CELEX: 62010CJ0186
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Papildu protokola 41. panta 1. punkts
"Atturēšanās no jebkādas darbības" klauzula
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Atteikums pagarināt tāda Turcijas pilsoņa uzturēšanās atļauju, kurš, pārkāpjot šajā atļaujā ietvertos nosacījumus, ir uzsācis uzņēmējdarbību
Tiesību ļaunprātīga izmantošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā Papildu protokola,
kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293,
1. lpp.; turpmāk tekstā – “Papildu protokols”), 41. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Turcijas pilsoni T. Oguzu un
Secretary of State for the Home Department
(iekšlietu ministrs, turpmāk tekstā – “
Secretary of State
”) par tā pieņemto lēmumu atteikt pagarināt attiecīgajai personai izsniegto uzturēšanās atļauju Apvienotajā Karalistē pašnodarbinātas
personas statusā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Atbilstoši Līguma par Eiropas Ekonomikas kopienas un Turcijas asociācijas izveidi, ko 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja
Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK un Kopienas dalībvalstis, no otras puses, un kas Kopienas vārdā ir noslēgts,
apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā
– “EEK un Turcijas Asociācijas līgums”), 2. panta 1. punktam tā mērķis ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības
un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp līgumslēdzējām pusēm, tostarp darbaspēka jomā, pakāpeniski ieviešot darba ņēmēju
brīvu pārvietošanos, kā arī novēršot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, lai uzlabotu
Turcijas tautas dzīves līmeni un atvieglotu vēlāku Turcijas Republikas pievienošanos Kopienai.
Papildu protokolā, kas atbilstoši EEK un Turcijas Asociācijas līguma 62. pantam ir tā neatņemama sastāvdaļa, saskaņā ar tā
1. pantu ir paredzēti šī līguma 4. pantā minētā pārejas posma īstenošanas nosacījumi, noteikumi un grafiki.
Papildu protokola 41. panta 1. punktā ietvertā “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula ir formulēta šādi:
“Līgumslēdzējas puses atturas no jaunu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu ieviešanas.”

Valsts tiesiskais regulējums
1971. gada Imigrācijas likumā (
Immigration Act 1971
) ir noteikts:
“[..]
3.     Vispārējie regulējošie un kontroles noteikumi
1)     Ja vien šajā likumā vai, pamatojoties uz to pieņemtajos tiesību aktos, nav paredzēts citādi, personai, kura nav Lielbritānijas
pilsone,
a)     nav tiesību ieceļot Apvienotās Karalistes teritorijā, izņemot, ja tai ir izsniegta ieceļošanas atļauja saskaņā ar šī likuma
normām vai tiesību normām, kas pieņemtas, pamatojoties uz šo likumu;
b)     var izsniegt ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē (vai, ja tā jau ir ieceļojusi – uzturēšanās atļauju Apvienotajā Karalistē)
uz ierobežotu vai neierobežotu laika posmu;
c)     ja personai ir izsniegta terminēta ieceļošanas vai uzturēšanās atļauja Apvienotajā Karalistē, šajā atļaujā var noteikt visus
vai kādu konkrētu no turpmāk minētajiem nosacījumiem, proti:
i)     nosacījumu, kas ierobežo šīs personas darbu vai nodarbošanos Apvienotajā Karalistē;
[..]
2)
Secretary of State
periodiski (un iespējami ātri) iesniedz Parlamentam paziņojumus par normatīvajiem aktiem vai jebkādiem grozījumiem normatīvajos
aktos, ko tas ir pieņēmis, lai izveidotu saistošus noteikumus šī likuma piemērošanai, reglamentējot ieceļošanu un uzturēšanos
Apvienotajā Karalistē attiecībā uz tām personām, kurām saskaņā ar šo likumu ir vajadzīga ieceļošanas atļauja, tostarp jebkādus
normatīvos aktus saistībā ar laika posmu, uz kuru ir izsniegta uzturēšanās atļauja, un nosacījumiem, kas tiek izvirzīti dažādos
gadījumos; [..]
