CELEX: 62006TJ0039
Konkurencija
Karteliai
Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Baudos
Proporcingumas
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas

Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, ir bet kuriuo atveju teismų praktika šiuo klausimu yra nevienareikšmė. Antra, bylos, kurioje priimtas šis sprendimas, faktinės
aplinkybės skiriasi nuo šios bylos faktinių aplinkybių, nes kartelyje dalyvavo daug dukterinių bendrovių ir todėl buvo sunkiau
įrodyti, kad patronuojanti bendrovė nežinojo apie antikonkurencinę veiklą. Kalbant apie pirmąjį argumentą, pažymėtina, kad
pakanka konstatuoti, jog remiantis 88 punkte minėtu Sprendimu
Akzo Nobel prieš Komisiją
(šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados šioje byloje, Rink. p. I‑8241, 60 ir 61 punktus) darytina
išvada, kad Teisingumo Teismas ne tik atsižvelgė į teismų praktiką, kuria
Transcatab
grindžia didžiąją dalį pagrindinių argumentų, ir, be kita ko, į 95 punkte minėtą Sprendimą
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, bet ir vienareikšmiškai išaiškino ankstesnę teismų praktiką (88 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
58–62 punktai). Kalbant apie antrąjį argumentą, pakanka konstatuoti, kad tariamas dviejų bylų skirtumas yra visiškai nereikšmingas,
nes byloje, kurioje priimtas 88 punkte minėtas Sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
, atsakomybės priskyrimo kriterijus visiškai nebuvo patronuojančios bendrovės tiesioginio ar netiesioginio žinojimo apie dukterinės
bendrovės ar įmonių įgyvendinamus veiksmus kriterijus. Bet kuriuo atveju, kaip visiškai teisingai nurodo Komisija, šiame sprendime
į tokį elementą visiškai nebuvo atsižvelgta.
–       Dėl neatsižvelgimo į įrodymus, pateiktus prezumpcijai paneigti
Kaip nurodyta šio sprendimo 94 ir 95 punktuose, kai visą dukterinės bendrovės kapitalą valdo patronuojanti bendrovė, Komisija
gali preziumuoti, kad ji daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, ir neprivalo pateikti papildomų įrodymų,
kad patronuojanti bendrovė tikrai darė tokią įtaką ar žinojo apie pažeidimą arba minėtos dukterinės bendrovės dalyvavimą darant
tą pažeidimą. Tai nuginčijama prezumpcija, kurią galima paneigti priešingais įrodymais. Priešingai nei teigia
Transcatab
, būtent todėl SCC, kuri pažeidimo darymo laikotarpiu valdė 100 %
Transcatab
kapitalo (žr. ginčijamo sprendimo 336 konstatuojamąją dalį), turi paneigti tą prezumpciją pateikdama įrodymų, kad jos dukterinė
bendrovė savarankiškai nustato veiksmų rinkoje politiką ir šios dvi bendrovės nėra vienas ekonominis vienetas. Priešingu atveju
kontrolė laikoma įrodyta tuo, kad prezumpcija, grindžiama viso kapitalo valdymu, nebuvo paneigta (šiuo klausimu žr. 88 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
60–62 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką; 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑175/05, neskelbiamo Rinkinyje, 93 punktą).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 335–344 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo SCC atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
pateiktus argumentus ir įrodymus, kad ji nedarė lemiamos įtakos
Transcatab
prekybos politikai, ir nusprendė, kad jais negalima paneigti prezumpcijos.
Reikia konstatuoti, kad ieškinyje
Transcatab
paprasčiausiai teigia, nenurodydama jokio pagrindo, kad per administracinę procedūrą SCC įrodė, jog jos sandara yra decentralizuota
ir ji turi vietinę savarankišką vadovybę, kuriai buvo perduotos visos funkcijos atsižvelgiant būtent į Italijos žaliavinio
tabako rinkos ypatybes ir kad jos valdybos nariai bei generalinis direktorius yra savarankiški ir neturi jokių tiesioginių
ar netiesioginių ryšių su SCC. Tačiau
Transcatab
visiškai nenurodė Komisijos galimai padarytų klaidų ginčijamame sprendime, kiek tai susiję su įrodymų vertinimu. Ir tik dublike
atsakydama į tam tikrus Komisijos argumentus ji pateikia kelis argumentus, kuriais netiesiogiai kritikuoja ginčijamą sprendimą.
Bet kuriuo atveju visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip visiškai teisingai ginčijamo sprendimo 338 konstatuojamojoje dalyje
nurodė Komisija, tai, jog dukterinė bendrovė turi vietos vadovybę ir savo išteklius, savaime neįrodo, jog elgesį rinkoje ji
nustato nepriklausomai nuo patronuojančios bendrovės. Tai, kad einamosios veiklos valdymas perduotas visiškai valdomos dukterinės
bendrovės vietos vadovybei, yra įprasta praktika, todėl tuo remiantis negalima įrodyti realaus dukterinių bendrovių savarankiškumo.
Tas pats pasakytina ir apie argumentą, susijusį su tariamomis Italijos žaliavinio tabako rinkos savybėmis, nes tos savybės
netrukdo patronuojančiai bendrovei veiksmingai visiškai kontroliuoti dukterinę bendrovę.
Be to, reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 341 ir 342 konstatuojamosiose dalyse Komisija pažymėjo, pirma, kad prieš
įsigydama visą
Transcatab
kapitalą SCC jau kontroliavo šią bendrovę su Italijoje esančiu partneriu ir kad dėl to faktas, jog ji nieko nekeitė jos vadovybėje
perėmusi kontrolę, negali būti laikomas įrodymu, kad tapusi vienintele jos savininke ji nedarė jokios įtakos dukterinei bendrovei.
Antra, Komisija nustatė, kad vykdomųjų pareigų delegavimas
Transcatab
generaliniam direktoriui, kuris, nesant tai paneigiančių įrodymų, galėjo pagrįstai būti laikomas paskirtu SCC, nesutrukdė
kitiems valdybos nariams užimti vykdomųjų pareigų ir atlikti vykdomųjų funkcijų.
Reikia atkreipti dėmesį, kad negavusi SCC paaiškinimų Komisija visiškai teisingai suteikė reikšmę faktui, kad SCC, tapusi
vienintele akcininke, turėjo visas galias iš dalies arba visiškai atnaujinti valdybą, tačiau tuo klausimu nesiėmė jokių priemonių.
Todėl darytina išvada, kad sprendimą valdybos narius ir, svarbiausia, generalinį direktorių palikti eiti pareigas galėjo priimti
tik SCC, kaip vienintelė
Transcatab
akcininkė.
Be to, aplinkybė, kad vienas asmuo, t. y. generalinis direktorius, turi valdybos jam deleguotus didelius įgaliojimus, gali,
atvirkščiai, reikšti, kad patronuojanti bendrovė norėjo supaprastinti dukterinės bendrovės kontrolę, valdybai suteikdama įgaliojimus
veikti nereikšmingose veiklos srityse, o visą galią sutelkdama į „patikimo žmogaus“ rankas. Iš tikrųjų neįtikėtina, kad tarptautinė
bendrovė visus sprendimus nacionalinėje rinkoje priimančios įmonės įgaliojimus deleguotų, kaip antai
Transcatab
atveju, t. y. įgijusi visišką kontrolę nekeistų buvusio įgaliojimų delegavimo fiziniam asmeniui, kuris, veikdamas visiškai
savarankiškai ir tariamai nepaskirtas vienintelio akcininko, savo ruožtu pasirinktų valdybos narius, o visiems kitiems asmenims
neleistų daryti jokios įtakos įmonės valdymui, ir kuris faktiškai niekam neteiktų ataskaitos apie savo veiksmus.
Dėl šių priežasčių ir atsižvelgiant į tai, kad įgaliojimų delegavimas dukterinės bendrovės generaliniam direktoriui nėra neįprastas,
šiuo argumentu negalima paneigti patronuojančios bendrovės vykdomos
Transcatab
kontrolės.
Kiek tai susiję su argumentu, kuriuo kritikuojama tariama išvada, kurią Komisija padarė remdamasi aplinkybe, jog tam tikri
dokumentai buvo rašomi anglų klaba, pakanka konstatuoti, kad, priešingai nei teigia
Transcatab
, 343–346 ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse nurodytais dokumentais nebuvo siekiama nei įrodyti, kad patronuojančios
bendrovės galėjo arba iš tikrųjų darė įtaką Italijoje esančių dukterinių bendrovių veiksmams, nei juo labiau įrodyti, kad
patronuojančios bendrovės žinojo apie aptariamą kartelį. Priešingai, Komisija tam tikrus administracinėje byloje esančius
dokumentus panaudojo tik tam, kad nustatytų atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SCC pateiktų įrodymų ir argumentų prezumpcijai,
kad ji darė lemiamą įtaką
Transcatab
, paneigti įtikimumą.
Galiausiai reikia pažymėti, kad, priešingai nei dublike teigia
Transcatab
, remiantis ginčijamu sprendimu negalima daryti išvados, kad lemiamos įtakos prezumpciją galima paneigti tik tuo atveju, kai
patronuojančios bendrovės dalyvavimas yra tik finansinio pobūdžio.
Darytina išvada, kad kaltinimas, susijęs su neatsižvelgimu į įrodymus, pateiktus prezumpcijai paneigti, turi būti atmestas.
–       Dėl teisės į gynybą pažeidimo
Dėl trečiojo
Transcatab
pateikto kaltinimo reikia priminti, kad teisės į gynybą paisymas vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos
srityje yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Remiantis teismų praktika, teisės į gynybą paisymas reikalauja, kad suinteresuotajai įmonei per administracinę procedūrą būtų
suteikta galimybė veiksmingai pareikšti nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo bei tinkamumo, taip pat dėl Komisijos
pateiktų dokumentų teiginiui dėl Sutarties pažeidimo pagrįsti (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 10 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, 21 punktas).
Šis principas įgyvendinamas Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalimi, joje nustačius, kad šalims siunčiamas pranešimas
apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai išdėstyti pagrindiniai argumentai, kuriais Komisija remiasi toje procedūros stadijoje
(šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland prieš Komisiją
67 punktą), kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos
kaltina, ir tinkamai apsiginti prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Šio reikalavimo laikomasi, kai minėtame sprendime
suinteresuotieji asmenys nekaltinami pranešime apie kaltinimus nenurodytais padarytais pažeidimais ir jame pateikiami tik
tie faktai, dėl kurių suinteresuotieji asmenys galėjo pasiaiškinti (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
CMA CGM prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 109 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto ta informacija gali būti pateikta glaustai, o galutinis sprendimas nebūtinai turi visiškai atitikti pranešimą apie
kaltinimus (šiuo klausimu žr. 115 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française prieš Komisiją
14 punktą), nes tas pranešimas yra parengiamasis dokumentas, kuriame išdėstytas faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimas
yra tik laikinas (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
British American Tobacco ir Reynolds Industries prieš Komisiją
, 142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487, 70 punktą). Taigi leidžiama papildyti pranešimą apie kaltinimus atsižvelgiant į šalių,
iš kurių argumentų matyti, kad jos galėjo veiksmingai įgyvendinti teisę į gynybą, atsakymą. Per administracinę procedūrą Komisija
taip pat gali pakeisti ir papildyti faktinius bei teisinius argumentus suformuluotiems kaltinimams pagrįsti (šiuo klausimu
žr. 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie générale maritime prieš Komisiją
, T‑86/95, Rink. p. II‑1011, 448 punktą ir 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo
Schneider Electric prieš Komisiją
, T‑310/01, Rink. p. II‑4071, 438 punktą).
Beje, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad atsižvelgimas į per administracinę procedūrą įmonės pateiktą argumentą, nesuteikus
jai galimybės šiuo klausimu išsakyti nuomonės prieš priimant galutinį sprendimą, negali būti savaime laikomas teisės į gynybą
pažeidimu (2001 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo nutarties
Irish Sugar prieš Komisiją
, C‑497/99 P, Rink. p. I‑5333, 24 punktas).
Galiausiai taip pat reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, teisė į gynybą pažeidžiama, kai egzistuoja galimybė,
jog dėl Komisijos padaryto pažeidimo jos vykdytos administracinės procedūros rezultatas galėjo būti kitoks. Ieškove esanti
įmonė įrodo, kad toks pažeidimas padarytas, jei pateikia pakankamai įrodymų ne dėl to, kad Komisijos sprendimo turinys būtų
buvęs kitoks, o dėl to, kad ji būtų galėjusi geriau apsiginti, jei nebūtų buvę pažeidimo, pavyzdžiui, dėl to, jog gynybai
ji būtų galėjusi panaudoti dokumentus, su kuriais per administracinę procedūrą jai nebuvo leista susipažinti (šiuo klausimu
žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
, C‑407/08 P, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).
Šiuo atveju reikia atkreipti dėmesį, kad pranešime apie kaltinimus Komisija, grįsdama SCC atsakomybę už
Transcatab
, kurios 100 % kapitalo ji valdė, padarytus kartelių teisės pažeidimus, iš esmės galėjo, atsižvelgdama į šio sprendimo 94–96 punktuose
nurodytus teismų praktikos principus, tik nurodyti, kaip buvo pasiskirstęs kapitalas tarp dukterinių bendrovių ir patronuojančių
bendrovių (žr. pranešimo apie kaltinimus 336–338 punktus). Galutiniame sprendime taikydama šiuos teismų praktikoje nustatytus
principus Komisija turėjo išreikšti nuomonę apie atsakymuose į minėtą pranešimą aptariamai prezumpcijai paneigti pateiktus
šalių argumentus (žr. ginčijamo sprendimo 335 ir kitas konstatuojamąsias dalis).
Be to, dėl
Transcatab
teiginio, kad Komisija ginčijamame sprendime naudojosi pranešime apie kaltinimus nenurodytais dokumentais, reikia pažymėti,
kad tik vertindama šalių argumentus ir įrodymus, kuriuos jos pateikė per administracinę procedūrą, ginčijamo sprendimo 335–344 konstatuojamosiose
dalyse Komisija iš tikrųjų nagrinėja tam tikrus konkrečius dokumentus ir aspektus, susijusius su SCC ir
Trancatab
ryšiais, ir tuo tikslu remiasi administracinėje byloje esančiais dokumentais. Atsižvelgimas į šiuos aspektus ir dokumentus
negalėjo daryti įtakos
Trancatab
teisės į gynybą veiksmingumui, juo labiau kad per administracinę procedūrą ji galėjo susipažinti su minėtais dokumentais,
kuriuos bet kuriuo atveju ir taip turėjo.
Pagaliau, remiantis bylos dokumentais darytina išvada, kad ir SCC, ir
Transcatab
galėjo atsakyti į joms skirtame pranešime apie kaltinimus aiškiai išdėstytą kaltinimą ir per apklausą pas bylas nagrinėjantį
pareigūną išdėstyti gynybos argumentus. Taigi per administracinę procedūrą rungtyniškumo principo buvo laikytasi.
Bet kuriuo atveju taip pat reikia priminti, kad, kaip nustatė Teisingumo Teismas, kalbant apie pažeidimo inkriminavimą, pranešime
apie kaltinimus Komisija neprivalo pateikti jokių duomenų, išskyrus įrodymus dėl patronuojančios bendrovės valdomo dukterinių
bendrovių kapitalo, todėl argumentui dėl teisės į gynybą pažeidimo pritarti negalima (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto 2009 m.
rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
64 punktą).
Todėl reikia iš esmės atmesti kaltinimą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu ir nereikia priimti sprendimo dėl Komisijos
iškelto klausimo dėl jo priimtinumo.
Todėl atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, ieškinio pirmojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta visa.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu
Šalių argumentai

Transcatab
teigia, kad pripažinusi
Alliance One
atsakinga už aptariamus pažeidimus, Komisija jai skyrė baudą, kuri viršija maksimalią 10 % nuo jos paskutinių metų iki ginčijamo
sprendimo priėmimo apyvartos ribą, nustatytą Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje. Jai skirta bauda siekia maždaug
43 % jos apyvartos.
Dėl likusios dalies
Transcatab
daro nuorodą į
Alliance One
ieškinyje, kurio kopiją ji pateikia, išdėstytus argumentus (byla T‑25/06).
Komisija prašo atmesti
Trancatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia atkreipti dėmesį, kad ši dalis glaudžiai susijusi su šio pagrindo pirmąja dalimi, nes jos atmetimas neišvengiamai
turi įtakos šios ieškinio pagrindo dalies pagrįstumui. Todėl atsižvelgiant į argumentus, kuriais remiantis buvo atmesta šio
pagrindo pirmoji dalis, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepadarė klaidos, kai atsižvelgė į SCC konsoliduotą apyvartą, kad
nustatytų 10 % nuo apyvartos ribą, numatytą Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 103 punkte minėto
2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
114 punktą).
Iš tikrųjų ši riba turi būti skaičiuojama atsižvelgiant apskritai į visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį vienetą, veikiantį
kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą, nes tik visų jį sudarančių bendrovių bendra apyvarta gali
būti nagrinėjamos įmonės dydžio ir ekonominės galios rodiklis (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 528 ir 529 punktus bei 103 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
114 punktą).
Antra, dėl
Transcatab
pateiktos bendros nuorodos į jos patronuojančios bendrovės
Alliance One
ieškinyje išdėstytus argumentus reikia pažymėti, kad tokia nuoroda, kurioje apie aptariamą pridėtą dokumentą kalbama tik apskritai
ir kuria remdamasis Bendrasis Teismas negali tiksliai nustatyti argumentų, kuriuos būtų galima laikyti papildančiais dokumentuose
išdėstytus pagrindus, turi būti pripažinta nepriimtina.
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą
ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką
tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas, būtų
bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys specifiniais klausimais
gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus,
netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie pagal pirmiau nurodytas nuostatas
turi būti nurodyti pačiame ieškinyje. Be to, Bendrasis Teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų ir argumentų,
kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (žr. 2005 m.
gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
, T‑209/01, Rink. p. II‑5527, 56 ir 57 punktus bei 2007 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 94 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl ieškinio pirmojo pagrindo antroji dalis taip pat turi būti atmesta iš dalies kaip nepagrįsta ir iš dalies kaip nepriimtina.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas pirmasis ieškinio pagrindas.
2.
Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su pradinės baudos nustatymu

