértés első szakasza csupán 2000. december 13‑án ért végett, tehát
az 1999. május 10‑i időpontot követően. Ennélfogva el kell utasítani az elévülési kifogást.
Mindenesetre a fenti 87. pontban meghatározott második feltétel sem teljesült jobban, mint az első. A Bizottság helytállóan
állapította meg, hogy a kartell, amelyben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini 2002‑ben részt vett, lényegében ugyanaz, mint amelyben
2000‑ig részt vettek.
Az Unió bíróságai számos releváns kritériumot határoztak meg a jogsértés egységes jellegének értékeléséhez, többek között
a szóban forgó magatartások céljainak azonosságát (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑113/04. P. sz., Technische Unie kontra
Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8831. o.] 170. és 171. pontját, a Törvényszék T‑21/99. sz.,
Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II–1681. o.] 67. pontját, és
a T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 312. pontját),
az érintett termékek és szolgáltatások azonosságát (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és
T‑91/03. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban
nem tették közzé] 118., 119. és 124. pontját, és a fent hivatkozott Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 312. pontját),
a részt vevő vállalkozások azonosságát (a fent hivatkozott Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 312. pontja),
és a végrehajtás módjának azonosságát (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 68. pontja).
További releváns kritérium a vállalkozások nevében eljáró természetes személyek azonossága és a szóban forgó magatartások
földrajzi hatályának azonossága.
A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy a fent említett valamennyi kritérium alapján megállapítható, hogy a kartell, amelyben
a Reyrolle, az SEHV és a Magrini 2002‑ben részt vett, lényegében ugyanaz, mint amelyben 2000‑ig részt vettek.
Először is a kartell tagjai piaci részesedéseinek stabilizálására, a világpiac japán és európai gyártók közötti – többek között
az európai piac utóbbiak számára való fenntartásának révén elérendő – felosztására, valamint az árcsökkenés elkerülésére vonatkozó
cél a szóban forgó két időszak során azonos volt.
Másodszor a kartell működésének módszerei összességében változatlanok maradtak, még ha az évek során fokozatosan alakultak
is, egyebek mellett a részt vevő vállalkozások számának az ágazat koncentráció miatt bekövetkező csökkenése, valamint a kommunikációs
eszközök technikai fejlődése függvényében. Ugyanakkor, amint a Bizottság a megtámadott határozat (280) preambulumbekezdésében
kifejtette, e változások nem egy pontosan meghatározható, 2000 és 2002 közötti időpontban következtek be, hanem ezekre fokozatosan
került sor. Egyébként nem érintették a működés módjának alapvető elveit, azaz a GIS‑projekteknek a kartell tagjai számára
az általuk meghatározott kvóták alapján, az ajánlattételi eljárások manipulálásával történő odaítélését és az oda nem ítélt
GIS‑projektek minimumárának rögzítését.
A Bizottság által a kartell működésére vonatkozóan tett, – a felperesek által részletesen nem vitatott – ezen részletes megállapításokat
nem kérdőjelezi meg azon általános és nem részletezett állítás, mely szerint „2002‑től kezdődően egy teljesen új rendszer
alapján folyt az együttműködés”, amint azt többek között az ABB alkalmazottainak nyilatkozatai is tanúsítják. A T‑123/07.
és a T‑124/07. sz. ügyek felperesei által hivatkozott, szövegkörnyezetükből kiemelt részekben a szóban forgó alkalmazott,
Wi. ugyanis lényegében arról számol be, hogy a tényállás idején felettese eltitkolta előle a többi GIS‑gyártóval folytatott
„együttműködés” tényleges mértékét, valamint azon tényt, hogy a kartell, abban a formájában, ahogy 2002‑től fennállt, a kartell
korábbi szakaszának folytatása volt.
Harmadszor a kartell a szóban forgó két időszak során ugyanarra a piacra irányult, azaz az alkatrész formájában, vagy kulcsrakész
alállomás formájában megjelenő GIS‑projektek piacára.
Negyedszer a kartellben részt vevő vállalkozások, valamint az utóbbiak részeit képező különböző társaságok lényegében ugyanazok
voltak a kartell 1988 és 2004 közötti teljes időtartama folyamán, figyelembe véve a GIS‑ágazatban ezen időszakban lezajló
koncentrációs folyamatot, az egyetlen kivétel a Siemens, a VA Tech vállalkozás és a Hitachi ideiglenes távolmaradása volt.
Ötödször a kartellben a különböző vállalkozásokat képviselő személyek igen nagy részben azonosak voltak 2000‑ben és 2002‑ben,
eltekintve az egyes vállalkozásokon belüli szokásos ingadozásoktól. A képviselők személyének folytonosságát megerősítik az
iratanyag részét képező, különösen a megtámadott határozat I. mellékletében szereplő különböző találkozók résztvevőinek listái,
valamint az érintett, a kartellben aktív szerepet játszó vállalkozások dolgozóinak a megtámadott határozat II. mellékletében
szereplő listája.
Hatodszor a kartell földrajzi hatálya ugyanaz volt 2000‑ben, mint a 2002 és 2004 közötti időszakban. 1988 óta valamelyest
kibővült, mivel Közép‑ és Kelet‑európa piaca időközben elérhetővé vált a kartell tagjai számára.
A Bizottság által kiemelt és a T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyek felperesei által nem vitatott tény, miszerint a kartellt
az ideiglenesen távolmaradó vállalkozások távollétében a többi tag folytatta, és az egységes jogsértés objektív folytonossága
ekképpen fennmaradt, szintén azt támasztja alá, hogy egy és ugyanazon kartellről van szó.
Végül a szubjektív tényezőt illetően, elegendő, hogy amikor a VA Tech vállalkozás ismét részt kezdett vennie a kartellben,
a Reyrolle, az SEHV és a Magrini tudatában voltak annak, hogy ugyanabban a kartellben vesznek részt, mint korábban. E tekintetben
meg kell jegyezni, hogy a VA Tech vállalkozást a kartellben 2002‑től kezdve képviselő alkalmazottak némelyikének már – az
említett társaságok kartellban való részvételének 2000‑ben bekövetkezett megszakítását megelőzően – vezető beosztása volt
a csoport egyéb társaságainak valamelyikében. Ekképpen Z., V., C., B. és W., akik 2002 októberét követő különböző találkozók
résztvevőinek listáján szerepelnek (lásd a megtámadott határozat I. mellékletét), már 2000 előtt is dolgoztak a Reyrolle,
az SEHV, a Magrini és a Schneider Electric társaságoknak (lásd a megtámadott határozat II. mellékletét). A Reyrolle, az SEHV
és a Magrini így nem hagyhatták figyelmen kívül a kartell egységes voltát meghatározó tényezők azonosságát. A T‑123/07. és
a T‑124/07. sz. ügyek felpereseinek állításaival ellentétben, a szubjektív tényezőt tehát nem zárja ki azon tény, miszerint
2000‑ben megtévesztették őket, amikor a kartell többi résztvevője elhitette velük a kartell feloszlását. Ugyanis nem a 2000‑ben
meglévő ismereteik szintje a döntő e tekintetben, hanem a kartellben való újbóli részvétel kezdetének időpontjában meglévő
ismereteiké.
Ennélfogva a Reyrolle, az SEHV és a Magrini által hivatkozott elévülési kifogást mindenesetre el kell utasítani azon okból,
hogy a velük szemben megállapított jogsértés két szakasza ugyanazon egységes és folyamatos jogsértés részét képezi.
Következésképpen el kell utasítani az első jogalapnak azon részét, amely a Reyrolle, az SEHV és a Magrini társaságoknak felrótt
jogsértés első szakaszának elévülésén alapul.
4.     A kiszabott bírságok túlzott mértékén alapuló részről
E rész alátámasztására a felperesek több kifogást terjesztenek elő, amelyeket a következőkre alapítanak: először is a Reyrolle,
az SEHV és a Magrini forgalma 10%‑os korlátjának túllépésére, másodszor e társaságok egyéni helyzetének figyelmen kívül hagyására,
harmadszor a Siemens Österreich és a KEG vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságnak a Reyrolle‑lal szemben kiszabottéhoz
képest túlzott mértékére, negyedszer a felperesek közötti együttes és egyetemleges felelősség érthetetlen meghatározására,
ötödször azon tényre, miszerint a Bizottság tévesen állapította meg a Reyrolle felelősségét az anyavállalatának felelősségén
felül, hatodszor a
ne bis in idem
elvének megsértésére a Siemens Österreich és a KEG tekintetében, és hetedszer, szintén e két társaság tekintetében, a bírság
mérséklésének hiányára.
Meg kell jegyezni, hogy az első négy kifogás lényegében a vállalkozás közösségi versenyjog szerinti fogalmának a Bizottság
általi téves értelmezésén alapul. Az e kifogások alátámasztására felhozott érveikben a felperesek ugyanis azt kifogásolják,
hogy a Bizottság a velük szemben kiszabandó bírságok kiszámításakor a VA Tech‑csoport 2005. évi teljes üzleti forgalmára – és
nem az egyes vállalkozások külön üzleti forgalmára – alapított kiindulási összeget alkalmazott, valamint azon tényt kifogásolják,
hogy érthetetlen a csoport különböző társaságai által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározása. Ennélfogva a további
kifogások vizsgálatát megelőzően, e négy kifogást együtt kell vizsgálni.
a)     A lényegében a vállalkozás közösségi versenyjog szerinti fogalmának Bizottság általi téves értelmezésén alapuló első négy
kifogásról
A felek érvei
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini azt kifogásolják, hogy a Bizottság a velük szemben kiszabandó bírságok kiszámításakor a VA
Tech‑csoportnak a megtámadott határozat elfogadásakor megállapított teljes forgalmára – és nem az egyes vállalkozások külön
üzleti forgalmára – alapított kiindulási összeget alkalmazott.
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini szerint a Bizottság ekképpen nyilvánvaló ellentmondásba került a megtámadott határozatban
többször is kifejtett megközelítéssel, amely szerint a VA Tech‑csoport leányvállalatainak „egyéni felelősségét” kívánta megállapítani
az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértéséért. A Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy érvelnek továbbá, hogy
a Bizottság által alkalmazott számítási módszer a Reyrolle felelősségének megállapításához vezet az SEHV és a Magrini magatartásáért,
és viszont, míg a jogsértés időtartamának túlnyomó részében, azaz 1988. április 15. és 2000. december 13. között, nem volt
közöttük kapcsolat. Az ilyen „visszamenőleges hatályú együttes felelősség” ellentétes azon elvvel, miszerint a szankciónak
arányosnak kell lennie az elkövetett hibával, mivel az említett társaságoknak a kartellon belüli gazdasági jelentősége egyértelműen
eltúlzott.
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini arra hivatkoznak továbbá, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem tartotta tiszteletben
az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott, az üzleti forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt. A 2005.
évben a világméretű forgalmuk hozzávetőleg 118 953 000 euró volt a Reyrolle, 222 034 242 euró volt az SEHV és 103 047 112 euró
volt a Magrini esetében, ily módon a velük szemben kiszabott 22 050 000 euró bírság túlzott mértékű.
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini egyébként úgy vélik, hogy a Bizottság által javasolt számítási módszer sérti az emberi jogok
és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének
(1) bekezdését, mely szerint nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni.
Szerintük a bírság összegének kiszámításakor a gazdasági egység fogalmának a Bizottság általi visszaható hatályú alkalmazása
a bírság súlyosabbá válását vonja maga után.
A Reyrolle hozzáfűzi, hogy a Bizottságnak a bírság kiindulási összegének mérsékelésével, vagy az enyhítő körülmények alkalmazása
körében figyelembe kellett volna vennie, hogy a Reyrolle képességei korlátozottak arra, hogy belső piacon belüli versenynek
jelentős kárt okozzon. Technikai okokból az EGT‑n belüli tevékenységei az Egyesült Királyság és Írország területére korlátozódtak
a GQ‑megállapodás teljes időtartama folyamán. Ennélfogva a világméretű forgalma, a közös piacon a versenybeli jelentőségének
eltúlzásával, nem tükrözi megfelelően azon képességét, hogy az EGT‑n belüli többi gazdasági szereplőnek kárt okozzon.
A Siemens Österreich és a KEG azt állítják, hogy a velük szemben kiszabott bírság összege aránytalan a Reyrolle‑lal szemben
kiszabott bírsághoz képest, a Bizottság azon döntése miatt, miszerint úgy szab ki bírságot velük szemben, mintha az 1998 és
2000 közötti időszakban az SEHV és a Magrini kapcsolt vállalkozásai lettek volna, ekképpen kifejezetten eltúlozva a kartellen
belüli gazdasági súlyukat.
A Siemens Österreich és a KEG hozzáfűzik, hogy főszabály szerint az anyavállalatokkal szemben a leányvállalataik által elkövetett
jogsértésekért – az előbbiek által az utóbbiak kereskedelmi magatartására gyakorolt meghatározó befolyás alapján – kiszabott
bírságok nem lehetnek súlyosabbak, mint a leányvállalataik által megfizetendő bírságok. Úgy vélik ugyanakkor, hogy a jelen
esetben a velük szemben kiszabott bírság összege, tekintettel a nekik betudott jogsértések időtartamára, kétszer olyan magas,
mint a Reyrolle esetében, azaz az esetükben 242 307 euró a jogsértés minden egyes hónapjáért, míg a Reyrolle esetében 124 576
euró a jogsértés minden hónapjáért.
A Siemens Österreich és a KEG szerint a Bizottság által választott megközelítés sérti azon elvet, mely szerint a szankciónak
meg kell felelnie az adott társaság felrótt tényálláshoz való egyéni hozzájárulásának, valamint sérti a „felróhatóság elvét”,
és ennélfogva az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését, valamint az EJEE 7. cikkének (1) bekezdését. Az ilyen megközelítés
ellentétes lenne továbbá a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján
kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatással is (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás
8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás). Az ellenkérelemben ezenkívül a Bizottság tévesen és minden bizonyíték
nélkül állítja azt, hogy a Reyrolle megszerzésekor és a VAS létrehozásakor a VA Technologie tudatában volt, illetve tudatában
kellett lennie a Reyrolle kartellben való részvételének, míg a VA Technologie „csak a Reyrolle megszerzése után lépett be
a GIS‑ágazatba […]”, és az ezen alkalommal végzett előzetes átvilágítás („due diligence”) semmiféle jogsértő tevékenységet
nem fedett fel.
A Siemens Österreich és a KEG úgy vélik, hogy a Bizottságnak először külön kellett volna kiszámítania a VA Tech‑csoport egyes
leányvállalataival szemben kiszabandó bírságot, majd az e csoport által az említett leányvállalatok felett gyakorolt ellenőrzés
időtartamával arányosan megállapítania az anyavállalatok által egyetemlegesen fizetendő bírság összegét. E módszer alkalmazásával
a Bizottság által kiszabott bírság összege a Reyrolle esetében 720 000 euró, az SEHV esetében 900 000 euró, és a Magrini esetében
pedig 360 000 euró, azaz összesen 1 980 000 euró lett volna.
