CELEX: 62014CJ0509
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2001/23/ES
Článok 1 ods. 1
Prevody podnikov
Zachovanie práv zamestnancov
Povinnosť nadobúdateľa prevziať zamestnancov
Verejnoprávny podnik poverený výkonom verejnej služby
Poskytovanie služby iným podnikom na základe zmluvy o zabezpečovaní verejnej služby
Rozhodnutie nepredĺžiť túto zmluvu po skončení jej platnosti
Zachovanie identity hospodárskeho subjektu
Činnosť založená predovšetkým na zariadeniach
Neprevzatie zamestnancov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (
Ú. v. ES L 82, s. 16
; Mim. vyd. 05/004, s. 98).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF) na jednej strane a L. A. Pascualom, Fondo de Garantía Salarial (Mzdový záručný fond) a Algeposa Terminales Ferroviarios SL (ďalej len „Algeposa“) na druhej strane, týkajúceho sa hromadného prepúšťania z hospodárskych dôvodov, ktoré sa vzťahovalo na L. A. Pascuala.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2001/23 kodifikuje smernicu Rady 77/187/EHS zo 14. februára 1977 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 61, s. 26
), zmenenú a doplnenú smernicou Rady 98/50/ES z 29. júna 1998 (
Ú. v. ES L 201, s. 88
).
Článok 1 ods. 1 smernice 2001/23 stanovuje:
„a)
Táto smernica sa vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časť podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku právneho prevodu alebo zlúčenia.
b)
Podľa písmena a) a nasledujúcich ustanovení tohto článku prevod v zmysle tejto smernice je, keď ide o prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.
c)
Táto smernica platí pre verejné a súkromné podniky zaoberajúce sa hospodárskou činnosťou bez ohľadu na to, či fungujú so ziskom, alebo nie. Administratívna reorganizácia verejných správnych orgánov alebo prevod správnych funkcií medzi verejnými správnymi orgánmi sa v zmysle tejto smernice nepovažujú za prevod.“
Článok 2 uvedenej smernice stanovuje vo svojom odseku 1:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚prevádzateľom‘ sa rozumie každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá z dôvodu prevodu v zmysle článku 1 ods. 1 prestáva byť zamestnávateľom vo vzťahu k podniku, závodu alebo časti podniku alebo závodu;
b)
‚nadobúdateľom‘ sa rozumie každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá z dôvodu prevodu v zmysle článku 1 ods. 1 sa stáva zamestnávateľom vo vzťahu k podniku, závodu alebo časti podniku alebo závodu;
…“
Článok 3 ods. 1 prvý pododsek uvedenej smernice znie takto:
„Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.“
Podľa článku 4 ods. 1 prvého pododseku smernice 2001/23:
„Prevod podniku, závodu alebo časti podniku alebo závodu nemôže byť automaticky dôvodom na prepúšťanie z práce zo strany prevádzateľa alebo nadobúdateľa. Toto ustanovenie však nebráni prepúšťaniu, ku ktorému môže dôjsť z hospodárskych, technických alebo organizačných dôvodov zahŕňajúcich zmeny týkajúce sa pracovníkov.“
Španielske právo
Pravidlá, ktoré sa vzťahujú na zamestnancov v prípade prevodu hospodárskych subjektov, sú upravené v kráľovskom legislatívnom dekréte 1/1995, ktorým sa schvaľuje zmenené a doplnené znenie zákona o štatúte zamestnancov (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) z 24. marca 1995 (BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654), v znení vyplývajúcom zo zákona 12/2001 z 9. júla 2001 (BOE č. 164 z 10. júla 2001, s. 24890, ďalej len „štatút zamestnancov“).