Dėl ieškinio antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo sunkumu
Ieškinio antrojo pagrindo pirmoje dalyje
Transcatab
pateikia keletą kaltinimų, susijusių su pažeidimo kvalifikavimu „labai sunkiu“ ginčijamame sprendime.
Visų pirma reikia priminti bendruosius principus, kurie taikomi nustatant baudos dydį ir, konkrečiai, vertinant pažeidimo
sunkumą.
EB 81 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose aiškiai nurodyta, kad su bendrąja rinka nesuderinami susitarimai ir suderinti veiksmai,
kuriais siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyti pirkimo ar pardavimo kainas arba kokias nors kitas prekybos sąlygas
arba riboti ar kontroliuoti gamybą arba rinkas. Tokios rūšies pažeidimai, ypač kai kalbama apie horizontaliuosius kartelius,
teismų praktikoje laikomi ypač sunkiais, nes jie daro tiesioginį poveikį esminiams konkurencijos atitinkamoje rinkoje parametrams
(1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 675 punktas), arba akivaizdžiais konkurencijos taisyklių pažeidimais (1995 m. balandžio 6 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 303 punktas).
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad nustatant skirtinos baudos dydį už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus,
reikia atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą, bet ir į jo trukmę.
Nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, kad konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti nustatomas atsižvelgiant
į daugelį veiksnių, kaip antai konkrečios bylos aplinkybės, jos kontekstas ir atgrasantis baudų poveikis, tačiau nėra nustatytas
baigtinis ar išsamus kriterijų, į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti sąrašas (88 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
241 punktas; 114 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
54 punktas ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 91 punktas).
Siekdama užtikrinti sprendimų, kuriais nustatomos baudos už konkurencijos teisės pažeidimus, skaidrumą ir nešališkumą, Komisija
priėmė gaires (gairių pirmoji pastraipa).
Gairės yra priemonė, skirta, atsižvelgiant į viršesnę galią turinčius teisės aktus, patikslinti kriterijus, kuriuos Komisija
ketina taikyti įgyvendindama jai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį suteiktą diskreciją nustatyti baudas. Gairės
nėra sprendimo, kuriuo skiriamos baudos, teisinis pagrindas, nes tas sprendimas grindžiamas Reglamentu Nr. 1/2003, tačiau
jos bendrai ir abstrakčiai nustato metodiką, kurios Komisija laikosi siekdama tuo sprendimu nustatyti skiriamų baudų dydžius,
ir užtikrina įmonių teisinį saugumą (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–213 punktai ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 219 ir 223 punktai).
Taigi, nors gairės negali būti laikomos teisės norma, kurios administracija bet kuriuo atveju turi laikytis, vis dėlto jose
nustatytos elgesio taisyklės, nurodančios administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti nenurodžiusi
pagrindo (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209 ir 210 punktus ir 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 91 punktą).
Komisijos priimtose gairėse nustatytas jos pačios diskrecijos apribojimas vis dėlto nėra nesuderinamas su tuo, kad Komisijai
išsaugoma esminė diskrecija (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 246, 274 ir 275 punktus). Tai, kad gairėse Komisija patikslino taikomą pažeidimo sunkumo nustatymo
metodą, jai neužkerta kelio šį kriterijų vertinti globaliai ir atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes, įskaitant aspektus,
kurie gairėse konkrečiai nenurodyti (141 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
237 punktas).
Remiantis gairėse nustatytu metodu, aptariamoms įmonėms skirtinoms baudoms apskaičiuoti Komisija atskaitos tašku ima sumą,
nustatytą atsižvelgiant į pažeidimui „būdingą“ sunkumą. Vertinant minėtą sunkumą reikia atsižvelgti į paties pažeidimo pobūdį,
jo konkretų poveikį rinkai, jei jį galima įvertinti, ir aptariamos geografinės rinkos dydį (gairių 1 dalies A punkto pirmoji
pastraipa).
Taigi, pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y. „lengvi pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis svyruoja
nuo 1 000 iki 1 mln. eurų, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis svyruoja nuo 1 mln. iki 20 mln. eurų,
ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis viršija 20 mln. eurų (gairių 1 dalies A punkto antros
pastraipos pirmoji–trečioji įtraukos). Dėl labai sunkių pažeidimų Komisija nurodo, kad tai iš esmės yra horizontalūs apribojimai,
pavyzdžiui, kainų karteliai, rinkos pasidalijimo kvotos ir tinkamam vidaus rinkos funkcionavimui pavojų keliantys veiksmai,
pavyzdžiui, nacionalinių rinkų atskyrimas bei aiškus įmonių, turinčių kvazimonopolinę padėtį, piktnaudžiavimas dominuojančia
padėtimi (gairių 1 dalies A punkto antros pastraipos trečioji įtrauka).
Beje, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 144 punkte nurodyti trys pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo aspektai atliekant
bendrą vertinimą turi nevienodą svarbą. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip
„labai sunkius“ (139 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
101 punktas ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Gütermann et Zwicky prieš Komisiją
, T‑456/05 ir T‑457/05, Rink. p. II‑0000, 137 punktas).
Tačiau nei konkretus poveikis rinkai, nei geografinės rinkos dydis nėra būtini veiksniai pažeidimą kvalifikuojant kaip labai
sunkų horizontalių kartelių atveju, kai siekiama, kaip ir šioje byloje, nustatyti kainas. Nors į šiuos du kriterijus reikia
atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą, tai tik vieni iš daugelio kriterijų, kuriais remiantis apskritai vertinamas sunkumas
(šiuo klausimu žr. 114 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 ir 81 punktus bei 141 punkte minėto Sprendimo
Tribunal Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
240 ir 311 punktus, ir 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 91 punktą).
Taigi, pagal jau kurį laiką nusistovėjusią teismų praktiką, remiantis gairėmis, darytina išvada, kad horizontaliuosius kartelius,
kuriais, kaip ir šiuo atveju, siekiama nustatyti kainas, galima kvalifikuoti kaip labai sunkius remiantis tik pačiu pažeidimo
pobūdžiu, ir Komisija neprivalo įrodyti konkretaus pažeidimo poveikio rinkai (114 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktą ir 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 150 punktą), o nedidelis aptariamos geografinės rinkos dydis neužkerta kelio tokiam kvalifikavimui
(šiuo klausimu žr. 139 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą ir 147 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
91 punktą).
Šią išvadą patvirtina aplinkybė, jog sunkių pažeidimų aprašyme aiškiai nurodytas poveikis rinkai ir įtaka didesnėje bendrosios
rinkos dalyje, o labai sunkių pažeidimų atveju neminimas konkretaus poveikio rinkai arba poveikio tam tikroje specialioje
teritorijoje reikalavimas (146 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
137 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 148 punkte minėto Sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
178 punktą).
Be to, šie trys pažeidimo sunkumo vertinimo aspektai yra tarpusavyje susiję tuo, kad vieno ar kito apsekto didesnis sunkumo
laipsnis gali kompensuoti mažesnį pažeidimo sunkumo laipsnį kitų aspektų atžvilgiu (141 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
241 punktas).
Kalbant apie konkrečiai šią bylą, remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad skirtingiems adresatams skirtą baudą
Komisija nustatė remdamasi bendruoju metodu, kurį ji pati nustatė gairėse, nors minėtame sprendime tų kriterijų ji konkrečiai
nenurodo.
Šalių argumentai
Visų pirma,
Transcatab
teigia, kad remiantis ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamojoje dalyje nurodytu gairių tekstu darytina išvada, kad vertindama
pažeidimo sunkumą Komisija turi atsižvelgti į tris kriterijus, t. y. pažeidimo pobūdį, jo konkretų poveikį rinkai, jei galima
jį įvertinti, ir į aptariamos rinkos geografinį dydį. Taigi, Komisija negalėtų kartelio kvalifikuoti kaip labai sunkaus atsižvelgdama
tik į pažeidimo pobūdį ir nevertindama kitų dviejų kriterijų.
Tačiau, nepaisant gairių nuostatų, aptariamą pažeidimą Komisija kvalifikavo kaip labai sunkų. Toks kvalifikavimas yra klaidingas,
nes jame neatsižvelgiama į tai, kad pažeidimu nepadarytas konkretus poveikis rinkai, o aptariama geografinė rinka yra nedidelė.
Tinkamai atsižvelgusi į visus tris minėtus kriterijus, Komisija kartelį turėjo kvalifikuoti kaip sunkų. Daugeliu ankstesnių
atvejų tokį kainų kartelį kaip šioje byloje Komisija kvalifikavo kaip sunkų pažeidimą. Be to, šioje byloje Komisija nesirėmė
vien tik pažeidimo pobūdžiu, kad pažeidimą kvalifikuotų, jos teigimu, kaip labai sunkų, bet įvertino pažeidimo sunkumą atsižvelgdama
į tris pirmiau nurodytus kriterijus, kaip galima spręsti remiantis ginčijamo sprendimo 365 ir 368 konstatuojamosiomis dalimis.
Aplinkybė, kad Komisija nustatė mažesnę, nei gairėse nustatytą 20 mln. eurų baudą, nesuteikia galimybės teigti, kad
Transcatab
nesuinteresuota teikti šį pagrindą, nes ši riba yra tik nuoroda į minimalų baudos, kuri gali būti skirta, dydį.
Antra,
Transcatab
pateikia keletą kaltinimų konkrečiai dėl kartelio poveikio rinkai nebuvimo. Pasak
Transcatab
, susitarimais, už kuriuos ginčijamu sprendimu skirtos sankcijos, nepadarė jokio poveikio rinkai arba bent tokio poveikio,
dėl kurio buvo susitarta. Taigi, remiantis Komisijos pranešime apie kaltinimus atliktais įvairiais kainų palyginimais darytina
išvada, kad susitarimuose šalių nurodytos kainos rinkoje niekada „neatsispindėjo“.
Transcatab
cituoja jos teiginius patvirtinančius įvairius konkrečius pavyzdžius ir įvairius duomenis bei teigia, kad jei susitarimu
būtų padarytas poveikis, kainos būtų sumažėjusios ir stabilizavusios, tačiau taip neįvyko. Beje, paties ginčijamo sprendimo
97 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad 1990–2000 m. žaliavinio tabako kainos Italijoje padidėjo tiek, kiek
nė vienoje kitoje valstybėje narėje, ir kad šis kainų augimas tęsėsi iki 2002 m., kuriais perdirbėjai nutraukė susitarimus.
Be to, byloje, kurioje priimtas 2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimas C (2004) 4030 galutinis dėl procedūros pagal [EB]
81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) (toliau – byla Žaliavinis tabakas – Ispanija),
Komisija nusprendė, kad tabako kainų augimas, nepaisant perdirbėjų susitarimų, yra tų susitarimų neįgyvendinimo įrodymas.
Beje, ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje Komisija atsižvelgė į ypač sunkiais laikomų veiksmų realaus poveikio rinkai
nebuvimą, kad juos kvalifikuotų kaip sunkius arba labai sunkius pažeidimus. Ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje
Komisija nepagrįstai ir nemotyvuotai teigia, kad kartelis galėjo padaryti poveikį perdirbimo ir perdirbto tabako pardavimo
rinkoje. Kartelio poveikis pardavimo rinkoje galėjo būti tik toks, kad galėjo sumažėti cigarečių gamintojų sąnaudos.
Be to, ginčijamo sprendimo motyvavimas dėl pažeidimo poveikio rinkai yra nelogiškas, nes Komisija teigia, kad karteliu buvo
sumažinta bendra tabako gamyba ir vartotojai dėl to nukentėjo (ginčijamo sprendimo 282 konstatuojamoji dalis), nors esminė
Europos ir Italijos tabako rinkų problema buvo perteklinė blogos kokybės tabako gamyba. Be to, Komisija niekur pranešime apie
kaltinimus nenurodė, kad dėl kartelio sumažėjo gamyba. Šį argumentą pirmą kartą panaudodama ginčijamame sprendime, ji pažeidė
Transcatab
teisę į gynybą, nes pastaroji negalėjo pateikti pastabų dėl šio teiginio. Galimą poveikį pardavimo rinkai Komisija taip pat
pirmą kartą paminėjo ginčijamame sprendime ir taip dar sykį pažeidė jos teisę į gynybą.
Trečia,
Transcatab
teigia, kad su pažeidimais, už kuriuos ginčijamu sprendimu skirtos baudos, susijusi geografinė rinka yra labai maža, išsidėsčiusi
tik keturiuose Italijos regionuose, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 84 konstatuojamojoje dalyje. Taigi, kalbama apie geografiškai
daug mažesnę rinką nei nacionalinė rinka. Komisija niekaip neatsižvelgė į šį veiksnį nustatydama pažeidimo sunkumą. Taigi,
ginčijamame sprendime yra akivaizdi motyvavimo dėl šio aspekto klaida. Be to, remiantis Komisijos sprendimų priėmimo praktika,
pažeidimas turėjo būti pripažintas sunkiu, o ne labai sunkiu. Be to, sprendime dėl bylos Žaliavinis tabakas – Ispanija Komisija,
nustatydama baudos dydį, atsižvelgė į santykinai mažą prekių rinką, kuri apėmė tik tam tikrus Ispanijos regionus.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad
Transcatab
ginčija pagrindinės baudos dydį, kuris pagal gairių 1 punkto B dalies ketvirtąją pastraipą atitinka baudų, nustatytų atsižvelgiant
į pažeidimo sunkumą ir trukmę, sumą. Tačiau remiantis jos argumentais darytina išvada, kad ginčijamos baudos dydis buvo būtent
nustatytas atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, todėl šiame pagrinde nagrinėjamas dydis yra pradinis baudos dydis, nurodytas
ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 107 punktą).
–       Dėl pažeidimo kvalifikavimo labai sunkiu
Dėl
Transcatab
kaltinimo, kad Komisija padarė klaidų pripažindama pažeidimą labai sunkiu, reikia visų pirma pažymėti, kad, kaip minėta šio
sprendimo 146–148 punktuose, remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, kad iš visų trijų gairėse nurodytų
kriterijų pažeidimo sunkumui įvertinti būtent pažeidimo pobūdis turi svarbiausią reikšmę apibūdinant labai sunkius pažeidimus.
Taigi, susitarimai ar suderinti veiksmai dėl kainų nustatymo ar rinkos pasiskirstymo gali lemti, remiantis vien tik jų pobūdžiu,
pripažinimą labai sunkiu, ir nereikia tokių veiksmų apibūdinti nustatant konkretų poveikį rinkai ar tam tikrai geografinei
teritorijai.
Šiuo atveju, kalbant apie aptariamo pažeidimo pobūdį, reikia konstatuoti, kad neteisėtais veiksmais buvo siekiama, be kita
ko, bendrai nustatyti kainas, kurią perdirbėjai moka už žaliavinį tabaką, ir pasiskirstyti tiekėjus bei žaliavinio tabako
kiekius. Tokie veiksmai yra horizontalūs ribojimai, gairėse vadinami kainų karteliu, ir dėl jų pobūdžio laikomi labai sunkiais
pažeidimais. Tokios rūšies karteliai teismų praktikoje laikomi akivaizdžiais konkurencijos taisyklių pažeidimais ar ypač sunkiais
pažeidimais, nes jie daro tiesioginį poveikį pagrindiniams konkurencijos aptariamoje rinkoje parametrams (žr. šio sprendimo
137 punktą).
Darytina išvada, kad Komisija kartelį galėjo pripažinti labai sunkiu remdamasi pačiu pažeidimo pobūdžiu ir neatsižvelgdama
į jo konkretų poveikį rinkai bei geografinę apimtį (žr. šio sprendimo 146–149 punktuose nurodytą teismų praktiką ir, be kita
ko, 139 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą).
Be to, kalbant konkrečiai apie įvairias
Transcatab
nuorodas į anksčiau Komisijos priimtus sprendimus, reikia priminti, kad Komisijos sprendimų praktika savaime nėra teisinis
pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje, nes tas teisinis pagrindas nustatytas tik Reglamente Nr. 1/2003, kuris taikomas
atsižvelgiant į gaires, ir kad baudų dydžio nustatymo srityje Komisija turi plačią diskreciją ir jos nesaisto vertinimai,
kuriuos ji pateikė anksčiau (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 82 punktą ir 139 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
123 punktą). Darytina išvada, kad
Transcatab
teiginiams dėl ankstesnės Komisijos sprendimų priėmimų praktikos pritarti negalima.
Be to, nė vienu
Transcatab
pateiktu argumentu negalima paneigti kartelio kvalifikavimo labai sunkiu. Todėl siekiant išsamumo reikia juos išanalizuoti.
–       Dėl pažeidimo konkretaus poveikio rinkai
Kalbant konkrečiai apie argumentus, susijusius su klaidomis nustatant pažeidimo sunkumą, kiek tai susiję su pažeidimo konkretaus
poveikio rinkai tariamu nebuvimu, reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia
Transcatab
, skaitant ginčijamą sprendimą darytina išvada, kad nors to sprendimo 365 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi gairėmis,
padarė prielaidą, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji turi atsižvelgti į tris veiksnius, nurodytus minėtų gairių 1 dalies
A punkto pirmoje pastraipoje (žr. šio sprendimo 144 punktą), pažeidimo sunkumo vėliau ji nepagrindė konkrečiu pažeidimo poveikiu
rinkai.
Ginčijamo sprendimo dalis, kurioje kalbama apie pažeidimo sunkumo vertinimą (365–369 konstatuojamosios dalys), nepateikiama
jokia pažeidimo konkretaus poveikio rinkai analizė. Konkrečiai, priešingai nei teigia
Transcatab
, tokia analizė nepateikta ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje. Šioje konstatuojamojoje dalyje, kuri glaudžiai
susijusi su ankstesne konstatuojamąja dalimi dėl pažeidimo pobūdžio, bendrai kalbama apie kartelių pirkimo rinkoje, kaip ir
tipiniu „pardavimo kartelių“ atveju, galimybę paveikti konkurenciją. Komisija joje teigia, kad tokia kartelių rūšis gali pakeisti
aptariamų įmonių, gamintojų arba tolesnę veiklą vykdančių subjektų konkurencinį elgesį, jei daromas poveikis vienam pagrindiniam
perdirbimo grandinėje veikiančių įmonių konkurencinio elgesio parametrui, t. y. perdirbimui skirto produkto pirkimo kainai.
Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad gebėjimas keisti konkurenciją yra dar didesnis, kai kalbama apie
tokią prekę, kaip šioje byloje.
Be to, ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje pateikiama konkurencijos ribojimo analizė (277 ir tolesnės konstatuojamosios dalys),
į kurią daroma nuoroda 368 konstatuojamojoje dalyje, taip pat nėra konkretaus poveikio rinkai analizės. Priešingai, nei teigia
Transcatab
, nėra jokio pagrindo remiantis ta ginčijamo sprendimo dalimi, kurioje nagrinėjama konkurenciją ribojanti perdirbėjų susitarimo
apimtis, daryti išvadą, jog Komisija rėmėsi konkrečiu kartelių poveikiu rinkai, kad nustatytų pažeidimo sunkumą baudos nustatymo
tikslais.
Beje,
Transcatab
ginčijama bendrais bruožais išdėstyta nuoroda į galimą poveikį pardavimo rinkoms (žr. šio sprendimo 154 punkto pabaigą) išdėstyta
būtent argumentuose dėl pirkimo kartelio gebėjimo daryti įtaką perdirbėjų elgesiui. Taigi, jei kartelis nustatė būtent kiekvieno
perdirbėjo perkamą tabako kiekį,
Transcatab
negali teigti, jog teiginys, kad kartelis galėjo padaryti įtakos vėlesniuose tabako perdirbimo ir perdirbto tabako pardavimo
veiklos etapuose, yra klaidingas. Jei kartelis galėjo nuspręsti dėl perkamo žaliavos kiekio, jis tikrai galėjo daryti įtaką
vėlesnei perdirbėjų veiklai, kiek tai susiję su perdirbtu tabaku. Beje,
Transcatab
nepateikė jokio argumento ir įrodymo, kuriuo būtų galima paneigti šį teiginį. Be to, reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime
nėra jokios užuominos apie galimą poveikį cigarečių kainoms galutiniams vartotojams, todėl šiuo klausimu pateikti
Transcatab
argumentai turi būti atmesti.
Kalbant konkrečiai apie
Transcatab
pateiktus duomenis arba apie ginčijamame sprendime nurodytus duomenis, kuriais įrodomas kartelio poveikio rinkai nebuvimas
(žr. šio sprendimo 154 punktą), reikia pažymėti, kad teismų praktikoje nustatyta, jog vertinant pažeidimo sunkumą lemiamos
reikšmės turi tai, ar kartelio nariai padarė viską, ką galėjo, kad jų ketinimai padarytų konkretų poveikį. Kadangi, kalbant
apie faktiškai egzistavusias rinkos kainas, tam, kas įvyko vėliau, įtakos turėti galėjo kiti nuo kartelio narių kontrolės
nepriklausantys veiksniai, kartelio nariai negali pasitelkti jų pastangoms priešingus išorės veiksnių ir juos naudoti kaip
įrodymus, pagrindžiančius baudos sumažinimą (žr. 141 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
287 punktą; 147 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
86 punktą ir 146 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
130 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, remiantis teismų praktika, kai kartelio įgyvendinimas įrodytas, negalima iš Komisijos reikalauti sistemiškai įrodyti,
kad susitarimai aptariamoms įmonėms iš tikrųjų leido pasiekti aukštesnį arba, kaip šioje byloje, pirkimo kartelių atveju,
– žemesnį sandorių kainos lygį nei tuo atveju, jei kartelinių susitarimų nebūtų. Būtų neproporcinga prašyti tokio įrodymo,
kuris pareikalautų didelių išteklių, nes tam reikėtų pasiremti hipotetiniais skaičiavimais taikant ekonominius modelius, kurių
tikslumą sunku įvertinti teisme ir kurių teisingumas nėra įrodytas (šiuo klausimu žr. 141 punkte minėto sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, 286 punktą; 141 punkte minėto sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, 85 punktą ir 146 punkte minėto sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
129 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl šio aspekto, remiantis ginčijamo sprendimo dalies, kurioje išdėstytos inkriminuojamos faktinės aplinkybės, analize, darytina
išvada, kad perdirbėjai sąmoningai vykdė konkurencijai prieštaraujančią veiksmus, už kuriuos jiems skirtos sankcijos (žr.,
pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 111, 124, 125, 141 ir 158 konstatuojamąsias dalis). Beje, šį argumentą galima patvirtinti
aplinkybe, kad kartelis buvo slaptas, kaip galima spręsti remiantis ginčijamo sprendimo 363 ir 473 konstatuojamosiomis dalimis.
Be to, remiantis ginčijamu sprendimu, perdirbėjai kelis kartus susitarė dėl priemonių, skirtų užtikrinti veiksmingą kartelio
įgyvendinimą, kaip antai atitinkamų jų tiekėjų sąskaitų siuntimas vieni kitiems (ginčijamo sprendimo 122 ir 129 konstatuojamosios
dalys), pareiga konsultuotis tais atvejais, kai perkama ne pagal sutartis (ginčijamo sprendimo 139 konstatuojamoji dalis),
pareiga kontroliuoti darbuotojus, kad jie nesiimtų iniciatyvos be reikiamo koordinavimo (ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamoji
dalis), struktūros, kuria siekiama užtikrinti konkurencijai priešingų tikslų įgyvendinimą, sukūrimas (ginčijamo sprendimo
187 konstatuojamoji dalis). Dėl šio aspekto taip pat reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamąja
dalimi darytina išvada, jog Komisija įrodė, jog kartelis buvo įgyvendintas.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti su Komisijos klaidomis susijusius teiginius, kurie grindžiami šalių susitarimuose nurodytų
kainų netaikymu rinkoje ir aplinkybe, kad Komisija turėjo duomenų, kurie įrodo, jog žaliavinio tabako kainos didėjo daugiau,
nei kitų žemės ūkio produktų.
–       Dėl geografinės rinkos dydžio
Dėl argumento, susijusio su maža geografine rinka, kurioje darytas pažeidimas, remiantis šios sprendimo 147–149 punktuose
nurodyta teismų praktika darytina išvada, kad geografinės rinkos dydis nėra savarankiškas kriterijus, nes tik keliose valstybėse
narėse daromi pažeidimai galėtų būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs. Nei Sutartis, nei Reglamentas Nr. 1/2003, nei gairės,
nei teismų praktika nesuteikia galimybės teigti, kad tik labai didelės geografinės apimties konkurencijos ribojimai gali būti
taip kvalifikuojami. Beje, kaip nurodyta šio sprendimo 148 punkte, susitarimai, kuriais, kaip ir šioje byloje, siekiama būtent
nustatyti prikimo kainas ir pasiskirstyti perkamą kiekį, gali, remiantis tik jų pobūdžiu, lemti pažeidimų kvalifikavimą kaip
labai sunkių, ir nereikia tokių veiksmų apibūdinti konkrečiu geografiniu dydžiu. Todėl aptariamos geografinės rinkos dydis,
net jei ta rinka maža, neužkerta kelio šioje byloje konstatuoto pažeidimo kvalifikuoti kaip labai sunkaus. Taigi, kvalifikuodama
pažeidimą kaip labai sunkų, Komisija nepadarė jokios klaidos, kiek tai susiję su aptariamos geografinės rinkos dydžiu.
Siekiant išsamumo reikia pažymėti, kad nors yra žinoma, kad žaliavinio tabako auginimas koncentruotas tam tikruose Italijos
regionuose, vis dėlto reikia konstatuoti, kad kartelis buvo susijęs su žaliavinio tabako pirkimo, o ne su jo auginimo rinka,
todėl jo taikymo sritis neapsiribojo vien tik tais regionais, o apėmė visą Italijos teritoriją. Remiantis nusistovėjusia teismų
praktika, valstybės narės teritorija yra svarbi bendrosios rinkos dalis (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 28 punktą; 148 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
150 punktą). Taigi,
Transcatab
negali teigti, kad su pažeidimu susijusi geografinė rinka buvo maža.
–       Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo
Dėl kaltinimų, susijusių su pareigos motyvuoti pažeidimu, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką individualaus
sprendimo motyvuose turi būti taip aiškiai ir vienareikšmiškai išdėstyti teisės aktą priėmusios institucijos argumentai, kad
suinteresuotieji asmenys galėtų suvokti priežastis, dėl kurių priemonė priimta, o kompetentingas teismas – atlikti kontrolės
funkciją. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų
nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes klausimas, ar teisės akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į aplinkybes, kurioms esant jis buvo priimtas, bei į visas
atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nustatant baudas už konkurencijos teisės pažeidimą pareiga motyvuoti įvykdoma, kai Komisija sprendime nurodo vertinamus aspektus,
kuriais remdamasi nustatė pažeidimo sunkumą ir trukmę (žr. 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 463 punktą ir jame
nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju, kiek tai susiję su pažeidimo sunkumo vertinimu, ginčijamo sprendimo 365–369 konstatuojamosiose dalyse Komisija
nurodė priežastis, kuriomis remdamasi ji padarė išvadą, kad pažeidimas turi būti kvalifikuojamas kaip labai sunkus. Kaip nurodyta
šio sprendimo 159 ir tolesniuose punktuose, Komisija šią išvadą pagrindė labai sunkiu aptariamo pažeidimo pobūdžiu.
Taigi, reikia pažymėti, jog dėl to, kad konkretus poveikis rinkai ir aptariamos geografinės rinkos dydis nėra būtini elementai
pažeidimą kvalifikuojant kaip labai sunkų, kai kalbama apie horizontaliuosius kartelius, kuriais siekiama, kaip ir šiuo atveju,
nustatyti kainas, Komisija neprivalėjo motyvuoti, kodėl neatsižvelgė į šiuos kriterijus. Dėl šio aspekto reikia priminti,
kad atliekant analizes dėl EB 81 straipsnio pažeidimų, EB 253 straipsnis negali būti aiškinamas taip, kad juo Komisijai nustatyta
pareiga sprendimuose paaiškinti priežastis, dėl kurių skaičiuodama baudos dydį ji laikėsi būtent tokio metodo, kuris nurodytas
ginčijamame sprendime (žr. 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
, T‑18/05, Rink. p. II‑0000, 153 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisija nepažeidė pareigos motyvuoti, kiek tai susiję su pažeidimo konkrečiu poveikiu rinkai arba su
maža geografine rinka.
Galiausiai, konkrečiai kalbant apie
Transcatab
pateiktą kaltinimą dėl ginčijamo sprendimo nelogiško motyvavimo, kiek tai susiję su pertekline tabako gamyba (žr. šio sprendimo
155 punktą), reikia pažymėti, kad perprodukcijos egzistavimas nebūtinai yra įrodymas, kad kartelio dėl gamybos sumažinimo
įgyvendinimas nedavė rezultatų. Iš tiesų, negalima atmesti prielaidos, kad jei kartelio nebūtų buvę, tabako gamyba būtų buvusi
dar didesnė. Priešingai nei teigia
Transcatab
, nėra būtino prieštaravimo tarp perprodukcijos egzistavimo ir ginčijamame sprendime išdėstyto teiginio, kad karteliu buvo
siekiama sumažinti bendrą tabako gamybą. Taigi, remdamasi šiuo argumentu
Transcatab
negali teigti, kad ginčijamo sprendimo motyvavimas šiuo aspektu yra nelogiškas. Todėl šis argumentas turi būti atmestas.
–       Dėl teisės į gynybą pažeidimų
Reikia parymėti, jog remiantis nusistovėjusia teismų praktika galima daryti išvadą, kad Komisija laikosi pareigos paisyti
įmonių teisės būti išklausytoms, jei pranešime apie kaltinimus ji aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms
turi būti skirtos baudos, ir jei nurodo pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, dėl kurių gali būti skirta bauda, kaip
antai įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo. Tai padariusi,
ji suteikia joms būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo (115 punkte
minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
21 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 199 punktas ir 2010 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
, T‑11/05, Rink. p. II‑0000, 129 punktas).
Beje, jeigu Komisija nurodė faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis ketina grįsti baudos apskaičiavimą, ji neprivalo patikslinti,
kaip pasinaudojo kiekviena iš šių aplinkybių nustatydama baudos dydį (141 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
369 punktas). Be to, atsižvelgdama į administracinę procedūrą, sprendime Komisija taip pat gali peržiūrėti ar papildyti faktinius
ar teisinius argumentus suformuluotiems kaltinimams pagrįsti (žr. 117 punkte minėto Sprendimo
Schneider Electric prieš Komisiją
438 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Darytina išvada, kad, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu, aptariamų įmonių teisė į gynybą Komisijos užtikrinama suteikiant
joms galimybę pateikti pastabas dėl inkriminuojamų faktinių aplinkybių trukmės, sunkumo ir antikonkurencinio pobūdžio (1994 m.
spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 235 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
131 punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad pranešimo apie kaltinimus II A punkte Komisija, laikydamasi teismų praktikos, nurodė pagrindines
faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis remiantis galima skirti baudą
Transcatab
. Konkrečiai Komisija jame nurodė faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis rėmėsi ginčijamame sprendime apskaičiuodama ieškovei
skirtą pradinę baudą.
Transcatab
turėjo galimybę pateikti pastabas dėl šių aplinkybių, todėl reikia daryti išvadą, kad buvo tinkamai laikytasi jos teisės būti
išklausytai. Beje, kaip nurodyta dėstant šią ieškinio pagrindo dalį, ginčijamame sprendime pažeidimo kvalifikavimo labai sunkiu
Komisija nepagrindė konkrečiu kartelio poveikiu rinkai, kiek tai susiję su gamybos sumažėjimu ir su vėliau vykdoma veikla,
tačiau ji pagrindė šį kvalifikavimą aptariamų pažeidimų labai sunkiu pobūdžiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ieškinio antrojo pagrindo pirmą dalį.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų
pažeidimu nustatant pagrindinės baudos dydį
Šalių argumentai
Visų pirma,
Transcatab
teigia, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą jai skirdama 14 mln. eurų baudą. Ši bauda yra neproporcinga palyginti
tiek su visais metiniais pirkimais aptariamoje rinkoje, kurie nesiekė 13 mln. eurų, tiek su bendra susitarimuose numatytų
tabako pirkimų verte, kuri neviršijo 50 mln. eurų per metus. Nustatydama baudą, Komisija turėjo atsižvelgti į ypač mažą rinkos
dydį. Be to, naujose pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėse (OL 2006,
C 210, p. 2, toliau – 2006 m. gairės) nurodyta, kad pagrindinė bauda turi būti nustatyta atsižvelgiant į įmonės pardavimų
kartelio objektu esančioje rinkoje vertę.
Antra,
Transcatab
teigia, kad nustatydama pagrindinę baudą Komisija pažeidė vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus. Ji be
jokio pagrindo taikė skirtingą požiūrį į šioje byloje aptariamą kartelį ir į kartelį, kuris nagrinėjamas sprendime, priimtame
byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija, nors abi bylos yra labai panašios, kiek tai susiję tiek su kartelio objektu ir nedidele
geografine apimtimi.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl proporcingumo principo pažeidimo
Reikia priminti, kad pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad institucijų priimamais aktais nebūtų viršijama tai, kas
tinkama ir reikalinga aptariamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti, ir jei galima rinktis iš kelių
tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai ribojančią, o sukelti nepatogumai neturi būti pernelyg didelis, palyginti su
siekiamais tikslais (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, neskelbiamo Rinkinyje, 223 punktas).
Komisijos pradėtoje procedūroje dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo inkriminavimo šio principo taikymas reiškia, kad baudos
neturi būti pernelyg didelės, palyginti su siekiamais tikslais, t. y. palyginti su tų taisyklių paisymu, o įmonei skirta bauda
už konkurencijos teisės pažeidimą turi būti proporcinga pažeidimui, vertinamam kaip visuma, atsižvelgiant būtent į jo sunkumą
(šiuo klausimu žr. 188 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
223 ir 224 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką). Konkrečiai kalbant, proporcingumo principas reiškia, kad Komisija turi
nustatyti baudą proporcingai aplinkybėms, į kurias atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir ji turi tuo tikslu taikyti
minėtas aplinkybes nuosekliai ir objektyviai pagrįstai (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 226–228 punktai ir 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie prieš Komisiją
, T‑446/05, Rink. p. II‑0000, 171 punktas).
Kalbant, pirma, apie kaltinimą, susijusį su baudos neproporcingumu, palyginti su visa pirkimų aptariamoje rinkoje verte, reikia
pažymėti, kad nei Reglamente Nr. 1/2003, nei gairėse nenurodyta, kad baudų dydis turi būti nustatomas tiesiogiai atsižvelgiant
į paveiktos rinkos dydį, nes šis veiksnys yra ne privaloma aplinkybė, o tik viena iš reikšmingų aplinkybių pažeidimo sunkumui
įvertinti (2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 132 punktas ir 114 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 punktas). Taigi, šios nuostatos savaime neįpareigoja Komisijos atsižvelgti į tai, kad prekių rinka nedidelė (šiuo klausimu
žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 148 punktą).
Tačiau, kaip minėta šio sprendimo 139 punkte, teismų praktikoje nustatyta, kad vertindama pažeidimo sunkumą Komisija turi
atsižvelgti į daug aplinkybių, kurių pobūdis ir svarba priklauso nuo nagrinėjamo pažeidimo rūšies ir konkrečių aptariamo pažeidimo
aplinkybių. Negalima atmesti galimybės, kad tarp tokių pažeidimo sunkumą liudijančių aplinkybių gali būti, nelygu atvejis,
aptariamos prekės rinkos dydis (115 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 punktas ir 146 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
267 punktas).
Todėl, jei rinkos dydis gali būti laikomas aplinkybe, į kurią reikia atsižvelgti nustatant pažeidimo sunkumą, jos svarba priklauso
nuo pažeidimo rūšies ir nuo konkrečių aptariamo pažeidimo aplinkybių.
Šiuo atveju, kalbant, pirma, apie pažeidimo rūšį, reikia konstatuoti, kad aptariamo kartelio tikslas, be kita ko, buvo bendrai
nustatyti perdirbėjų mokamas kaina už žaliavinį tabaką ir pasiskirstyti tiekėjus bei žaliavinio tabako kiekius. Tokie veiksmai
yra „kainų kartelio“ rūšies horizontalus ribojimas, kaip tai suprantama pagal gaires, ir dėl tokio jų pobūdžio laikomi „labai
sunkiais“ pažeidimais. Už šios rūšies kartelius, kurie teismų praktikoje kvalifikuojami kaip akivaizdūs konkurencijos taisyklių
pažeidimai arba kaip ypač sunkūs pažeidimai, nes daro tiesioginį poveikį pagrindiniams konkurencijos aptariamoje rinkoje parametrams
(žr. šio sprendimo 137 punktą), gairėse numatyta sankcija, kurios minimalus pradinis dydis yra nuo 20 mln. eurų.
Kalbant, antra, apie konkrečias aptariamo pažeidimo aplinkybes, reikia konstatuoti, kad aptariamos rinkos dydis nebuvo visiškai
nereikšmingas, nes ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad žaliavinio tabako gamyba Italijoje sudarė
38 % Sąjungos gamybos pagal kvotas. Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 290 išnaša darytina išvada, kad dėl to, jog kartelis
taip pat buvo taikomas pirkimams iš „trečiųjų šalių pakuotojų“, t. y. iš tarpininkų, kurie patys perka žaliavinį tabaką iš
gamintojų ir atlieka pirminį tabako apdirbimą, jis buvo susijęs su pirkimais, kurių vertė viršija paprastą Italijoje užauginto
žaliavinio tabako pirkimo kainą.
Tokiomis aplinkybėmis
Transcatab
negali teigti, kad jai skirta bauda yra neproporcinga, palyginti su bendra pirkimų aptariamoje rinkoje verte.
Antra, kiek tai susiję su kaltinimu dėl baudos neproporcingumo, palyginti su
Transcatab
pirkimų aptariamoje rinkoje verte, reikia visų pirma pažymėti, kad taikytinoje teisėje nėra bendrojo taikymo principo, kuriuo
remiantis sankcija turi būti proporcinga įmonės pasiektai apyvartai aptariamoje rinkoje (žr. 146 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
277 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nustatant baudą galima atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri rodo,
nors ir apytiksliai bei nepakankamai, įmonės dydį ir ekonominę galią, tiek į prekių, kurios yra pažeidimo objektas, apyvartos
dalį, kuri dėl tos priežasties rodo to pažeidimo mastą. Nei vienam, nei kitam iš šių dydžių nereikia suteikti pernelyg daug
reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, todėl tinkamas baudos nustatymas negali būti paprasto skaičiavimo, grindžiamo
bendra apyvarta, rezultatas. Taip yra ypač tuo atveju, kai aptariamos prekės sudaro tik nedidelę šios apyvartos dalį (115 punkte
minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
121 punktas; 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
243 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d.
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 114 punktas).
Taigi, reikia konstatuoti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 40–43 punktuose, Komisija nustatė baudą atsižvelgdama į kiekvienos
įmonės rinkos dalį, kiek tai susiję su aptariamos prekės pirkimu rinkoje, kurioje padarytas pažeidimas. Todėl pirkimų aptariamoje
rinkoje vertė buvo kriterijus, į kurį buvo atsižvelgta šioje byloje nustatant baudą.
Be to, remiantis teismų praktika darytina išvada, kad jei galutinės baudos dydis neviršija 10 % nuo suinteresuotosios įmonės
bendros apyvartos paskutiniais pažeidimo darymo metais, bauda negali būti laikoma neproporcinga tik dėl to, kad viršija aptariamoje
rinkoje pasiektą apyvartą (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 200 punktą).
Beje, kaip nurodyta šio sprendimo 160 ir 193 punktuose, aptariamo pažeidimo tikslas buvo vykdyti „kainų kartelio“ tipo horizontaliuosius
ribojimus, kaip tai suprantama pagal gaires, kitaip tariant, ribojimus, kurie dėl savo esmės laikomi „labai sunkiais“. Už
šią ypač sunkių kartelių rūšį gairėse numatyta sankcija, kurios minimali pradinė suma yra daugiau nei 20 mln. eurų. Remiantis
ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad
Transcatab
skirtos pradinės baudos dydis yra gerokai mažesnis už tą, kurį remdamasi gairėmis Komisija galėjo nustatyti už labai sunkius
pažeidimus. Tokiomis aplinkybėmis
Transcatab
negali teigti, kad jais skirta bauda yra neproporcinga, palyginti su tariamai maža aptariama rinka ir bendra jos metinių
pirkimų aptariamoje rinkoje suma.
Galiausiai dėl apeliantės argumento, susijusio su 2006 m. gairėmis, reikia pabrėžti, kad, kaip pripažįsta pati
Transcatab
, šios gairės nebuvo taikomos klostantis aplinkybėms, dėl kurių kilo šis ginčas (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 17 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000, 108 punktą).
–       Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
Remiantis nusistovėjusia teismų praktiką, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas tik tuomet, kai panašios situacijos vertinamos
skirtingai, arba skirtingos – vienodai, nebent toks požiūris gali būti objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 158 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
79 punktas).
Taip pat reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 162 punkte, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisijos
sprendimų priėmimo praktika nelaikoma baudų konkurencijos srityje teisiniu pagrindu, kad Komisija, nustatydama baudų dydį,
turi plačią diskreciją ir kad jos nesaisto anksčiau jos priimti sprendimai.
Vien tai, jog Komisija ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje buvo nusprendusi, jog elgesys lemia tam tikro dydžio baudą,
visiškai nereiškia, kad ji privalo pateikti tokį patį vertinimą vėlesniame sprendime (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p. II‑3255, 110 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl šiuo atveju galima teigti, kad paprastas sprendimo byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija nurodymas, kaip padarė
Transcatab
, yra netinkamas, nes Komisija neprivalėjo vienodai vertinti šios bylos (šiuo klausimu žr. 162 punkte minėto 2009 m. kovo
19 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
83 punktą).
Kalbant konkrečiai apie vienodo požiūrio principo taikymą šioje byloje reikia pažymėti, kad kiti Komisijos sprendimai dėl
baudų iš esmės yra tik rekomenduojamojo pobūdžio, juo labiau kad šių sprendimų faktinės aplinkybės nėra identiškos nurodytoms
ginčijamame sprendime (204 punkte minėto 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
112 punktas). Taigi, nors šiuo atveju nagrinėjama byla kai kurias aspektais panaši į bylą Žaliavinis tabakas – Ispanija,
vis dėlto jos labai skirtingos ir į tuos skirtumus negalima neatsižvelgti. Pirma, neginčijama, kad Ispanijos rinka buvo mažesnė
ir mažiau svarbi už Italijos rinką. Antra, nacionaliniai teisės aktai, kuriais reglamentuojama ši rinka, taip pat yra skirtingi
(konkrečiai žr. šio sprendimo 317 ir paskesnius punktus).
Atsižvelgiant į šiuos nemenkus skirtumus, Komisija turėjo teisę ir net privalėjo taikyti skirtingą požiūrį šiose dviejose
bylose, kiek tai susiję su sankcijų skyrimu. Todėl
Transcatab
negali pagrįstai remtis Komisijos sprendimu byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija, kad įrodytų vienodo požiūrio principo pažeidimą
šioje byloje.
–       Dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo
Reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, teisė remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu atsiranda, kai tenkinamos
trys sąlygos. Pirma, suinteresuotasis asmuo iš valdžios institucijų turi būti gavęs patvirtintų ir patikimų šaltinių pateiktas
tikslias, besąlygines ir nuoseklias garantijas. Antra, šios garantijos turi būti tokios, kad asmeniui, kuriam jos skirtos,
atsirastų teisėtų lūkesčių. Trečia, šios garantijos turi atitikti galiojančias teisės normas (žr. 2009 m. vasario 4 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Omya prieš Komisiją
, T‑145/06, Rink. p. II‑145, 117 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 30 d.
Pirmosios instancijos teismo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
, T‑13/03, Rink. p. II‑947, 203 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad pirmoji teismų praktikoje nustatyta sąlyga netenkinama. Remiantis teismų praktika darytina
išvada, kad nustatydama baudų dydį Komisija turi plačią diskreciją, todėl ūkio subjektai negali turėti teisėtų lūkesčių Komisijai
nustatant šiuos dydžius (žr. 204 punkte minėto 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
109 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Taigi,
Transcatab
nurodytas su byla Žaliavinis tabakas – Ispanija susijęs precedentas negali būti traktuojama taip, kad juo buvo suteikta tiksli,
besąlyginė ir nuosekli garantija, kaip tai suprantama pagal pirmesniame punkte nurodytą teismų praktiką.
Be to, reikia konstatuoti, kad sprendimą byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija Komisija priėmė 2004 m. spalio mėn., t. y. daugiau
nei po dviejų metų po to, kai
Transcatab
pateikė prašymą neskirti baudos ar ją sumažinti pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Tokiomis aplinkybėmis
Transcatab
visiškai negali teigti veikusi remdamasi teisėtais lūkesčiais, kuriuos jai sukėlė skirtos baudos dydis minėtoje byloje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ieškinio antrojo pagrindo antrą dalį.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu, kai atsižvelgiama į sankcijos
atgrasantį poveikį ir Transcatab finansinę padėtį
Šalių argumentai