3)     Gadījumā, ja attiecībā uz tiesībām ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē ir paredzēti ierobežojumi:
a)     personai izsniegtā atļauja var tikt grozīta, vai nu nosakot tiesību ierobežojumus, paplašinot tiesības vai pagarinot termiņu,
uz kuru tā izdota, vai arī papildinot, grozot vai atceļot tās nosacījumus, bet gadījumā, ja tiek atcelts termiņš, uz kuru
tā izdota, zaudē spēku jebkādi atļaujā paredzētie nosacījumi;
[..].”
1972. gada noteikumos par imigrācijas kontroli (
Statement of Immigration Rules for Control after Entry 1972
; turpmāk tekstā – “1972. gada Imigrācijas noteikumi”) ir paredzēts:
“A. sadaļa      Ieceļošanas vai uzturēšanās atļaujas grozīšana
I. nodaļa      Vispārējie noteikumi
[..]
Vispārējie apsvērumi
[..]
4.     Turpmāk ir norādītas galvenās to personu kategorijas, kurām var tikt izsniegta ierobežota ieceļošanas atļauja Apvienotajā
Karalistē un kuras var lūgt grozīt savas uzturēšanās atļaujas, kā arī principi, kas jāievēro, izskatot to pieteikumus vai
ierosinot veikt jebkādus to uzturēšanās atļauju grozījumus. Lemjot par šiem jautājumiem, ir jāņem vērā visi nozīmīgie fakti.
Apstāklis, ka pieteikuma iesniedzējs atbilst formālajām šo noteikumu prasībām, lai uzturētos vai turpinātu uzturēties, ņemot
vērā nodarbošanos, kuru tas plāno īstenot, nav noteicošais faktors viņa labā. Piemēram, nozīme var būt tam, vai attiecīgā
persona ir ievērojusi paredzētos termiņus un nosacījumus, pamatojoties uz kuriem tai tika izsniegta atļauja ieceļot Apvienotajā
Karalistē, vai, ievērojot tās raksturu, uzvedību vai sakarus, nav vēlams atļaut tai turpināt uzturēties, vai persona rada
apdraudējumu valsts drošībai, vai gadījumā, ja tai tiks atļauts turpināt uzturēties tik ilgi, cik tā vēlas, šī persona nekļūs
par tādu, ko nevarētu nosūtīt atpakaļ uz citu valsti.
[..]
Uzņēmēji un pašnodarbinātās personas
21.   Personas, kurām ir atļauts ieceļot Apvienotajā Karalistē kā tūristiem, var lūgt
Secretary of State
piekrišanu, lai uzturētos valstī ar nolūku uzsākt uzņēmējdarbību – vai nu pašas, vai kā partneri jaunā vai jau pastāvošā
uzņēmumā. Ikviens šāds pieteikums ir jāizvērtē pēc būtības. Atļauja ir atkarīga no daudziem faktoriem, tostarp pierādījuma,
ka pieteikuma iesniedzējs ieguldīs uzņēmējdarbībā paša līdzekļus proporcionāli sev piederošajām daļām, ka viņš spēs uzņemties
savu daļu no atbildības, kas var rasties uzņēmējdarbībā, un ka viņa peļņas daļa būs pietiekama, lai uzturētu sevi un savus
ģimenes locekļus. Pieteikuma iesniedzēja dalība uzņēmumā nedrīkst būt maskēta nodarbinātība, un ir jābūt acīmredzamam, ka
viņam nenāksies papildus savai uzņēmējdarbībai uzsākt darba attiecības, kurām ir vajadzīga darba atļauja. [..]”