Článok 44 ods. 1 a 2 štatútu zamestnancov stanovuje:
„1.   Prevod podniku, prevádzkarne alebo samostatnej výrobnej jednotky tohto podniku sám osebe nespôsobuje zánik pracovnoprávneho vzťahu; na nového zamestnávateľa prechádzajú práva a povinnosti predchádzajúceho zamestnávateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy a zo sociálneho poistenia, vrátane záväzkov súvisiacich s dôchodkovým poistením, za podmienok stanovených v osobitnej právnej úprave a vo všeobecnosti všetky záväzky v oblasti doplnkového sociálneho zabezpečenia, ktoré na seba prevzal prevodca podniku.
2.   Na účely tohto článku sa za prevod podniku považuje prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si zachováva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
ADIF je verejnoprávny podnik poverený poskytovaním služby manipulácie s intermodálnymi prepravnými jednotkami v termináli v Bilbau (Španielsko). Táto služba sa poskytuje pre Renfe Operadora.
Prostredníctvom zmluvy o zabezpečovaní verejných služieb, ktorá nadobudla účinnosť 1. marca 2008, ADIF poveril vykonávaním tejto služby spoločnosť Algeposa. Algeposa poskytovala tieto plnenia v priestoroch ADIF prostredníctvom žeriavov, ktoré patrili ADIF.
Uvedená zmluva bola uzavretá na 48 mesiacov. Po uplynutí tejto doby bola predĺžená do 30. júna 2013.
V máji 2013 ADIF presunul niekoľko svojich zamestnancov do spoločnosti Algeposa na účely prehĺbenia ich kvalifikácie medzi zamestnancami tejto spoločnosti.
V júni 2013 ADIF oznámil spoločnosti Algeposa, že si neželá predĺžiť zmluvu po 30. júni 2013 z toho dôvodu, že po tomto dátume už bude sám zabezpečovať službu dotknutú vo veci samej s pomocou svojich vlastných zamestnancov. ADIF tiež oznámil spoločnosti Algeposa, že odmieta na seba prevziať práva a záväzky, ktoré Algeposa má voči svojim zamestnancom.
Algeposa následne pristúpila k hromadnému prepusteniu viacerých zamestnancov z hospodárskych dôvodov, medzi nimi aj L. A. Pascuala, ktorý bol predtým poverený vykonávaním zmluvy o zabezpečovaní verejných služieb uzavretej s ADIF.
Dňa 30. júla 2013 L. A. Pascual podal žalobu proti podniku ADIF, Mzdovému záručnému fondu a spoločnosti Algeposa na Juzgado de lo Social n
o
10 de Bilbao (Pracovný súd č. 10 v Bilbau) na tom základe, že po skončení platnosti zmluvy uzavretej so spoločnosťou Algeposa mal podľa neho ADIF povinnosť prevziať práva a záväzky vyplývajúce z pracovnoprávnych vzťahov so zamestnancami. Podľa L. A. Pascuala skutočnosť, že ADIF na seba prevzal priame zabezpečovanie služby dotknutej vo veci samej, predstavuje prevod podniku v zmysle článku 44 štatútu zamestnancov. V dôsledku toho L. A. Pascual navrhoval, aby sa jeho výpoveď zrušila alebo subsidiárne vyhlásila za neplatnú a aby sa ADIF‑u uložila povinnosť prijať ho naspäť ako svojho zamestnanca.
Predmetný súd vyhovel žalobe L. A. Pascuala a vyhlásil výpoveď za neplatnú, pričom ADIF‑u uložil povinnosť zaplatiť mu náhradu škody vo výške 28793, 29 eura. Pánu Pascualovi súd uložil povinnosť vrátiť spoločnosti Algeposa odškodné vo výške 9557,87 eura, ktoré mu vyplatila pri skončení jeho pracovného pomeru.
Uvedený súd zastával názor, že tým, že ADIF odmietol konať ako právny nástupca spoločnosti Algeposa v rámci pracovného pomeru medzi touto spoločnosťou a pánom Pascualom, porušil povinnosť stanovenú v článku 44 štatútu zamestnancov, ktorá vyplýva z výkladu v súlade so smernicou 2001/23. Išlo podľa neho o prevod podniku, pretože služba dotknutá vo veci samej sa aj naďalej poskytovala pomocou tých istých hmotných prostriedkov nevyhnutných na jej poskytovanie, pre toho istého klienta a v tých istých zariadeniach.