Transcatab
ginčija dauginimo koeficiento taikymą nustatant pradinį baudos dydį. Pirma, ji ginčija pagrindą, kuriuo remiantis jis taikomas,
t. y. atsakomybės inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei
Alliance One
.
Antra, ji teigia, kad šiuo atveju atgrasantis poveikis galėjo būti pasiektas netaikant dauginimo koeficiento ir nustačius
mažesnį pradinį baudos dydį, nei nustatė Komisija.
Trečia, ji teigia, kad remiantis proporcingumo principu, Komisija turėjo suderinti baudos dydį atsižvelgdama į netvirtą
Transcatab
finansinę padėtį ir į pavojų tolesnei jos veiklai. Per laikotarpį nuo 1995 m. iki 2002 m.
Transcatab
patyrė didžiulių nuostolių ir, Komisijai skyrus baudą, ji turėjo bankrutuoti. Be to, ginčijamo sprendimo priėmimo metu
Transcatab
nebevykdė veiklos Italijos rinkoje, todėl nebuvo jokio poreikio atgrasyti, kiek tai susiję su ja. Be to, šiuo atveju nėra
jokio papildomo reikalavimo atgrasyti, kuris būtų susijęs su vadinamąja „multiproduktų“ gamyba. Galiausiai, net 2006 m. gairėse
kalbama apie įmonės galimybes sumokėti baudą ir taip atsižvelgiama į pavojų ją ekonomiškai sužlugdyti.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo teismo vertinimas
Remiantis teismų praktika darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje numatytų sankcijų tikslas yra nubausti
už neteisėtą elgesį ir užkirsti kelią jam pasikartoti. Taigi atgrasymas yra baudos tikslas (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 218 ir 219 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką bei 103 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d.
Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
150 punktą).
Atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti pakankamą atgrasantį baudos poveikį, reikia nustatyti tokį jos dydį, kad būtų atsižvelgta
į siekiamą padaryti poveikį įmonei, kuriai ji skiriama, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamos įmonės finansinį pajėgumą ir laikantis
reikalavimo užtikrinti, pirma, baudos veiksmingumą ir, antra, proporcingumo principo laikymąsi, skirta bauda nebūtų nei per
maža, nei per didelė (2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 283 punktą; 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 379 punktą ir 103 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
154 punktą). Taigi, nors reikalavimas užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį yra teisėtas tikslas, kurio Komisija
turi teisę siekti apskaičiuodama baudos dydį, vis dėlto ji turi paisyti bendrųjų teisės principų, visų pirma – proporcingumo
principo, ne tik nustatydama pradinį baudos dydį, bet ir ją didindama, kad būtų užtikrintas pakankamai atgrasantis baudos
poveikis (minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
316 punktą).
Gairių 1 dalies A punkte, kuriame kalbama apie pažeidimų sunkumą, minimas atgrasymo tikslas. Konkrečiai kalbant, šio punkto
ketvirtoje pastraipoje nurodyta, kad reikia „nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasantį poveikį“. Šiuo
atveju, būtinybę taikyti dauginimo koeficientą 1,25 ginčijamo sprendimo 374 ir 375 konstatuojamosiose dalyse Komisija motyvavo
siekiu užtikrinti pakankamai atgrasantį
Transcatab
skirtos baudos poveikį atsižvelgdama į tai, kad ši įmonė priklauso tarptautinei grupei, turinčiai didelius ekonominius ir
finansinius pajėgumus, kad ji yra viena iš pagrindinių pasaulio prekiautojų tabaku, veikiančių įvairiuose tabako pramonės
lygmenyse bei įvairiose geografinėse rinkose.
Pirma, dėl argumento, susijusio su dauginimo koeficiento taikymo pagrindu, t. y. atsakomybės už pažeidimą priskyrimu jos patronuojančiai
bendrovei
Alliance One
, pakanka pažymėti, kad nagrinėjant ieškinio pirmąjį pagrindą buvo nuspręsta, kad Komisija pagrįstai nusprendė, jog
Alliance One
turi būti laikoma atsakinga už
Transcatab
padarytą pažeidimą (žr. ieškinio pirmojo pagrindo pirmą dalį). Todėl šiam argumentui pritarti negalima.
Antra, dėl argumento, kurį
Transcatab
grindžia pakankamai atgrasančiu 10 mln. pradiniu baudos dydžiu, reikia konstatuoti, jog ji niekaip nepagrindžia savo teiginio,
kad net jei bauda būtų nustatyta neatsižvelgiant į padidinimo koeficientą dėl atgrasomojo poveikio, ji būtų pakankama tokiam
baudos poveikiui užtikrinti (šiuo klausimu žr. 201 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
107 punktą).
Trečia, dėl kaltinimo, kad Komisija neatsižvelgė į jos netvirtą finansinę padėtį ir taip pažeidė proporcingumo principą jai
taikydama dauginimo koeficientą, reikia visų pirma pažymėti, kad, remiantis teismų praktika, dėl to, jog atgrasymo tikslas
yra susijęs su įmonių elgesiu Sąjungoje, atgrasymo veiksnys yra vertinamas atsižvelgiant į daugelį aplinkybių, o ne tik į
aptariamos įmonės konkrečią situaciją (2009 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Itochu prieš Komisiją
, T‑12/03, Rink. p. II‑883, 93 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 23 punktą ir 189 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
300 punktą).
Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nustatydama baudos dydį Komisija neprivalo atsižvelgti į sunkią įmonės finansinę
padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusioms įmonėms būtų suteiktas
nepagrįstas konkurencinis pranašumas (žr. 88 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
327 punktą ir 2006 m. birželio 29 d. Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5977, 105 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
BST prieš Komisiją
, T‑452/05, Rink. p. II‑0000, 95 punktą).
Taigi
Transcatab
negali ginčyti dauginimo koeficiento taikymo atgrasymo tikslais remdamasi aplinkybe, kad kartelio įgyvendinimo laikotarpiu
ji patyrė nuostolių, dėl kurių nuo procedūros pradžios nebeveikia su karteliu susijusioje rinkoje. Be to, atsižvelgiant į
tai, kad
Transcatab
priklauso tarptautinei grupei, turinčiai didelę ekonominę ir finansinę galią, ir į tai, kad atsakomybė priskirta jos patronuojančiai
bendrovei, dauginimo koeficiento taikymas baudai, nustatytai atsižvelgiant į bendrą šios grupės apyvartą, negali būti laikomas
priežastimi, dėl kurios bauda tampa neproporcinga.
Beje, reikia konstatuoti, kad šiuo atveju nei per administracinę procedūrą, nei Bendrajame Teisme
Transcatab
neįrodė teiginio, kad ji buvo priversta bankrutuoti dėl to, kad Komisija pradėjo aptariamą tyrimą ir dėl numatomos baudos.
Taip pat reikia priminti, jog Sąjungos teise savaime nedraudžiama institucijoms imtis priemonių, kurios lemtų tam tikros įmonės
bankrotą ar likvidavimą. Iš tikrųjų, nors konkrečios teisinės formos įmonės likvidavimas gali pažeisti savininkų, akcininkų
ar dalininkų finansinius interesus, tai nereiškia, kad asmeniniai, materialiniai ir nematerialiniai įmonės elementai taip
pat praras savo vertę (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 372 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kalbant apie argumentą, susijusį su papildomu reikalavimu atgrasyti įmones, kurios gamina įvairius produktus, pažymėtina,
kad ginčijamame sprendime nieko nepasakyta apie tokį reikalavimą, todėl šis argumentas šioje byloje neturi reikšmės. Galiausiai
dėl argumento, susijusio su 2006 m. gairėmis, jau buvo pasakyta, kad jos netaikomos klostantis aplinkybėms, dėl kurių kilo
šis ginčas (žr. šio sprendimo 201 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti ieškinio antrojo pagrindo trečią dalį ir, dėl šios priežasties, visą ieškinio
antrąjį pagrindą.
3.
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusios su pagrindinės baudos dydžio nustatymu