Ir vispārzināms, ka 1972. gada Imigrācijas noteikumi – kas bija spēkā brīdī, kad attiecībā uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
Apvienoto Karalisti stājās spēkā Papildu protokols, t.i., 1973. gada 1. janvārī, – ir noteikumi, kas ir piemērojami tiem Turcijas
pilsoņiem, kuriem ir tiesības atsaukties uz Papildu protokola 41. panta 1. punktu, lai izmantotu tajā paredzētās “atturēšanās
no jebkādas darbības” klauzulas sniegtās priekšrocības. Kā norādījusi iesniedzējtiesa, attiecībā uz to personu iesniegto uzturēšanās
atļauju pieteikumu izskatīšanu, kuras vēlas šajā dalībvalstī veikt neatkarīgu saimniecisko darbību, šie noteikumi ir labvēlīgāki
nekā 2008. gada noteikumi par imigrācijas kontroli (
Statement of Immigration Rules 2008
; turpmāk tekstā – “2008. gada Imigrācijas noteikumi”), kas bija spēkā pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
T. Oguzam 2000. gada 27. oktobrī tika atļauts ieceļot Apvienotajā Karalistē studenta statusā. Attiecīgās personas uzturēšanās
atļauja studenta statusā tika vairākas reizes pagarināta, un pēdējās viņam izsniegtās uzturēšanās atļaujas termiņš izbeidzās
2006. gada 31. augustā. Šo atļauju izsniegšanas nosacījums bija, ka T. Oguzs drīkst “uzsākt saimniecisku vai profesionālu
darbību tikai ar
Secretary of State for the Home Department
[Iekšlietu ministrijas valsts sekretāra] atļauju”.
2006. gada 18. augustā ministrijai pakļautā aģentūra, kas izvērtē pieteikumus darba atļaujas saņemšanai Apvienotajā Karalistē
[
Work Permits
(
UK
); Darba atļauju iestāde (Apvienotā Karaliste)], paziņoja
Trade Link Company Limited
(turpmāk tekstā – “
Trade Link
”), ka tā ir apstiprinājusi šīs sabiedrības pieteikumu par darba atļaujas izsniegšanu T. Oguzam. Vēlāk T. Oguza uzturēšanās
atļauja, ņemot vērā viņa darba atļaujas turētāja statusu, sākot no 2006. gada 29. augusta, tika pagarināta uz pieciem gadiem.
Uz šo jauno atļauju attiecās tādi paši nosacījumi, kādi bija paredzēti arī viņa ierašanās brīdī Apvienotajā Karalistē izsniegtajā
atļaujā.
2006. gada 16. novembrī
Trade Link
informēja T. Oguzu, ka ar viņu sakarā ar štatu samazināšanu nekavējoši tiek izbeigtas darba attiecības. 2007. gada 14. novembrī
kompetentās iestādes noraidīja attiecīgās personas lūgumu izsniegt jaunu darba atļauju saistībā ar kāda laikraksta tirdzniecības
un mārketinga menedžera amatu, pamatojot ar to, ka šim amatam izvirzītās prasības ir ļoti ierobežojošas un potenciāli var
atturēt darba ņēmējus rezidentus pieteikties uz šo amatu.
2008. gada 20. martā T. Oguzs, pamatojoties uz 1972. gada Imigrācijas noteikumiem, iesniedza pieteikumu turpmākai uzturēšanās
atļaujas saņemšanai Apvienotajā Karalistē pašnodarbinātas personas statusā.
No šī pieteikuma, kas bija saistīts ar konsultanta darbu finanšu pakalpojumu un mārketinga jomā, bija redzams, ka pieteikuma
iesniegšanas dienā T. Oguzs jau bija uzsācis saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona. T. Oguzs vēlāk apstiprināja,
ka viņš savu uzņēmējdarbību bija uzsācis 2008. gada februārī un ka viņš ar to nodarbojās, sākot no tā paša gada marta. Tomēr
2008. gada 2. septembrī viņš informēja kompetentās iestādes par to, ka 2008. gada 11. augustā viņš ir izbeidzis savu saimniecisko
darbību kā pašnodarbināta persona un atsāks to tikai tad, kad būs pieņemts lēmums par viņa pieteikumu.
