CELEX: 62010CJ0029
Romos konvencija dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės
Darbo sutartis
Šalių pasirinkimas
Privalomos teisės, taikytinos nesant šalių pasirinkimo, normos
Šios teisės nustatymas
Valstybės, kurioje darbuotojas "paprastai dirba", sąvoka
Darbuotojas, dirbantis keliose susitariančiose valstybėse

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti
1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, p. 1, toliau – Romos konvencija), 6 straipsnio 2 dalies a punkto, susijusio su individualiomis
darbo sutartimis, aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant H. Koelzsch ieškinį dėl atsakomybės, pareikštą Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei, pagrįstą
šios valstybės teismų tariamai padarytu minėtos Romos konvencijos nuostatos pažeidimu. Šie teismai nagrinėjo ieškinį dėl žalos
atlyginimo, ieškovo pagrindinėje byloje pateiktą tarptautinių pervežimų įmonei
Ove Ostergaard Luxembourg SA,
kuri anksčiau vadinosi
Gasa Spedition Luxembourg
(toliau –
Gasa
), įsteigtai Liuksemburge, su kuria jis buvo pasirašęs darbo sutartį.

Teisinis pagrindas

Taisyklės, pagal kurias nustatoma sutartinėms prievolėms taikytina teisė ir jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose
Romos konvencija
Romos konvencijos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė. Pasirinkimas turi būti tiksliai išreikštas ar aiškiai parodytas sutarties sąlygomis
arba bylos aplinkybėmis. Šalys gali pasirinkti visai sutarčiai ar tik jos daliai taikytiną teisę.“
Romos konvencijos 6 straipsnyje „Individualios darbo sutartys“ numatyta:
„1.      Nepaisant 3 straipsnio nuostatų, sutarties šalių teisė pasirinkti individualiai darbo sutarčiai taikytiną teisę neatima darbuotojo
teisės į apsaugą, kurią jam suteikia privalomos teisės normos, jeigu, nesant pasirinkimo, būtų taikytina teisė pagal šio straipsnio
2 dalį.
2.      Nepaisant 4 straipsnio nuostatų, pagal 3 straipsnį šalims nepasirinkus sutarties teisės, darbo sutarčiai taikoma:
a)      valstybės, kurioje vykdydamas sutartį darbuotojas paprastai dirba, teisė, net jeigu jis laikinai dirba kitoje valstybėje;
arba
b)      jei darbuotojas paprastai nedirba darbo nė vienoje valstybėje – valstybės, kurioje yra darbdavio verslo vieta, teisė,
išskyrus atvejus, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad sutartis yra labiau susijusi su kita valstybe, ir šiuo
atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė.“
Pirmojo protokolo dėl Europos Bendrijų Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti Konvenciją dėl sutartinėms prievolėms taikytinos
teisės, pateiktą pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL C 27, 1998, p. 47, toliau – Pirmasis protokolas dėl Romos konvencijos
aiškinimo), 2 straipsnyje nustatyta:
„Toliau išvardyti teismai gali prašyti Teisingumo Teismą priimti prejudicinį sprendimą jų nagrinėjamoje byloje iškilusiu ir
su 1 straipsnyje minėtų aktų išaiškinimu susijusiu klausimu, jei mano, jog tą klausimą būtina išspręsti, kad būtų galima priimti
sprendimą:
<…>
b)      Susitariančiųjų Valstybių teismai, veikiantys kaip apeliaciniai teismai.“
Reglamentas (EB) Nr. 593/2008
2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės
(„Roma I“) (OL L 177, p. 6) buvo pakeista Romos konvencija. Šis reglamentas taikomas sutartims, sudarytoms po 2009 m. gruodžio
17 dienos.