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu baudos padidinimu už pažeidimo trukmę
Šalių argumentai
Pirma,
Transcatab
ginčija paradinės baudos padidinimą 60 %, kuris grindžiamas teiginiu, kad perdirbėjai šešerius metus ir keturis mėnesius dalyvavo
darant vieną pažeidimą. Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kad nuo 1999 m. iki 2002 m. Italijos žaliavinio tabako rinkoje
sudaryti susitarimai iš esmės buvo
Unitab
ir APTI sudaryti tarpšakiniai susitarimai. Taigi, nustatydama baudą, Komisija turėjo atskirti veiksmus, kurie buvo vykdomi
1995–1998 m. ir veiksmus, vykdytus 1999 –2002 m. už kuriuos atsakomybė tenka išimtinai APTI. Be to, Komisija pati pažymėjo,
kad APTI išimtinai atsakinga už savo sprendimus (ginčijamo sprendimo 253 konstatuojamoji dalis). Todėl Komisija turėjo bent
jau nedidinti baudos už trejus aptariamus metus.
Konkrečiai ginčijamo sprendimo 152 ir 154 konstatuojamosiose dalyse ir tam tikruose prie bylos pridėtuose dokumentuose pažymėta,
kad jau nuo 1998 m. perdirbėjų susitikimai vyko dėl tarpšakinių susitarimų ir turint tikslą juos parengti. Tokie perdirbėjų
susitikimai vėliau vyko visu laikotarpiu, kuriuo APTI buvo pavesta derėtis su
Unitab
dėl tarpšakinių susitarimų.
Transcatab
konkrečiai nurodo ginčijamo sprendimo 104, 143, 151–153, 158 ir 165 konstatuojamąsias dalis. Kiek tai susiję su 1999 m.,
tik ginčijamo sprendimo 158 ir 159 konstatuojamosiose dalyse tiesiogiai nekalbama apie tarpšakinius susitarimus. Tačiau jose
apie tai kalbama netiesiogiai. Net po 1999 m. vyko perdirbėjų susitikimai, kuriuose buvo nustatoma, kokios bendros pozicijos
riekia laikytis dalyvaujant APTI.
Transcatab
kaip pavyzdį nurodo ginčijamo sprendimo 199 ir 212 konstatuojamąsias dalis arba, kalbant apie tikslus, kurių siekiama per
Cogentab
– APTI ir
Unitab
įkurtą asociaciją, – ginčijamo sprendimo 187–189, 191 ir 208 konstatuojamąsias dalis. Bet kokiu atveju įvykusiuose su tarpšakiniais
susitarimais nesusijusiuose perdirbėjų susitikimuose buvo kalbama tik apie tam tikrus rinkos aspektus, daugiausia dėmesio
skiriant elementariam pasikeitimui informacija.
Antra, dėstydama ieškinio antrąjį pagrindą,
Transcatab
įrodė, kad kartelis neturėjo poveikio rinkai ir kad negalėjo būti padaryta žala vartotojams. Gairėse nustatyta, kad konkretus
padidinimo tikslas už ilgalaikius pažeidimus yra „veiksmingai kovoti su konkurencijos apribojimais, turinčiais ilgalaikės
neigiamos įtakos vartotojams“. Darytina išvada, kad automatiškai taikydama 10 % padidinimą už metus ir neatsižvelgdama į situaciją
konkrečiu atveju, Komisija padarė klaidą taikydama pačios nustatytus baudos apskaičiavimo kriterijus.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl baudos padidinimo už pažeidimo trukmę
Reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir
veiksmų daugetu arba tęstine veika (90 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
81 punktas). Kai atskirais veiksmais vykdomas bendras planas, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje
rinkoje, Komisija turi teisę numatyti atsakomybę už tokius veiksmus atsižvelgdama į dalyvavimą darant pažeidimą, kuris vertinamas
kaip visuma (88 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punktas).
Kai nustatyti susitarimai ir suderinti veiksmai dėl savo identiško tikslo sudaro dalį periodiškų susitikimų, tikslinių kainų
ir kvotų nustatymo sistemų, o šios sistemos savo ruožtu yra dalis daugelio pastangų, kurių ėmėsi nagrinėjamos įmonės, siekdamos
bendro ekonominio tikslo – iškreipti įprastą kainų raidą, būtų dirbtina padalyti tokį tęstinį elgesį, kuriam būdingas bendras
tikslas, ir vertinti jį kaip kelis atskirus pažeidimus, nors tai yra vienas pažeidimas, kuris laipsniškai pasireiškė tiek
susitarimais, tiek suderintais veiksmais (šiuo klausimu žr. 222 punkte minėto Sprendimo
BST prieš Komisiją
33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, o
Transcatab
tuo klausimu nepateikė prieštaravimų, kad perdirbėjų veiksmai lėmė vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą, nes
jie sudaro bendrą planą, kuriame nustatyti veiksmai pirkimo rinkoje siekiant identiško antikonkurencinio ir net ekonominio
tikslo, t. y. iškraipyti įprastą kainų raidą žaliavinio tabako rinkoje ir kontroliuoti tiekimą jį paskirstant. Komisija konkrečiai
pabrėžė, o
Transcatab
neginčijo šio klausimo, kad kartelio tikslai buvo tokie patys per visą jo trukmę, o jo sandara ir veikimo mechanizmai visą
laiką buvo tokie patys (žr. ginčijamo sprendimo 264–269 konstatuojamąsias dalis).
Komisija taip pat konstatavo, o
Transcatab
nepateikė prieštaravimo dėl šio aspekto, kad nuo 1999 m. lygiagrečiai su koordinavimu ne pagal tarpšakinius susitarimus perdirbėjai
derino savo veiksmus siekdami nustatyti APTI elgesį, ir kad per tuos metus tas koordinavimas tapo svarbia perdirbėjų kartelio
strategijos dalimi (žr. ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamąją dalį). Taigi, APTI susitikimų rengimu buvo siekiama to paties
antikonkurencinio tikslo, kaip ir sudarant perdirbėjų sutartis, t. y. tikslo iškraipyti įprastą kainų raidą žaliavinio tabako
rinkoje.
Nesant prieštaravimų dėl šių vertinimų ir net darant prielaidą, kad, kaip teigia
Transcatab
, nuo 1999 m. perdirbėjų susitikimai buvo tik preliminarūs pasirengimai APTI susitikimams, Komisija galėjo teisėtai nuspręsti,
kad dalyvavimas tuose susitikimuose yra vieno ir tęstinio pažeidimo dalis, nes ji konstatavo, kad perdirbėjų veiksmų koordinavimas
siekiant nustatyti APTI elgesį yra dalis kartelio strategijos ir juo siekiama to paties vieno tikslo, kurio iki 1999 m. siekė
perdirbėjai.
Todėl net jei, kaip teigia
Transcatab
, nuo 1999 m. perdirbėjų veiksmai buvo tik preliminarūs pasirengimai APTI susitikimas, ši aplinkybė neturi jokios įtakos pažeidimo
trukmei, todėl Komisija net ir šiuo hipotetiniu atveju vis tiek galėjo nuspręsti, kad perdirbėjų padarytas pažeidimas truko
maždaug šešerius metus ir keturis mėnesius. Taigi,
Transcatab
argumentas, kad nuo 1999 m. iki 2002 m. perdirbėjų veiksmai buvo tik pasirengimas sudaryti tarpšakines sutartis, negali turėti
jokios įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui, todėl ji turi būti laikomas nereikšmingu.
Šio teiginio negalima užginčyti argumentu, kad Komisija nusprendė, jog būtent APTI, o ne jos nariai, turi būti pripažinta
atsakinga už savo veiksmus (žr. ginčijamo sprendimo 253 konstatuojamąją dalį). Iš tiesų, APTI veiksmais padarytas kitoks pažeidimas,
nei padarė perdirbėjai, kurie siekė grynai antikonkurencinio tikslo, nors jie iš dalies sutapo su perdirbėjų siekiamu antikonkurenciniu
tikslu (žr. ginčijamo sprendimo 270–273 konstatuojamąsias dalis). Šios išvados
Transcatab
neneigė.
Bet kokiu atveju reikia pažymėti, kad šis argumentas taip pat nepagrįstas ir faktinėmis aplinkybėmis.
Pirma,
Transcatab
pati atvirai raštu pripažįsta, kad per nagrinėjamą laikotarpį vyko perdirbėjų susitikimai „ne dėl tarpšakinių susitarimų“,
kuriuose buvo aptariami „tam tikri rinkos aspektai“ ir per kuriuos buvo keičiamasi slapta informacija.
Transcatab
taip pat teigia, kad minėtu laikotarpiu „didžiausia dalis“ Italijos žaliavinio tabako rinkoje sudarytų susitarimų buvo
Unitab
ir APTI sudaryti tarpšakiniai susitarimai, o toks teiginys sudaro galimybę preziumuoti, kad tuo laikotarpiu taip pat buvo
sudaryti kiti perdirbėjų susitarimai, neskaitant susitikimų dėl tarpšakinių susitarimų.
Antra, remiantis ginčijamu sprendimu ir byla darytina išvada, kad minėtu laikotarpiu perdirbėjų susitikimai buvo ne tik paprasti
preliminarūs pasitarimai dėl bendros pozicijos laikymosi dalyvaujant APTI veiklos dėl derybų dėl tarpšakinių susitarimų. Dėl
šio klausimo reikia priminti, kad remiantis 1988 m. kovo 16 d.
legge nr. 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli
(Įstatymas Nr. 88 dėl tarpšakinių susitarimų ir sutarčių dėl žemės ūkio produktų auginimo ir pardavimo) (GURI Nr. 69, 1988 m.
kovo 23 d., toliau – Įstatymas 88/88) tarpšakiniai susitarimai susiję su minimalių kainų, kurios įtraukiamos į auginimo sutartis,
nustatymu (žr. ginčijamo sprendimo 68 ir 253 konstatuojamąsias dalis), o perdirbėjų susitarimų tikslas buvo gerokai platesnis,
nes kartelis numatė būtent maksimalių arba vidutinių tiekimo kainų nustatymą ir kiekvieno perdirbėjo nuperkamo tabako kiekius
bei atitinkamus tiekimo šaltinius (ginčijamo sprendimo 363 konstatuojamoji dalis).
Remiantis įvairiais ginčijamame sprendime ir byloje išdėstytais argumentais darytina išvada, kad ne nuo 1999 m. perdirbėjų
susitikimuose buvo diskutuojama platesnėmis temomis, nei paprastas APTI pozicijos koordinavimas dėl tarpšakinių susitarimų
sudarymo.
Pavyzdžiui, remiantis ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad, pasak Komisijos, 1999 m. spalio
mėn. perdirbėjai sudarė slaptą susitarimą, kurio esmė ir forma buvo labai panašios į 1998 m. rugsėjo mėn.
Villa Grazioli
susitarimą (žr. ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamąją dalį). Šiuo prie atsiliepimo į ieškinį pridėtu susitarimu iš esmės
buvo siekiama nustatyti žaliavinio tabako (
Burley
ir
Bright
) pirkimo iš „trečiųjų šalių pakuotojų“ kainas, „trečiųjų šalių pakuotojus“ ir nustatytus kiekius priskirti kiekvienam perdirbėjui
ir boikotuoti „trečiųjų šalių pakuotojus“, kurie nepriklauso
Cogentab
(žr. ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamąją dalį).
Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 202–204 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada, kad 2000 m. perdirbėjų veiksmų koordinavimas
buvo tęstinis. Tačiau
Transcatab
nepateikė jokių įrodymų, kad šis veiksmų koordinavimas buvo išimtinai susijęs su pozicija, kurios reikia laikytis APTI. Priešingai,
remiantis ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad perdirbėjai susitiko 2000 m. rugsėjo 21 d.,
kad sukurtų perdirbėjų veiksmų koordinavimo mechanizmą pirkimo direktorių lygmeniu.
Remiantis ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamąja dalimi taip pat darytina išvada, kad 2001 m. rugsėjo 14 d. įvyko
Deltafina
,
Dimon
ir
Transcatab
prezidentų išpirkimo direktorių susitikimas, kurio pasiūlytoje darbotvarkėje buvo numatytas ne tik APTI ir
Unitab
tarpšakinis susitarimas, net ir dvišaliai minėtų įmonių santykiai, pirkimai iš „trečiųjų šalių pakuotojų“, santykiai su
Romana Tabacchi
ir strategijos, kurias reikės priimti dėl ateities.
Visi šie pavyzdžiai rodo, kad nuo 1999 iki 2002 m. perdirbėjų susitikimuose buvo diskutuojama ne tik išimtinai apie tarpšakinius
susitarimus, kaip teigia
Transcatab
, ir kad, priešingai, šiuo laikotarpiu perdirbėjų kartelis toliau veikė lygiagrečiai su tarpšakiniais susitarimais. Beje,
Transcatab
neįrodė, kad Komisija padarė klaidą nenuspręsdama, kad 1999–2002 m. perdirbėjų veiksmai buvo išimtinai susiję su pasirengimu
sudaryti tarpšakinius susitarimus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad pirmasis
Transcatab
argumentas, išdėstytas šioje dalyje, turi būti atmestas.
–       Dėl žalos vartotojams nebuvimo

Transcatab
argumentas, grindžiamas Komisijos klaida, padaryta dėl padidinimo 10 % už metus, nors tuo pažeidimu nebuvo padaryta žala vartotojams,
nepagrįstas nei teisinėmis, nei faktinėmis aplinkybėmis.
Pirma, remiantis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio ir gairių 1 dalies B punkto trečiosios pastraipos nuostatomis, kuriomis
remiasi
Transcatab
, negalima daryti išvados, kad remiantis šiomis nuostatomis taikomas padidinimas už ilgalaikius pažeidimus, jei tie pažeidimai
turi ilgalaikės neigiamos įtakos vartotojams. Gairių ištrauka, kuria remiasi
Transcatab
, apibendrintai paaiškinama gairėse išdėstyta baudų skyrimo politika, ypač atsižvelgiant į ankstesnės praktikos pakeitimus.
Todėl
Transcatab
negali grįsti savo argumento šia gairių nuostata.
Antra, priešingai nei teigia
Transcatab
, neįrodyta, kad kartelis nepadarė poveikio rinkai ir, tuo labiau kad jis nepadarė neigiamos įtakos vartotojams. Remiantis
Transcatab
pateiktais duomenimis dėstant ieškinio antrąjį pagrindą neįmanoma įrodyti, kad poveikio nebuvo, nes tiems duomenims galėjo
turėti įtakos kiti veiksniai (žr., be kita ko, šio sprendimo 168 punktą). Aplinkybė, kad kartelis truko daug metų, vis dėlto
rodo, kad perdirbėjai nemanė, jog kartelis nenaudingas ir kad jis nedaro poveikio. Taigi,
Transcatab
argumento prielaida yra klaidinga.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ieškinio trečiojo pagrindo pirmą dalį.