Ar
Secretary of State
2008. gada 21. oktobra lēmumu T. Oguza pieteikums, pamatojoties uz 2008. gada Imigrācijas noteikumiem, tika noraidīts. Turklāt
viņa esošajai uzturēšanās atļaujai, pamatojoties uz to, ka viņš vairs neatbilst nosacījumiem, saskaņā ar kuriem viņam tā tika
izsniegta, tika saīsināts termiņš.
Noraidījums bija pamatots ar to, ka prasītājs pamata lietā bija uzsācis saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot
nosacījumus, kas bija ietverti viņa iepriekšējā uzturēšanās atļaujā kā personai, kurai piešķirta darba atļauja, un ka viņš
nebija informējis
Secretary of State
par to, ka viņš ir izbeidzis savas darba attiecības ar
Trade Link
. Šādi pārkāpumi esot pielīdzināmi krāpnieciskai vai ļaunprātīgai darbībai, un tādējādi viņam esot liegts izmantot Papildu
protokola 41. panta 1. punktā ietvertās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas sniegtās priekšrocības.
2008. gada 4. novembrī prasītājs pamata lietā pārsūdzēja šo lēmumu
Asylum and Immigration Tribunal
[Patvēruma un imigrācijas lietu tiesā]. Ar nolēmumu, kas pasludināts 2009. gada 19. janvārī,
Immigration Judge
(imigrācijas lietu tiesnesis) noraidīja viņa prasību. Imigrācijas lietu tiesnesis konstatēja, ka T. Oguzs nebija rīkojies
krāpnieciski un ka 2007. gada 1. jūnijā
Secretary of State
tika informēts par T. Oguza darba attiecību izbeigšanu ar
Trade Link
. Tomēr T. Oguzs esot pārkāpis savas uzturēšanās atļaujas kā personai, kam ir darba atļauja, nosacījumus, uzsākot un veicot
uzņēmējdarbību, un šī iemesla dēļ viņam neesot tiesību izmantot “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas sniegtās priekšrocības.
T. Oguzs lūdza pārskatīt minēto lēmumu. Ar 2009. gada 26. jūnija lēmumu
Senior Immigration Judge
(vecākais imigrācijas lietu tiesnesis) nolēma, ka imigrācijas lietu tiesneša pieņemtajā lēmumā nav pieļautas kļūdas tiesību
piemērošanā, un attiecīgi nolēma atstāt spēkā viņa lēmumu par T. Oguza prasības noraidīšanu.
2009. gada 11. novembrī T. Oguzam tika atļauts iesniegt apelācijas sūdzību
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
. Tā atļāva
Centre for Advice on Individual Rights in Europe
– labdarības organizācijai, kuras darbības mērķis ir informācijas un konsultāciju sniegšana cilvēktiesību jomā, – piedalīties
iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā.
Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai Tiesas 2001. gada 27. septembra spriedumā lietā C‑235/99
Kondova
(
Recueil
, I‑6427. lpp.) ietvertais pamatojums ir piemērojams arī tādiem faktiskajiem apstākļiem kā pamata lietā. Šādos apstākļos
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja Apvienotajā Karalistē, kas ir izsniegta ar nosacījumu, ka viņš neuzsāks
nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, un kurš uzsāk saimniecisku darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot šo
nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību, ko viņš šobrīd
ir uzsācis, ir tiesīgs izmantot savā labā [..] Papildu protokola 41. panta 1. punktu?”

Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Papildu protokola 41. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi,
ka uz to ir tiesīgs atsaukties tāds Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja dalībvalstī, kas ir izsniegta ar nosacījumu,
ka viņš neuzsāks nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, un kurš tomēr uzsāk saimniecisku darbību kā pašnodarbināta
persona, pārkāpjot šo nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību,
ko viņš pa šo laiku ir uzsācis.