ADIF podal odvolanie proti tomuto rozhodnutiu Juzgado de lo Social n
o
10 de Bilbao (Pracovný súd č. 10 v Bilbau) na Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Najvyšší súd Autonómneho spoločenstva Baskicka).
Tento posledný uvedený súd zastáva názor, že Súdny dvor ešte nerozhodoval o otázke, či pojem prevod podniku v zmysle smernice 2001/23 zahŕňa situáciu, keď podnik poverený verejnou službou opätovne na seba prevezme priame zabezpečovanie tejto služby, pričom po prvé tento podnik rozhodne, že na zabezpečenie tejto služby využije svojich vlastných zamestnancov, bez toho, aby prevzal zamestnancov svojho zmluvného dodávateľa, ktorého pôvodne zabezpečovaním tejto služby poveril, a po druhé hmotné prostriedky nevyhnutné na poskytovanie tejto služby po celú dobu patria tomuto podniku, ktorý dotknutému zmluvnému dodávateľovi uložil povinnosť ich používať.
Za týchto okolností Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Najvyšší súd Autonómneho spoločenstva Baskicka) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
O prejudiciálnej otázke
Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, o ktorej vnútroštátny súd rozhoduje. Vzhľadom na to má Súdny dvor v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (rozsudky Krüger,
C‑334/95
,
EU:C:1997:378
, body
a
, a Biankov,
C‑249/11
,
EU:C:2012:608
, bod
).
V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 1 smernice 2001/23 vykladať v tom zmysle, že pôsobnosť tejto smernice sa vzťahuje na situáciu, keď verejnoprávny podnik zodpovedný za hospodársku činnosť spočívajúcu v manipulácii s intermodálnymi prepravnými jednotkami, poverí výkonom tejto činnosti iný podnik prostredníctvom zmluvy o zabezpečovaní verejnej služby, pričom tomuto podniku poskytne svoju vlastnú infraštruktúru a potrebné zariadenia, ale neskôr rozhodne o ukončení zmluvy bez toho, aby zamestnancov tohto podniku prijal naspäť, s odôvodnením, že predmetnú činnosť bude vykonávať s pomocou svojich vlastných zamestnancov.
S cieľom odpovedať na takto preformulovanú otázku, treba po prvé uviesť, že smernica 2001/23 sa na základe svojho článku 1 ods. 1 písm. c) vzťahuje na verejnoprávne podniky, ktoré vykonávajú hospodársku činnosť, bez ohľadu na to, či ich cieľom je dosiahnutie zisku alebo nie.
Súdny dvor tak rozhodol, že samotná skutočnosť, že nadobúdateľom je verejnoprávna právnická osoba, nemôže vylúčiť existenciu prevodu patriaceho do pôsobnosti smernice 2001/23 (pozri v tomto zmysle rozsudok CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že právnická osoba dotknutá vo veci samej je verejnoprávnym podnikom povereným poskytovaním verejnej služby, ju nevylučuje z pôsobnosti smernice 2001/23.