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo antros dalies, susijusio sus principo ne bis in idem pažeidimu ir nemotyvavimu
Šalių argumentai

Transcatab
teigia, kad Komisija pažeidė
ne bis in idem
principą. Ginčijamame sprendime ji nusprendė, kad atsakomybė už tarpšakinių susitarimų sudarymą 1999 –2001 m. turi būti priskirta
išimtinai APTI. Tačiau ji neatskyrė laikotarpio nuo 1995 m. iki 1998 m. nuo laikotarpio nuo 1999 m. iki 2001 m. ir perdirbėjams
priskyrė atsakomybę už veiksmus, padarytus pagal tarpšakinius susitarimus, nors tie veiksmai jau buvo išimtinai inkriminuoti
APTI.
Šiuo atveju faktinės aplinkybės, dėl kurių kaltinama APTI ir
Transcatab
už 1999–2002 m., yra vienodos, nes tuo laikotarpiu vykusiuose perdirbėjų susitikimuose buvo rengiamasi APTI posėdžiams. Be
to, pažeidėjai irgi yra tie patys, nes visuotinai žinoma, kad profesines asociacijas sudaro jų nariai. Taigi Komisija perdirbėjus
nubaudė du kartus už tą patį pažeidimą. Pirmą kartą perdirbėjai buvo nubausti kaip APTI nariai, o antra kartą – kiekvienas
atskirai. Tai lėmė perdirbėjams skirtą pernelyg didelę baudą ir ginčijamame sprendime nepateiktą motyvavimą šiuo klausimu.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad principas
non bis in idem
, kuris taip pat įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
7 protokolo 4 straipsnyje, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina teismai. Konkurencijos teisės
srityje šis principas draudžia Komisijai dar kartą bausti arba persekioti įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos
ji buvo nubausta arba dėl kurių buvo pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu Komisijos sprendimu (2003 m. liepos 9 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 85 ir 86 punktai bei 224 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
130 ir 131 punktai). Principo
non bis in idem
taikymui būtinos trys sąlygos: tos pačios faktinės aplinkybės, tas pats pažeidėjas ir tas pats saugomas teisinis interesas.
Taigi pagal šį principą draudžiama, siekiant apsaugoti tą pačią teisinę vertybę, daugiau kaip vieną kartą bausti tą patį asmenį
už tą patį neteisėtą elgesį (88 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
338 punktas ir 2006 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p. II‑4987, 340 punktas).
Šioje byloje trūksta pirmosios sąlygos, t. y. faktinės aplinkybės nėra tokios pačios. Net jei dalis atskirų antikonkurencinių
veiksmų, kurias kaltinami perdirbėjai, būtent koordinavimas apibrėžiant veiksmus APTI (ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamoji
dalis), sutampa su APTI inkriminuojamais veiksmais, t. y. pozicijos, kurios ji turi laikytis per derybas dėl kainų sudarant
tarpšakinius susitarimus su
Unitab
, nustatymu (ginčijamo sprendimo 253 ir 254 konstatuojamosios dalys), reikia konstatuoti, kad tai du atskiri veiksmai. Koordinavimas
prieš priimant sprendimą skiriasi nuo tiesiog sprendimo priėmimo.
Be to, kaip buvo pažymėta dėstant šio pagrindo pirmąją dalį, perdirbėjų veiksmų derinimas nustatant poziciją APTI buvo svarbi
platesnės perdirbėjų kartelio strategijos dalis (žr. ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamąją dalį). Dėl šio aspekto taip pat
reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija aiškiai ir tiksliai nurodė, kad APTI ir perdirbėjai buvo nubausti už skirtingus
pažeidimus (žr., kiek tai susiję su APTI, ginčijamo sprendimo 253, 254 ir 270–273 konstatuojamąsias dalis ir, kiek tai susiję
su perdirbėjais, ginčijamo sprendimo 240–252 bei 264–269 konstatuojamąsias dalis).
Todėl
Transcatab
negali teigti, kad šiuo atveju sutampa perdirbėjams ir APTI inkriminuojamos faktinės aplinkybės.
Kiek tai susiję su antrąja sąlyga, t. y. tuo pačiu pažeidėju, reikia konstatuoti, kad šioje byloje ji taip pat neįvykdyta.
Nors
Transcatab
yra APTI narė, tai du skirtingi subjektai, nes APTI turi juridinio asmens statusą, objektą ir savo tikslus, kurie nepriklauso
ir skiriasi nuo
Transcatab
tikslų (šiuo klausimu žr. 254 punkte minėto Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
128 punktą).
Darytina išvada, kad šiuo atveju faktinės aplinkybės ir pažeidėjai yra skirtingi, nes ginčijamame sprendime du kartus nebaudžiami
tie patys subjektai ar asmenys už tas pačias faktines aplinkybes. Todėl reikia daryti išvadą, kad principas
ne bis in idem
nebuvo pažeistas.
Kalbant apie argumentą dėl nemotyvavimo, reikia pažymėti, kad dėl to, jog perdirbėjams ir APTI inkriminuojami veiksmai yra
skirtingų subjektų įgyvendinti skirtingi veiksmai, Komisija neprivalėjo pateikti motyvų, susijusių su principo
ne bis in idem
taikymu. Be to, ginčijamame sprendime Komisija nesupainiojo APTI ir perdirbėjų atsakomybės. Konkrečiai, remiantis šio sprendimo
174 punkte nurodyta teismų praktika, šio sprendimo 256 punkte nurodytos konstatuojamosios dalys aiškiai ir nedviprasmiškai
atskleidžia Komisijos argumentus šiuo klausimu, todėl
Transcatab
gali suvokti priežastis, dėl kurių priemonė priimta, o Bendrasis Teismas – atlikti kontrolės funkciją.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šią dalį reikia atmesti visą.

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo trečios dalies, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
Šalių argumentai
Papildomai
Transcatab
teigia, kad perdirbėjai, sudarydami sutartis su ūkininkais, buvo įsitikinę, kad tai daro pagal nacionalinės teisės aktus ir
konkrečiai pagal Įstatymą Nr. 88/88 bei tarpšakinius susitarimus. Kalbant apie tarpšakinius susitarimus pažymėtina, kad Komisija
pripažino, jog taikytinas teisinis pagrindas galėjo sukelti didelių abejonių dėl APTI veiksmų teisėtumo. Dėl šios priežasties
APTI ji skyrė tik simbolinę 1000 eurų baudą.
Transcatab
kyla klausimas, kodėl jos atveju nebuvo taikomi tokie patys argumentai, nepaisant daug įrodymų, liudijančių, kad ginčijami
perdirbėjų veiksmai 1999–2002 m. buvo beveik išimtinai susiję su susitarimų projektais dėl bendros pozicijos APTI laikymosi.
Skirtingas APTI ir
Transcatab
veiksmų vertinimas yra vienodo požiūrio principo pažeidimas.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 202 punkte nurodytos teismų praktikos, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas
tik tuo atveju, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba kai skirtingos situacijos vertinamos vienodai, nebent toks
vertinimas gali būti objektyviai pagrįstas.
Šiuo atveju visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip buvo konstatuota nagrinėjant šio pagrindo antrąją dalį (žr. šio sprendimo
256 punktą), perdirbėjai ir APTI buvo nubausti už skirtingus pažeidimus (žr. atitinkamai ginčijamo sprendimo 240–252 bei 253
ir 254 konstatuojamąsias dalis).
Kiek tai susiję konkrečiai su 1999 m. prasidedančiu laikotarpiu, reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamu sprendimu darytina
išvada, jog perdirbėjai buvo nubausti už antikonkurencinių veiksmų, kurie susiję su gerokai iki 1999 m. pradėto kartelio strategija,
daugetą. Taigi perdirbėjai buvo nubausti už kainų derinimą ne pagal tarpšakines sutartis ir už lygiagrečiai vykdomą koordinavimo
veiklą, kuria siekta nustatyti veiksmus APTI (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamąją dalį).
Beje, APTI buvo pripažinta atsakinga tik už veiksmus, susijusius su tarpšakinių sutarčių sudarymu. Komisija nusprendė, kad
APTI negali būti laikoma atsakinga už vieną ir tęstinį perdirbėjų vykdomą pažeidimą, nes Komisijos byloje nebuvo duomenų,
rodančių, kad ši asociacija pasirašė perdirbėjų sukurtą bendrą planą, kuriuo siekiama koordinuoti visus su pirkimu susijusius
jų veiksmus, arba kad ji apie jį žinojo (žr. ginčijamo sprendimo 270 ir 271 konstatuojamąsias dalis).
Antra, ginčijamame sprendime nustatyta, kad net po 1999 m. perdirbėjų kartelio apimtis gerokai viršijo Įstatymo Nr. 88/88
taikymo sritį (taip pat žr. šio sprendimo 240–245 punktus). Todėl
Transcatab
negali teigti, kad teisiniu pagrindu pagrindžiamas simbolinės baudos, kokia skirta APTI, taikymas perdirbėjams (dėl šio aspekto
žr. šio sprendimo 298–311 punktuose išdėstytus argumentus).
Šiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad perdirbėjų, konkrečiai –
Transcatab
, ir APTI padėtis, kiek tai susiję su 1999–2002 m. padarytais pažeidimais, yra nepanaši. Todėl
Transcatab
negali teigti, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus reikia atmesti visą ieškinio trečiąjį pagrindą.
4.
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su tam tikromis lengvinančiomis aplinkybėmis

Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl kartelio neįgyvendinimo
Šalių argumentai

Transcatab
kaltina Komisiją, kad ji neleido jai pasinaudoti gairių 3 punkto antroje įtraukoje numatyta lengvinančia aplinkybe dėl neteisėtų
susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimo praktikoje. Ji teigia, kad ieškinio antrojo pagrindo pirmoje dalyje jau įrodė, kad
perdirbėjai neįgyvendino didžiosios dalies susitarimų. Šis teiginys grindžiamas tuo, kad tais susitarimais nepadarytas poveikis
rinkai.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia svarbu priminti, kad, remiantis teismų praktika, gairių 3 punkto antroje įtraukoje numatyta lengvinanti aplinkybė
dėl neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimo praktiškai grindžiama kiekvienai įmonei būdingu elgesiu. Todėl, vertinant
šią lengvinančią aplinkybę, būtina įvertinti ne pažeidimo kaip visumos pasekmes, į kurias turi būti atsižvelgta vertinant
pažeidimo konkretų poveikį rinkai, kai yra nustatomas pažeidimo sunkumas (gairių 1 punkto A dalies pirmoji pastraipa), bet
kiekvienos įmonės individualų elgesį, kad būtų įvertintas kiekvienos įmonės dalyvavimo darant pažeidimą sunkumas (148 punkte
minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
384 punktas ir 146 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
178 punktas).
Darytina išvada, kad
Transcatab
negali Komisijos padarytos klaidos, susijusios su aptariamos lengvinančios aplinkybės taikymu, pagrįsti pažeidimo konkretaus
poveikio kainoms nebuvimu.
Antra, bet kuriuo atveju taip pat reikia priminti, kad teismų praktikoje nustatyta, jog tam, kad būtų taikoma gairių 3 punkto
antra įtrauka, pažeidėjai turi įrodyti, jog rinkoje veikė konkurencingai ar bent jau aiškiai ir reikšmingai pažeidė kartelį
įgyvendinančius įsipareigojimus tiek, kad sutrikdė jo veikimą, ir kad akivaizdžiai neprisijungė prie susitarimo ir taip neskatino
kitų įmonių įgyvendinti tokį kartelį (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 292 punktas ir dėl šio klausimo 2006 m. kovo 15 d. Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 113 punktas).
Šioje byloje
Transcatab
visiškai neteigia aiškiai ir reikšmingai priešinusis aptariamo kartelio įgyvendinimui tiek, kad būtų sutrikdytas jo veikimas.
Todėl ji negali teigti, kad Komisija padarė klaidą nepritaikiusi jai aptariamos lengvinančios aplinkybės.
Galiausiai reikia konstatuoti, pirma, kad Komisija ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamojoje dalyje įrodė, kad kartelis buvo
įgyvendintas, ir, antra, kad pati teigdama, jog „didžioji dalis“ susitarimo liko neįgyvendinta,
Transcatab
pripažįsta, kad aptariami susitarimai buvo bent jau iš dalies įgyvendinti (žr. šio sprendimo 239 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šią dalį reikia atmesti.

Dėl ieškinio ketvirto pagrindo antros dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl ginčijamos veiklos nutraukimo iki Komisijos
įsikišimo
Šalių argumentai

Transcatab
kaltina Komisiją, kad ši jai netaikė gairių 3 punkto trečioje įtraukoje nurodytos lengvinančios aplinkybės, susijusios su
pažeidimo nutraukimu Komisijai įsikišus.
Pirma, gairėse šios lengvinančios aplinkybės taikymas niekaip nesiejamas su pažeidimo sunkumo laipsniu, todėl ši lengvinanti
aplinkybė gali būti taikoma ir sunkių bei labai sunkių pažeidimų atveju. Antra, Komisijai įsikišus
Transcatab
neatliko jokių veiksmų, kurie galėtų būti laikomi konkurencijos taisyklių pažeidimu. Trečia, Komisija neatsižvelgė į žaliavinio
tabako sektoriaus ypatumus. Ketvirta, ši lengvinanti aplinkybė netaikyta dėl teismų praktikos dėl baudų skyrimo pasikeitimo,
kurį lėmė 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
(T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, Rink. p. II‑0000). Šiuo teismų praktikos pasikeitimu, įvykusiu jau prasidėjus procesui,
pažeidžiami
Transcatab
teisėti lūkesčiai, nes ji tikėjosi, jog bauda bus sumažinta jau nutraukus pažeidimą Komisijai įsikišus.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad gairių 3 punkto trečioje išnašoje nustatyta, jog Komisijos skirta pagrindinė bauda gali būti sumažinta,
jei kaltinama įmonė nutraukia pažeidimą Komisijai įsikišus.
Tačiau, remiantis teismų praktika, bauda negali būti automatiškai sumažinama dėl pažeidimo nutraukimo Komisijai įsikišus,
o priklauso nuo konkretaus atvejo aplinkybių vertinimo, kurį Komisija atlieka naudodamasi savo diskrecija (žr. 147 punkte
minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
228 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Bylos aplinkybės gali lemti, kad Komisija nuspręs neteisėto susitarimo šalimi
buvusiai įmonei netaikyti pagrindinės baudos sumažinimo (162 punkte minėto 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
148 punktas).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad pripažinus lengvinančių aplinkybių taikymą tais atvejais, kai įmonė yra akivaizdžiai neteisėto
susitarimo šalis ir kai ji žinojo arba negalėjo nežinoti, kad tai yra pažeidimas, įmonės gali būti paskatintos tęsti slaptą
susitarimą kuo ilgiau, tikintis, kad jų veiksmai niekada nebus atskleisti, ir žinant, kad jei ir būtų atskleisti, joms skirta
bauda galėtų būti sumažinta dėl pažeidimo nutraukimo. Toks pripažinimas panaikintų bet kokį atgrasomąjį skirtos baudos poveikį
ir sumažintų EB 81 straipsnio 1 dalies veiksmingumą (162 punkte minėto 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
149 punktas). Be to, Bendrasis Teismas jau yra aiškiai nusprendęs, kad tyčinio pažeidimo nutraukimas negali būti laikomas
lengvinančia aplinkybe, jeigu jis buvo nutrauktas įsikišus Komisijai (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ensidesa prieš Komisiją
, T‑157/94, Rink. p. II‑707, 498 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
229 punktas).
Šioje byloje aptariamas pažeidimas yra susijęs su slaptu karteliu, kurio tikslas, be kita ko, nustatyti kainas ir pasiskirstyti
tiekėjus bei perkamą kiekį. Kaip nurodyta šio sprendimo 137 punkte, tokios rūšies karteliai aiškiai draudžiami EB 81 straipsnio
1 dalies a ir b punktais ir laikomi pažeidimu, kuris teismų praktikoje pripažįstamas labai sunkiu, nes juo daromas tiesioginis
poveikis pagrindiniams konkurencijos parametrams nagrinėjamoje rinkoje. Be to, šiuo atveju, kaip nustatyta šio sprendimo 170 punkte,
perdirbėjai sąmoningai vykdė antikonkurencinę veiklą, už kurią jiems skirtos baudos ir kelis kartus susitarė dėl priemonių,
skirtų užtikrinti veiksmingą kartelio įgyvendinimą.
Tokiomis aplinkybėms, atsižvelgiant į šio sprendimo 283 ir 284 punktuose nurodytą teismų praktiką,
Transcatab
negali tvirtinti, kad Komisija padarė klaidą netaikydama jai nurodytos lengvinančios aplinkybės.
Šios išvados negalima paneigti konkrečiais
Transcatab
pateiktais argumentais.
Atsižvelgiant į minėtą teismų praktiką, aplinkybė, kad Komisijai įsikišus
Transcatab
nevykdė jokios neteisėtos veiklos, nereiškia, kad Komisija jai turi taikyti aptariamą lengvinančią aplinkybę. Be to, nors
sektoriaus ypatybės, kaip antai
Transcatab
nurodytas precedento nebuvimas ir to sektoriaus reglamentavimas, galbūt gali turėti įtakos vertinant kitas lengvinančias aplinkybes
(žr., be kita ko, šio pagrindo trečią ir penktą dalis), tačiau taikant aptariamą lengvinančią aplinkybę jos yra nereikšmingos.
Galiausiai, kalbant apie tariamą teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimą, reikia priminti, kad, kaip minėta šio sprendimo
208 punkte, teismų praktikoje nustatyta, jog teisė remtis šiuo principu atsiranda, kai tenkinamos trys sąlygos. Pirma, suinteresuotasis
asmuo iš valdžios institucijų turi būti gavęs patvirtintų ir patikimų šaltinių pateiktas tikslias, besąlygines ir nuoseklias
garantijas. Antra, šios garantijos turi būti tokios, kad asmeniui, kuriam jos skirtos, atsirastų teisėtų lūkesčių. Trečia,
šios garantijos turi atitikti galiojančias teisės normas (žr. šio sprendimo 208 punkte nurodytą teismo praktiką).
Šiuo aspektu pakanka pažymėti, kad šioje byloje pirmoji iš minėtų sąlygų netenkinama, nes
Transcatab
negali remtis jokia tikslia, besąlygine ir nuoseklia Komisijos garantija, kad skirta bauda bus sumažinta jai nutraukus neteisėtą
veiklą Komisijai įsikišus.
Be to, reikia priminti, kad tik aplinkybė, jog ankstesniuose sprendimuose Komisija yra nusprendusi, jog tam tikri dalykai
yra lengvinančios aplinkybės, į kurias atsižvelgiama nustatant baudos dydį, nereiškia, jog vėliau priimtuose sprendimuose
jos vertinimas turi būti toks pats (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 368 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
337 punktas). Todėl
Transcatab
negali remtis argumentu, jog ši lengvinanti aplinkybė kitų pažeidimų atvejais buvo pritaikyta. Beje, 280 punkte minėtame 2005 m.
birželio 15 d. Sprendime
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, į kurį daroma nuoroda ginčijamo sprendimo 382 konstatuojamojoje dalyje, teismų praktika visiškai nekeičiama, nes, kaip teisingai
pastebi Komisija, Bendrasis Teismas dar iki minėto sprendimo yra aiškiai pasakęs, kad sąmoningai daryto pažeidimo nutraukimas
negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe, jei tas pažeidimas nustatytas Komisijai įsikišus (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, T‑156/94, Rink. p. II‑645, 138 punktas ir 284 punkte minėto Sprendimo
Ensidesa prieš Komisiją
498 punktas). Darytina išvada, kad
Transcatab
šiuo atveju negali remtis teisėtais lūkesčiais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio ketvirto pagrindo antrą dalį reikia atmesti.