Az SEHV és a Magrini úgy érvelnek továbbá, hogy a megtámadott határozatban velük szemben kiszabott összesen 22 050 000 euró
bírság tévesen került megosztásra 4 500 000 euró erejéig azon csoport, amelynek a Schneider Electric az anyavállalata (a továbbiakban:
Schneider‑csoport), 17 550 000 euró erejéig pedig a VA Tech‑csoport között. Megjegyzik, hogy a Bizottság által valószínűleg
alkalmazott számítás végső soron ahhoz vezet, hogy a Schneider Electric‑nek csupán igen korlátozott – azaz 40% – felelősséget
kell vállalnia azon időszak tekintetében, amikor egyedül irányította az említett társaságokat. A VA Tech‑csoport és a Reyrolle
ugyanakkor nyilvánvalóan hátrányosabb helyzetbe került.
Az SEHV és a Magrini hozzáfűzik, hogy a Bizottság a Schneider Electric esetében alkalmazott bírság kiindulási összegét a VAS‑ban
fennálló részesedése alapján állapította meg. A. VA Technologie ugyanakkor számos, a kartellal semmilyen kapcsolatot nem mutató
tevékenységet vitt be a VAS‑ba. Ennélfogva a megtámadott határozat 2. cikkének l) és i) pontjában meghatározott összeg, amelyet
az SEHV‑nek, a Magrininek és a Reyrolle‑nak egyetemlegesen kell megfizetnie, nyilvánvalóan túlzott mértékű.
A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozatban a bírság összegének megállapítása megfelel az ítélkezési gyakorlat által
megállapított kritériumoknak, és figyelembe veszi a szükséges mértékben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini egyedi helyzetét.
Az EJEE 7. cikkét illetően a Bizottság kiemeli, hogy az a jelen esetben nem alkalmazható közvetlenül. Ráadásul megállapítja,
hogy a megtámadott határozat nem sérti meg a visszaható hatály tilalmát, sem a „büntetés kiszabásának tilalma törvényi rendelkezés
nélkül” elvét.
A Bizottság elutasítja továbbá a Reyrolle azon érvét, mely szerint e társaság világméretű forgalmának figyelembevétele túlzott
mértékű kiindulási összeghez vezetne a bírság kiszámításakor. Úgy véli, hogy amikor egy kartell a világpiac majdnem teljes
egészét lefedi, jogosan támaszkodik a világméretű forgalmakra a jogsértés súlyának jeleként. Megjegyzi továbbá, hogy semmilyen
közösségi jogi rendelkezés nem ír elő a jogsértés időtartamával arányos szankciót.
A Bizottság ezenkívül rámutat arra, hogy a Siemens Österreich és a KEG nem állítják, hogy a VA Tech‑csoporttal szemben – egyfelől
a Reyrolle, másfelől az SEHV és a Magrini magatartásáért – kiszabott két feltételezett külön bírság összege alacsonyabb lenne
a megtámadott határozatban megállapított egységes bírságnál. Egy határozatot azonban csak akkor lehet megsemmisíteni, hogy
ha az állítólag téves számítás ténylegesen kárt okozott a felperesnek.
Az egyetemlegesen fizetendő összegek meghatározását illetően a Bizottság úgy érvel, hogy e kifogás elfogadhatatlan, mivel
az SEHV és a Magrini, nem lévén közvetlenül érintett e meghatározás által, nem hivatkozhat a teljes vállalkozás érdekeire.
A Bizottság úgy véli továbbá, hogy kellőképpen megindokolta a felperesek számára a bírság összegének kiszámítását. A Bizottság
ezenkívül arra hivatkozik, hogy az egyetemleges felelősség nagyobb részének a Schneider Electric‑nek való betudása egyértelműen
kedvezőtlenebb lenne a VA Tech‑csoport számára, mint a Bizottság által alkalmazott megosztás, mivel úgy az említett csoport
teljes felelőssége határozottan nagyobb lenne.
Végül a Bizottság lényegében úgy érvel a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszaiban, valamint a tárgyalás során, hogy
szabadon határozhatja meg az egyetemlegesen fizetendő összegeket, mivel az egyetemleges felelősség előnyös az érintett társaságok
számára. Ennélfogva nem minősül szabálytalanságnak sem azon tény, hogy egyfelől a Reyrolle, és másfelől az SEHV és a Magrini,
mint a VA Tech‑csoport leányvállalatai, egyetemlegesen felelősek a kartellben való közös részvételük idejével össze nem függő
összeg tekintetében, sem azon tény, hogy a Reyrolle kartellben való, a VA Technologie általi megvásárlását megelőzően tíz
éven át tartó részvétele nem vont egy egyedül általa megfizetendő összeget maga után, sem azon tény, miszerint a Siemens Österreich
és a KEG nem felelősek egyetemlegesen az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság egy részéért. Egyébként a Bizottság
szerint a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdésében az egyetemleges felelősség időszakaival kapcsolatban nyújtott
információk nem értelmezhetők az egyetemleges felelősség végleges megállapításának az egyetemleges tartozások értelmében.
Az említett (468) preambulumbekezdésben az 1988. április 15. és 1988. szeptember 20. közötti időszak tekintetében a Reyrolle
személyes felelősségét illetően a Bizottság nem zárta ki az egyetemleges felelősség – gazdasági egység fennállásán kívüli
okokból való – megállapításának lehetőségét, csupán az anyavállalataival való egyetemleges felelősséget zárta ki ezen időszak
tekintetében. A Bizottság úgy véli, hogy végeredményében az egyetemleges adósok teljesen szabadon határozzák meg a bírság
teljes összegének belső elosztását, ami számukra előnyt jelent.
A Törvényszék álláspontja
–       A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elvéről
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elve szerint valamely jogi vagy természetes
személlyel szemben csak a neki személyesen felróható tények alapján szabható ki joghátrány (a Törvényszék T‑45/98. és T‑47/98. sz.,
Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 2001., II‑3757. o.] 63. pontja), amely elv alkalmazandó minden olyan közigazgatási eljárásban, amely során a közösségi
versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki (a Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én
hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.] 118. pontja). Ezen elvet ugyanakkor össze kell egyeztetni a vállalkozás ítélkezési
gyakorlat által értelmezett, EK 81. cikk szerinti fogalmával. E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy a vállalkozás
fogalma magában foglal minden olyan gazdasági egységet, amely meghatározott hosszú távú gazdasági célt követő személyi, materiális
és immateriális összetevők egységes szervezete, és amely hozzájárulhat az e rendelkezésben foglalt jogsértések elkövetéséhez
(lásd a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑1487. o.] 54. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A közösségi versenyjog elismeri, hogy az ugyanazon
csoporthoz tartozó különböző vállalkozások gazdasági egységet képeznek, azaz az EK 81. cikk értelmében vállalkozásnak minősülnek,
amennyiben a csoport leányvállalatai nem önállóan határozzák meg a piaci magatartásukat (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] 290. pontját).
Következésképpen el kell utasítani a Siemens Österreich és a KEG azon állítását, miszerint azon tény, hogy egy jogsértésben
részt vevő vállalkozás több különböző társaságból áll, nem jelenti azt, hogy e társaságokat a jogsértésben résztvevőnek kellene
tekinteni. Ezen állítás a vállalkozás fogalmának és a társaság fogalmának összetévesztésén alapul, és nem támasztja alá a
felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
Hasonlóképpen el kell utasítani a Reyrolle, az SEHV és a Magrini – fenti 108. pontban kifejtett – érvét, mely szerint a gazdasági
egység fogalmának a Bizottság általi visszaható hatályú alkalmazása a bírság összegének kiszámítása végett a bírság súlyosabbá
válását vonja maga után, és ennélfogva sérti az EJEE 7. cikkének (1) bekezdését, mely szerint nem lehet a bűncselekmény elkövetése
idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. A Bizottság gyakorlatának, amely figyelembe veszi a bírság összegének
kiszámítása érdekében a vállalkozás forgalmát – és ennélfogva adott esetben az e vállalkozás részeit képező valamennyi társaság
összesített forgalmát – állandónak, és ekképpen a gazdasági szereplők által ismertnek kell lennie. A felperesek ezenfelül
folytatták a jogsértésben való részvételüket a vállalkozás forgalmát növelő összeolvadást követően. Nem várhatják tehát el
a Bizottságtól, hogy úgy kezelje őket, mintha ezen összeolvadásra nem került volna sor, mivel azon elv, miszerint a vállalkozás
forgalma, és nem az azt alkotó társaságok külön-külön forgalma releváns a bírságok kiszámításánál, a kartell fennállása idején
alkalmazandó volt, és így nem visszaható hatállyal alkalmazta azt a Bizottság.
Hozzá kell fűzni továbbá, hogy az ítélkezési gyakorlat hallgatólagosan elfogadta a Bizottság azon állandó gyakorlatát, amely
a bírságok kiindulási összegének kiszámítása céljából a jogsértés utolsó teljes évének forgalmát veszi figyelembe (lásd ebben
az értelemben a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000.,
I‑9991. o.] 85–87. pontját).
E tekintetben először is emlékeztetni kell azon ítélkezési gyakorlatra, amelynek értelmében a bírságok elrettentő hatása egyike
azon elemeknek, amelyek függvényében a jogsértések súlyosságát értékelni kell (a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra
Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997. I–4411. o.] 33. pontja, valamint a Törvényszék T‑101/05.
és T‑111/05. sz., BASF és UCB kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4949. o.]
45. pontja). Márpedig a bírság elrettentő ereje nagymértékben függ attól, hogy az érintett vállalkozás számára kellőképpen
érzékelhető‑e. Ennélfogva ahhoz, hogy a jogsértésben részt vevő vállalkozás tekintetében meg lehessen határozni a bírság elrettentő
erejét, a jogsértés végén fennálló helyzetet kell figyelembe venni, és nem azt a helyzetet, ami egy korábbi időpontban fennállhatott.
A korábbi helyzet figyelembevétele azzal a veszéllyel járhat, hogy abban az esetben, ha az érintett vállalkozás forgalma időközben
nőtt, a bírság összege túl alacsony lesz ahhoz, hogy kellőképpen elrettentő legyen, illetve abban az esetben, ha az érintett
vállalkozás forgalma időközben csökkent, azzal a veszéllyel járhat, hogy a bírság összege az elrettentéshez szükséges mértéknél
magasabb lesz.
Másodszor a gondos ügyintézés elvére és az eljárás gazdaságosságának követelményeire tekintettel kivitelezhetetlen és teljesen
túlzott lenne azt megkövetelni a Bizottságtól, hogy a szóban forgó vállalkozások forgalmának a kartell fennállásának teljes
időtartama alatt bekövetkezett változását vegye figyelembe. Az ilyen megközelítés azt jelentené – amint arra a Bizottság helyesen
hivatkozik –, hogy a kartellben való részvétel minden egyes évére külön kiindulási összeget kellene megállapítani, és ennek
érdekében meg kellene határozni a jogsértés minden egyes éve tekintetében a résztvevők piaci részesedését.
Ennélfogva el kell utasítani a Siemens Österreich és a KEG fenti 110. pontban kifejtett érvét, mely szerint a Bizottság megközelítése,
amely velük szemben a VA Tech‑csoport 2003. évi forgalmának figyelembevételével szabott ki bírságot, és nem az SEHV és a Magrini
megszerzését megelőző alacsonyabb forgalom alapján, a kartellbeli gazdasági súlyuk eltúlzását eredményezte.
Hasonlóképpen el kell utasítani a Siemens Österreich és a KEG fenti 112. pontban kifejtett érvét, mely szerint a Bizottság
említett megközelítése sérti azon elvet, mely szerint a szankciónak meg kell felelnie az adott társaság felrótt tényálláshoz
való egyéni hozzájárulásának, valamint sérti a felróhatóság elvét. A megtámadott határozatból, és különösen annak (468) preambulumbekezdése
c) pontjából, valamint (507) preambulumbekezdéséből következik, hogy az említett felperesek felelősségét csupán azon időszak
tekintetében állapították meg, amelynek folyamán részt vettek a kartellban a leányvállalataikon, azaz először a Reyrolle-on,
majd 2001‑től kezdve az SEHV‑n és a Magrinin keresztül is.
A Siemens Österreich és a KEG fenti 112. pontban kifejtett azon érvét illetően, mely szerint a Bizottság tévesen feltételezte,
hogy a Reyrolle megszerzésekor és a VAS létrehozásakor a VA Technologie tudatában volt, illetve tudatában kellett lennie a
Reyrolle kartellben való részvételének, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság ésszerűen vélheti úgy, miszerint ha az anyavállalat
leányvállalatának 100%‑os részesedésével rendelkezik, a leányvállalat lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket
az anyavállalat szabott meg a számára, és ez a vélelem azt is magában foglalja, hogy a Bizottság nem köteles vizsgálni, vajon
az anyavállalat e hatáskörét valóban gyakorolta‑e (lásd a Törvényszék T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben 2006.
szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3389. o] 83. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A 100%‑os
tulajdonában álló leányvállalata magatartásáért való felelősség anyavállalatnak való betudása nem feltételezi tehát annak
bizonyítását, hogy az anyavállalat tudatában volt a leányvállalat magatartásának. Épp ellenkezőleg, az anyavállalatra hárul
e vélelem megfelelő bizonyítékok szolgáltatásával való megdöntése, ha úgy ítéli meg, hogy a leányvállalat tőkéjében fennálló
100%‑os részesedés ellenére ez utóbbi önállóan határozta meg a piaci magatartását (lásd a fent hivatkozott Akzo Nobel kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 83. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben nem bír tehát jelentőséggel annak kérdése, hogy a VA Technologie a Reyrolle 1998‑ban történt megszerzésekor
tudatában volt‑e ez utóbbi kartellban való részvételének, hiszen a Siemens Österreich és a KEG nem vitatták a Törvényszék
előtt, hogy a Reyrolle, amely 1998 óta a VA Tech‑csoport 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata, lényegében ez utóbbi utasításait
követte, és nem önállóan határozta meg piaci magatartását. Következésképpen azon tény, miszerint a Bizottság adott esetben
tévesen találta úgy, hogy a VA Technologie ezen információ tudatában volt, nem teszi jogellenessé a megtámadott határozatot.
A VAS 2001‑ben történt létrehozását illetően egyébként a Bizottság joggal vélhette úgy, hogy a VA Technologie annak idején
tudatában volt mind korábbi leányvállalata, a Reyrolle, mind új leányvállalatai, az SEHV és a Magrini kartellben való részvételének.