Po druhé treba uviesť, že podľa svojho článku 1 ods. 1 písm. a) sa smernica 2001/23 vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časť podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa na základe zmluvného prevodu alebo fúzie.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pôsobnosť tejto smernice sa vzťahuje na všetky prípady zmeny v rámci zmluvných vzťahov fyzickej alebo právnickej osoby zodpovednej za prevádzku podniku, ktorá preberá záväzky zamestnávateľa voči zamestnancom podniku, bez ohľadu na to, či dochádza k prevodu vlastníctva hmotného majetku (pozri rozsudky Abler a i.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
, ako aj CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
Súdny dvor tiež rozhodol, že do pôsobnosti smernice 2001/23 patrí aj situácia, v ktorej podnik, ktorý poveril iný podnik samotným výkonom činnosti, rozhodne o skončení zmluvy, ktorá ho viazala s týmto iným podnikom, a o vlastnom zabezpečovaní týchto prác (pozri v tomto zmysle rozsudok CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
Z toho vyplýva, že nemožno vylúčiť, že smernica 2001/23 sa uplatní na situáciu, keď verejnoprávny podnik zodpovedný za hospodársku činnosť spočívajúcu v manipulácii s intermodálnymi prepravnými jednotkami poverí výkonom tejto činnosti iný podnik prostredníctvom zmluvy o zabezpečovaní verejnej služby, ale neskôr rozhodne o ukončení zmluvy a o tom, že túto činnosť bude vykonávať sám za pomoci svojich vlastných zamestnancov.
Po tretie treba uviesť, že na to, aby sa uplatnila smernica 2001/23, podľa jej článku 1 ods. 1 písm. b) sa prevod musí týkať hospodárskeho subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.
Pri posudzovaní otázky, či je táto podmienka splnená, je potrebné vziať do úvahy všetky skutkové okolnosti charakteristické pre danú transakciu, medzi ktoré patrí najmä druh podniku alebo závodu, o ktorý ide, skutočnosť, či dochádza k prevodu hmotného majetku, ako sú budovy a hnuteľné veci, hodnota nehmotného majetku v čase prevodu, skutočnosť, či dochádza k prevodu väčšiny zamestnancov na nového zamestnávateľa a či dochádza k prevodu zákazníkov, ako aj miera podobnosti činností vykonávaných pred prevodom a po ňom a dĺžka prípadného pozastavenia týchto činností. Tieto prvky však tvoria len časť aspektov celkového hodnotenia, ktoré je nutné vykonať, a preto ich nemožno posudzovať oddelene (pozri rozsudky Abler a i.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, body
a
, ako aj CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor zdôraznil, že vnútroštátny súd musí pri posudzovaní skutkových okolností charakteristických pre danú transakciu vziať do úvahy najmä druh podniku alebo závodu, o ktorý ide.
Z toho vyplýva, že miera dôležitosti, ktorá sa prikladá jednotlivým kritériám pri určovaní existencie prevodu v zmysle smernice 2001/23, sa bude nevyhnutne meniť v závislosti od vykonávanej činnosti, prípadne výrobných alebo prevádzkových metód používaných v dotknutom podniku, závode alebo dotknutej časti podniku alebo závodu (pozri v tomto zmysle rozsudok Abler a i.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
a citovanú judikatúru).
Je nesporné, že Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že v odvetví, v ktorom je činnosť založená predovšetkým na pracovnej sile, identitu hospodárskeho subjektu nemožno zachovať, pokiaľ podstatná časť jeho zamestnancov nie je prebratá budúcim nadobúdateľom (pozri v tomto zmysle rozsudok CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
V situácii, ktorá existuje vo veci samej, však treba v prvom rade uviesť, že dotknutú hospodársku činnosť, konkrétne manipuláciu s intermodálnymi prepravnými jednotkami, nemožno považovať za činnosť založenú predovšetkým na pracovnej sile, pretože výkon tejto činnosti si vyžaduje značné množstvo rôznych zariadení.
Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, v zmluve o zabezpečovaní verejnej služby, ktorá sa uzavrela so spoločnosťou Algeposa, jej totiž ADIF dal k dispozícii žeriavy a priestory, ktoré sú, zdá sa, nevyhnutné na výkon činnosti dotknutej vo veci samej. Táto činnosť je teda založená predovšetkým na zariadeniach.