Dėl ieškinio ketvirto pagrindo trečios dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl pagrįstos abejonės dėl ginčijamo neteisėto
elgesio
Šioje dalyje
Transcatab
pateikia iš esmės du argumentus. Pirma, ji teigia, kad Komisija padarė klaidą, nes netaikė lengvinančios aplinkybės dėl pagrįstos
abejonės dėl ginčijamo neteisėto elgesio. Antra, ji teigia, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, kiek tai susiję
su byla Žaliavinis tabakas – Ispanija.
Dėl pagrįstos abejonės dėl ginčijamo neteisėto elgesio egzistavimo
–       Šalių argumentai

Transcatab
visų pirma teigia, kad dėl painaus Europos ir nacionalinio teisinio konteksto egzistavimo iškilo pagrįsta abejonė dėl žaliavinio
tabako perdirbėjų ir APTI veiksmų Italijoje neteisėtumo. Todėl Komisija turėjo taikyti gairių 3 punkto ketvirtoje įtraukoje
nustatytą lengvinančią aplinkybę ir bent sumažinti individualiems perdirbėjams skirtą baudą. Komisija nemotyvavo
Transcatab
pateikto prašymo taikyti šią lengvinančią aplinkybę atmetimo.

Transcatab
konkrečiai teigia, kad 1962 m. balandžio 4 d. Tarybos reglamente Nr. 26 dėl tam tikrų konkurencijos taisyklių taikymo žemės
ūkio produktų gamybai ir prekybai jais (OL 1962, 30, p. 993; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 1 t., p. 6)
su tam tikromis sąlygomis numatyta išimtis susitarimams, kurie reikalingi EB 33 straipsnyje nurodytiems tikslams pasiekti.
Perdirbėjų susitarimai laikomi reikalingais EB 33 straipsnio tikslams pasiekti. Tie susitarimai buvo reikalingi siekiant užtikrinti
racionalią žemės ūkio gamybos plėtrą ir stabilizuoti bei išsaugoti gyvybingą Italijos rinką. Jais siekta riboti tarpininkų
pajamas nemažinant, priešingai – netgi padidinant ūkininkų pajamas.
Transcatab
teigia, kad įrodė, jog, įvertinus šios bylos ypatingą faktinių aplinkybių kontekstą, perdirbėjų susitarimais buvo siekiama
EB 33 straipsnyje nustatytų tikslų. Šie argumentai ir kiti Sąjungos veiksmai tabako sektoriuje perdirbėjams sukėlė pagrįstų
abejonių dėl ginčijamų veiksmų suderinamumo su konkurencijos taisyklėmis.
Pasak
Transcatab
, nacionaliniai teisės aktai, konkrečiai Įstatymas Nr. 88/88, taip pat sukėlė nemenkų abejonių dėl ginčijamų veiksmų teisėtumo.
Ginčijame sprendime Komisija turėjo taikyti šią aplinkybę perdirbėjams, kaip ją taikė APTI ir
Unitab
, kurioms skyrė simbolinę 1000 eurų baudą.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad šioje byloje kalbama apie dalyvavimą horizontaliajame kartelyje, kurio nariai ilgus metus
slaptai tarėsi būtent dėl kainų nustatymo. Todėl tai yra akivaizdus ir labai sunkus EB 81 straipsnio pažeidimas. Be to, kiek
tai susiję su nagrinėjama įmone, kalbama apie vieną pagrindinių Italijos žaliavinio tabako perdirbėjų, kuris priklauso vienai
iš didžiausių pasaulyje nepriklausomų prekybininkų tabako lapais grupei. Taigi tai įmonė, kuri turėjo materialinių ir intelektinių
išteklių, jai sudariusių galimybę įvertinti teisės aktų ypatumus ir galimas jos veiklos pasekmes būtent konkurencijos taisyklių
atžvilgiu. Tokiomis aplinkybėmis negalima pagrįstai teigti, kad
Transcatab
galėjo kilti abejonių dėl jos veiklos neteisėtumo (šiuo klausimu žr. 148 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
406 punktą ir 147 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
229 punktą).
Pirma, kiek tai konkrečiai susiję su
Transcatab
nurodytu Reglamentu Nr. 26, reikia pažymėti, kad minėtame reglamente, konkrečiai kalbant, jo 2 straipsnyje, įtvirtinta EB 81 straipsnio
1 dalies taikymo išimtis susitarimams, sprendimams ir veiksmams, susijusiems su EB sutarties I priede išvardytų prekių (tarp
jų ir žaliavinio tabako) gamyba ar prekyba, kurie yra nacionalinės rinkos organizavimo dalis arba kurie būtini EB 33 straipsnyje
nurodytiems tikslams pasiekti.
Teismų praktikoje nustatyta, kad, kiek tai susiję su EB 81straipsnio 1 dalies visuotinio taikymo taisyklės išimtimi, Reglamento
Nr. 26 2 straipsnis turi būti aiškinamas siaurai. Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamento Nr. 26 2 straipsnio
1 dalies pirmasis sakinys, kuriame numatyta aptariama išimtis, taikomas tik tuo atveju, jei nagrinėjamu susitarimu sudaromos
palankios sąlygos visiems 33 straipsnio tikslams įgyvendinti. Galiausiai, kaip matyti iš paties Reglamento Nr. 26 2 straipsnio
1 dalies pirmojo sakinio teksto, nagrinėjamas susitarimas turi būti „būtinas“ minėtiems tikslams pasiekti (žr. 254 punkte
minėto Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
199 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl šio klausimo visų pirma riekia konstatuoti, kad ginčijamo susitarimo 303–313 konstatuojamosiose dalyse Komisija aiškiai
nurodė, kad šioje byloje netaikomos Reglamento Nr. 26 2 straipsnyje nurodytos išimtys iš EB 81 straipsnio 1 dalies.
Transcatab
neginčija nei šios analizės, nei Komisijos padarytos išvados, tačiau tik teigia, kad aptariami teisės aktai jai sukėlė pagrįstų
abejonių, į kurias Komisija turėjo atsižvelgti.
Antra, reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 26 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta konkreti procedūra, pagal kuria Komisija
gali konstatuoti, kuriems susitarimams galima taikyti 2 dalyje numatytas išimtis. Pagal šią procedūrą numatytos Komisijos
konsultacijos su valstybėmis narėmis ir suinteresuotosiomis įmonėmis ar įmonių asociacijomis.
Bylos medžiagoje nėra jokių duomenų, kad Komisijai buvo pranešta apie perdirbėjų susitarimus siekiant taikyti išimtį pagal
minėtą konkrečia procedūrą. Be to,
Transcatab
neteigia, kad apie šiuos susitarimus Komisijai buvo pranešta. Priešingai, iš tam tikrų
Dimon Italia
atstovų 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimo užrašų (žr. šio sprendimo 4 punktą) matyti, kad apie šiuos susitarimus Komisijai
nebuvo pranešta, ir
Transcatab
neginčija šios aplinkybės. Kadangi pranešimo ir formalios procedūros nebuvo,
Transcatab
negali teigti, kad perdirbėjams kilo abejonių dėl galimybės, kad jų susitarimai gali patekti į Reglamente Nr. 26 numatytos
išimties taikymo sritį. Be to, pagal tokią sistemą, kuri nustatyta Reglamente Nr. 26, nenumatyta, kad privatūs subjektai Komisijos
atliekamą tinkamiausių priemonių EB 33 straipsnio tikslams pasiekti vertinimą galėtų pakeisti savo vertinimu ir imtųsi neteisėtos
iniciatyvos, grindžiamos aplinkybe, kad jie siekia tų tikslų.
Trečia, ginčijamame sprendime nustatyta, kad kartelio tikslas nuo pat pradžios buvo aiškiai antikonkurencinis (žr., pavyzdžiui,
ginčijamo sprendimo 111 konstatuojamąją dalį). Remiantis bylos aplinkybėmis negalima daryti išvados, o, be to,
Transcatab
nepateikia jokių įrodymų, kad neteisėtais susitarimais perdirbėjai siekė EB 33 straipsnyje nustatytų tikslų.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad veiksmingos konkurencijos žemės ūkio rinkose išsaugojimas yra bendrosios
žemės ūkio politikos ir bendro aptariamų rinkų organizavimo tikslų sudedamoji dalis (žr. ginčijamo sprendimo 311 konstatuojamąją
dalį ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Milk Marque ir National Farmers’ Union
, C‑137/00, Rink. p. I‑7975, 57 punktą). Todėl
Transcatab
negali teigti, kad akivaizdžiai antikonkurenciniais susitarimais, kaip antai perdirbėjų kartelis šioje byloje, buvo siekiama
EB 33 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus reikia daryti išvadą, kad
Transcatab
negali pagrįstai teigti, kad Reglamentas Nr. 26 jai sukėlė pagrįstų abejonių dėl aptariamo kartelio neteisėtumo.
Antra, kiek tai susiję su nacionaliniais teisės aktais, reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 323 konstatuojamojoje dalyje
Komisija konstatavo, kad perdirbėjų kartelis išeina iš Įstatymo Nr. 88/88 nuostatų taikymo srities ribų, nes juo iš esmės
buvo siekiama nustatyti maksimalias arba vidutines tiekimo kainas ir paskirstyti kiekius bei tiekėjus, nors minėtu įstatymu
buvo siekiama ūkininkams užtikrinti minimalias kainas.
Kadangi kartelio veiklai nebuvo taikomi nacionaliniai teisės aktai, tų teisės aktų pagrindu perdirbėjams negalėjo kilti abejonių
dėl jų veiksmų neteisėtumo.
Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į šio sprendimo 298 straipsnyje išdėstytus argumentus reikia daryti išvadą, kad Komisija
nepadarė klaidos nesumažindama baudos pagal aptariamą lengvinančią aplinkybę.
Dėl dublike išdėstyto argumento, susijusio su tariamu nagrinėjamos lengvinančios aplinkybės netaikymo nemotyvavimu, reikia
priminti, kad nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, kad nors pagal EB 253 straipsnį Komisija privalo motyvuoti savo
sprendimus nurodydama faktines aplinkybes, kuriomis grindžiamas sprendimas, ir argumentus, kuriais remdamasi ji jį priėmė,
pagal šią nuostatą nereikalaujama, kad Komisija aptartų visus faktinius ir teisinius aspektus, kurie buvo nagrinėjami per
administracinę procedūrą (173 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
14 ir 15 punktai bei 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
, T‑319/94, Rink. p. II‑1331, 127 punktas).
Todėl negalima remtis argumentu, kad ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje kalbama apie lengvinančias aplinkybes, Komisija nepaaiškino
priežasčių, dėl kurių ji nusprendė neprivalanti atsižvelgti į tam tikras šiuo tikslu
Transcatab
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodytas aplinkybes. Be to, reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 303–324 konstatuojamosiose
dalyse Komisija išanalizavo ir Reglamento Nr. 26, ir nacionalinių teisės aktų poveikį.
Dėl skirtingo požiūrio taikymo bylos Žaliavinis tabakas – Ispanija atžvilgiu
–       Šalių argumentai

Transcatab
teigia, kad dėl to, jog tokiame sudėtingame teisiniame kontekste, kaip šioje byloje, Komisija netaikė aptariamos lengvinančios
aplinkybės, atsirado labai didelis požiūrio į Italijos ir Ispanijos perdirbėjus skirtumas.  Ginčijamo sprendimo motyvai šiuo
aspektu yra akivaizdžiai nelogiški, nes juose neatsižvelgiama į tam tikrus argumentus, kuriais remiamasi į šią bylą labai
panašioje byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija. Konkrečiai kalbant, Ispanijos byloje Komisija nusprendė, kad teisinis kontekstas
ir vyriausybės veiksmai lėmė tokį netikrumą, kad jais buvo galima pagrįsti baudos sumažinimą 40 % ne tik profesinėms asociacijoms,
bet ir individualiems perdirbėjams.
Tačiau, šioje byloje esant praktiškai identiškai situacijai, Komisija nusprendė, kad perdirbėjų karteliui galima taikyti EB 81 straipsnį,
nes tuo karteliu iš esmės buvo siekiama nustatyti maksimalias ar vidutines tiekimo kainas, nors Įstatyme Nr. 88/88 buvo kalbama
apie minimalias kainas. Kalbant apie bylą Žaliavinis tabakas – Ispanija, įstatyme taip pat buvo numatytas tik minimalių kainų
nustatymas.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Dėstydama šį argumentą
Transcatab
teigia, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, nes šiai bylai analogiškoje byloje, t. y. byloje Žaliavinis tabakas
– Ispanija Komisija perdirbėjams taikė aptariamą lengvinančią aplinkybę.
Tuo klausimu šio sprendimo 202 ir 264 punktuose buvo minėta, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vienodo požiūrio
principas pažeidžiamas tik tuo atveju, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba kai skirtingos situacijos vertinamos
vienodai, nebent toks vertinimas gali būti objektyviai pagrįstas.
Šiuo atveju palyginus abu aptariamus sprendimus nacionalinio teisinio pagrindo poveikio ginčijamiems veiksmams aspektu darytina
išvada, kad šios dvi situacijos gerokai skiriasi. Pirma, remiantis sprendimo byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija 52 ir tolesnėmis
konstatuojamosiomis dalimis, 349 ir tolesnėmis konstatuojamosiomis dalimis, 426–429, 437 ir 438 konstatuojamosiomis dalimis,
darytina išvada, kad Ispanijoje valdžios institucijoms teko svarbus vaidmuo derantis dėl gamintojų ir perdirbėjų susitarimų.
Tai buvo „viešosiomis“ laikomos derybos. Ispanijoje net buvo susiklosčiusi „praktika ministerijų lygiu suteikti leidimą ir
skatinti šalis kolektyviai derėtis dėl tabako pirkimo sąlygų, įskaitant kainas“ (sprendimo byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija
60 konstatuojamoji dalis). Komisija padarė išvadą, kad „viešose gamintojų ir perdirbėjų atstovų derybose bent jau tam tikru
mastu buvo nustatytas materialinis pagrindas (ypač kiek tai susiję su progomis tartis ir priimti bendrą poziciją), kuriuo
remdamasi perdirbėjai galėjo kurti ne tik bendrą poziciją, kurios jie turėtų laikytis viešosiose derybose, bet ir slaptą strategiją
dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų ir kiekių“ (sprendimo byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija 438 konstatuojamoji dalis).
Iš esmės būtent dėl šios priežasties Komisija 40 % sumažino Ispanijos perdirbėjams skirtas pagrindines baudas.
Tačiau reikia konstatuoti, kad šioje byloje viešosios valdžios institucijos tokio vaidmens perdirbėjų ir gamintojų derybose
neatliko.
Todėl
Transcatab
negali teigti, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes nepritaikė aptariamos lengvinančios aplinkybės.
Galiausiai dėl argumento, susijusio su nelogišku motyvavimu, reikia konstatuoti, kad
Transcatab
daro tik labai bendrą nuorodą į sprendimą Žaliavinis tabakas – Ispanija ir nepatikslina, į kokius argumentus nebuvo atsižvelgta
ginčijamame sprendime, ir dėl kurių argumentų to sprendimo motyvai tapo nelogiški.
Todėl reikia atmesti visą ieškinio ketvirto pagrindo trečią dalį.

Dėl ieškinio ketvirto pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl veiksmingo Transcatab bendradarbiavimo
per administracinę procedūrą
Šalių argumentai
Pirma,
Transcatab
teigia, kad Komisija turėjo jai taikyti gairių 3 punkto šeštoje įtraukoje nurodytą lengvinančią aplinkybę, susijusią su veiksmingu
įmonės bendradarbiavimu, nepatenkančiu į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį, per administracinę procedūrą. Ji teigia,
kad su Komisija bendradarbiavo per visą administracinę procedūrą ir padarė daugiau, nei reikalaujama pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Konkrečiai ji remiasi generalinio direktoriaus ir pirkimų direktoriaus savanoriškais parodymais apie kartelio veikimą ir tyrimą
atlikusių Komisijos pareigūnų teigiamu jos bendradarbiavimo vertinimu. Be to, Komisija įvairiose ankstesnėse bylose sumažino
ketinamą skirti pradinę baudą atsižvelgdama į įmonės geranorišką bendradarbiavimą.
Antra,
Transcatab
teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes jai netaikė minėtos lengvinančios aplinkybės, nors
Deltafina
atveju ji buvo pritaikyta. Komisija 50 % sumažino
Deltafina
skirtą baudą už bendradarbiavimą atsižvelgdama į tai, kad pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo jai nebuvo taikytas joks baudos
sumažinimas. Tačiau remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad
Deltafina
nevykdė įsipareigojimų bendradarbiauti, kurie nustatyti pranešime dėl bendradarbiavimo. Taigi, įmonei, kuri nevykdė įsipareigojimo
bendradarbiauti, skirta bauda buvo sumažinta daugiau nei
Transcatab
, kuri, atvirkščiai, bendradarbiavo nuolat ir daug svariau, nei buvo reikalaujama. Toks požiūris sumenkina pranešimo dėl bendradarbiavimo
tikslą skatinti bendradarbiauti.
Pasak
Transcatab
, dėl aplinkybės, kad
Deltafina
sąmoningai pažeidė įsipareigojimą bendradarbiauti, jos padėtis netampa išskirtinė. Pasak
Transcatab
, yra dvi galimybės: arba pranešimo dėl bendradarbiavimo sistema ir lengvinanti aplinkybė, susijusi su bendradarbiavimu, gali
kartu egzistuoti ir tokiu atveju Komisija pagrįstai sumažina
Deltafina
skirtą baudą, tačiau, siekiant teisingumo, tokį patį požiūrį ji turi takyti ir
Transcatab
, kuri bendradarbiavo bent jau tiek pat kiek ir
Deltafina
; arba tos sistemos negali kartu egzistuoti ir tokiu atveju lengvinanti aplinkybė
Deltafina
šioje byloje neturi būti taikoma, nes ji buvo pirmoji įmonė, paprašiusi taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Jei šie argumentai būtų atmesti,
Transcatab
prašo papildomai sumažinti jai skirtą baudą bet tiek, kiek
Deltafina
, nes ji veiksmingai bendradarbiavo ne pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo sistemą.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo
Transcatab
argumento reikia priminti, kad, remiantis gairių 3 punkto šešta įtrauka, pagrindinė bauda gali būti sumažinta už aktyvų įmonės
bendradarbiavimą tyrimo metu, nepatenkantį į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį.
Teismų praktikoje nustatyta, kad ši speciali lengvinanti aplinkybė taikoma tik pažeidimams, nepatenkantiems į pranešimo dėl
bendradarbiavimo taikymo sritį (88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
380 punktas).
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad pranešimas dėl bendradarbiavo neturi tapti neveiksmingas dėl gairių 3 punkto šeštos įtraukos
taikymo. Reikia konstatuoti, kad pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytas pagrindas, pagal kurį įmonėms, dalyvaujančioms
arba dalyvavusioms Sąjungai poveikį darančiuose slaptuose karteliuose, atlyginama už bendradarbiavimą Komisijai atliekant
tyrimą. Remiantis šio pranešimo tekstu ir sandara darytina išvada, kad įmonėms skirta bauda iš esmės gali būti sumažinta už
jų bendradarbiavimą tik tuo atveju, jeigu jos įvykdo griežtas šiame pranešime nustatytas sąlygas.
Todėl, siekdama apsaugoti pranešimo dėl bendradarbiavimo veiksmingumą, tik išimtiniais atvejais Komisija gali įmonėms skirtas
baudas sumažinti pagal gairių 3 punkto šeštą įtrauką. Taip yra būtent tuo atveju, kai įmonės bendradarbiavimas, kuris yra
platesnis, nei reikalauja jos teisiniai įsipareigojimai bendradarbiauti, tačiau nesuteikiantis teisės į baudos sumažinimą
pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, yra objektyviai naudingas Komisijai.
Šiuo atveju, remiantis 493–498 konstatuojamosiomis dalimis, darytina išvada, kad Komisija, taikydama pranešimą dėl bendradarbiavimo,
įvertino
Transcatab
pateiktus įrodymus bei jos elgesį ir bendradarbiavimo trukmę visos procedūros laikotarpiu. Dėl šio aspekto reikia priminti,
kad Komisija turi plačią diskreciją vertinti įmonės bendradarbiavimo kokybę ir naudą (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 88 punktas).
Kadangi
Transcatab
buvo antroji įmonė po
Mindo
, įvykdžiusi pranešime dėl bendradarbiavimo numatytas sąlygas dėl baudos sumažinimo, Komisija, įvertinusi jos bendradarbiavimą
ir remdamasi minėtu pranešimu, jai skirtą baudą sumažino 30 %, t. y. jai skirta bauda buvo sumažinta maksimaliai tiek, kiek
nustatyta pranešime dėl bendradarbiavimo numatytose antrajai įmonei, įvykdžiusiai reikalavimus dėl sumažinimo, taikomose ribose.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisija atsižvelgė į
Transcatab
bendradarbiavimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Be to, neginčytina, kad šiuo atveju kalbama apie kartelį ir dėl tos
priežasties apie pažeidimą, kuriam taikomas minėtas pranešimas (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
381 punktas).
Be to,
Transcatab
neįrodė, kad šioje byloje yra išimtinių aplinkybių, kuriomis remiantis būtų galima atsižvelgti į jos bendradarbiavimą, nepatenkantį
į pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo sritį, ir taikyti gairių 3 punkto šeštoje įtraukoje numatytą lengvinančią aplinkybę.
Transcatab
nurodytos aplinkybės, kaip antai savanoriški parodymai ar teigiamas jos bendradarbiavimo vertinimas, nelaikomos pagrindu šioje
byloje taikyti minėtą lengvinančią aplinkybę.
Kalbant apie antrąjį
Transcatab
argumentą, susijusį su tariamu vienodo požiūrio principo pažeidimu dėl minėtos lengvinančios aplinkybės taikymo
Deltafina
, pažymėtina, kad jam taip pat negalima pritarti.
Jau buvo minėta, kad teismų praktikoje nustatyta, jog vienodo požiūrio principas pažeidžiamas tik tuo atveju, kai panašios
situacijos vertinamos skirtingai arba kai skirtingos situacijos vertinamos vienodai, nebent toks vertinimas gali būti objektyviai
pagrįstas (žr. šio sprendimo 202, 264 ir 316 punktus).
Reikia konstatuoti, kad šiuo atveju
Deltafina
situacija nepanaši į
Transcatab
.
Deltafina
buvo primoji įmonė, kuri kreipėsi į Komisiją ir paprašė atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
o
Transcatab
buvo trečioji įmonė, pateikusi prašymą Komisijai pagal tą patį pranešimą. Pagal minėtą pranešimą suteikusi
Deltafina
sąlyginį atleidimą nuo baudos, Komisija, konstatavusi, kad ta įmonė pažeidė pareigą bendradarbiauti, kuri jai teko kaip atleidimo
nuo baudos prašančiai įmonei, procedūros pabaigoje nusprendė jai nesuteikti galutinio atleidimo nuo baudos. Komisija nusprendė,
kad
Deltafina
neturi būti taikomas jos baudos sumažinimas pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, kuris, jos teigimu, jai nebebuvo taikomas.
Dėl tos priežasties Komisija nusprendė, kad
Deltafina
situacija yra ypatinga ir kad tuo galima pagrįsti baudos sumažinimą pritaikius aptariamą lengvinančią aplinkybę.
Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad
Deltafina
ir
Transcatab
situacijos buvo labai skirtingos, kiek tai susiję su jų bendradarbiavimo vertinimu, todėl
Transcatab
negali teigti, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą jai nepritaikiusi lengvinančios aplinkybės, susijusios su aktyviu
bendradarbiavimu per administracinę procedūrą.
Todėl ieškinio ketvirtojo pagrindo ketvirtąją dalį reikia atmesti.