A Bizottság ugyanis a megtámadott határozat (454) és azt követő preambulumbekezdéseiben kifejtette, hogy a VA Tech vállalkozást
a kartell találkozóin képviselő személyek közül többen egyidejűleg vezetői pozíciókat töltöttek be mind a leányvállalatainál,
a Reyrolle‑nál, az SEHV‑nél és a Magrininél, mind az anyavállalataiknál, a VA Technologie‑nál és a VAS‑nál – amelynek a Siemens
Österreich a jogutódja –, valamint a KEG‑nél. A Siemens Österreich és a KEG a Törvényszék előtt nem vitatták e megállapításokat.
Ezen érvet el kell tehát utasítani.
Végül, mivel az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését elkövető jogalany a versenyjogi értelemben vett vállalkozás,
amely mint olyan nem rendelkezik jogi személyiséggel, a Bizottságnak az e jogsértést szankcionáló és bírságot kiszabó határozatában
meg kell határoznia a vállalkozáson belül azon egyedi társaságokat, amelyeknek a határozatot címzi, és amelyeknek a vállalkozás
nevében felelniük kell a bírságok megfizetéséért. Következésképpen a vállalkozás részét képező különböző társaságokkal szemben
kiszabott egyedi bírságokat – kivételes körülményektől eltekintve – a vállalkozás gazdasági ereje, tehát forgalma alapján
kell kiszámítani, és nem az egyedi társaságok gazdasági ereje alapján.
A jelen esetben a Bizottság a megtámadott határozat (333) preambulumbekezdésében először is kifejtette, hogy az EK 81. cikk
és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének tárgya a közösségi jogi értelemben vett vállalkozás, amely fogalom nem keverendő össze
a nemzeti kereskedelmi, társasági vagy adójog szerinti jogi személy fogalmával. Ugyanakkor mivel az e cikkek megsértését szankcionáló
határozat címzettjei jogi személyek lehetnek csak, a Bizottságnak az érintett vállalkozásokon belül azonosítania kell azon
jogi személyeket, amelyeknek a határozatot címzi. Ezt követően a megtámadott határozat (335) preambulumbekezdésében a Bizottság
kifejtette, hogy az adott leányvállalat kereskedelmi magatartására meghatározó befolyást gyakorló anyavállalatok egyetemlegesen
felelősek a leányvállalat által elkövetett jogsértésért, ami azonban nem zárja ki ez utóbbi saját felelősségét. Az anyavállalat
felelőssége hozzáadódik tehát a leányvállalatéhoz. E megfontolások teljes mértékben figyelembe veszik a fenti 122. és 134. pontban
kifejtett elveket.
Ennélfogva el kell utasítani a Reyrolle, az SEHV és a Magrini fenti 106. pontban kifejtett azon érvét, amely a VA Tech‑csoport
teljes forgalmára alapított bírság kiszabása és azon megközelítés közötti ellentmondáson alapul, mely szerint a jogsértésért
a csoport különböző leányvállalatai külön-külön felelősek.
–       A különböző társaságokról, amelyeknek a kartellben részt vevő vállalkozások magatartása betudható, és a bírságok megfizetéséért
való egyetemleges felelősségre vonatkozó szabályok alkalmazásáról
Először is meg kell határozni a különböző társaságokat, amelyeknek betudható a kartellben részt vevő vállalkozások magatartása.
Másodszor meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság helyesen számította‑e ki a felperesekkel szemben kiszabandó bírságok összegét,
és különösen hogy helyesen határozta‑e meg azon összegeket, amelyek megfizetéséért egyetemlegesen felelősek. Lévén hogy e
vizsgálat egyebek mellett a megtámadott határozat belső koherenciájára vonatkozik, e szakaszban figyelembe kell venni a jogsértésnek
a Bizottság által a megtámadott határozat keretében elfogadott időtartamát, és különösen a VA Tech vállalkozás kartellben
való részvétele újrakezdésének időpontjaként a 2002. április 1‑jei időpontot, és nem a 2002. július 1‑jeit (lásd fenti 72.
és 82. pontot).
Először is azon különböző társaságok meghatározását illetően, amelyeknek betudható a kartellben részt vevő vállalkozások magatartása,
emlékeztetni kell arra, hogy nem vitatott, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini nem önállóan határozták meg a piaci magatartásukat
a VA Tech vállalkozás kartellben való részvétele keretében. Amint a fenti 1. pontból kitűnik, a Reyrolle esetében ez az 1998.
szeptember 20‑án, a VA Technologie általi megszerzésének időpontjával kezdődő időszakra vonatkozik, az SEHV és a Magrini esetében
pedig a 2001. március 13‑át, a VAS létrehozásának időpontját követő időszakra vonatkozik. A Bizottság ebből azt a következtetést
vonja le a megtámadott határozatban, hogy az említett időszakok során a Reyrolle, az SEHV és a Magrini a VA Technologie‑val,
a VAS‑sal (melyet 2006‑ban a Siemens Österreich olvasztott magába), valamint a KEG‑gel egyetlen vállalkozást alkottak az EK 81. cikk
értelmében, amit a felperesek nem vitatnak.
Majd, amint azt a Bizottság is tette a megtámadott határozat (337) preambulumbekezdésében, emlékeztetni kell arra, hogy a
jogsértésben önállóan részt vevő jogalanyok, amelyeket ezt követően egy másik társaság szerzett meg, továbbra is felelősek
a megszerzést megelőző jogsértő magatartásukért, amennyiben e társaságokat nem egyszerűen magába olvasztotta a megszerző,
hanem utóbbi leányvállalataiként folytatták tevékenységüket (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑279/98. P. sz., Cascades
kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9693. o.] 78–80. pontját). Ilyen esetben a megszerző
kizárólag a megszerzéstől kezdődően felelős a leányvállalata magatartásáért, ha a leányvállalat folytatja a jogsértést, és
ha az új anyavállalat felelőssége megállapítható (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags
kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 37–39. pontját).
A jelen esetben egyfelől a Reyrolle, másfelől a Siemens Österreich és a KEG helyzete hasonlít a fenti 139. pontban említett
második helyzethez, mivel a Reyrolle először önállóan vett részt a jogsértésben, majd 1998. szeptember 20‑ától a VA Tech‑csoport
leányvállalataként folytatta a jogsértő tevékenységét (lásd a fenti 1. pontot).
Azonkívül ugyanazon elvet kell értelemszerűen alkalmazni abban az esetben is, ha a megszerzését megelőzően a megszerzett társaság
nem önállóan vett részt a jogsértésben, hanem mint egy másik csoport leányvállalata, amint az az SEHV és a Magrini esetében
is történt, amelyek mielőtt a VA Tech vállalkozás részét képezték volna, a Schneider‑csoporthoz tartozó vállalkozás (a továbbiakban:
Schneider vállalkozás) részét képezték 2001. március 13‑ig.
E tekintetben az iratanyagból kitűnik, hogy 2001. március 13‑ától a Reyrolle, az SEHV és a Magrini 60%‑a volt a VA Tech‑csoport
tulajdonában, a VAS‑on keresztül. A Bizottság a megtámadott határozat (454) és (455) preambulumbekezdésében kifejtette, anélkül,
hogy ezt a felperesek vitatták volna, hogy úgy találta, hogy a VA Technologie és a KEG képesek voltak meghatározó befolyást
gyakorolni a Reyrolle, az SEHV és a Magrini kereskedelmi magatartására a VAS tőkéjében való 60%‑os részesedésükön keresztül.
Ebből arra a következtetésre jutott, hogy 2001. március 13., a VAS létrehozásának időpontja, és 2004. május 11., a kartell
befejezésének időpontja között a Siemens Österreich és a KEG, illetve jogelődjeik egyetlen vállalkozást alkottak a Reyrolle,
az SEHV és a Magrini leányvállalatokkal. A megtámadott határozat (423), (424), (450) és (467) preambulumbekezdéséből különösen
kitűnik, hogy a Bizottság úgy vélte, hogy a Schneider Electric felelőssége a volt leányvállalatai, az SEHV és a Magrini kartellben
való részvételéért a VAS létrehozásával véget ért 2001. március 13‑án, annak ellenére, hogy 2004. októberig 40%‑os részesedéssel
bírt ez utóbbiban.
A fenti 139. pontban kifejtett elv alkalmazásából következik, hogy az SEHV és a Magrini továbbra is felelősek maradtak a 2001.
március 13‑át, irányításuk VA Tech‑csoport általi megszerzését megelőző jogsértő magatartásukért. Egyébként, mivel ezen időpontot
megelőzően e társaságok egy másik vállalkozás részét képezték, a Schneider Electric‑kel, ez utóbbi velük együtt és egyetemlegesen
felelős ezen időszak tekintetében.
A fentiekből következik, hogy négy különböző időszakot kell megkülönböztetni:
–        először is az 1988. április 15. és 1998. szeptember 20. közötti időszak tekintetében a Reyrolle egyedül felelős a kartellben
való részvételéért; az akkori anyavállalata, a Rolls-Royce tekintetében ugyanis a jogsértés elévült;
–        másodszor az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti időszak tekintetében az SEHV és a Magrini a Schneider Electric‑kel,
akkori anyavállalatukkal egyetemlegesen felelősek a kartellben való részvételükért;
–        harmadszor az 1998. szeptember 20. és 2000. december 13. közötti időszak tekintetében a Reyrolle a Siemens Österreichhal,
akkori anyavállalatának, a VA Technologie‑nak a jogutódjával egyetemlegesen felelős a kartellben való részvételéért;
–        negyedszer a 2002. július 1‑je (a megtámadott határozat szerint 2002. április 1‑je) és 2004. május 11. közötti időszak tekintetében
a Reyrolle, az SEHV és a Magrini korábbi anyavállalataik, a VAS és a VA Technologie jogutódjaival, jelenlegi anyavállalataikkal,
a KEG‑gel és a Siemens Österreichhal egyetemlegesen felelősek a kartellben való részvételükért.
A fenti 139–143. pontban kifejtett elvvel összhangban a Bizottság a megtámadott határozat (449)–(451) preambulumbekezdésében
megállapította a Reyrolle jogsértésben való részvételét illetően, hogy ez utóbbi felelős egyedül a VA Tech‑csoport általi
megszerzését megelőző, azaz 1988. április 15. és 1998. szeptember 20. közötti időszak tekintetében e részvételért, hogy a
Siemens Österreich és a KEG egyetemlegesen felelős a Reyrolle‑lal e részvételért ez utóbbi VA Tech‑csoport általi megszerzésétől
kezdődően, tehát az 1998. szeptember 20. és 2000. december 13., valamint a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszak
tekintetében, valamint hogy az SEHV és a Magrini, a VA Tech‑csoport jogsértésben részt vevő másik leányvállalatai, egyetemlegesen
felelősek e részvételért a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszak tekintetében.
Az SEHV és a Magrini részvételét illetően a Bizottság a megtámadott határozat (465) preambulumbekezdésében megállapította,
hogy a Schneider Electric az előbbiekkel egyetemlegesen felelős e részvételért az 1988. április 15. és 2000. december 13.
közötti időszak tekintetében, majd a megtámadott határozat (467) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a Siemens Österreich
és a KEG az előbbiekkel egyetemlegesen felelős e részvételért a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszak tekintetében.
A Bizottság tehát jogosan állapíthatta meg a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdésében:
„Következésképpen:
a)      [a Reyrolle] felelős egyedül a jogsértésben való részvételéért az 1988. április 15. és 1998. szeptember 20. közötti időszak
tekintetében;
b)      [az SEHV] és [a Magrini] egyetemlegesen felelősek a [Schneider Electric]-kel az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti
időszak tekintetében;
c)      [A Siemens Österreich és a KEG] egyetemlegesen felelősek az 1998. szeptember 20. és 2000. december 13., illetve 2002. április
1‑je és 2004. május 11. (2000. december 13‑ig a [Reyrolle]–lal egyetemlegesen, és 2002. április 1‑jétől szintén egyetemlegesen
a [SEHV]‑vel és a [Magrini]‑vel).”
Másodsorban azon különböző társaságokkal szemben kiszabandó bírságok összegének kiszámítását illetően, amelyeknek betudható
a kartellben részt vevő vállalkozások magatartása, és különösen az e társaságok által egyetemleges felelősség alapján megfizetendő
összegek meghatározását illetően, meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e a fent kifejtett elveket a
megtámadott határozat (122), (134), (139), (141) és (143) preambulumbekezdésében, valamint tiszteletben tartotta‑e a megtámadott
határozat (468) preambulumbekezdésében saját maga számára meghatározott tervet.
E tekintetben ki kell emelni, hogy az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértése miatt kiszabott bírságok
megfizetésével kapcsolatban a társaságokat terhelő egyetemleges felelősség olyan joghatás, amely
ipso iure
következik e cikkek anyagi jogi rendelkezéseiből.
Az ítélkezési gyakorlat értelmében amennyiben több személy személyes felelőssége is megállapítható a versenyjog szerinti egyetlen
vállalkozás jogsértésben való részvételéért, e személyeket az említett jogsértésért egyetemlegesen felelősnek kell tekinteni
(lásd ebben az értelemben a Bíróság 6/73. és 7/73. sz., Istituto Chemioterapico Italiano és Commercial Solvents kontra Bizottság
egyesített ügyekben 1974. március 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1974., 223. o] 41. pontját, a C‑294/98. P. sz., Metsä‑Serla
és társai kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑10065. o.] 33. és 34. pontját; a Törvényszék
T‑339/94–T‑342/94. sz., Metsä‑Serla és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑1727. o.] 42–44. pontját; a fenti 122. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 54., 524.
és 525. pontját; a fenti 90. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját,
valamint a Törvényszék T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének
[EBHT 2007., II‑5049. o.] 57–62. pontját).
A vállalkozás piaci magatartásának egységessége a versenyjog alkalmazása szempontjából azt indokolja, hogy a társaságok, vagy
általánosabban azok jogalanyok, amelyek a vállalkozás magatartásáért személyesen felelősnek tekinthetőek, egyetemlegesen legyenek
kötelezettek (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 150. pontban hivatkozott Istituto Chemioterapico Italiano és Commercial
Solvents kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 41. pontját; 52/69. sz., Geigy kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én
hozott ítéletének [EBHT 1972., 787. o.] 45. pontját; fenti 122. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítéletének 54., 524. és 525. pontját, valamint fenti 150. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 62. pontját). Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértése miatt kiszabott bírságok
megfizetéséért való egyetemleges felelősség, amennyiben az említett bírságok hatékony beszedésének biztosítására irányul,
hozzájárul a versenyjog által általában követett elrettentési célhoz is (lásd ebben az értelemben a Bíróság 41/69. sz., ACF
Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 661. o.] 172. és 173. pontját, a C‑289/04. P. sz.,
Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5859. o.] 61. pontját), az Unió alapvető
jogelvének, a
ne bis in idem
elvének tiszteletben tartásával, amelyet az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke is elismer, és amely megtiltja,
hogy a versenyjog ugyanolyan megsértéséért a vállalkozás ugyanazon piaci magatartását többször szankcionálják olyan jogalanyokon
keresztül, akik azért személyesen felelősnek tekinthetők (lásd ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg
Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 338. pontját; a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94.,
T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 95–99. pontját, és a T‑217/03. és T‑245/03. sz., FNCBV
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4987. o.] 340. pontját).