No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka gadījumā, ja T. Oguzam nebūtu tiesību atsaukties uz Papildu protokola
41. panta 1. punktā paredzēto “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu, viņa pieteikums par jaunas uzturēšanās atļaujas
izsniegšanu pašnodarbinātas personas statusā, pamatojoties uz 2008. gada Imigrācijas noteikumiem, būtu automātiski noraidāms.
Savukārt minētās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas iespējamā piemērojamība radītu kompetentajām iestādēm pienākumu
izvērtēt prasītāja pamata lietā iesniegto pieteikumu atbilstoši 1972. gada Imigrācijas noteikumiem.
Kopš tiesību akta, kura sastāvdaļa ir šī norma, stāšanās spēkā uzņemošajā dalībvalstī Papildu protokola 41. panta 1. punkts
nepieļauj, ka tiek ieviesti jauni ierobežojumi brīvības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanai,
ieskaitot tādus, kas attiecas uz materiālajiem un/vai procesuālajiem nosacījumiem tādu Turcijas pilsoņu pirmreizējai uzņemšanai
attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kuri vēlas tajā izmantot minētās ekonomiskās brīvības (skat. 2007. gada 20. septembra spriedumu
lietā C‑16/05
Tum
un
Dari
, Krājums, I‑7415. lpp., 69. punkts, kā arī 2010. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑92/07 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑3683. lpp.,
47. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka šī tiesību norma ir tieši piemērojama dalībvalstīs un tādējādi uz tiesībām, kas minētajā
tiesību normā ir piešķirtas Turcijas pilsoņiem, kuriem tā ir piemērojama, var atsaukties dalībvalstu tiesās, lai panāktu tai
pretrunā esošu valsts tiesību normu nepiemērošanu. Šajā normā ir skaidri, precīzi un bez nosacījumiem minēta nepārprotama
“atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kurā ietverts pienākums, ko uzņēmušās līgumslēdzējas puses, kas ir juridiski
nolēmušas vienkārši atturēties no rīcības (skat. 2000. gada 11. maija spriedumu lietā C‑37/98
Savas
,
Recueil
, I‑2927. lpp., 46.–54. punkts, kā arī 2009. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑228/06
Soysal
un
Savatli
, Krājums, I‑1031. lpp., 45. punkts).

Secretary of State
apstrīd T. Oguza tiesības valsts tiesās atsaukties uz Papildu protokola 41. panta 1. punktu, lai panāktu 1972. gada Imigrācijas
noteikumu piemērošanu, norādot, ka pieteikums par uzturēšanās atļaujas izsniegšanu, kas ir pamatots ar saimnieciskās darbības
veikšanu pašnodarbinātas personas statusā, kura ir tikusi uzsākta, pārkāpjot tādu ar uzturēšanos saistītu nosacījumu, atbilstoši
kuram attiecīgajai personai bija liegts veikt šo darbību, ir uzskatāms par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu. Šāda ļaunprātīga
izmantošana liedzot attiecīgajai personai atsaukties uz “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas piemērojamību.
No Tiesas judikatūras izriet, ka indivīdi nevar ļaunprātīgi vai krāpnieciski izmantot Savienības tiesību normas un ka valstu
tiesas katrā atsevišķā gadījumā, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, var ņemt vērā attiecīgo personu ļaunprātīgo vai krāpniecisko
rīcību, lai liegtu tām izmantot Savienības tiesību normas. Tomēr šīm tiesām, izvērtējot minēto rīcību, ir jāņem vērā arī attiecīgo
Savienības tiesību normu mērķi (skat. 1999. gada 9. marta spriedumu lietā C‑212/97
Centros
,
Recueil
, I‑1459. lpp., 25. punkts, kā arī 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑436/00
X
un
Y
,
Recueil
, I‑10829. lpp., 42. punkts).