Dėl ieškinio ketvirto pagrindo penktos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl precedento žaliavinio tabako rinkoje
nebuvimo tuo momentu, kai Komisija pradėjo tikrinimus
Šalių argumentai

Transcatab
teigia, kad į aplinkybę, jog tuo metu, kai Komisija pradėjo šioje byloje nagrinėjamą procedūrą, nebuvo jokio su žaliavinio
tabako rinka susijusio precedento, ji turėjo atsižvelgti kaip į lengvinančią aplinkybę. Komisija atsisakė taikyti šią lengvinančią
aplinkybę ginčijamame sprendime nenurodžiusi jokių priežasčių, todėl pažeidė jai tenkančią pareiga motyvuoti. Šiam argumentui
pagrįsti
Transcatab
nurodo keletą precedentų.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Gairėse aiškiai nenumatyta jokia lengvinanti aplinkybė, susijusi su precedentų nebuvimu rinkoje, kurioje darytas pažeidimas.
Tačiau gairių 3 punkto paskutinėje įtraukoje numatyta galimybė Komisijai atsižvelgti į kitas aplinkybes, nei nurodytos ankstesnėse
įtraukose, kad būtų galima sumažinti pagrindinę baudą.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad Komisija turi diskreciją taikydama lengvinančias aplinkybes (143 punkte minėto Sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
307 punktas). Be to, Bendrasis Teismas yra nusprendęs, kad Komisija neprivalo švelninti baudų, kai pirmą kartą veikia konkrečiame
sektoriuje (2005 m. lapkričio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
, T‑52/02, Rink. p. II‑5005, 84 punktas).
Reikia konstatuoti, kad
Transcatab
nenurodo, dėl kokios priežasties Komisija padarė klaidą nenuspręsdama, kad dėl precedento nebuvimo tabako rinkoje ji turėjo
sumažinti
Transcatab
skirtą baudą.
Transcatab
išimtinai tik nurodo įvairius atvejus, kuriais Komisija kaip į lengvinančią aplinkybę atsižvelgė į tai, kad EB 81 straipsnis
dar niekada nebuvo taikomas sektoriuje, kuriame skiriama bauda.
Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tik aplinkybė, jog Komisija ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje nusprendė,
kad tam tikros aplinkybės gali būti laikomos lengvinančiomis, kiek tai susiję sus baudos skyrimu, nereiškia, kad ji privalo
tokį pat vertinimą taikyti vėlesniame sprendime (291 punkte minėto Sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
368 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
337 punktas).
Dėl argumento, susijusio su nemotyvavimu, šio sprendimo 310 ir 311 punktuose jau buvo nurodyta, kad EB 253 straipsniu Komisijos
nereikalaujama aptarti visus faktinius ir teisinius aspektus, kurie buvo nagrinėjami per administracinę procedūrą, ir kad
dėl tos priežasties negalima remtis argumentu, jog lengvinančioms aplinkybėms skirtoje ginčijamo sprendimo dalyje Komisija
nepaaiškino priežasčių, dėl kurių ji nusprendė neprivalanti atsižvelgti į tam tikrus šiuo tikslu
Transcatab
pateiktus įrodymus.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškinio ketvirto pagrindo penkta dalis taip pat turi būti atmesta.

Dėl ieškinio ketvirto pagrindo šeštos dalies, susijusios su Italijos žaliavinio tabako sektoriaus socialiniais bei ekonominiais
ypatumais ir su šio sektoriaus krize
Šalių argumentai

Transcatab
teigia, kad Komisija, remdamasi gairių 5 punkto b papunkčiu, turėjo sumažinti baudą atsižvelgusi į krizę Italijos rinkoje
ir į perdirbėjų patirtą tarpininkų spaudimą, kuris buvo daromas taip pat vykdant neteisėtą veiklą. Dėl tokio ypatingo socialinio
bei ekonominio konteksto reikėjo imtis priemonių, kad perdirbimo įmonės išgyventų. Įvairūs dokumentai rodo perdirbėjams daromą
milžinišką spaudimą ir jų patiriamus „didžiulius bauginimus ir grasinimus“. Be to, perdirbėjų elgesys buvo atsakas į poreikį
sėkmingai priešintis tarpininkų galiai. Perdirbėjai galėjo atsilaikyti šioje situacijoje tik dėl kartelių, kuriais buvo daromas
realus atgrasantis poveikis. Komisija turėjo atsižvelgti į šią situaciją sumažindama baudą.
Be to, per nagrinėjamą laikotarpį
Transcatab
, kaip, beje, ir kiti Italijoje veikiantys perdirbėjai, patyrė nuolatinius ir didelius nuostolius ir dėl to buvo likviduota.
Šiais teiginiais įrodoma, kad karteliais buvo siekiama tik atrasti išeitį iš krizes šiame sektoriuje ir užsitikrinti išlikimą.