Azon tény, hogy ugyanazon vállalkozásnak a jogsértésben való részvétele miatt több társaság által viselt személyes felelősség
nem azonos, nem akadálya annak, hogy a társaságokkal szemben a Bizottság egyetemlegesen megfizetendő bírságot szabjon ki,
mivel a bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség csak a jogsértés azon időszakára vonatkozik, amelynek során e társaságok
gazdasági egységet, és ekképpen vállalkozást alkottak a versenyjog értelmében.
E tekintetben – a fenti 121. pontban kifejtett érvelés keretében a Bizottság által állítottakkal ellentétben – a Bizottság
nem határozhatja meg szabadon az egyetemlegesen fizetendő összegeket. A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének fenti
122. pontban kifejtett elvéből következik ugyanis, hogy minden egyes társaságnak meg kell tudnia állapítani a vele szemben
egy vagy több másik társasággal együtt egyetemleges felelősség alapján megfizetendő bírságot kiszabó határozat alapján, hogy
mekkora a részösszeg, amelyet az egyetemleges adóstársaival szemben neki kell viselnie, ha már a Bizottság nem érdekelt e
kérdésben. Ennek érdekében a Bizottságnak kifejezetten meg kell határoznia azon időszakokat, amelyek tekintetében az érintett
társaságok (együttesen) felelősek a kartellben részt vevő vállalkozások jogsértő magatartásáért, és adott esetben az említett
társaságok e magatartásokkal kapcsolatos felelősségének szintjét.
Ennélfogva a jelen esetben a Bizottságnak figyelembe kellett vennie a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdésében a
VA Tech vállalkozás részét képező különböző társaságok közös felelősségének időszakait illetően tett megállapításait az általuk
egyetemlegesen megfizetendő bírságok összegének megállapításakor. Ezen összegeknek, amennyire csak lehetséges, tükrözniük
kell az e társaságokat terhelő felelősség különböző részeinek az említett preambulumbekezdésben meghatározott súlyát.
Hozzá kell fűzni, hogy a „vállalkozás” versenyjogi értelemben vett fogalmához hasonlóan, melynek csupán
ipso iure
joghatása (lásd a fenti 150. és 151. pontot), a „bírságok megfizetésére vonatkozó egyetemleges felelősség” önálló fogalom,
amelyet a versenyjog – amelynek e fogalom részét képezi, – céljaira és rendszerére, és adott esetben a nemzeti jogrendszerek
összességéből következő alapelvekre hivatkozással kell értelmezni. Különösen, még ha a fizetési kötelezettség jellege, amely
azon társaságokat terheli, amelyekkel szemben a Bizottság a közösségi versenyjog megsértése miatt egyetemlegesen megfizetendő
bírságot szabott ki, különbözik is a magánjogi kötelezettség adóstársainak kötelezettségétől, helyénvaló többek között az
egyetemleges kötelezettség jogi rendszerét követni.
Ennélfogva a határozat, amelyben a Bizottság több társasággal szemben szab ki egyetemlegesen megfizetendő bírságot, szükségszerűen
minden olyan hatást kifejt, amelyek jogilag a versenyjogi bírságok megfizetésének jogi rendszeréhez kapcsolódnak, mind a hitelező
és az egyetemleges adóstársak közötti viszony, mind az egyetemleges adóstársak egymás közötti viszonya vonatkozásában.
Ezért kizárólag a Bizottság feladata – az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése szerinti bírságkiszabási jogkörének keretében –
a különböző társaságokra vonatkozó részösszegek meghatározása a velük szemben, egyetemlegesen kiszabott bírságok összegéből,
amennyiben egyetlen vállalkozás részét képezték, és e feladat – a Bizottság által a tárgyalás során sugalltakkal ellentétben –
nem bízható a nemzeti bíróságokra.
Meg kell állapítani, hogy egy vállalkozás jogsértő magatartása miatt több társasággal szemben egyetemlegesen megfizetendő
bírságot kiszabó bizottsági határozat eltérő rendelkezésének hiányában, a Bizottság az említett magatartást egyenlő felelősséggel
tudja be e társaságoknak (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑196/99. P. sz., Aristrain kontra Bizottság ügyben 2003. október
2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑11005. o.] 100. és 101. pontját). A társaságoknak, amelyekkel szemben egyetemlegesen
megfizetendő bírság került kiszabásra, és amelyek a bírságot kiszabó határozat eltérő rendelkezése hiányában azonos felelősséggel
tartoznak a jogsértés elkövetéséért, főszabály szerint az ezen jogsértés miatt kiszabott bírság megfizetéséhez egyenlő részben
kell hozzájárulniuk. Következésképpen azon társaság, amely a Bizottság esetleges figyelmeztetését követően kifizeti a bírság
teljes összegét, maga a bizottsági határozat alapján felléphet az egyetemleges adóstársai ellen, annak érdekében, hogy azok
mindegyike megfizesse a saját részét. Jóllehet a több társasággal szemben egyetemlegesen megfizetendő bírságot kiszabó határozat
így nem teszi lehetővé annak előzetes meghatározását, hogy e társaságok melyikét fogja a Bizottság ténylegesen felszólítani
a bírság összegének megfizetésére, azonban nem hagy semmi kétséget a bírság részösszegei felől, amelyekért egyénileg felelősek,
mivel adott esetben mindegyikőjük indíthat keresetet az egyetemleges adóstársak ellen a saját részösszegén felül kifizetett
összeg visszafizetése érdekében.
Ennélfogva a megtámadott határozatban szereplő olyan megállapítás hiányában, mely szerint a VA Tech vállalkozáson belül bizonyos
társaságokat a többieknél nagyobb felelősség terhel az említett vállalkozás kartellben való részvételéért egy adott időszak
vonatkozásában, azt kell feltételezni, hogy egyenlő mértékben felelősek, és ennélfogva a velük szemben kiszabott egyetemlegesen
megfizetendő bírság összege egyenlően oszlik meg közöttük.
A jelen esetben úgy tűnik, hogy az SEHV és a Magrini esetében kiszabott egyedi bírságok összegének kiszámítása, és a Siemens
Österreich, a KEG, a Reyrolle, az SEHV és a Magrini, valamint a Schneider Electric által – amint az a megtámadott határozat
(505), (509) és (552) preambulumbekezdéséből kitűnik – egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározása, valamint az említett
határozat 2. cikkének j)–l) pontjában szereplő eredmény nem veszi figyelembe a fent kifejtett elveket és a megtámadott határozat
(468) preambulumbekezdésében tett megállapításokat.
Először is a Bizottság egyfelől a Reyrolle, másfelől az SEHV és a Magrini egyetemlegesen felelősségét állapította a velük
szemben kiszabott 22 050 000 euró összegű bírságokból 17 550 000 euró tekintetében (a megtámadott határozat (509) és (552) preambulumbekezdése,
és 2. cikkének k), l) és i) pontja).
E három társaság azonban csupán a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszak, azaz két év egy hónap során képezte
ugyanazon vállalkozás részét. Amint a megtámadott határozat (507) és (509) preambulumbekezdéséből kitűnik, a VA Tech vállalkozással
szemben kiszabott bírság teljes összege 12 600 000 euró az 1998. szeptember 20. és 2004. május 11. közötti időszakot, azaz
négy év négy hónapot, a fenti időszaknál több mint kétszer hosszabb időszakot illetően. Ennélfogva figyelembe véve azt is,
hogy a kartellben részt vevő vállalkozáson belüli különböző társaságokkal szemben kiszabott bírságoknak nem kell a jogsértés
időtartamával arányosnak lennie (lásd e tekintetben a lenti 181. pontot), a 17 550 000 euró összeg, amelyért az SEHV és a
Magrini leányvállalatok egyetemlegesen felelősek a Reyrolle‑lal, nyilvánvalóan meghaladja azon összeget, amelyet a Bizottság
a megtámadott határozatban tett saját megállapításai alapján kiszabhatott azért, mert az SEHV és a Magrini mint a VA Tech‑csoport
leányvállalatai 2002. április 1‑je és 2004. május 11. között részt vettek a kartellban.
Másodszor a Reyrolle‑lal szemben kiszabott 22 050 000 euró bírságból 12 600 000 eurót a Siemens Österreichhal és a KEG‑gel,
és 17 550 000 eurót az SEHV‑vel és a Magrinivel visel egyetemlegesen (a megtámadott határozat (509) és (552) preambulumbekezdése
és 2. cikke l) pontjának i. és ii. alpontja).
Egyfelől a Reyrolle által más társaságokkal egyetemlegesen fizetendő összegek egyértelműen meghaladják a bírsága teljes összegét.
Jóllehet ez nem vezethet ahhoz, amint a Bizottság a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában kiemelte, hogy a Reyrolle‑nak
22 050 000 eurót meghaladó összeget kelljen fizetnie, az egyetemlegesen megfizetendő összegek ily módon való meghatározása
nem teszi lehetővé a felperesek számára, hogy a megtámadott határozatból levezessék, hogy mekkora részösszegeket kell viselniük,
ha a Bizottság már nem érdekelt e kérdésben, és ez ellentétes a Bizottság fenti 153. pontban megállapított kötelezettségével.
Másfelől meg kell állapítani, hogy – ellentétben azzal, amit a Bizottság helyesen állapított meg a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdése
a) pontjában, – a Reyrolle‑lal nem mint egyedüli felelőssel szemben szabtak ki bírságot az 1988 és 1998 közötti időszak tekintetében,
amikor egyedül vett részt a jogsértésben.
Harmadszor, amint a megtámadott határozat (509) preambulumbekezdésében szereplő táblázatból, valamint a 2. cikk l) pontjából
kitűnik, a Siemens Österreich és a KEG nem egyetemlegesen felelősek az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság egy
részéért, ellentétben azzal, amit a Bizottság helyesen állapított meg a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdése c) pontja
végén, figyelemmel azon két év egy hónapra, amelynek során e társaságok ugyanazon vállalkozás részét alkották.
Ebből arra kell következtetni, hogy a közös felelősségüket nyilvánvalóan meghaladó összegű bírság megfizetését illetően a
Reyrolle, az SEHV és a Magrini egyetemleges felelősségének megállapításával, az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott
bírság egy részéért a Siemens Österreich és a KEG egyetemleges felelőssége megállapításának elmulasztásával, vele szemben
kiszabott bírság egy részének viseléséért a Reyrolle egyedüli felelőssége megállapításának elmulasztásával a Bizottság megsértette
a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének a fenti 122. pontban kifejtett elvét.
Következésképpen meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 2. cikkét, az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság
összegének kiszámítását és a felperesek által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározását illetően.
–       A VA Tech vállalkozás esetében kiszámított kiindulási összeg Reyrolle‑ra, SEHV‑re és Magrinire való alkalmazásakor az utóbbiak
egyedi körülményeinek figyelmen kívül hagyásáról
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy érvelnek, hogy az egyedi körülményeik miatt azon tény, hogy a Bizottság a VA Tech vállalkozás
esetében kiszámított kiindulási összeget alkalmazta velük szemben, a kartellhez való hozzájárulásuk mértékéhez képest aránytalan
összegű bírság kiszabásához vezet.
A Reyrolle által felhozott érv (lásd a fenti 109. pontot) azon alapul, hogy a Bizottság a VA Tech vállalkozás esetében kiszámított
kiindulási összeget alkalmazva nem vette figyelembe, hogy a Reyrolle képességei korlátozottak arra, hogy a belső piacon belüli
versenynek jelentős kárt okozzon, mivel tevékenységei a GQ‑megállapodás időtartama alatt az Egyesült Királyság és Írország
területére korlátozódtak.
Emlékeztetni kell e tekintetben arra, hogy egy világméretű kartell esetében, amely az árak rögzítésén kívül a piacok felosztására
is irányul, a Bizottság jogszerűen támaszkodhat a szóban forgó termék értékesítéséből származó világméretű forgalomra annak
érdekében, hogy a kiindulási összegek tükrözzék a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, valamint a földrajzi
piac kiterjedését, figyelembe véve a kartell tagjai közötti méretbeli különbségeket (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II–1181. o.] 197. és 198. pontját, valamint a T‑329/01. sz., Archer Daniels
Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3255. o.] 87. pontját).
A jelen esetben először is meg kell jegyezni, hogy az Egyesült Királyság és Írország, együttvéve a közös piac jelentős részét
képezik. Az e piacokon folyó versenynek történt károkozás nem minősíthető tehát csekélynek. Másodszor meg kell jegyezni, hogy
a felpereseknek a megtámadott határozatban felrótt jogsértés kifejezetten tartalmazza azon kifogást, miszerint az érintett
vállalkozások az „anyaországok” rendszerének révén európai szinten felosztották maguk között a különböző nemzeti piacokat.
Ennélfogva azon tény, hogy a Reyrolle, e jogellenes megállapodással összhangban a közös piacon belül e nemzeti piacokra korlátozta
tevékenységét, nem fogadható el enyhítő körülményként. Harmadszor emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság felperesek által
nem vitatott megállapításai szerint a kartell résztvevői maguk is figyelembe vették a világméretű forgalmukat a kartellen
belüli – mind európai szinten (az anyaországokon kívül), mind világszinten alkalmazott – egyéni kvóták meghatározása érdekében.
Következésképpen a Bizottság szintén jogszerűen vette figyelembe a GIS‑projektekből származó világméretű forgalmukat az egyes
érintett vállalkozás súlyának értékelése végett.
Következésképpen el kell utasítani a Reyrolle érvelését.
Az SEHV és a Magrini által felhozott érv (lásd a fenti 115. pontot) azon alapul, hogy a Bizottság a Schneider vállalkozás
esetében alkalmazott kiindulási összeget a VAS‑ban fennálló részesedésére tekintettel határozta meg. Mivel a VA Technologie
számos, a kartellal semmilyen kapcsolatot nem mutató tevékenységet vitt be a VAS‑ba, a VA Tech vállalkozás és a Schneider
vállalkozás esetében kiszabott bírság kiindulási összegei közötti arány nem felel meg a VA Technologie, illetve a Schneider
Electric által a VAS‑ba bevitt leányvállalataik GIS‑projektekből származó forgalma közötti aránynak. Következésképpen a VA
Tech vállalkozás esetében megállapított kiindulási összeghez képest a Schneider vállalkozással szemben túl alacsony kiindulási
összeg került megállapításra.