Reglamento Nr. 593/2008 8 straipsnyje „Individualios darbo sutartys“ nustatyta:
„1.      Individualiai darbo sutarčiai taikoma pagal 3 straipsnį šalių pasirinkta teisė. Tačiau toks teisės pasirinkimas negali atimti
iš darbuotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus
teisės būtų taikoma šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalių pagrindu.
2.      Tiek, kiek šalys nepasirinko individualiai darbo sutarčiai taikytinos teisės, sutarčiai taikoma teisė valstybės, kurioje,
o jei ši sąlyga netenkinama – iš kurios, darbuotojas vykdydamas sutartį įprastai atlieka darbą, teisė. Laikoma, kad valstybė,
kurioje įprastai atliekamas darbas, nepasikeitė, jei darbuotojas laikinai dirba kitoje valstybėje.
3.      Jei taikytinos teisės neįmanoma nustatyti pagal 2 dalį, sutarčiai taikoma valstybės, kurioje yra darbuotoją įdarbinusios įmonės
verslo vieta, teisė.
4.      Jei iš aplinkybių visumos paaiškėja, kad sutartis glaudžiau susijusi su kita valstybe nei nurodyta 2 ar 3 dalyse, taikoma
tos kitos valstybės teisė.“
Briuselio konvencija
1968 m. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972,
p. 32) su pakeitimais, padarytais 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos
Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau – Briuselio konvencija), 5 straipsnyje nustatyta:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje Valstybėje gali būti keliama:
1)      dėl dalykų, susijusių su sutartimi – atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose; dėl dalykų, susijusių su individualia
darbo sutartimi – vietoje, kur darbuotojas paprastai atlieka darbą; jei darbuotojas paprastai nedirba vienoje valstybėje,
bylą darbdaviui galima iškelti valstybės, kurioje yra ar buvo darbdavio verslo vieta, teismuose.
<...>“
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse
bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) buvo pakeista
Briuselio konvencija.
Reglamento Nr. 44/2001 19 straipsnyje nustatyta:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam darbdaviui bylą galima iškelti:
1)      valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė buvimo vieta, teismuose arba
2)      kitoje valstybėje narėje:
a)      darbuotojo darbo vietos teismuose arba paskutinės tokios darbo vietos teismuose; arba
b)      jeigu darbuotojo darbo vieta yra arba buvo ne kurioje nors šalyje, [vietos], kurioje yra arba buvo darbuotoją įdarbinusi įmonė,
teismuose.

Nacionalinė teisė
1979 m. gegužės 18 d. Liuksemburgo Įstatymo dėl darbo tarybų reformos (
Mémorial
A, 1979, Nr. 45, p. 948) 34 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Įvairių darbo tarybų aktyvūs ir pavaduojantys nariai negali būti atleidžiami iš darbo per savo kadenciją. Darbdavio pranešimas
darbuotojų atstovui apie atleidimą laikomas negaliojančiu.“
Vokietijos Apsaugos nuo atleidimo iš darbo įstatymo (
Kündigungsschutzgesetz
) 15 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Įmonės darbo tarybos narį <…> atleisti draudžiama, išskyrus atvejus, kai dėl tam tikrų aplinkybių darbdavys gali jį atleisti
iš darbo dėl svarbios priežasties nesilaikydamas pranešimo termino ir kai yra gautas pagal Įmonių organizavimo įstatymo (
Betriebsverfassungsgesetz
) 103 straipsnį reikalaujamas pritarimas arba jis pakeistas teismo sprendimu. Pasibaigus kadencijai, darbo tarybos narį <…>
atleisti draudžiama, <…> išskyrus atvejus, kai dėl tam tikrų aplinkybių darbdavys gali jį atleisti iš darbo dėl svarbios priežasties
nesilaikydamas pranešimo termino. Šios nuostatos netaikomos, jei nario statusas panaikinamas remiantis teismo sprendimu.