Jānorāda, ka Papildu protokola 41. panta 1. punkts nevar sniegt Turcijas pilsoņiem materiālas tiesības, šajā gadījumā tiesības
veikt uzņēmējdarbību, jo tās reglamentē valstu tiesības (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Soysal
un
Savatli
, 47. punkts).
Šajā tiesību normā ietvertās “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulas mērķis, lai nesarežģītu apstākļus brīvības veikt
uzņēmējdarbību pakāpeniskai īstenošanai dalībvalstīs un Turcijas Republikā, ir radīt labvēlīgus apstākļus pakāpeniskai šīs
brīvības ieviešanai, pilnībā aizliedzot valsts iestādēm radīt jebkādu jaunu šķērsli šīs brīvības izmantošanai, pastiprinot
attiecīgajā datumā pastāvošos nosacījumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Tum
un
Dari
, 61. punkts, kā arī 2010. gada 9. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑300/09 un C‑301/09
Toprak
un
Oguz
, Krājums, I‑12845. lpp., 53. punkts).
Tāda “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kāda ir ietverta Papildu protokola 41. panta 1. punktā, darbojas nevis kā
materiāla norma, padarot par nepiemērojamām tās aizvietotās materiālo tiesību normas, bet gan kā
quasi
procesuāla norma, kas
ratione temporis
nosaka tos dalībvalsts tiesiskā regulējuma noteikumus, kurus ievērojot, ir jāizvērtē tāda Turcijas pilsoņa situācija, kas
dalībvalstī paredz izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību (iepriekš minētais spriedums lietā
Tum
un
Dari
, 55. punkts).
Līdz ar to šī “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula pamata lietā nosaka vienīgi tos Apvienotās Karalistes tiesiskā regulējuma
noteikumus imigrācijas jomā, ievērojot kurus, valsts iestādēm ir jāpieņem lēmums par T. Oguza pieteikumu par jaunas uzturēšanās
atļaujas izsniegšanu pašnodarbinātas personas statusā, nekādi neietekmējot šī pieteikuma izvērtēšanu pēc būtības.
Savos rakstveida apsvērumos prasītājs pamata lietā ir norādījis, ka tā iespējamā ļaunprātīgā rīcība atbilstošo valsts tiesību
normu kontekstā var tikt ņemta vērā arī vēlākā stadijā, proti, 1972. gada Imigrācijas noteikumu piemērošanas stadijā. Tiesas
sēdē Apvienotās Karalistes valdība apstiprināja, ka šo noteikumu 4. punktā ir paredzēts mehānisms, kas ļauj sodīt par tiesību
ļaunprātīgu izmantošanu.
Līdz ar to “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula neliedz dalībvalstīm valsts tiesību ietvaros paredzēt sodu par ļaunprātīgu
rīcību imigrācijas jomā.
Tādēļ “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula ir jāsaprot tādējādi, ka tā ir piemērojama stadijā, kas norisinās pirms
lietas izvērtēšanas pēc būtības, tai skaitā arī pirms izvērtējuma par to, vai pastāv ļaunprātīga tiesību izmantošana, par
kuru būtu vainojama attiecīgā persona.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka, piemērojot “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu, nav nekādas nozīmes tam, vai
pieteikuma par uzņēmējdarbības veikšanu attiecīgās dalībvalsts teritorijā iesniegšanas brīdī Turcijas pilsoņa uzturēšanās
šajā valstī ir bijusi likumīga vai nē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Tum
un
Dari
, 59. punkts).
Līdz ar to atbilstoši šai judikatūrai tam, ka tāda persona kā T. Oguzs nav ievērojusi nosacījumus, saskaņā ar kuriem tika
izsniegta tās uzturēšanās atļauja, nav nozīmes, piemērojot Papildu protokola 41. panta 1. punktu.