Az SEHV és a Magrini úgy érvelnek, hogy a VA Technologie által a VAS‑ba bevitt, a GIS‑projektekkel semmilyen kapcsolatot nem
mutató tevékenységek nem indokolják a VA Tech vállalkozással szemben – a Schneider vállalkozással szemben kiszabotthoz képest –
jelentősebb bírság kiszabását. Az SEHV és a Magrini úgy vélik, hogy a Bizottságnak a VAS korábbi leányvállalatainak a GIS‑projektekből
származó forgalma alapján kellett volna felosztania a kiindulási összeget, vagy a kartellen belüli kvótáik alapján, ami a
megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésében szereplő táblázat szerint a Reyrolle esetében 2,79%, az SEHV és a Magrini
esetében 7,28%.
Meg kell jegyezni a Schneider vállalkozásra alkalmazott kiindulási összeget illetően, hogy a Bizottság azt nem a 2003‑ban
megvalósított világméretű forgalom alapján számította ki, mint a többi vállalkozás esetében, minden bizonnyal azért, mert
úgy találta, hogy már nem vett részt a kartellben ebben az időszakban. Amint azt a megtámadott határozat (489) preambulumbekezdésének
vége is megállapítja, a Schneider vállalkozásra alkalmazott kiindulási összeg a VA Tech vállalkozásra alkalmazott kiindulási
összeg 40%‑ban lett meghatározva, mivel előbbi 40%‑os részesedéssel bírt a VAS‑ban, amely 2001. március 13‑tól egyesítette
a VA Tech‑csoport és a Schneider‑csoport GIS‑sel kapcsolatos tevékenységének egészét. E részvétel jelentősége jelzi az egyrészt
a Reyrolle, másrészt az SEHV és a Magrini által a VAS létrehozásakor megvalósított forgalom relatív jelentőségét.
Az SEHV és a Magrini érvét három okból is el kell utasítani.
Először is e kifogás lényegében arra vonatkozik, hogy a Bizottság hátrányosan megkülönböztette a VA Technologie‑t, a KEG‑et
és a Reyrolle‑t, a Schneider Electric‑hez, az SEHV‑hez és a Magrinihez képest. Az SEHV és a Magrini ugyanakkor nem érdekelt
e kifogás előterjesztésében. Abban az esetben, ha a Törvényszék helyt adna e kifogásnak, és következésképpen felemelné a bírság
kiindulási összegét a Schneider vállalkozás esetében, ez azzal járna, hogy megemelkedik a jogsértésben a Schneider vállalkozáshoz
tartozásuk időtartama alatt való részvételük alapján velük szemben kiszabott bírságrész, azonban nem csökken a VA Tech vállalkozáshoz
tartozásuk időtartama alatt való részvételük alapján velük szemben kiszabott bírságrész. Az SEHV és a Magrini számára tehát
előnyös a Bizottság által állítólag elkövetett hiba, és ennélfogva e két társaság nem vitathatja ezt a Törvényszék előtt.
Ebből következik, hogy a jelen érvet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
Másodszor, a teljesség kedvéért, semmi bizonyíték nem támasztja alá azon állítást, miszerint a VA Technologie fontos, a GIS‑projektekkel
semmilyen kapcsolatot nem mutató tevékenységeket vitt volna be a VAS‑ba. Ráadásul az SEHV és a Magrini nem fejtik ki sem azt,
hogy mely tevékenységekről lenne szó, sem azt, hogy ezek milyen relatív jelenőséggel bírnának a GIS‑sel kapcsolatos tevékenységekhez
képest. Ezen okból el kell tehát utasítani ezen érvet is.
Harmadszor a megtámadott határozat (144) preambulumbekezdésében említett eredeti egyéni kvóták a kartellban, amelyekre az
SEHV és a Magrini támaszkodik, a későbbiekben módosultak. Ekképpen a megtámadott határozat (145) preambulumbekezdése tartalmaz
egy táblázatot, amely szerint az AEG GIS‑sel kapcsolatos tevékenységeinek az Alstom által 1996‑ban történt átvételét követő,
nem megjelölt időszakban a Schneider vállalkozás kvótája 10,94%, a Reyrolle kvótája pedig 10,3%. A felperesek kartellban való
részvétele első szakaszának vége fele a Reyrolle SEHV‑hez és Magrinihez viszonyított súlya ennélfogva jelentősebb volt az
utóbbiak által megjelölt adatoknál, amelyeket mindenesetre el kell utasítani mint téveseket.
–       A jogsértés időtartama miatti emelésről
Egyfelől a Siemens Österreich és a KEG úgy érvelnek – amint a fenti 111. pontban kifejtésre került –, hogy a nekik betudott
jogsértések időtartamához viszonyítva a bírság összege kétszer olyan magas az ő esetükben, mint a Reyrolle esetében: azaz
242 307 euró a jogsértésben való részvétel minden egyes hónapjáért a Siemens Österreich és a KEG esetében, és 124 576 euró
a jogsértésben való részvétel minden egyes hónapjáért a Reyrolle esetében.
Meg kell állapítani e tekintetben, amint azt a Bizottság is tette a T‑122/07. sz. ügyre vonatkozó ellenkérelmében, hogy a
közösségi jog nem követeli meg, hogy az egy vállalkozáson belüli különböző társaságokkal szemben kiszabott bírságok arányosak
legyenek az e társaságoknak felrótt részvétel időtartamával. Egyébként a Siemens Österreich és a KEG nem hivatkoztak ilyen
elvre, egyfelől csupán azon elvre hivatkoztak, mely szerint a leányvállalataik által elkövetett jogsértésért az anyavállalatok
által az előzőek kereskedelmi magatartására gyakorolt meghatározó befolyás alapján egyetemlegesen felelősnek talált anyavállalatokkal
szemben kiszabott bírság nem lehet súlyosabb, mint az említett leányvállalatokkal szemben kiszabott bírság, majd azt kifogásolták,
hogy a megtámadott határozatban kiszabott bírság a felrótt jogsértés hónapjai tekintetében nagyobb az ő esetükben, mint a
Reyrolle esetében, azon időszak tekintetében, amikor utóbbit irányították. Lévén, hogy az egy vállalkozáson belüli különböző
társaságokkal szemben kiszabott bírságok nem szükséges, hogy arányosak legyenek az e társaságoknak felrótt részvétel időtartamával,
két olyan társaság között, amelyeknek különböző időtartamú jogsértést róttak fel, a jogsértésben való részvétel hónapjaira
vonatkozóan euróban kifejezett összegek közötti összehasonlítás nem utal egyenlőtlen bánásmódra.
Ennélfogva nem tűnik úgy, hogy a Bizottság gyakorlata, amely szerint nem szigorúan időarányosan határozza meg a bírságokat,
túllépné a Bizottság ítélkezési gyakorlat által elismert mérlegelési jogkörét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑150/89. sz.,
Martinelli kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1165. o.] 59. pontját; a T‑49/95. sz.,
Van Megen Sports kontra Bizottság ügyben 1996. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1799. o.] 53. pontját, valamint
a T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontját).
Egyfelől a Siemens Österreich és a KEG e tekintetben a megtámadott határozat rendelkező része és az annak alátámasztására
felhozott indokok közötti ellentmondásra hivatkoznak. Amint a Bizottság is megjegyezte a T‑122/07. sz. ügyre vonatkozó ellenkérelmében
az iránymutatásból hallgatólagosan, de egyértelműen kiderül, hogy az ez alapján kiszámított bírságok semmi esetre sem arányosak
a jogsértések időtartamával. Épp ellenkezőleg, azon tény, hogy az iránymutatás 1. B. pontja végének értelmében az alapösszeg
a kizárólag a jogsértés súlya alapján megállapított kiindulási összeg és az időtartam miatti emelések összegének összeadásból
adódik, nyilvánvalóan azt jelenti, hogy a jogsértés hónapjaira számított összeg az időtartam során csökken, mivel a változatlan
kiindulási összeg relatív súlya ezen összeadásban az időtartam címén történő emelése miatt csökken. Amennyiben a Bizottság
több alkalommal is megjegyezte a megtámadott határozatban, hogy a bírságokat az iránymutatása alkalmazásával számítja ki,
ami egyébként megfelel az állandó gyakorlatának is, nem lehet szó ellentmondásról a bírság havonkénti összege degresszív jellegét
illetően a megtámadott határozat rendelkező része és az annak alátámasztására felhozott indokok között.
Így ezt az érvet el kell utasítani.
–       A forgalom 10%‑ának megfelelő felső határról
Amint a fenti 107. pontban megállapítást nyert, a Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat
nem tartja tiszteletben a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt, amelyet az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése
ír elő.
E tekintetben emlékeztetni kell arra először is, hogy azon körülmény, miszerint több vállalkozás egyetemlegesen köteles a
bírság megfizetésére azon okból, hogy az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozásnak minősülnek, nem jelenti azt az 1/2003
rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határ alkalmazását illetően, hogy az egyes vállalkozások kötelezettsége
a legutóbbi üzleti évben megvalósított forgalmuk 10%‑áig terjed. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 10%‑os felső
határt e rendelkezés szerint az EK 81. cikk értelmében vállalkozásként tevékenykedő gazdasági egységet képező valamennyi társaság
összesített forgalma alapján kell kiszámolni, mivel egyedül az egységet képező társaságok összesített forgalma utalhat a szóban
forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére (a fenti 122. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 528. és 529. pontja; valamint a fenti 150. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 90. pontja).
A felperesek állításaival ellentétben a vállalkozásnak az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében vett
fogalma nem tér el a vállalkozás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalmától. Ennélfogva az e rendelkezések értelmében vállalkozást
alkotó csoporton belüli társaságok egyetemleges felelősségének esetében nem szükséges a felső határt a legalacsonyabb forgalmú
társasághoz igazítani.
A felperesek által hivatkozott, a fenti 158. pontban említett Aristrain kontra Bizottság ügyben hozott ítélet nem kérdőjelezi
meg e megállapítást. Az említett ítélet alapjául szolgáló ügyben ugyanis a Bizottság egy azonos csoporthoz tartozó két társaság
jogsértésben való részvételét állapította meg, azonban csak egyikükkel szemben szabott ki bírságot, megjegyezve, hogy e bírság
figyelembe veszi a másik társaság magatartását is. Mivel a Bizottság nem indokolta meg, hogy miként választotta meg a megtámadott
határozat címzettjét, és különösen mivel nem bizonyította, hogy azon társaság, amellyel szemben bírságot szabott ki, rendelkezett‑e
irányítási jogkörrel a másik társaság felett, a Bíróság részlegesen megsemmisítette a megtámadott határozatot az indokolás
hiánya miatt (a fenti 158. pontban hivatkozott Aristrain kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 93–100. pontja). A Bíróság
tehát az említett ítéletben nem utasította el az adott vállalkozást alkotó valamennyi társasággal szemben e vállalkozás teljes
forgalma 10%‑ának megfelelő felső határ alkalmazását, hanem csupán arra emlékeztetett, hogy a Bizottságnak bizonyítania kell
olyan ténybeli körülmények fennállását, amelyek több társaság egy gazdasági egységnek minősítését indokolják.
A jelen esetben, amint arra a fenti 138. pontban már emlékeztettünk, nem vitatott, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini a
kartell végén a Siemens Österreichhal és a KEG‑gel, illetve jogelőd társaságaikkal, egyetlen vállalkozást alkottak. Ennélfogva
a Bizottság az említett vállalkozás részét képező valamennyi társasággal szemben kiszabott bírság esetében figyelembe vehette
főszabályként e vállalkozás teljes forgalmát a 10%‑os felső határ kiszámításához.
A Reyrolle, az SEHV és a Magrini a Törvényszék azon ítélkezési gyakorlatára hivatkoznak, amely szerint amennyiben egy jogsértésben
részt vevő gazdasági egység a jogsértés vége és az e jogsértést szankcionáló határozat elfogadásának időpontja között megszakadt,
a határozat valamennyi címzettjének joga van ahhoz, hogy a Bizottság egyedileg alkalmazza rá a forgalom 10%‑ának megfelelő
felső határt (a fenti 90. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítélet
390. pontja). Ebből azt a következtetést vonják le, hogy általánosságban csak akkor lehet a 10%‑os felső határt a gazdasági
egység összforgalma alapján kiszámítani, ha ezen egység azonos maradt a jogsértés időpontja és a bizottsági határozat elfogadásának
időpontja között. Ennélfogva szerintük a 10%‑os felső határt minden egyes társaság esetében külön kell kiszámítani, amennyiben
a gazdasági egység bővült a jogsértést követően.
Ezen érvet el kell utasítani, mivel a megtámadott határozatban „VA Tech”‑ként megnevezett, többek között a Reyrolle‑t, az
SEHV‑t és a Magrinit magában foglaló gazdasági egység éppen nem bővült a kartell vége és a megtámadott határozat közötti időszakban.
A kartell végének időpontjában, 2004. május 11‑én ezen egység részét képező valamennyi felperes a megtámadott határozat elfogadásának
időpontjában, 2007. január 24‑én is az egység részét képezte, még ha némelyikük neve meg is változott, vagy, mint a VAS esetében
egy másik társaság beolvasztotta őket.
Ennélfogva el kell utasítani a forgalom 10%‑os korlátjának a Reyrolle, az SEHV és a Magrini esetében történt túllépésére alapított
érvet.
b)      Az ötödik kifogásról, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a Reyrolle felelősségét az anyavállalatáén
felül
A felek érvei
A Reyrolle úgy érvel, hogy alkalmazottai 2002‑től kezdődően már nem vettek részt a projektkoordinációs rendszerben, és már
csupán mint a „VAS része” volt érintett a kartellban. A leányvállalatai csak annyiban felelősek egyénileg a versenyellenes
magatartásokért, amennyiben azokban személyesen részt vettek. A leányvállalatok ugyanakkor nem tekinthetőek felelősnek az
anyavállalatuk magatartásáért. Ennélfogva a felperessel szemben nem szabható ki a jogsértés második, 2002 és 2004 közötti
szakaszára vonatkozóan bírság.
A Bizottság elutasítja a Reyrolle érveit.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell jegyezni, hogy a Reyrolle jelen kifogása a megtámadott határozatban neki felrótt jogsértés túlságosan
formalista felfogásából fakad. A kartell találkozóin való részvétel ugyanis csak mint azon tény külső megnyilvánulása kifogásolható,
miszerint a résztvevők szándéka a megegyezésre irányul, és a kartell keretében kötött jogellenes megállapodások által kötve
érzik magukat. A Reyrolle nem állította, hogy elhatárolódott volna e megállapodásoktól vagy a kartelltől általánosságban,
vagy hogy üzleti magatartásában többé nem tartotta volna tiszteletben a kartell szabályait és a GIS‑projektekre vonatkozó
konkrét megállapodásokat. Ennélfogva még feltételezve is, hogy a VAS létrehozása után a Reyrolle nem képviseltette magát a
saját alkalmazottaival a kartell keretében tartott találkozókon, ez nem bizonyítja, hogy mint jogi személy nem valósított
meg az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését jelentő tényállást.