Pasibaigus kadencijai, darbo tarybos narį draudžiama atleisti dar vienus metus.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
1998 m. spalio 16 d. Liuksemburge pasirašyta darbo sutartimi
Gasa
įdarbino  sunkvežimių vairuotoją H. Koelzsch, gyvenantį Osnabriuke (Vokietija), tarptautinių pervežimų vairuotoju. Šioje sutartyje
yra nuostata, kurioje pateikiama nuoroda į 1989 m. gegužės 24 d. Liuksemburgo Įstatymą dėl darbo sutarties (
Mémorial
A, 1989, Nr. 35, p. 612), bei nuostata, pagal kurią šios valstybės teismai turi išimtinę jurisdikciją.

Gasa
yra pagal Danijos teisę įsteigtos bendrovės
Gasa Odense Blomster amba.
dukterinė įmonė. Ji užsiima gėlių ir kitų augalų pervežimu iš Odensės (Danija) į daugiausia Vokietijos, bet taip pat ir kitų
Europos valstybių vietoves. Pervežama sunkvežimiais, statomais Vokietijoje, būtent Kaselyje, Noikirchene-Flyne ir Osnabriuke.
Šioje valstybėje
Gasa
neturi nei buveinės, nei biuro. Sunkvežimiai registruoti Liuksemburge, o vairuotojai apdrausti pagal Liuksemburgo socialinės
apsaugos sistemą.
Pranešus apie
Gasa
restruktūrizavimą ir sumažinus pervežimų iš Vokietijos, 2001 m. sausio 13 d. šios įmonės darbuotojai įkūrė darbo tarybą (
Betriebsrat
), kurios pavaduojančiu nariu H. Koelzsch buvo išrinktas 2001 m. kovo 5 dieną.
2001 m. kovo 13 d.
Gasa
direktoriaus laišku H. Koelzsch darbo sutartis buvo nutraukta nuo 2001 m. gegužės 15 dienos.

Ieškinys dėl atleidimo iš darbo panaikinimo ir ieškinys dėl žalos atlyginimo, pareikšti įmonei „Gasa“
Pirmiausia ieškovas apskundė sprendimą atleisti jį iš darbo Vokietijoje
Arbeitsgericht Osnabrück
(Osnabriuko darbo teismas), kuris 2001 m. liepos 4 d. sprendimu  pareiškė neturintis jurisdikcijos
ratione loci
. Todėl H. Koelzsch
Landesarbeitsgericht Osnabrück
(Osnabriuko apygardos darbo teismas) pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo, tačiau jis buvo atmestas.
Vėliau, 2002 m. liepos 24 dieną, H. Koelzsch
Tribunal du travail de Luxembourg
(Liuksemburgo darbo teismas) pareiškė ieškinį
Ove Ostergaard Luxembourg SA
, perėmusiai
Gasa
teises, prašydamas atlyginti žalą, patirtą dėl neteisėto atleidimo iš darbo, ir sumokėti kompensaciją už neįspėjimą bei neišmokėtą
darbo užmokestį. Jis tvirtino, kad, nepaisant to, jog kaip
lex contractus
pasirinkta Liuksemburgo teisė, nagrinėjant ginčą turi būti taikomos privalomos Vokietijos teisės nuostatos, kuriomis darbo
tarybos (
Betriebsrat
) nariams suteikiama apsauga pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalį, nes Vokietijos teisė būtų taikytina sutarčiai, nesant
šalių pasirinkimo. Todėl jo atleidimas iš darbo neteisėtas, nes pagal Vokietijos Apsaugos nuo atleidimo iš darbo įstatymo
15 straipsnį draudžiama atleisti iš darbo minėtos
Betriebsrat
narius, o remiantis
Bundesarbeitsgericht
(Federalinis darbo teismas) praktika, šis draudimas atleisti taikomas ir pavaduojantiems darbo tarybos nariams.
2004 m. kovo 4 d. sprendime
Bundesarbeitsgericht
konstatavo, kad ginčui taikoma tik Liuksemburgo teisė, ir taikė 1979 m. gegužės 18 d. Įstatymą dėl darbo tarybų reformos.