Iesniedzējtiesa turklāt jautā arī par Tiesas iepriekš minētajā spriedumā lietā
Kondova
formulēto apsvērumu piemērojamību pamata lietā.
Šajā spriedumā, kurā bija runa par Eiropas līgumu, ar ko tiek izveidota asociācija starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm,
no vienas puses, un Bulgārijas Republiku, no otras puses, kas Kopienas vārdā ir noslēgts un apstiprināts ar Padomes un Komisijas
1994. gada 19. decembra Lēmumu 94/908/EOTK, EK, Euratom (OV L 358, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EK un Bulgārijas Asociācijas
līgums”), Tiesa nosprieda, ka, ļaujot Bulgārijas pilsoņiem jebkurā brīdī iesniegt pieteikumu par uzņēmējdarbības veikšanu
uzņemošajā dalībvalstī, neraugoties uz iepriekš pieļauto valsts tiesību aktu imigrācijas jomā pārkāpumu, šie pilsoņi varētu
tikt pamudināti uz turpmāku nelikumīgu uzturēšanos minētās valsts teritorijā un pakļauties valsts kontroles sistēmas pasākumiem
tikai tad, kad ir izpildītas šajos tiesību aktos paredzētās formālās prasības (iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 77. punkts).
Tāpat Tiesa uzsvēra, ka šādas interpretācijas rezultātā EK un Bulgārijas Asociācijas līguma 59. panta 1. punktam varētu tikt
atņemta tā lietderīgā iedarbība un pieļauta ļaunprātīga izmantošana, legalizējot valsts tiesību aktu ārzemnieku ieceļošanas
un uzturēšanās jomā pārkāpumus (iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 79. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesa secināja, ka Bulgārijas pilsonis, kurš kādā dalībvalstī ir plānojis strādāt kā algots darbinieks
vai pašnodarbināta persona, bet ir izvairījies no attiecīgajiem valsts iestāžu īstenotajiem kontroles pasākumiem, maldinoši
norādīdams, ka ir ieradies šajā valstī ar mērķi strādāt sezonāla rakstura darbu, savas rīcības dēļ zaudē aizsardzību, kas
tam ir paredzēta, pamatojoties uz iepriekš minēto asociācijas līgumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 80. punkts).
Pamatojoties uz šo judikatūru, Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka Papildu protokola 41. panta 1. punktā paredzētā “atturēšanās
no jebkādas darbības” klauzula esot interpretējama tādējādi, ka uz to nav iespējams atsaukties, lai ļaunprātīgi izvairītos
no valsts iepriekšējās kontroles sistēmas piemērojamības. Līdzīgi kā Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Kondova
, ja Turcijas pilsoņiem būtu ļauts jebkurā brīdī iesniegt pieteikumu par uzņēmējdarbības veikšanu uzņemošajā dalībvalstī,
tad šie pilsoņi varētu atsaukties uz to klientiem un komerclīdzekļiem, ko tie varbūtēji ir ieguvuši, nelikumīgi uzturoties
uzņemošajā dalībvalstī, vai arī uz finanšu līdzekļiem, ko tie ir uzkrājuši šajā valstī, tai skaitā attiecīgā gadījumā, strādājot
algotu darbu, un tādējādi reģistrēties valsts iestādēs kā pašnodarbinātas personas, kas šobrīd veic vai varētu veikt ilgtspējīgu
darbību un kurām būtu atzīstamas tiesības atbilstoši EEK un Turcijas Asociācijas līgumam.
Šādam argumentam nevar piekrist.
Vispirms ir jānorāda, ka faktiskie apstākļi, kas bija pamatā iepriekš minētā sprieduma lietā
Kondova
pieņemšanai, būtiski atšķiras no šobrīd izskatāmajā pamata lietā pastāvošajiem.
Pretēji T. Oguzam, kuram bija likumīgi piešķirta atļauja ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē un kurš pārkāpa valsts
tiesiskajā regulējumā noteiktās prasības tikai uzņēmuma izveidošanas brīdī, t.i., astoņus gadus pēc ieceļošanas šajā dalībvalstī,
E. Kondova [
E.