Másodsorban azon tényből, hogy az anyavállalatnak betudják a leányvállalata magatartását utóbbi kereskedelmi magatartásának
meghatározása okán, nem következik, hogy a leányvállalat helyett az említett anyavállalatot kell e magatartás elkövetőjének
tekinteni. Más szóval az anyavállalat leányvállalata magatartásáért fennálló felelőssége semmilyen esetben sem mentesíti a
leányvállalatot a saját jogi személyként fennálló felelőssége alól, tehát fennmarad ez utóbbi személyes felelőssége azon versenyellenes
magatartások tekintetében, melyekben részt vett.
Ennélfogva a jelen érvet el kell utasítani.
c)     A
ne bis in idem
elvének megsértésére alapuló, hatodik kifogásról
A felek érvei
A Siemens Österreich és a KEG úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat 2. cikke l) pontjának ii. alpontja sérti a
ne bis in idem
elvét, amennyiben ahhoz vezethet, hogy kétszeres szankciót szenvedjenek el ugyanazon jogsértésért. A megtámadott határozat
(487) és (505) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság 22 050 000 euró bírságot kívánt kiszabni a VA Tech vállalkozással
szemben. A Bizottság ezt követően e bírság összegét önkényes módon felosztotta az említett vállalkozást a jogsértés befejezésének
időpontjában alkotó különböző jogi személyek között. E felosztás azt eredményezheti, hogy a VA Tech‑csoportnak, és végül is
a Siemens Österreichnak és a KEG‑nek, lévén a csoport társaságai közül az egyetlenek, amelyek rendelkeznek elegendő pénzügyi
forrással, kell ugyanazért a jogsértésért 4 500 000 euró összegű további bírságot fizetniük, amennyiben a Schneider Electric,
amint jelezte is egyébként, nem hajlandó kifizetni a bírság összegét, amelyért a Bizottság az SEHV‑vel és a Magrinivel egyetemleges
felelősségét állapította meg.
Továbbá az SEHV és a Magrini 1988 és 2000 közötti időszakban elkövetett jogsértő magatartását kétszeresen szankcionálnák,
mivel növelte a Reyrolle felelősségét – hiszen az ez utóbbira alkalmazott kiindulási összeg figyelembe veszi az SEHV és a
Magrini forgalmát is –, valamint az előbbiek és a Schneider Electric egyetemleges felelősségét is.
A Bizottság elutasítja a felperesek érveit.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell állapítani, hogy a Siemens Österreichnak és a KEG‑nek nem érdeke e kifogás előterjesztése, mivel abban
személyesen nem érintettek. A megtámadott határozat 2. cikkének l) pontja értelmében velük szemben csak egy 12 600 000 euró
összegű bírság került kiszabásra, amely a Reyrolle‑lal egyetemlegesen fizetendő meg. Ugyanakkor nem felelősek egyetemlegesen
az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság megfizetéséért. Ennélfogva, amennyiben a Schneider Electric visszafizetést
követelne az SEHV‑től és a Magrinitől, az nem növelné a Siemens Österreich és a KEG által fizetendő összeget. Hozzá kell fűzni,
hogy amennyiben ez utóbbiak azt állítják, hogy a VA Tech‑csoportot alkotó társaságok közül egyedül ők rendelkeznek megfelelő
pénzügyi forrással, sem a megtámadott határozat, sem általában a közösségi jog nem rendelkezik úgy, hogy egy bírságot kiszabó
határozat címzettjének likviditási hiánya esetén az anyavállalata lenne köteles a bírságot a címzett helyett megfizetni.
Másodsorban, amint a fenti 167. pontban is megállapítást nyert, meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 2. cikkét az
SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását és a VA Tech vállalkozás részét képező társaságok
által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározását illetően. Ennélfogva a Siemens Österreich és a KEG által felhozott
jelen kifogás okafogyottá vált.
Harmadsorban azon tény, miszerint az SEHV és a Magrini forgalmát figyelembe lehet venni a Reyrolle‑lal szemben kiszabandó
bírság kiindulási összegének meghatározása érdekében, beleértve az 1988 és 2000 közötti időszakot is, amelynek során nem volt
ugyanazon vállalkozás része, mint az SEHV és a Magrini, valamint az utóbbiakkal szemben ugyanezen időszak tekintetében kiszabott
bírság kiszámítása érdekében is, annak az elkerülhetetlen következménye, hogy a szóban forgó időszak során az említett társaságok
nem képezték ugyanazon vállalkozás részét a közösségi versenyjog értelmében. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy a Bizottság
kétszer szabott volna ki szankciót ugyanazon jogsértésért akár a Reyrolle, akár a VA Tech vállalkozás esetében, mivel az 1988
és 2000 közötti időszak tekintetében a VA Tech vállalkozással és a Schneider vállalkozással szemben külön szankció került
kiszabásra.
Következésképpen e kifogást el kell utasítani.
d)     A bírság mérséklésének hiányára alapított, hetedik kifogásról
A felek érvei
A Siemens Österreich és a KEG úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat 2. cikke l) pontjának ii. alpontja sérti az enyhítő
körülményekkel kapcsolatban az iránymutatásból és a közösségi ítélkezési gyakorlatból, valamint az engedékenységi közleményből
következő szabályokat. Kiemelik egyebek mellett, hogy a Bizottság nem vette figyelembe sem azon tényt, hogy önként felfüggesztették
a jogsértésben való részvételüket 2004. január 21‑ét követően, még a Bizottság beavatkozását megelőzően, valamint azon tényt
sem, hogy a versenyszabályokkal ellentétes minden kapcsolatot megszüntettek a kartell többi tagjával az ellenőrzések időpontjától
kezdődően, nem vette továbbá figyelembe a VA Tech vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét, a közigazgatási eljárás
folyamán tanúsított aktív együttműködésüket, valamint azt, hogy mindig is elismerték a VA Tech vállalkozás kartellben való
részvételét a 2002 októbere és 2004 márciusa közötti időszakot illetően.
A Bizottság vitatja a Siemens Österreich és a KEG érveit.
A Törvényszék álláspontja
–       Az enyhítő körülményekről
Emlékeztetni kell arra, hogy az iránymutatás 3. pontjában úgy rendelkezik, hogy az alapösszeg olyan „rendkívüli enyhítő körülmények”
hatására csökken, mint például a kizárólag passzív vagy követő szerep, vagy a jogsértés beszüntetése a Bizottság beavatkozásával
egy időben.
Meg kell jegyezni, hogy e szöveg nem sorolja fel imperatív jelleggel azon enyhítő körülményeket, amelyeket a Bizottság köteles
figyelembe venni. Következésképpen a Bizottság bizonyos mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra nézve, hogy enyhítő
körülmény címén átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg esetleges csökkentésének mértékét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 326. pontját).
A jelen esetben először is amennyiben a felperesek úgy érvelnek, hogy önként megszakították a jogsértésben való részvételüket
2004. január 21‑ét követően, elegendő arra emlékeztetni, hogy – amint a fenti 77–81. pontban kifejtett megfontolásokból is
kitűnik – a Bizottság jogosan állapíthatta meg, hogy a felperesek 2004. május 11‑ig részt vettek a kartellban.
Másodszor a jogsértésnek az iránymutatás 3. pontjában említett, „a Bizottság beavatkozásával egy időben történő beszüntetését”
illetően a Siemens Österreich és a KEG által felhozott kifogást szintén nem lehet elfogadni.
A Bizottság ugyanis egyáltalán nem köteles a mérlegelési jogköre keretében a bírságot a nyilvánvaló jogsértés megszüntetése
miatt csökkenteni, függetlenül attól, hogy erre a beavatkozása előtt vagy után került sor (a fenti 90. pontban hivatkozott
Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítélet 292. pontja).
A jelen esetben a szóban forgó jogsértés nyilvánvaló jogsértés volt, mivel egy titkos, az árak rögzítését és a piacok elosztását
célzó kartellre irányult. Ezt a típusú kartellt az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és c) pontja kifejezetten tiltja, és különösen
súlyos jogsértésnek minősül, amint azt a Bizottság helyesen meg is állapított a megtámadott határozat (479) preambulumbekezdésében.
A Siemens Österreich és a KEG tehát helytelenül kifogásolja, hogy a Bizottság esetükben nem csökkentette a bírságot a jogsértésben
való részvételüknek megszüntetése miatt.
Ugyanis, még ha a Bizottság korábban a jogsértés önkéntes megszüntetését enyhítő körülménynek is tekintette, az iránymutatása
alkalmazásában figyelembe veheti azon tényt, hogy a nyilvánvalóan különösen súlyos jogsértések még mindig viszonylag gyakoriak,
bár jogellenességük már a közösségi versenypolitika kezdetekor megállapítást nyert, és ennélfogva úgy találhatja, hogy eltér
ettől a nagylelkű gyakorlattól, és nem jutalmazza az ilyen jogsértések megszüntetését bírságcsökkentéssel (a fenti 90. pontban
hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítélet 294. pontja és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlat). Mindenesetre a Törvényszék úgy véli, hogy nem célravezető a Bizottság e mérlegelésének megváltoztatása,
még a korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlásának keretében sem.
A fentiekre tekintettel azon tény, miszerint a VA Tech vállalkozást alkotó társaságok a Bizottság beavatkozásakor véget vetettek
a jogsértésben való részvételüknek, nem jelent enyhítő körülményt.
Harmadszor a Siemens Österreichnak és a KEG‑nek a jogsértés iránymutatás 3. pontjában említett „kizárólag passzív módon vagy
a vezetőt követő szerepben való elkövetésével” kapcsolatos érvelését szintén el kell utasítani.
Először is a Siemens Österreich és a KEG arra hivatkoznak, hogy nem vettek részt a versenyellenes megállapodások kidolgozásában.
E tekintetben a Bizottság megállapította a megtámadott határozatban, hogy a Reyrolle, a Magrini és a Schneider Electric mint
az SEHV jogelődjeinek képviselője, részt vettek a kartell alapjául szolgáló megállapodások kidolgozásában, és annak alapító
tagjai voltak. Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a GQ‑megállapodás I. mellékletében, amely a kartell alapító
tagjainak listáját és kódjaikat tartalmazza, szerepelnek többek között a „13”, „26” és „32” számok, amelyekről a Bizottság
– anélkül, hogy a felperesek azt cáfolnák – megállapította, hogy e számok a Reyrolle‑t, a Schneider‑csoportot és a Magrinit
jelentik. Mivel a Siemens Österreich és a KEG részletesen nem vitatták azon állítást, miszerint a leányvállalataik részt vettek
a GQ‑megállapodás kidolgozásában, ezen érvet el kell utasítani.
Másodszor a Siemens Österreich és a KEG úgy érvelnek, hogy a VA Tech vállalkozást megtévesztette a kartell többi tagja, mivel
elhitették vele 2000 decemberében, hogy a kartell véget ért, és mivel a részvételének második szakaszában a többi tag a tudomása
nélkül vitatott meg GIS‑projekteket.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy azon tény, miszerint a VA Tech vállalkozást, amelynek a kartellben való részvételét
– amely jogsértés, mint a fenti 212. pontban emlékeztettünk rá, különösen súlyos jogsértés – a Bizottság a jogilag megkövetelt
módon bizonyította, a kartell többi résztvevője megtévesztette, és így próbált az említett kartell által számukra biztosítottakhoz
viszonyítva további előnyökre szert tenni, nem vezethet e vállalkozás magatartása kevésbé súlyosnak minősítéséhez. Ennélfogva
e körülmények nem jelentenek enyhítő körülményt, és különösen nem támasztják alá az említett vállalkozásnak a kartellben játszott
kizárólag passzív vagy a vezetőt követő szerepet.
–       Az engedékenységi közlemény alkalmazásáról
Az ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi versenyjogi jogsértés elkövetésében részt vevő vállalkozások együttműködése esetén
való bírságcsökkentés alapját az a megfontolás adja, hogy ez az együttműködés megkönnyíti a Bizottság feladatát, amely a jogsértés
fennállásának megállapításából és adott esetben a jogsértés megszüntetéséből áll (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑189/02. P.,
C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 399. pontját; a Törvényszék T‑311/94. sz., BPB de Eendracht
kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 325. pontját; T‑338/94. sz., Finnboard
kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1617. o.] 363. pontját és T‑347/94. sz., Mayr-Melnhof
kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1751. o.] 330. pontját).
Amint azt az engedékenységi közlemény 29. pontja megemlíti, ez olyan jogos elvárásokat teremtett, amelyekre azok a vállalkozások
hivatkoznak, amelyek valamely kartell létezéséről kívánják tájékoztatni a Bizottságot. Tekintetbe véve a jogos bizalmat, amely
e közlemény alapján a Bizottsággal együttműködni kívánó vállalkozásokban kialakulhatott, a Bizottság tehát köteles a közleménynek
eleget tenni, amikor a Siemens Österreichra és a KEG‑re kirótt bírság összegének meghatározása során értékeli azok együttműködését
(lásd ebben az értelemben és analógia útján a Törvényszék T‑26/02. sz., Daiichi Pharmaceutical kontra Bizottság ügyben 2006.
március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑713. o.] 147. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az engedékenységi közleményben meghatározott keretek között a Bizottság azonban széles mérlegelési jogkörrel bír annak megítélésében,
hogy az adott vállalkozás által előterjesztett bizonyítékok rendelkeznek‑e hozzáadott értékkel az említett közlemény 22. pontja
értelmében, és ez alapján a vállalkozás esetében helye van‑e a bírság csökkentésének (lásd analógia útján a fenti 219. pontban
hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 393. és 394. pontját, valamint a Törvényszék
T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006.
december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 532. pontját). Ezen értékelés korlátozott bírósági felülvizsgálat
tárgyát képezi.
Meg kell jegyezni e tekintetben, hogy a Siemens Österreich és a KEG nem bizonyították kellő mértékben, hogy az együttműködésük
az engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselt volna a Bizottság már rendelkezésére
álló bizonyítékokhoz képest. Az említett felperesek feladata pontosan megjelölni, hogy milyen információkat terjesztettek
a Bizottság elé, és ezek mennyiben könnyítették meg ezen intézmény feladatát a szóban forgó tényállás megállapítását illetően.
A jelen esetben a Siemens Österreich és a KEG úgy érvelnek, hogy a 2002 októbere és 2004 márciusa közötti időszak tekintetében
a VA Tech‑csoport elkészítette a GIS‑projektek és a találkozók listáját, részletesen megjelölve, hogy mely találkozókon vettek
részt a VAS és leányvállalatai, és konkrétan mely GIS‑projekteket tárgyalták meg. Azon körülményt, miszerint ezen információk
segítettek a Bizottságnak a VA Tech vállalkozás és más vállalkozások által elkövetett jogsértés bizonyításában, alátámasztja,
hogy a Bizottság – többek között a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdésében – a VA Tech‑csoport által előterjesztett
bizonyítékok egész részeit átvette.