Šį sprendimą
Cour d’appel de Luxembourg
(Liuksemburgo apeliacinis teismas) patvirtino 2005 m. gegužės 26 d. sprendimu, kuriame, be kita ko, H. Koelzsch prašymą visiems
jo reikalavimams taikyti minėtą Vokietijos įstatymą šis teismas pripažino nauju ir todėl nepriimtinu.
Cour de cassation de Luxembourg
(Liuksemburgo kasacinis teismas) 2006 m. birželio 15 d. sprendimu atmetė kasacinį skundą dėl minėto sprendimo.

Valstybei pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo dėl to, kad jos teismai pažeidė Romos konvenciją
Galutinai pasibaigus procesui Liuksemburgo teismuose, H. Koelzsch 2007 m. kovo 1 d. Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei pareiškė
ieškinį dėl žalos atlyginimo, remdamasis 1988 m. rugsėjo 1 d. Liuksemburgo Įstatymo dėl valstybės ir vietos valdžios institucijų
civilinės atsakomybės (
Mémorial
A, 1988, Nr. 51, p. 1000) 1 straipsnio pirma pastraipa, tvirtindamas, kad šios valstybės teismai dirbo netinkamai.
H. Koelzsch tvirtino, kad minėti teismai pažeidė Romos konvencijos 6 straipsnio 1 ir 2 dalis, nes pripažino, kad privalomos
Vokietijos teisės nuostatos, susijusios su apsauga nuo atleidimo iš darbo, netaikytinos jo darbo sutarčiai, ir atmetė jo prašymą
pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, kad, atsižvelgęs į šios bylos aplinkybes, šis patikslintų vietos, kurioje
darbuotojas paprastai dirba, kriterijų.
2007 m. lapkričio 9 d. sprendimu
Tribunal d'arrondissement de Luxembourg
(Liuksemburgo apygardos teismas, Liuksemburgas) ieškinį pripažino priimtinu, tačiau nepagrįstu. Kalbant konkrečiai apie taikytinos
teisės nustatymo klausimą, šis teismas pabrėžė, kad ginčą tarp H. Koelzsch ir jo darbdavio nagrinėję teismai pagrįstai tvirtino,
jog darbo sutarties šalys pasirinko taikyti Liuksemburgo teisę, todėl nereikia atsižvelgti į Romos konvencijos 6 straipsnio
2 dalį. Be to, jis pabrėžė, kad darbuotojams atstovaujančioms institucijoms taikomos valstybės, kurioje yra darbdavio buveinė,
privalomos teisės nuostatos.
2008 m. birželio 17 d. H. Koelzsch dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame
teisme.

Cour d’appel de Luxembourg
mano, kad apelianto kritika dėl Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalies aiškinimo Liuksemburgo teismuose nėra visiškai nepagrįsta,
nes šie teismai nenustatė taikytinos teisės, nesant šalių pasirinkimo, remdamiesi šia nuostata.
Jis teigia, kad jei, nesant šalių pasirinkimo, Liuksemburgo teisė laikytina sutarčiai taikytina teise, tai nebereikia lyginti
šios teisės su Vokietijos teisės normomis, kuriomis remiasi ieškovas, siekiant nustatyti darbuotojui palankiausią teisę, kaip
tai suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalį. Tačiau jei ši teisė laikytina teise, taikytina šalims jos nepasirinkus,
Liuksemburgo teisės normų dėl atleidimo iš darbo privalomasis pobūdis negali kliudyti taikyti Vokietijos teisės normas dėl
specialios darbo tarybos narių apsaugos nuo atleidimo iš darbo.