Ďalej, pokiaľ ide o skutočnosť, že hmotný majetok nevyhnutný na výkon činnosti dotknutej vo veci samej vždy patril ADIF‑u, treba pripomenúť, že podľa judikatúry citovanej v bode 28 tohto rozsudku, skutočnosť, či dochádza k prevodu vlastníctva hmotného majetku alebo nie, nie je na účely uplatňovania smernice 2001/23 relevantná.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, že hmotný majetok prevzatý novým hospodárskym subjektom nepatril jeho predchodcovi, ale sa len poskytol osobou zodpovednou za tento hospodársky subjekt, nemôže vylúčiť existenciu prevodu podniku v zmysle uvedenej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok Abler a i.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
).
Z toho vyplýva – ako uviedla Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach – že výklad článku 1 ods. 1 písm. b) smernice 2001/23, ktorý by vylúčil z jej pôsobnosti situáciu, v ktorej bol vlastníkom hmotného majetku nevyhnutného na výkon dotknutej činnosti vždy nadobúdateľ, by zbavil túto smernicu jej potrebného účinku.
Pokiaľ ide napokon o skutočnosť, že ADIF neprevzal naspäť zamestnancov spoločnosti Algeposa, treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že ani v situácii, keď nový podnikateľ neprevezme podstatnú časť zamestnancov – čo sa týka ich počtu a ich zručností – ktorých jeho predchodca zamestnával v súvislosti s výkonom tej istej činnosti, nemožno vylúčiť, že ide o prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si zachováva svoju identitu v zmysle smernice 2001/23 v odvetví, akým je odvetvie dotknuté vo veci samej, v ktorom je činnosť založená predovšetkým na zariadeniach. Odlišný výklad by bol v rozpore s hlavným cieľom tejto smernice, ktorým je zachovanie zmlúv zamestnancov prevádzateľa v platnosti, aj napriek vôli nadobúdateľa (pozri v tomto zmysle rozsudok Abler a i.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
).
Skutočnosť, že ADIF neprevzal naspäť zamestnancov spoločnosti Algeposa, preto nemôže vylúčiť možnosť, že hospodársky subjekt dotknutý vo veci samej si zachoval svoju identitu, a teda že išlo o prevod podniku v zmysle uvedenej smernice.
V konečnom dôsledku vnútroštátnemu súdu prináleží, aby na základe všetkých predchádzajúcich úvah a s prihliadnutím na všetky skutkové okolnosti, ktorými sa dotknutá transakcia vyznačuje, preukázal, či vo veci samej ide o prevod podniku alebo nie.
Za týchto okolností treba na prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 smernice 2001/23 sa má vykladať v tom zmysle, že pôsobnosť tejto smernice sa vzťahuje na situáciu, keď verejnoprávny podnik zodpovedný za hospodársku činnosť spočívajúcu v manipulácii s intermodálnymi prepravnými jednotkami, poverí výkonom tejto činnosti iný podnik prostredníctvom zmluvy o zabezpečovaní verejnej služby, pričom tomuto podniku poskytne svoju infraštruktúru a potrebné zariadenia, ale neskôr rozhodne o ukončení zmluvy bez toho, aby zamestnancov tohto podniku prijal naspäť, s odôvodnením, že predmetnú činnosť bude vykonávať s pomocou svojich vlastných zamestnancov.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Článok 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov sa má vykladať v tom zmysle, že pôsobnosť tejto smernice sa vzťahuje na situáciu, keď verejnoprávny podnik zodpovedný za hospodársku činnosť spočívajúcu v manipulácii s intermodálnymi prepravnými jednotkami poverí výkonom tejto činnosti iný podnik prostredníctvom zmluvy o zabezpečovaní verejnej služby, pričom tomuto podniku poskytne svoju infraštruktúru a potrebné zariadenia, ale neskôr rozhodne o ukončení zmluvy bez toho, aby zamestnancov tohto podniku prijal naspäť, s odôvodnením, že predmetnú činnosť bude vykonávať s pomocou svojich vlastných zamestnancov.

Podpisy
(
*
)   Jazyk konania: španielčina.