A Bizottság, nem tagadva, hogy felhasználta a VA Tech‑csoport által nyújtott információkat, a megtámadott határozat (539),
(541) és (542) preambulumbekezdésében megállapította, hogy összességében már tudott ezekről, és ekképpen a VA Tech‑csoport
nem szolgáltatott a szóban forgó tények megállapításával kapcsolatos feladatát megkönnyítő bizonyítékokat. A Bizottság továbbá
figyelembe vette azon tényt, hogy a VA Tech‑csoport tagadott bizonyos tényeket, amelyeket a Bizottság megállapítottnak tekint,
és ellentmondó nyilatkozatokat tett, ami nem könnyítette meg a Bizottság következtetéseit.
A megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése – a megtámadott határozat Siemens Österreich és KEG által azonosított egyetlen
olyan részlete, amelyben a Bizottság a VA Tech‑csoport által szolgáltatott információkra támaszkodott – olvasatából kitűnik,
hogy eltúlzott azon állítás, miszerint a Bizottság a VA Tech‑csoport által előterjesztett bizonyítékok „egész részeit átvette”.
Az egyetlen körülmény, amiért a Bizottság kifejezetten a VA Tech‑csoportnak az engedékenységi közlemény címén tett nyilatkozatára
hivatkozott, azon tény, miszerint 2002 októbere és 2004 februárja között több GIS‑projektcsomag is képezte megbeszélések tárgyát
Európában és azon kívül is. Még az említett felperesek azon állításának megalapozottságát is feltételezve, miszerint a Bizottság
először tőlük szerzett tudomást az „EP”‑ként jelölt európai csomagok és a „P”‑ként jelölt többi csomag között 2002‑től alkalmazott
megkülönböztetésről, ezen információ hozzáadott értéke nem minősíthető jelentősnek az engedékenységi közlemény 21. pontja
értelmében.
A Siemens Österreich és a KEG nem jelezték, hogy a Bizottság által vitatott bizonyítékok milyen mértékben könnyítették volna
meg az utóbbinak a szóban forgó tények bizonyítására vonatkozó feladatát, továbbá nem jelölték meg az általuk előterjesztett
többi bizonyítékot sem, amely megkönnyítette volna az említett feladatot.
Következésképpen, tekintettel a Bizottság fenti 221. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat által elismert mérlegelési jogkörére
nem róható fel neki, hogy jogellenesen tagadta meg a Siemens Österreichhal és a KEG‑gel szemben kiszabott bírság mérséklését.
Ennélfogva e kifogást el kell utasítani.
B –
A lényeges eljárási szabályok, és különösen a felpereseknek a meghallgatott tanúhoz kérdések intézésével kapcsolatos, az EJEE
6. cikke (3) bekezdése d) pontjából következő jogának, valamint a tisztességes eljáráshoz való jognak a megsértésére alapított,
második jogalapról
A felek érvei
A felperesek lényegében úgy érvelnek, hogy a Bizottság megsértette a tanúhoz kérdések intézésével kapcsolatos jogukat, amely
az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének d) pontjából következő eljárásjogi garanciák között szerepel, valamint megsértette a tisztességes
eljáráshoz való jogot. Annak megállapításához, hogy a VA Tech vállalkozás a VAS‑on keresztül 2002. április 1‑jétől ismét részt
vett a jogsértésben, a Bizottság M.‑nek, az ABB legfőbb tanújának a nyilatkozataira támaszkodott, és nem tartotta előzetesen
tiszteletben a felperesek e tanúnak kérdések feltevésére vonatkozó jogát. Ezen eljárási garancia annál is inkább lényeges,
mivel a szóban forgó tanúnak a jelen esetben személyes érdeke, hogy a felpereseket súlyosan szankcionálják, mivel az általa
képviselt versenytárs vállalkozás maga mentesült a bírság kifizetése alól az engedékenységi közlemény alkalmazásában, és az
1/2003 rendelet 19. cikke egyáltalán nem kötelezi arra, hogy valót állítson.
A felperesek kiemelik, hogy ezen elvek alkalmazandók a Bizottság előtt kartellügyben folyó eljárásra, akkor is, ha ez utóbbi
nem bíróság előtti büntetőeljárás, az 1/2003 rendelet 23. cikke értelmében a bírságok tág értelemben vett büntetésszerű jogi
természete elismert. Mindenesetre a Törvényszék előtti eljárás nem tudja e szabálytalanságot az említett tanú meghallgatásával
orvosolni.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
A Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben
tartását a Bíróság biztosítja (a Bíróság 1996. március 28‑i 2/94. sz. véleményének [EBHT 1996., I‑1759. o.] 33. pontja és
a Bíróság C‑299/95. sz. Kremzow‑ügyben 1997. május 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2629. o.] 14. pontja). Ennek során
a Bíróság és a Törvényszék a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból, valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon
nemzetközi szerződések nyújtotta iránymutatásokból merít, amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez
csatlakoztak. Az EJEE e tekintetben különös jelentőséggel bír (a Bíróság 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott
ítéletének [EBHT 1986., 1651. o.] 18. pontja és a fent hivatkozott Kremzow‑ügyben hozott ítélet 14. pontja). Egyebekben az
EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében az Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan
azokat az EJEE biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek.
Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a fenti megfontolások fényében a Bizottság megsértette‑e a védelemhez való jog tiszteletben
tartásának elvét, amely a közösségi jogrend egyik alapvető elve (a Bíróság 322/81. sz., Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 7. pontja), mivel nem tette lehetővé
a felperesek számára, hogy a tanúként meghallgatott M.‑nek közvetlenül tehessenek fel kérdéseket.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezen elv azt követeli meg, hogy az érintett
vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak a Bizottság versenyjogi vizsgálata során a közigazgatási eljárástól kezdve
lehetőségük legyen kifejteni álláspontjukat a Bizottság által állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről
és jelentőségéről (lásd a Törvényszék T‑314/01. sz., Avebe kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., II‑3085. o.] 49. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az említett elv azonban nem követeli
meg, hogy a közigazgatási eljárás keretében e vállalkozások számára biztosítsák a lehetőséget, hogy ők maguk tegyenek fel
kérdéseket a Bizottság által meghallgatott tanúknak (lásd ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg Portland
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 200. pontját).
Ennélfogva el kell utasítani a felperesek által felhozott második jogalapot.
II –
A módosításra vonatkozó kérelmekről
Amint a fenti 65–72. pontból kitűnik, meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkét, amennyiben megállapítja, hogy
a felperesek részt vettek az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésében a 2002. április 1‑je és június 30.
közötti időszakban. Következésképpen valamennyi felperes esetében a megtámadott határozatban megállapítotthoz képest három
hónappal csökken a jogsértés időtartama.
Ráadásul, amint a fenti 137–167. pontból kitűnik, meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 2. cikkét az SEHV‑vel és a
Magrinivel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását, és a felperesek által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározását
illetően.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben valamely vállalkozás által a Bizottság e vállalkozással szemben a közösségi
versenyszabályok megsértése miatt bírságot kiszabó határozatának jogszerűségével szemben előadott jogalapok vizsgálata során
jogellenesség került feltárásra, a Törvényszék feladata annak vizsgálata, hogy van‑e helye a megtámadott határozat – korlátlan
felülvizsgálati jogkörében történő – megváltoztatásának (a Törvényszék T‑59/02. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság
ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3627. o.] 443. pontja).
A felperesek azt kérték, hogy a Törvényszék a velük szemben kiszabott bírságok összegét a Siemens Österreich és a KEG esetében
1 980 000 eurót, a Reyrolle és a Magrini esetében 1 100 000 eurót, az SEHV esetében pedig 2 750 000 eurót meg nem haladó összegre
csökkentse.
A –
Az SEHV–vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírságokról
A Törvényszék úgy találja, hogy módosítani kell a megtámadott határozatot az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság
összegének kiszámítását, és az általuk és azon társaságok által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározását illetően,
mely társaságokkal a közösségi versenyjog értelmében egy vállalkozást alkottak a kartellben való részvételük idején.
Mind a Bizottság, mind a felperesek megerősítették beadványaikban és/vagy a tárgyalás során, hogy a jelen esetben több lehetőség
is adott volt a bírságok összegének kiszámítására. E tekintetben különféle szempontokat kell figyelembe venni. Először is
egy társaság által a jogsértésben való részvétel miatt viselt felelősség főszabály szerint egyetlen bírsághoz kellene, hogy
vezessen, amelyet a jogsértésben való részvétele teljes időtartama alapján számítanak ki. Másodszor, a jogsértés időtartama
alatt egyazon vállalkozást alkotó különböző társaságokkal szemben kiszabott bírságokat e vállalkozás jogsértésben való részvétele
utolsó teljes évében fennálló gazdasági ereje alapján kellene kiszámítani a bírság megfelelő elrettentő hatásának biztosítása
érdekében. Harmadszor amennyiben, mint a jelen esetben is, bizonyos társaságok egymást követően két különböző vállalkozás
részét is képezték, ami különböző összegű kiindulási összegeket eredményezett, két külön összegből összetevődő bírságot kell
kiszabni e társaságokkal szemben, a két vállalkozáshoz való tartozásuk időtartamának megfelelően, annak érdekében, hogy megfelelően
lehessen meghatározni az azon társaságok által egyetemlegesen megfizetendő összegeket, amelyek a jogsértés betudható.
Ennélfogva az SEHV és a Magrini esetében két külön összegből álló bírságot kell kiszabni, a jogsértés azon szakaszai tekintetében,
amikor a Schneider Electric, illetve amikor a VA Technologie irányítása alatt álltak.
A 2002. július 1‑je és 2004. május 11. közötti időszakot illetően, amelynek során az SEHV és a Magrini a VA Technologie irányítása
alatt állt, a Bizottság a megtámadott határozatban 9 000 000 euró kiindulási összeget állapított meg a VA Tech vállalkozás
tekintetében. Amint a fenti 122–136. és 203. pontból is kitűnik, a felperesek érvei nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék
ezen összeget.
A megtámadott határozat (492) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a jogsértés időtartama okán a Bizottság – az iránymutatással
összhangban – a kiindulási összegeket a jogsértés teljes évei esetében 10%‑kal, valamennyi további hat hónaptól egy évig tartó
időszak esetében 5%‑kal növelte. A VA Tech vállalkozás esetében a bírság 9 000 000 euró kiindulási összegét tehát 15%‑kal
kell emelni figyelemmel a 2002. július 1‑je és 2004. május 11. közötti, egy év tíz hónapos időszakra, ami 10 350 000 euró
(9 000 000 + 1 350 000) alapösszeget eredményezett a VA Tech vállalkozással szemben, amely súlyosító vagy enyhítő körülmények
hiányában megegyezik a bírság összegével.
E bírságot egyetemlegesen felelősség alapján kell, hogy megfizesse a Reyrolle, a Siemens Österreich és a KEG, az SEHV és a
Magrini, amelyek a közösségi versenyjog értelmében vett egyetlen vállalkozást alkottak az említett időszak során. A fenti
158. és 159. pontban kifejtett megfontolásokkal összhangban egymás közötti viszonyaikban az egyetemleges adóstársak egyenként
a 10 350 000 euró bírság egyötödét viselik.
Az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti időszakra vonatkozó bírságot illetően, amely időszak során az SEHV és a
Magrini a Schneider csoport részét képezte, a Bizottság a megtámadott határozatban 3 600 000 euró kiindulási összeget állapított
meg a Schneider vállalkozás tekintetében. Amint a fenti 176–179. pontból kitűnik, az SEHV és a Magrini érvei nem alkalmasak
arra, hogy megkérdőjelezzék ezen összeget. Az iránymutatással összhangban a bírság kiindulási összegét tehát 125%‑kal kell
emelni, figyelemmel az említett tizenkét év hét hónapos időszakra, ami 8 100 000 euró (3 600 000 + 4 500 000) alapösszeget
eredményezett a Schneider vállalkozással szemben, amely súlyosító vagy enyhítő körülmények hiányában megegyezik a bírság összegével.
E bírságot egyetemlegesen felelősség alapján kell, hogy megfizesse a Schneider Electric, az SEHV és a Magrini, amelyek a közösségi
versenyjog értelmében vett egyetlen vállalkozást alkottak az említett időszak során. A fenti 158. pontban kifejtett elvvel
összhangban egymás közötti viszonyaikban az egyetemleges adóstársak egyenként a 8 100 000 euró bírság egyharmadát viselik.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a Schneider Electric‑kel szemben kiszabott bírság teljes összege változatlan
marad a megtámadott határozatban megállapítotthoz képest. Ráadásul az egyetemlegesen megfizetendő összegek felosztása e bírságot
illetően kedvezőbb a Schneider Electric számára, mint a megtámadott határozatban elfogadott. Ilyen körülmények között azon
tény, miszerint a Schneider Electric‑et nem hallgatták meg, nem akadálya a megtámadott határozat előző pontban meghatározott
módosításának.
Másodsorban a Törvényszék úgy véli, nem lenne helyes követni a Bizottság által a megtámadott határozatban hozott azon döntése
igazolására javasolt érvelést, hogy az SEHV‑t és a Magrinit a Schneider vállalkozással szemben kiszabott bírságnak csak a
jogsértés időtartama miatti emelésnek megfelelő összeg megfizetésére kötelezte.
A Schneider Electric‑et olyan összeg megfizetésére kötelezni, amelynek megfizetésére az SEHV és a Magrini nem köteles, azt
feltételezi, hogy a Bizottság az előbbivel szemben újabb kifogást emelne: a (volt) leányvállalatai – az SEHV és a Magrini –
részvételén túlmenően vagy egy hosszabb időszakot illetően.
Azonban nincs szó ilyen újabb kifogásról a megtámadott határozatban. A Bizottság a T‑124/07. sz. ügyben benyújtott viszonválaszának
29. pontjában megállapította, hogy „főszabály szerint jogszerű a Schneider [Electric‑kel] szemben egyéni bírságot kiszabni
az egyéni magatartására tekintettel”. Ugyanakkor nem jelezte sem a megtámadott határozatban, sem a Törvényszék előtti beadványaiban,
hogy a Schneider Electric ezen egyéni magatartása miben nyilvánult meg, és mennyiben különbözött a (volt) leányvállalatai
kartellben való részvétele miatti felelősségét megalapozó magatartástól. Egyébként a Bizottság maga is jelezte a Törvényszék
írásbeli kérdéseire adott válaszában, hogy ez „egyéni magatartásra” hivatkozás nem úgy értelmezendő, hogy a Schneider Electric‑nek
felróna az SEHV‑nek és a Magrininek felrótt tényeken felüli magatartásokat. Végül a Bizottság a megtámadott határozat (423) preambulumbekezdésében,
minden fenntartás nélkül megjegyezte, hogy a Schneider Electric, az SEHV és a Magrini egyetemleges felelősségét kívánja megállapítani
az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti időszak tekintetében.