Šiuo atžvilgiu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje numatyti
ryšio kriterijai, visų pirma vietos, kurioje darbuotojas paprastai dirba, kriterijus, priešingai nei savo sprendime teigė
Tribunal d'arrondissement de Luxembourg
, nesuteikia galimybės iš karto atmesti Vokietijos teisę kaip
lex contractus
.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad, siekiant suderinamumo, Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies
a punkte vartojamą sąvoką „valstybės, kurioje darbuotojas paprastai dirba, teisė“ reikėtų aiškinti remiantis Briuselio konvencijos
5 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka ir atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 19 straipsnyje ir Reglamento Nr. 593/2008
8 straipsnyje vartojamą formuluotę, kurioje daroma nuoroda ne tik į valstybę, kur dirbama, bet ir į valstybę, iš kurios darbuotojas
dirba.
Atsižvelgdamas į šiuos teiginius,
Cour d’appel de Luxembourg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar <...> [Romos konvencijos] 6 straipsnio 2 dalies a punkte apibrėžtą kolizinę normą, kurioje nurodyta, kad darbo sutarčiai
taikoma valstybės, kur vykdydamas sutartį darbuotojas paprastai dirba, teisė, reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai darbuotojas
atlieka savo darbą keliose valstybėse, tačiau reguliariai grįžta į vieną iš jų, tokia valstybė turi būti laikoma ta, kurioje
darbuotojas paprastai dirba?“

Dėl prejudicinio klausimo
Kadangi klausimą pateikė apeliacinis teismas, Teisingumo Teismas yra kompetentingas nagrinėti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą, remiantis Pirmuoju protokolu dėl Romos konvencijos aiškinimo, įsigaliojusiu 2004 m. rugpjūčio 1 dieną.
Norint atsakyti į pateiktą klausimą, reikia išaiškinti Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintą taisyklę,
t. y. valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijų.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, kaip pagrįstai teigė Europos Komisija, šį kriterijų reikia aiškinti savarankiškai, t. y.
šios nukreipiamosios normos turinys ir reikšmė turi būti nustatomi ne pagal valstybės, į kurios teismą kreiptasi, teisę, o
remiantis vienodais ir savarankiškais kriterijais, siekiant užtikrinti Romos konvencijos veiksmingumą ja siekiamų tikslų atžvilgiu
(pagal analogiją žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Mulox IBC
, C‑125/92, Rink. p. I‑4075, 10 ir 16 punktus).
Be to, toks aiškinimas neturi nukrypti nuo Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 dalyje numatytų kriterijų aiškinimo, nes pagal
juos apibrėžiamos jurisdikcijos nustatymo analogiškose bylose taisyklės ir vartojamos panašios sąvokos. Iš Romos konvencijos
preambulės matyti, kad ji buvo sudaryta siekiant tarptautinės privatinės teisės srityje tęsti teisės vienodinimo darbą, pradėtą
priėmus 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose
vykdymo (žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo
ICF
, C‑133/08, Rink. p. I‑9687, 22 punktą).
Kalbant apie Romos konvencijos 6 straipsnio turinį, reikia priminti, kad jame įtvirtintos specialios kolizinės normos, susijusios
su individualiomis darbo sutartimis. Šios normos nukrypsta nuo bendrųjų normų, įtvirtintų šios konvencijos 3 ir 4 straipsniuose,
kurie atitinkamai susiję su laisve pasirinkti taikytiną teisę ir su kriterijais taikytinai teisei nustatyti, nesant pasirinkimo.
Šios konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje apribojama laisvė pasirinkti taikytiną teisę. Joje numatyta, kad sutarties šalys negali
susitarti netaikyti valstybės, kurios teisė būtų taikoma nesant pasirinkimo, privalomų teisės nuostatų.
6 straipsnio 2 dalyje įtvirtinti specialūs ryšio kriterijai, t. y. valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus
(a punktas) arba, jei tokios vietos nėra, vietos, „kurioje yra darbdavio verslo vieta“, kriterijus (b punktas). Be to, šioje
dalyje numatyta, kad šie du ryšio kriterijai netaikomi, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad sutartis yra labiau
susijusi su kita valstybe, ir šiuo atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė.