Transcatab
teigia, kad 2003 m. balandžio 2 d. Sprendime 2003/600/EB dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/C.38.279/F3 –
Prancūziška galvijiena) (OL L 209, p. 12, 180–185 konstatuojamosios dalys), Komisija nusprendė, kad sektoriaus krize galima
pagrįsti baudos sumažinimą 60 %. Taigi, į aptariamos rinkos ypatumus teismų praktikoje ir kituose precedentuose buvo atsižvelgta.
Be to, pasak
Transcatab
, gairių 5 punkto b papunktis neturi būti taikomas tik išimtiniais atvejais. Žodžių junginys „turėtų būti atkreiptas dėmesys“
rodo, kad Komisija neturėjo diskrecijos, kiek tai susiję su atsižvelgimu į minėtas aplinkybes.
Komisija prašo atmesti
Trancatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, kad Komisija neprivalo blogą nagrinėjamo sektoriaus finansinę padėtį
laikyti lengvinančia aplinkybe (žr. 224 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
345 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Heubach prieš Komisiją
, T‑64/02, Rink. p. II‑5137, 139 punktą ir 180 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
227 punktą). Buvo nustatyta, kad karteliai paprastai atsiranda, kai sektorius patiria sunkumų. Jei pritartume
Transcatab
argumentams, baudos turėtų būti mažinamos beveik visų kartelių atveju (šiuo klausimu žr. 141 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
510 punktą; 188 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
207 punktą ir 180 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
227 punktą).
Tačiau iš tikrųjų Komisijos sprendimų priėmimo praktikoje struktūrinės krizės kartais buvo laikomos lengvinančiomis aplinkybėmis.
Tačiau remiantis ankstesniame punkte nurodyta teismų praktika, tai, kad Komisija ankstesnėse bylose atsižvelgė į sektoriaus
ekonominę situaciją kaip į lengvinančią aplinkybę, nereiškia, kad ji būtinai turi toliau laikytis tokios praktikos (188 punkte
minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
208 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
Wieland‑Werke ir kt. prieš Komisiją
227 punktas).
Taigi,
Transcatab
negali teigti, kad Komisija privalėjo sumažinti baudą dėl to, kad Italijos žaliavinio tabako rinkoje buvo kilusi krizė.
Be to, remiantis šio sprendimo 352 ir 353 bei 162 ir 346 punktuose nurodyta teismų praktika, galima teigti, kad nuoroda į
Sprendimą 2003/600 yra nereikšminga. Bet kokiu atveju reikia pažymėti, kad Komisija tinkamai paaiškino, jog aplinkybės, kuriomis
ji priėmė tą sprendimą, visiškai skiriasi nuo šios bylos aplinkybių, nes prancūziškos galvijienos atveju inkriminuojamais
veiksmais buvo reaguota į netikėtą krizę, kilusią dėl dramatiško paklausos sumažėjimo, susijusio su nuo sektoriaus ekonominės
situacijos visiškai nepriklausančiais veiksniais, o šioje byloje sunkumai sektoriuje egzistavo jau ilgai ir iš esmės tai buvo
struktūriniai sunkumai.
Dėl argumento, kad perdirbėjų veiksmai buvo atsakas į poreikį sėkmingai priešintis tarpininkų galiai, ginčijamo sprendimo
289 ir 290 konstatuojamosiose dalyse Komisija paaiškino priežastis, dėl kurių atmetė šį argumentą. Konkrečiai, ginčijamo sprendimo
289 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad įmonės neturi teisės imtis priemonių, prieštaraujančių EB 81 straipsnio 1 daliai,
kad jomis kompensuotų veiksmus, kurie, jų klaidingu ar teisingu manymu, yra neteisėti.
Be to, reikia konstatuoti, kad
Transcatab
neįrodė „didžiulių bauginimų ir grasinimų“, kuriuos tarimai patyrė. Komisija nurodo, kad jos pateiktas bylos dokumentas Nr. 2573
yra ne kas kita, kaip
Dimon Italia
atstovų parengtas 1997 m. vykusio
Deltafina
,
Transcatab
ir APTI susitikimo dėl pagaminto virškvotinio tabako ir būtinybės valdžios institucijoms imtis tinkamų priemonių jam realizuoti
protokolas. Šiame dokumente tik nurodyta, jog yra galimybė, kad ūkininkai protestuos dėl jų sektoriuje kilusių sunkumų. Tačiau
remiantis šiuo dokumentu negalima daryti išvados, kad šie galimi protestai, apie kuriuos nėra jokių įrodymų, jog jie tikrai
įvyko, tikrai buvo nukreipti prieš perdirbėjus. Paprasčiausia galimybė, kad gali kilti protestai, negali būti laikoma išimtine
krizės situacija, kuria grindžiami su EB 81 straipsniu nesuderinami veiksmai. Be to,
Transcatab
nurodytoje parlamentinės tyrimo komisijos ataskaitoje nenurodytos jokios konkrečios aplinkybės, susijusios su neteisėtais
veiksmais tabako rinkoje, todėl šiuo atveju ta ataskaita yra nereikšminga.
Galiausiai, argumentas, susijęs su
Transcatab
finansine padėtimi, buvo išanalizuotas ir atmestas nagrinėjant ieškinio antro pagrindo trečią dalį.
Todėl taip pat reikia atmesti ieškinio ketvirto pagrindo šeštą dalį ir dėl tos priežasties visą ketvirtą pagrindą.
5.
Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusios su pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu
Šalių argumentai
Pirma,
Transcatab
teigia, kad Komisija, nusprendusi, kad pranešimas dėl bendradarbiavimo netaikomas
Deltafina
, turėjo ją pripažinti pirmąja bendrove, kuriai gali būti mažinama bauda.
Antra,
Transcatab
teigia, kad remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutine pastraipa, ji neturėjo būti baudžiama už veiksmus
laikotarpiu nuo 1999 m. iki 2002 m. Ji buvo pirmoji įmonė, informavusi Komisiją apie susitarimus, sudarytus šiuo laikotarpiu.
Jos pateikta informacija buvo labai detali, lemiama ir išsami. Prieš tai, kai
Transcatab
pateikė šią informaciją, Komisija turėjo tik nedaug duomenų, kuriuos buvo pateikusios
Deltafina
ir
Dimon
.
Transcatab
pateikia daug pateiktos informacijos, susijusios su kiekvienais laikotarpio nuo 1999 m. iki 2002 m. metais, pavyzdžių.
Kiek tai susiję su šiuo laikotarpiu,
Transcatab
pateikė „įrodymus apie Komisijai iki tols nežinomus faktus“, o tie faktai buvo „tiesiogiai susiję“ su „kartelio veiklos pavojingumu
ar trukme“, kaip nustatyta pranešimo apie bendradarbiavimo 23 punkto paskutinėje pastraipoje. Šios pastraipos tikslas – Komisijai
sudaryti sąlygas kompensuoti baudos sumažinimo procentinę dalį, kuri įmonei gali būti nepritaikyta dėl to, kad ji vėliau už
konkurentus pateikė informaciją, nes daugiau laiko skyrė išsamiems parodymams pateikti.
Komisija prašo atmesti
Transcatab
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl pirmosios bendrovės, kuriai taikomas baudos sumažinimas, statuso
Reikia priminti, kad ieškinių priimtinumo sąlygos yra viešosios tvarkos išlyga grindžiami nepriimtinumo pagrindai, kuriuos
Sąjungos teismas esant reikalui turi kelti savo iniciatyva (žr. 132 punkte minėto Sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
53 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stadtwerke Schwäbisch Hall ir kt. prieš Komisiją
, C‑176/06 P, neskelbiamo Rinkinyje, 18 punktą).
Kaip minėta šio sprendimo 131 ir 132 punktuose, pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros
reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje, be kita ko, turi būti nurodytas „ginčo dalykas“ ir „ieškinio pagrindų,
kuriais remiamasi, santrauka“. Be to, pagal šio reglamento 48 straipsnio 2 dalį „vykstant procesui negalima pateikti naujų
pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant
procesui“. Remiantis šiomis nuostatomis darytina išvada, kad bet kuris ieškinio pagrindas, kuris nepakankamai aiškiai suformuluotas
ieškinyje, turi būti laikomas nepriimtinu. Be to, ieškovės ieškinio pagrindų santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli,
kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas nagrinėti ieškinį, prireikus, be jokios kitos papildomos informacijos,
kuria būtų galima pasiremti (2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ADT Projekt prieš Komisiją
, T‑145/98, Rink. p. II‑387, 66 punktas ir 2004 m. kovo 16 d. Sprendimo
Danske Busvognmænd prieš Komisiją
, T‑157/01, Rink. p. II‑917, 45 punktas). Analogiški reikalavimai taikomi tada, kai grindžiant ieškinio pagrindą pateikiamas
kaltinimas (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 333 punktas).
Be to, nusistovėjusioje teismų praktikoje nurodyta, kad siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, tam,
kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis grindžiamas, būtų nurodytos
bent jau glaustai, bet nuosekliai ir suprantamai pačiame ieškinio tekste (132 punkte minėto sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
56 punktas). Šiuo apsektu, nors ieškinio tekstas specifiniais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas
į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti esminių
teisinės argumentacijos aplinkybių nebuvimo, kurios pagal pirmiau primintas nuostatas turi būti nurodytos pačiame ieškinyje
(1999 m. gegužės 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją
, T‑154/98, Rink. p. II‑1703, 49 punktas). Be to, Bendrasis Teismas neturi ieškinio prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų
bei argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją
(žr. 2009 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
NVV ir kt. prieš Komisiją
, T‑151/05, Rink. p. II‑1219, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju aptariamo argumento pristatymas yra labai glaustas, nes ieškinyje
Transcatab
jam skiria tik vieną sakinį.
Per teismo posėdį
Transcatab
pripažino, kad argumentas išdėstytas lakoniškai, ir paaiškino jo apimtį. Iš esmės
Transcatab
teigia, kad tuo atveju, jei Bendrais Teismas nuspręstų, jog pranešimas dėl bendradarbiavimo netaikomas
Deltafina
, ir kad dėl to
Mindo
turėtų būti laikoma pirmąja įmone, kuriai taikomas atleidimas nuo baudų vietoje
Deltafina
, ji turėjo būti laikoma, remiantis vadinamuoju „domino efektu“, pirmąja bendrove, kuriai taikomas baudos sumažinimas pagal
pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto pirmos pastraipos b punktą. Todėl Komisijos skirta bauda
Transcatab
turėtų būti sumažinta daugiau.
Dėl šio klausimo reikia konstatuoti, kad pritarimas
Transcatab
pateiktam argumentui reiškia, pirma, kad
Mindo
Bendrajam Teismui pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, antra, kad ji pateikė pagrindą, susijusį su tuo, jog ji turi būti
laikoma įmone, kuriai taikomas atleidimas nuo baudų vietoje
Deltafina
atsižvelgiant į tai, kad pranešimas dėl bendradarbiavimo pastarajai netaikomas, ir, trečia, kad Bendrasis Teismas pritaria
šiam pagrindui byloje, susijusioje su
Mindo
.
Taigi,
Transcatab
argumentas grindžiamas netiesiogine nuoroda į kitoje byloje tariamai pateiktą pagrindą, į kurią net nedaroma tiesioginė nuoroda.
Be to, toks pagrindas gali būti priimtas tik tuo atveju, jei
Mindo
tariamai pateiktą pagrindą kitoje byloje Bendrasis Teismas nuspręs priimti.
Tačiau, jei būtų nuspręsta priimti ieškinyje pakankamai neišplėtotus ieškinio pagrindus, kuriuose daroma nuoroda į trečiųjų
asmenų kitoje byloje, į kurią daroma netiesioginė nuoroda šiame ieškinyje, tariamai pateiktus pagrindus, tai leistų apeiti
imperatyvius procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte išdėstytus reikalavimus, nurodytus šio sprendimo 365 punkte
(šiuo klausimu žr. 123 punkte minėto Sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
64 punktą).
Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismo praktikoje nustatyta, kad Bendrasis Teismas turi atmesti kaip nepriimtinus jam pateikto
ieškinio reikalavimus, kai iš paties ieškinio teksto nėra nuosekliai ir suprantamai aišku, kokios yra esminės teisinės ir
faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįsti šie reikalavimai, ir kad tokių aplinkybių nenurodymas ieškinyje negali būti kompensuojamas
jas nurodant per posėdį (2006 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Rossi prieš VRDT
, C‑214/05 P, Rink. p. I‑7057, 37 punktas).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia primažinti, kad aptariamas argumentas yra nepriimtinas.
–       Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinės pastraipos
Dėl
Transcatab
argumento, susijusio su tuo, kad taikant pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinę pastraipą ji neturėjo būti baudžiama
už veiksmus, padarytus 1999–2002 m., dėl to, kad ji yra pirmoji įmonė, Komisiją informavusi apie tuo laikotarpiu sudarytus
susitarimus, reikia priminti, kad toje nuostatoje pasakyta, kad „jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus
faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus
nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos įrodymus“.
Taip pat reikia priminti, kad vertinant kartelio narių bendradarbiavimą galima kritikuoti tik akivaizdžią Komisijos vertinimo
klaidą, nes ji turi didelę diskreciją vertinti įmonės bendradarbiavimo kokybę ir naudingumą (šiuo klausimu žr. 331 punkte
minėto 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
88 punktą).
Taigi, pirma, reikia išsiaiškinti pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinės pastraipos apimtį ir, antra, išnagrinėti,
ar Komisija, taikydama šią nuostatą, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą
Transcatab
skirdama baudą už jos veiksmus 1999–2002 m.
Visų pirma, reikia atmesti
Transcatab
siūlomą aiškinimą, kad pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinės pastraipos tikslas – Komisijai sudaryti sąlygas
kompensuoti baudos sumažinimo procentinę dalį, kuri įmonei gali būti nepritaikyta dėl to, kad ji vėliau už konkurentus pateikė
informaciją, nes daugiau laiko skyrė išsamiems parodymams pateikti (žr. šio sprendimo 362 punktą). Toks aiškinimas prieštarauja
pranešimo dėl bendradarbiavimo logikai, nes taip iškyla pavojus pagrindiniam šiame pranešime įtvirtintos sistemos tikslui
skatinti kartelio narius „išduoti“ kartelį ir bendradarbiauti su Komisija.
Remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo preambule darytina išvada, kad šiuo pranešimu siekiama paskatinti neteisėtuose karteliuose
dalyvaujančias įmones bendradarbiauti su Komisija kovoje su karteliais, nes tokie karteliai yra veikla, laikoma vienu iš didžiausių
rinkos apribojimų. Todėl, siekdama sudaryti palankesnes sąlygas bendradarbiauti, Komisija sukūrė sistemą, pagal kurią su ja
bendradarbiaujančioms įmonėms taikomas atleidimas nuo baudos arba joms galbūt skirsimos baudos sumažinimas.
Šiai logikai būdinga tai, kad pranešimu dėl bendradarbiavimo siekiama karteliuose sukurti nesaugumo klimatą ir taip paskatinti
juos išduoti Komisijai. Šis nesaugumas kyla būtent dėl to, kad kartelio dalyviai žino, jog tik vienam iš jų galės būti pritaikytas
atleidimas nuo baudos išdavus kitus kartelio dalyvius, kuriems dėl tos priežasties kyla pavojus, kad bus skirtos baudos. Pagal
šią sistemą ir remiantis ta pačia logika, greičiausiai suskubusioms bendradarbiauti įmonėms gali būti taikomas didesnis baudų,
kurios kitu atveju joms būtų skirtos, sumažinimas, nei ne taip greitai pradėjusioms bendradarbiauti įmonėms taikomas sumažinimas.
Taigi chronologinė tvarka ir kartelio narių bendradarbiavimo greitumas yra pagrindiniai pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytos
sistemos elementai.
Tačiau pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatos tikslo aiškinimas turi būti suderinamas su pačia to pranešimo logika. Todėl
šio pranešimo 23 punkto paskutinė pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ja siekiama atsilyginti įmonei, net jeigu ji nebuvo
pirmoji, pateikusi su nagrinėjamu karteliu susijusį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, jeigu ji pirma pateikia Komisijai
įrodymų apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su kartelio veiklos pavojingumu ar trukme. Kitaip
tariant, jei įmonės pateikti įrodymai susiję su aplinkybėmis, kurios sudaro galimybę Komisijai pakeisti tuo metu jos jau parengtą
kartelio pavojingumo ar trukmės vertinimą, tuos įrodymus pateikusiai įmonei atlyginama atleidžiant ją nuo baudos, kai vertinamos
aplinkybės, kurios gali būti įrodytos remiantis jos pateikta informacija.
Todėl pranešimo apie kaltinimus 23 punkto paskutinė pastraipa netaikoma atvejams, kai įmonė paprasčiausia pateikė naujų ar
išsamesnių įrodymų dėl faktinių aplinkybių, apie kurias Komisija jau žinojo. Ši pastraipa taip pat netaikoma tais atvejais,
kai įmonė praneša apie naujas faktines aplinkybes, dėl kurių Komisijos pateiktas kartelio pavojingumo ar trukmės vertinimas
nesikeičia. Priešingai, ši nuostata taikoma tais atvejais, kai įvykdomos dvi sąlygos: pirma, nagrinėjama įmonė pirmoji pateikia
įrodymų apie iki tol Komisijai nežinomas faktines aplinkybes, antra, šios faktinės aplinkybės, turinčios tiesioginį poveikį
įtariamo kartelio pavojingumui ar trukmei, suteikia Komisijai galimybę padaryti naujas išvadas dėl pažeidimo.
Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus reikia išnagrinėti, ar Komisija padarė klaidą skirdama
Transcatab
baudą už jos veiksmus 1999–2002 m. Dėl šio aspekto reikia pažymėti, pirma, kad ginčijamo sprendimo 497 konstatuojamojoje dalyje
Komisija aiškiai patvirtino, kad jai nebuvo nežinoma apie nė vieną faktinę aplinkybę, apie kurią
Transcatab
pateikė įrodymų, ir, antra, kad dėstydama šį argumentą
Transcatab
kalba tik apie kartelio trukmę. Jos dėstomi argumentai nesusiję su faktinėmis aplinkybėmis dėl galimos įtakos pažeidimo sunkumui.
Iš bylos medžiagos matyti, kad nuo
Deltafina
prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimo 2002 m. vasario 19 d. Komisijai buvo žinoma, kad kartelis prasidėjo
1995 m. ir truko iki 2001 m. Prašyme atleisti nuo baudos ar ją sumažinti
Deltafina
, pirma, aiškiai pripažino šią aplinkybę, ir, antra, pateikė aštuonis rankraštinius užrašus apie perdirbėjų susitikimus ir
diskusijas 1999 m., du užrašų pavyzdžius dėl 2000 m. ir dar du – dėl 2001 m. Beje, reikia pažymėti, kad
Transcatab
tik tvirtina, kad ji pirmoji pateikė įrodymus apie įvairius susitarimus ir šiuo laikotarpiu vykusius perdirbėjų susitikimus.
Beje, ji neteigia, kad Komisija dar nežinojo, kad perdirbėjų kartelis veikė 1999–2002 m.
Be to, išsami ginčijamo sprendimo analizė taip pat rodo, kad Komisija savo sprendimą grindė įvairia
Deltafina
ir
Dimon Italia
pateikta informacija apie perdirbėjų sudarytas sutartis, taigi į
Transcatab
pateiktą informacija nebuvo atsižvelgta.
Konkrečiai kalbant apie 1999 m., remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad
Deltafina
pateikė įvairios informacijos apie tais metais vykusius perdirbėjų susitikimus, pavyzdžiui, 159 (181 išnaša), 195 (206 išnaša),
199  (212 išnaša) ir 200 (214 išnaša) konstatuojamosiose dalyse. Remiantis šiomis išnašomis darytina išvada, kad
Deltafina
apibūdino susitikimų turinį parodymuose, kurie buvo pateikti anksčiau, nei
Transcatab
pateikė prašymą sumažinti baudą.
Dėl kartelio taikymo išplėtimo perteklinei gamybai pažymėtina, kad remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, jog 144
ir 148 konstatuojamosios dalys parašytos remiantis
Deltafina
pateikta informacija. Triplike Komisija pažymėjo, kad šios konstatuojamosios dalys grindžiamos 2002 m. vasario 22 d.
Deltafina
pateikta informacija, t. y. vėl anksčiau, nei
Transcatab
pateikė prašymą sumažinti baudą. Aplinkybė, kad šis taikymo išplėtimas vėliau buvo įtvirtintas
Transcatab
nurodytame susitarime, neturi jokios įtakos vertinant šį
Transcatab
argumentą dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinės pastraipos taikymo.
Kalbant apie 2000 m. pažymėtina, kad remiantis ginčijamo sprendimo 203 (216 išnaša) ir 204 (218 išnaša) konstatuojamųjų dalių
analize galima teigti, jog
Deltafina
pateikė daug įrodymų apie perdirbėjų susitikimus tais metais. 218 išnašioje paaiškinta, be kita ko, kad ginčijamo sprendimo
204 konstatuojamojoje dalyje nurodyto susitikimo turinį
Deltafina
apibūdino parodymuose, kurie buvo pateikti anksčiau už
Transcatab
pateiktą prašymą sumažinti baudą, o Komisija tai patvirtino triplike. Be to, remiantis bylos medžiaga galima teigti, kad
2002 m. kovo 19 d.
Deltafina
Komisijai taip pat pateikė informaciją ir dokumentus apie susitikimus, vykusius tais metais.
Kalbant apie 2001 m. pažymėtina, kad remiantis ginčijamo sprendimo 209 (223 išnaša) ir 211 (225 išnaša) konstatuojamosiomis
dalimis galima teigti, kad dar prieš tai, kai
Transcatab
pateikė prašymą sumažinti baudą,
Deltafina
Komisijai jau buvo pateikusi dokumentus, įrodančius perdirbėjų susitikimus tais metais. Konkrečiai, šiose dviejose išnašose
nurodytais dokumentais 495, 498, 524 ir 614 nedviprasmiškai įrodyta, kad tuo laikotarpiu perdirbėjai palaikė ryšius. Tie dokumentai
taip pat įrodo, kad prieš tai, kai
Transcatab
pateikė prašymą sumažinti baudą, Komisija jau žinojo apie neteisėtus perdirbėjų, tarp jų ir
Transcatab
, ryšius, kurie truko iki ne anksčiau kaip 2001 m. spalio 15 d.
Kalbant apie 2002 m. pažymėtina, kad Komisija teigia, jog ji jau žinojo apie tolesnius perdirbėjų susitikimus tais metais,
remdamasi ginčijamo sprendimo 235 išnašoje nurodyta
Dimon
pateikta faksimile.
Transcatab
vis dėlto teigia, kad šis dokumentas buvo pateiktas po 2002 m. balandžio 18 d., t. y. po to, kai ji pateikė 234 išnašoje
nurodytus dokumentus apie 2002 m.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad net jei tą dokumentą
Dimon Italia
pateikė vėliau nei
Transcatab
ir kad nors ji buvo pirmoji įmonė, pateikusi įrodymus apie 2002 m. pradžioje vykusius susitikimus, ši aplinkybė neturi jokių
praktinių pasekmių.
Pirma, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 389 punkte, remiantis bylos medžiaga darytina išvada, kad prieš
Transcatab
pateikiant prašymą sumažinti baudą, Komisija turėjo įrodymų, kad kartelio veikla truko iki ne anksčiau kaip 2001 m. spalio
15 d. Kadangi kartelis prasidėjo 1995 m. rugsėjo 29 d. (žr. ginčijamo sprendimo 377 konstatuojamąją dalį) ir kadangi
Transcatab
neneigė šios aplinkybės, reikia konstatuoti, jog prieš
Transcatab
pateikiant dokumentus Komisija jau turėjo pakankamai informacijos, kad įrodytų, jog kartelis truko ilgiau nei šešerius metus.
Todėl remdamasi vien šia išvada Komisija gali pradinę baudą padidinti 60 %. Darytina išvada, kad aplinkybė, jog Komisija nustatė,
kad kartelio veikla truko keturiais mėnesiais ilgiau (iki 2002 m. vasario 19 d.), neturi jokios įtakos galutinės baudos nustatymui.
Antra, reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 256 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse Komisija įrodė, o
Transcatab
to vertinimo neginčijo (žr. šio sprendimo 233 punktą), kad kartelis buvo vienas ir tęstinis pažeidimas. Komisija taip pat
konstatavo, kad šis pažeidimas buvo nutrauktas 2002 m. vasario 19 d., t. y. tą dieną, kai
Deltafina
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti.
Transcatab
neteigė ir įrodė, kad ji pasitraukė iš dalyvavimo darant pažeidimą iki tos datos.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad įmonė, dalyvavusi darant tokį pažeidimą ir vykdžiusi tam tikrą jai priskirtiną veiklą,
atitinkančią susitarimo ar suderintų veiksmų, kurių tikslas yra antikonkurencinis pagal EB 81 straipsnio 1 dalį ir kuriais
buvo siekiama įgyvendinti bendrus pažeidimo tikslus, sąvokas, dalyvavimo darant tą pažeidimą laikotarpiu taip pat yra atsakinga
už kitų įmonių veiksmus darant tą pažeidimą (žr. 222 punkte minėto Sprendimo
BST prieš Komisiją
33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Įmonė taip pat gali būti laikoma atsakinga už visą kartelį, net jei nustatyta, kad ji tiesiogiai dalyvavo tik vienoje ar keliose
jo sudedamosiose dalyse, jei žinojo ar turėjo žinoti, pirma, jog slaptas susitarimas, kuriame ji dalyvavo, buvo bendro plano
dalis, ir, antra, kad šis bendras planas apėmė visas kartelio sudedamąsias dalis (91 punkte minėto Sprendimo
PVC II
773 punktas; 130 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
231 punktas ir 2010 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Boliden ir kt. prieš Komisiją
, T‑19/05, Rink. p. II‑0000, 61 punktas).
Šiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad
Transcatab
nepateikė įrodymų apie iki tol Komisijai nežinomus faktus, turinčius tiesioginės įtakos įtariamo kartelio veiklos pavojingumui
ar trukmei, kuriais būtų galima grįsti pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinėje pastraipoje numatytą dalinį atleidimą
nuo baudos. Todėl
Transcatab
negali teigti, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, dėl kurios ji neturi būti laikoma atsakinga už visą pažeidimą.
Todėl reikia atmesti visus reikalavimus dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies. Dėl reikalavimų pakeisti ginčijamą
sprendimą pažymėtina, kad Bendrasis Teismas mano, jog dėl to, kad šioje byloje nėra nė vienos aplinkybės, kuria būtų galima
pagrįsti baudos sumažinimą, tokio prašymo tenkinti nereikia. Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad visas ieškinys turi
būti atmestas.
6.
Dėl Komisijos priešpriešinio ieškinio

Šalių argumentai
Komisija teigia, kad
Transcatab
neigė ginčijamame sprendime Komisijos nustatytas faktines aplinkybes, tarp jų ir kartelio trukmę. Ieškinio trečio pagrindo
pirmoje dalyje teigdama, kad nuo 1999 m. ji dalyvavo tik veikloje, išimtinai susijusioje su tarpšakiniais susitarimais (žr.
šio sprendimo 227 ir 228 punktus),
Transcatab
ne tik ginčijo Komisijos pateiktą faktinių aplinkybių aiškinimą, bet ir neigė faktines aplinkybes, kurias anksčiau buvo pripažinusi.
Dėl
Transcatab
išdėstyto kartelio trukmės, kuri yra pagrindinė faktinių aplinkybių apibūdinimo dalis, neigimo Komisijos jai pritaikytas
baudos sumažinimas 30 % yra iš dalies nepagrįstas. Todėl Komisija prašo Bendrojo Teismo taikyti ne 30 %, o 25 % baudos sumažinimą
ir naudojantis neribota jurisdikcija skirti 15 mln. eurų baudą.

Transcatab
nesutinka su Komisijos priešpriešiniu ieškiniu.

Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad aplinkybė, jog
Transcatab
„neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija rėmėsi pranešime apie kaltinimus“, yra vienas iš argumentų, kuriais remdamasi
Komisija jai pritaikė 30 % dydžio baudos sumažinimą (žr. ginčijamo sprendimo 498 ir 499 konstatuojamąsias dalis).
Tačiau remiantis
Transcatab
pateiktu atsakymu į pranešimą apie kaltinimus darytina išvada, kad nors ji aiškiai neatsakė į Komisijos kaltinimus dėl pažeidimo
trukmės, ji vis dėlto teigė, kad dėl to, jog nuo 1999 m. perdirbėjai veikė laikydamiesi Įstatymo Nr. 88/88, jie neturi būti
laikomi atsakingais už nuo tų metų vykdytą antikonkurencinę veiklą.
Todėl, net jei šis argumentas prieštarauja tam tikriems per administracinę procedūrą išdėstytiems teiginiams ir aplinkybei,
kad nebuvo užginčyti tam tikri Komisijos atliktos analizės aspektai, tai neturi jokios įtakos teiginiui, kad ieškinio trečiojo
pagrindo pirmoje dalyje išdėstytas argumentas jau buvo iškeltas per administracinę procedūrą. Tai reiškia, kad Komisija, sumažindama
Transcatab
skirtą baudą, jau žinojo apie šį argumentą, todėl jis negali būti laikomas faktinių aplinkybių neigimu, dėl kurio reikėtų
ginčyti ginčijamame sprendime pritaikytą baudos sumažinimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Todėl Komisijos priešpriešinį ieškinį reikia atmesti.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, jog reikia atmesti visą ieškinį ir Komisijos pateiktą priešpriešinį ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Tačiau pagal minėto Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, Bendrasis Teismas gali
paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas, jeigu kiekvienos šalies dalis
reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės.
Šioje byloje nei
Transcatab
ieškinys, nei Komisijos priešpriešinis ieškinys nebuvo patenkinti. Kadangi Komisija prašė baudą padidinti tik nežymiai, reikia
konstatuoti, kad būtent ieškovė iš esmės pralaimėjo bylą. Tokiomis aplinkybėmis ieškovė padengia savo bylinėjimosi išlaidas
ir 90 % Komisijos patirtų išlaidų, o Komisija padengia 10 % savo išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Atmesti Komisijos priešpriešinį ieškinį.
3.
Nurodyti
Transcatab SpA
padengti savo bylinėjimosi išlaidas ir 90 % Komisijos patirtų išlaidų.
4.
Nurodyti Komisijai padengti 10 % savo bylinėjimosi išlaidų.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2011 m. spalio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Administracinė procedūra
2.  Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo adresatai
Baudos dydžio nustatymas
Pradinio baudų dydžio nustatymas
Pagrindinių baudų nustatymas
Lengvinančios aplinkybės
Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pažeidimo inkriminavimu Transcatab patronuojančiai bendrovei
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu teismų praktikos aiškinimu, neatsižvelgimu į pateiktus
įrodymus ir teisės į gynybą pa˛eidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl taisyklių, reglamentuojančių dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimo patronuojančiai bendrovei nesilaikymo
–  Dėl neatsižvelgimo į įrodymus, pateiktus prezumpcijai paneigti
–  Dėl teisės į gynybą pažeidimo
Dėl ieškinio pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pa˛eidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su pradinės baudos nustatymu
Dėl ieškinio antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo sunkumu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl pažeidimo kvalifikavimo labai sunkiu
–  Dėl pažeidimo konkretaus poveikio rinkai
–  Dėl geografinės rinkos dydžio
–  Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo
–  Dėl teisės į gynybą pažeidimų
Dėl ieškinio antrojo pagrindo antros dalies, susijusios su proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų
pažeidimu nustatant pagrindinės baudos dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl proporcingumo principo pažeidimo
–  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
–  Dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo
Dėl ieškinio antrojo pagrindo trečios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu, kai atsižvelgiama į sankcijos
atgrasantį poveikį ir Transcatab finansinę padėtį
Šalių argumentai
Bendrojo teismo vertinimas
3.  Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusios su pagrindinės baudos dydžio nustatymu
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su klaidingu baudos padidinimu už pažeidimo trukmę
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl baudos padidinimo už pažeidimo trukmę
–  Dėl žalos vartotojams nebuvimo
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo antros dalies, susijusio sus principo ne bis in idem pa˛eidimu ir nemotyvavimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo trečios dalies, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su tam tikromis lengvinančiomis aplinkybėmis
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl kartelio neįgyvendinimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio ketvirto pagrindo antros dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl ginčijamos veiklos nutraukimo iki Komisijos
įsikišimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio ketvirto pagrindo trečios dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl pagrįstos abejonės dėl ginčijamo neteisėto
elgesio
Dėl pagrįstos abejonės dėl ginčijamo neteisėto elgesio egzistavimo
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl skirtingo požiūrio taikymo bylos Žaliavinis tabakas – Ispanija atžvilgiu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio ketvirto pagrindo ketvirtos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl veiksmingo Transcatab bendradarbiavimo
per administracinę procedūrą
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio ketvirto pagrindo penktos dalies, susijusios su lengvinančia aplinkybe dėl precedento žaliavinio tabako rinkoje
nebuvimo tuo momentu, kai Komisija pradėjo tikrinimus
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškinio ketvirto pagrindo šeštos dalies, susijusios su Italijos ˛aliavinio tabako sektoriaus socialiniais bei ekonominiais
ypatumais ir su �io sektoriaus krize
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
5.  Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusios su pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl pirmosios bendrovės, kuriai taikomas baudos sumažinimas, statuso
–  Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo 23 punkto paskutinės pastraipos
6.  Dėl Komisijos priešpriešinio ieškinio
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.