Következésképpen a Schneider Electric mint anyavállalat, és az SEHV és a Magrini mint leányvállalatok, melyek együtt alkották
a Schneider vállalkozást, főszabály szerint ugyanazon összegért felelősek, kivéve olyan súlyosító vagy enyhítő körülmények
fennállását, amelyek csak az egyik társaság tekintetében állnak fenn. Nem vitatott, hogy ilyen körülmények nem állnak fenn
a jelen esetben sem a Schneider Electric, sem az SEHV és a Magrini esetében.
A Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában a Bizottság továbbá rámutatott, hogy a Schneider Electric és volt leányvállalatai
egyetemleges felelősségét a bírság összegének jogsértés időtartama miatti emelésének megfelelő összegre korlátozta annak elkerülése
érdekében, hogy az SEHV‑nek és a Magrininek ne kelljen kétszer megfizetniük a kiindulási összeget, hiszen a forgalmukat mind
a VA Tech vállalkozásra, mind a Schneider vállalkozásra alkalmazott kiindulási összeg kiszámításánál figyelembe vették. Az
SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírságok összege, azaz 22 050 000 euró, már tartalmazott 9 000 000 euró kiindulási
összeget, figyelemmel többek között a forgalmukra. Méltánytalan lenne tehát, ha ezenfelül a Schneider vállalkozással szemben
kiszabott bírság ugyanazon forgalmon alapuló kiindulási összegének, azaz 3 600 000 eurónak az egyetemleges megfizetésére köteleznék
őket.
A Törvényszék úgy találja, hogy tekintettel arra, hogy meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 2. cikkét az SEHV‑vel
és a Magrinivel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően, nem szükséges megvizsgálni a Bizottság által előterjesztett
érvelés relevanciáját. Ezen érvelés a megtámadott határozatban kiszabott bírságokra vonatkozik, melyeket azon megközelítés
jellemez, mely szerint az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság összegét egyetlen kiindulási összeg alapján kell
kiszámítani a kartellben való részvételük teljes időtartamára, tekintet nélkül azon tényre, miszerint e két társaság egymást
követően két különböző vállalkozás része volt. Az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság Törvényszék által módosított
összege – a Schneider vállalkozáshoz, illetve a VA Tech vállalkozáshoz való tartozásuk által jellemzett – egyes időszakokra
vonatkozó külön számítások eredménye. E körülmények között a bírságok kiindulási összege nem kerül kétszeresen beszámításra
ugyanazon időszakot illetően.
Egyébként egy bírság kiindulási összege csupán egy összetevő az adott vállalkozásra alkalmazandó bírság alapösszegének kiszámításához
használt algoritmusban, és önmagában nem képezi a bírság különválasztható részét. Épp ellenkezőleg, a bírság alapösszegét
úgy kell tekinteni, mint egy láthatatlan összeget, az érintett vállalkozást alkotó különböző társaságokat terhelő kollektív
felelősséget illetően, oly módon, hogy e bírság kiindulási összege az egyetemleges felelősséget illetően nem lehet eltérően
kezelni, mint a jogsértés időtartama miatti emelést, a súlyosító vagy enyhítő körülmények figyelembevétele érdekében alkalmazott
szorzókkal ellentétben, ez utóbbiak ugyanis csak azon társaságokra alkalmazott bírságokat érintik, amelyekre e körülmények
alkalmazandóak, illetve amelyeknek azok betudhatóak (lásd a fenti 251. pontot).
Ennélfogva az SEHV, a Magrini és a Schneider Electric egyetemlegesen 8 100 000 euró bírság megfizetésére köteles, amelyet
a kartellben való részvételük 2001. március 13‑át megelőző időszaka tekintetében róttak ki rájuk, amely időszak során ugyanazon
vállalkozás részét alkották.
A SEHV‑vel és a Magrinivel szemben tehát összességében 18 450 000 euró bírság került kiszabásra.
B –
A Reyrolle‑lal, a Siemens Österreichhal és a KEG‑gel szemben kiszabott bírságokról
A Törvényszék úgy találja, hogy módosítani kell a megtámadott határozatot a Siemens Österreichhal, a KEG‑gel és a Reyrolle‑lal
szemben kiszabott bírságok összegének kiszámítását, és az általuk és azon társaságok által egyetemlegesen megfizetendő összegek
meghatározását illetően, mely társaságokkal a közösségi versenyjog értelmében egy vállalkozást alkottak a kartellben való
részvételük idején.
Amint a megtámadott határozat (506) és (507) preambulumbekezdéséből is kitűnik, a Bizottság a Reyrollet tizennégy év kilenc
hónapig tartó jogsértésért találta felelősnek, míg a Siemens Österreichot és a KEG‑et egy négy év négy hónapig tartó jogsértésért.
Ennélfogva, amint az a fenti 72. pontból is kitűnik, a megtámadott határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni, amennyiben a
Bizottság abban megállapította, hogy a felperesek 2002. április 1‑je és június 30‑a között jogsértést követtek el, a nekik
felrótt jogsértés időtartamát három hónappal csökkenteni kell, ami a Reyrolle esetében tizennégy év hat hónapot eredményez,
a Siemens Österreich és a KEG esetében pedig négy év és egy hónapot.
Az iránymutatás a kiindulási összegeknek a jogsértés teljes évei esetében 10%‑kal, valamennyi további hat hónaptól egy évig
tartó időszak esetében 5%‑kal történő emeléséről rendelkezik. Ennélfogva a jogsértés időtartamának három hónappal való csökkenése
a Reyrolle, a Siemens Österreich és a KEG esetében nem jár a rájuk alkalmazott időtartam miatti emelés csökkenésével. Az emelés
a Reyrolle esetében 145%, a Siemens Österreich és a KEG esetében pedig 40% marad. Következésképpen a velük szemben kiszabott
bírságok alapösszegei – amelyek súlyosító vagy enyhítő körülmények hiányában megfelelnek a kiszabott bírságok összegének –
változatlanok, 22 050 000 euró és 12 600 000 euró, maradnak.
A Bizottság által a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdésében tett megállapításokkal összhangban és figyelemmel a
jogsértés időtartamának valamennyi felperes esetében három hónappal történő csökkentésére, valamint az SEHV és a Magrini esetében
a bírság összegének a fenti 244. pontban szereplő kiszámítására, a Reyrolle‑lal szemben kiszabott 22 050 000 euró bírság összegéből
10 350 000 euró egyetemlegesen fizetendő meg a Siemens Österreich, KEG, az SEHV és a Magrini által. Amint a fenti 245. pontban
megállapítást nyert, egymás közötti viszonyaikban az egyetemleges adóstársaknak a 10 350 000 euró egyötödét kell viselniük.
A Reyrolle‑lal szemben kiszabott 22 050 000 euró bírságból továbbá a Siemens Österreichnak és a KEG‑nek 2 250 000 euró összegű
bírságot kell még egyetemlegesen megfizetniük. A. fenti 158. és 159. pontban kifejtett megfontolásokkal összhangban egymás
közötti viszonyaikban az egyetemleges adóstársaknak ezen összeg egyharmadát kell viselniük.
Végül a Reyrolle‑lal szemben kiszabott 22 050 000 euró bírságból ez utóbbinak egyedül kell viselnie 9 450 000 eurót.
A megtámadott határozat módosítására irányuló kérelmeket ezt meghaladó részükben el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 3. §‑a alapján részleges pernyertesség esetén a Törvényszék elrendelheti a költségeknek
a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
Mivel a T‑122/07. sz. ügyben a kereset részleges pernyertességet eredményezett, az adott ügy körülményeinek helyes mérlegelése
alapján a Törvényszék elrendeli, hogy a Bizottság viselje a Siemens Österreich és a KEG költségeinek egytizedét, illetve a
saját költségei egytizedét, valamint hogy a Siemens Österreich és a KEG viselje a saját költségeinek kilenctizedét és a Bizottság
költségeinek kilenctizedét.
Mivel a T‑123/07. sz. ügyben a kereset részleges pernyertességet eredményezett, az adott ügy körülményeinek helyes mérlegelése
alapján a Törvényszék elrendeli, hogy a Bizottság viselje a Reyrolle költségeinek egytizedét, illetve a saját költségei egytizedét,
valamint hogy a Reyrolle viselje a saját költségeinek kilenctizedét és a Bizottság költségeinek kilenctizedét.
Mivel a T‑124/07. sz. ügyben a kereset részleges pernyertességet eredményezett, az adott ügy körülményeinek helyes mérlegelése
alapján a Törvényszék elrendeli, hogy a Bizottság viselje az SEHV és a Magrini költségeinek egyötödét, illetve a saját költségei
egyötödét, valamint hogy az SEHV és a Magrini viselje a saját költségeinek négyötödét és a Bizottság költségeinek négyötödét.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy)
2007. január 24‑én hozott C (2006) 6762 végleges bizottsági határozat 1. cikkének m), p), q), r) és t) pontját meg kell semmisíteni,
amennyiben a Bizottság a 2002. április 1‑je és június 30‑a közötti időszak tekintetében a Siemens AG Österreich, a VA Tech
Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, a Siemens Transmission & Distribution Ltd, a Siemens Transmission & Distribution
SA és a Nuova Magrini Galileo SpA jogsértésben való részvételét állapította meg.
2)
A C (2006) 6762 végleges határozat 2. cikkének j), k) és l) pontját meg kell semmisíteni.
3)
A C (2006) 6762 végleges határozat 1. cikkének m), p), q), r) és t) pontjában megállapított jogsértésekért az alábbi bírságok
kerülnek kiszabásra:
–
a Siemens Transmission & Distribution SA és a Nuova Magrini Galileo, és a Schneider Electric SA esetében egyetemlegesen: 8 100 000
euró;
–
a Siemens Transmission & Distribution Ltd, a Siemens AG Österreich, a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG,
a Siemens Transmission & Distribution SA és a Nuova Magrini Galileo esetében egyetemlegesen: 10 350 000 euró;
–
a Siemens Transmission & Distribution Ltd, a Siemens AG Österreich és a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
esetében egyetemlegesen: 2 250 000 euró;
–
a Siemens Transmission & Distribution Ltd esetében: 9 450 000 euró.
4)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
5)
A T‑122/07. sz. ügyben az Európai Bizottság viseli a Siemens AG Österreich és a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co.
KEG költségeinek egytizedét, illetve a saját költségei egytizedét. A Siemens AG Österreich és a VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG viseli a saját költségeinek kilenctizedét és a Bizottság költségeinek kilenctizedét.
6)
A T‑123/07. sz. ügyben a Bizottság viseli a Siemens Transmission & Distribution Ltd költségeinek egytizedét, illetve a saját
költségei egytizedét. A Siemens Transmission & Distribution Ltd viseli a saját költségeinek kilenctizedét és a Bizottság költségeinek
kilenctizedét.
7)
A T‑124/07. sz. ügyben a Bizottság viseli a Siemens Transmission & Distribution SA és a Nuova Magrini Galileo költségeinek
egyötödét, illetve a saját költségei egyötödét. A Siemens Transmission & Distribution SA és a Nuova Magrini Galileo viseli
a saját költségeinek négyötödét és a Bizottság költségeinek négyötödét.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. március 3‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményeiII – 2
I –  A felperesek és a VA Tech‑csoportII – 2
II –  A GIS és a pert megelőző eljárásII – 3
III –  A megtámadott határozatII – 4
Az eljárás és a felek kérelmeiII – 6
A jogkérdésrőlII – 7
I –  A megsemmisítés iránti kérelmekrőlII – 7
A –  Az EK 81. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének, valamint az 1/2003 rendelet bizonyos rendelkezéseinek
megsértésére alapított, első jogalaprólII – 7
1.  Az állítólagos jogsértés bizonyításának hiányára alapított részrőlII – 8
a)  A felek érveiII – 8
b)  A Törvényszék álláspontjaII – 8
2.  Az állítólagos jogsértés időtartamával kapcsolatos értékelési hibákra alapított részrőlII – 10
a)  Azon időpontról, amelyen a felperesek megszakították a jogsértésben való részvételüketII – 10
A felek érveiII – 10
A Törvényszék álláspontjaII – 11
b)  Azon időpontról, amikortól a VA Tech vállalkozás ismét részt vett a jogsértésbenII – 14
A felek érveiII – 14
A Törvényszék álláspontjaII – 14
c)  A jogsértés végének időpontjárólII – 16
A felek érveiII – 16
A Törvényszék álláspontjaII – 16
3.  Az állítólagos jogsértés 1998. július 16‑át megelőző időszakra vonatkozó elévülésére alapított részrőlII – 18
a)  A felek érveiII – 18
b)  A Törvényszék álláspontjaII – 18
4.  A kiszabott bírságok túlzott mértékén alapuló részrőlII – 21
a)  A lényegében a vállalkozás közösségi versenyjog szerinti fogalmának Bizottság általi téves értelmezésén alapuló első négy
kifogásrólII – 22
A felek érveiII – 22
A Törvényszék álláspontjaII – 26
–  A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elvérőlII – 26
–  A különböző társaságokról, amelyeknek a kartellben részt vevő vállalkozások magatartása betudható, és a bírságok megfizetéséért
való egyetemleges felelősségre vonatkozó szabályok alkalmazásárólII – 30
–  A VA Tech vállalkozás esetében kiszámított kiindulási összeg Reyrolle‑ra, SEHV‑re és Magrinire való alkalmazásakor az utóbbiak
egyedi körülményeinek figyelmen kívül hagyásárólII – 37
–  A jogsértés időtartama miatti emelésrőlII – 40
–  A forgalom 10%‑ának megfelelő felső határrólII – 41
b)  Az ötödik kifogásról, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a Reyrolle felelősségét az anyavállalatáén
felülII – 43
A felek érveiII – 43
A Törvényszék álláspontjaII – 43
c)  A ne bis in idem elvének megsértésére alapuló, hatodik kifogásrólII – 44
A felek érveiII – 44
A Törvényszék álláspontjaII – 44
d)  A bírság mérséklésének hiányára alapított, hetedik kifogásrólII – 45
A felek érveiII – 45
A Törvényszék álláspontjaII – 46
–  Az enyhítő körülményekrőlII – 46
–  Az engedékenységi közlemény alkalmazásárólII – 48
B –  A lényeges eljárási szabályok, és különösen a felpereseknek a meghallgatott tanúhoz kérdések intézésével kapcsolatos,
az EJEE 6. cikke (3) bekezdése d) pontjából következő jogának, valamint a tisztességes eljáráshoz való jognak a megsértésére
alapított, második jogalaprólII – 50
A felek érveiII – 50
A Törvényszék álláspontjaII – 50
II –  A módosításra vonatkozó kérelmekrőlII – 51
A –  Az SEHV–vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírságokrólII – 52
B –  A Reyrolle‑lal, a Siemens Österreichhal és a KEG‑gel szemben kiszabott bírságokrólII – 55
A költségekrőlII – 56
*
Az eljárás nyelve: német.