Kondova
] bija atzinusi, ka ar mērķi saņemt ieceļošanas atļauju Apvienotajā Karalistē viņa apzināti bija maldinājusi gan par pieteikumu
par ieceļošanas atļaujas šajā valstī izsniegšanu izskatīšanu atbildīgo ierēdni, kurš tai bija izsniedzis vīzu Bulgārijā, gan
arī imigrācijas dienesta darbinieku, kurš bija viņu iztaujājis ierašanās Apvienotajā Karalistē brīdī.
Tādējādi nebija strīda par to, ka, šādi rīkojoties, E. Kondova bija pārkāpusi tiesisko regulējumu attiecībā uz trešo valstu
pilsoņu pirmreizējo ieceļošanu attiecīgajā dalībvalstī, par kura noteikšanu bija atbildīga attiecīgā valsts.
Turklāt atšķirīgs bija arī lietā
Kondova
aplūkotais tiesiskais regulējums. Pretēji Papildu protokola 41. panta 1. punktam EK un Bulgārijas Asociācijas līguma 45. panta
1. punkts ir materiālo tiesību norma, pamatojoties uz kuru pēc būtības ir izvērtējams pieteikums par uzņēmējdarbības veikšanu
un kuru E. Kondova bija pārkāpusi. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu visām dalībvalstīm to teritorijā dzīvojošajiem
Bulgārijas pilsoņiem ir jāpiemēro režīms, kas ir ne mazāk labvēlīgs kā tas, ko tās piemēro saviem pilsoņiem. Ņemot vērā šos
apsvērumus un to, ka EK un Bulgārijas Asociācijas līguma 45. panta 1. punktā nav ietverta nekāda “atturēšanās no jebkādas
darbības” klauzula, šī tiesību norma ir uzskatāma par tādu, kurai ir no Papildu protokola 41. panta 1. punkta atšķirīgs raksturs.
Šādos apstākļos, kā savu secinājumu 58. un 59. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, nav pārsteidzoši, ka Tiesa iepriekš minētajā
spriedumā lietā
Kondova
ir apstiprinājusi iespēju tiesību ļaunprātīgas izmantošanas dēļ liegt atsaukties uz šīm materiālajām tiesībām. Tomēr šo spriedumā
lietā
Kondova
izdarīto secinājumu nevar attiecināt uz tādu klauzulu kā Papildu protokola 41. panta 1. punktā ietvertā “atturēšanās no jebkādas
darbības” klauzula, jo šī klauzula neparedz nedz materiālas tiesības veikt uzņēmējdarbību, nedz vienlīdzīgu attieksmi ar attiecīgās
dalībvalsts pilsoņiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Papildu protokola 41. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi,
ka uz to ir tiesīgs atsaukties tāds Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja kādā dalībvalstī, kas ir izsniegta ar
nosacījumu, ka viņš neuzsāks nekādu uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, kurš tomēr uzsāk saimniecisku darbību kā pašnodarbināta
persona, pārkāpjot šo nosacījumu, un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību,
ko viņš pa šo laiku ir uzsācis.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1970. gada 23. novembrī Briselē parakstītā Papildu protokola, kas Kopienas vārdā noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes
1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72, 41. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka uz to ir tiesīgs atsaukties
tāds Turcijas pilsonis, kuram ir uzturēšanās atļauja kādā dalībvalstī, kas ir izsniegta ar nosacījumu, ka viņš neuzsāks nekādu
uzņēmējdarbību vai profesionālo darbību, kurš tomēr uzsāk saimniecisku darbību kā pašnodarbināta persona, pārkāpjot šo nosacījumu,
un pēc tam lūdz valsts iestādēm pagarināt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz uzņēmējdarbību, ko viņš pa šo laiku ir uzsācis.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.