Savo sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
Cour d’appel de Luxembourg
iš esmės nori sužinoti, kuris iš pirmųjų dviejų kriterijų taikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamai darbo sutarčiai.
Anot Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, iš Romos konvencijos 6 straipsnio formuluotės matyti, kad prejudiciniame klausime
minimam atvejui, susijusiam su darbu transporto sektoriuje, reikia taikyti 6 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytą kriterijų.
Tokiai sutarčiai taikant minėto 6 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą ryšio taisyklę, 2 dalies b punkto nuostata, kuri susijusi
būtent su atveju, kai darbuotojas paprastai dirba ne vienoje valstybėje, netektų prasmės.
Tačiau ieškovo pagrindinėje byloje, Graikijos vyriausybės ir Komisijos nuomone, iš Teisingumo Teismo praktikos, susijusios
su Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad vietos, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijaus sisteminis
aiškinimas leidžia taikyti šią taisyklę ir tokiais atvejais, kai darbas atliekamas keliose valstybėse narėse. Konkrečiau kalbant,
jie pabrėžia, kad, siekiant tiksliai nustatyti šią vietą, Teisingumo Teismas nurodė vietą, iš kurios darbuotojas vykdo pagrindinius
įsipareigojimus darbdaviui (minėto Sprendimo
Mulox IBC
21–23 punktai), vietą, kurioje yra faktinis jo profesinės veiklos centras (1997 m. sausio 9 d. Sprendimo
Rutten
, C‑383/95, Rink. p. I‑57, 23 punktas), arba, jei nėra biuro, vietą, kurioje darbuotojas atlieka didžiąją dalį darbo (2002 m.
vasario 27 d. Sprendimo
Weber
, C‑37/00, Rink. p. I‑2013, 42 punktas).
Šiuo klausimu iš Giuliano ir Lagarde pranešimo apie Romos konvenciją (OL C 282, 1980, p. 1) matyti, kad jos 6 straipsnis skirtas
„tinkamiau reglamentuoti sritis, kuriose vienos sutarties šalies interesai skiriasi nuo kitos šalies interesų, ir [taip pat]
užtikrinti tos sutarties šalies, kuri socialiniu ir ekonominiu požiūriu sutartiniuose santykiuose laikytina silpnesne, adekvačią
apsaugą“.
Teisingumo Teismas šiais principais rėmėsi ir aiškindamas su šiomis sutartimis susijusias jurisdikcijos taisykles, įtvirtintas
Briuselio konvencijoje. Jis yra nusprendęs, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai darbuotojas dirba
keliose susitariančiose valstybėse, labai svarbu užtikrinti darbuotojo, kaip silpnesnės sutarties šalies, adekvačią apsaugą
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Rutten
22 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Pugliese
, C‑437/00, Rink. p. I‑3573, 18 punktą).
Iš to išplaukia: kadangi Romos konvencijos 6 straipsnio tikslas yra užtikrinti adekvačią darbuotojo apsaugą, ši nuostata turi
būti suprantama taip, kad ja užtikrinama, jog bus taikoma tos valstybės, kurioje darbuotojas dirba, o ne tos, kurioje yra
darbdavio buveinė, teisė. Pirmojoje valstybėje darbuotojas atlieka savo socialines ir ekonomines funkcijas ir, kaip pabrėžė
generalinė advokatė savo išvados 50 punkte, verslo ir politinė aplinka veikia darbą. Todėl būtina, kiek įmanoma užtikrinti
pagal šios valstybės teisę nustatytų darbo saugos taisyklių laikymąsi.
Taigi, atsižvelgiant į Romos konvencijos 6 straipsniu siekiamą tikslą, konstatuotina, kad šio straipsnio 2 dalies a punkte
įtvirtintą valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijų reikia aiškinti plačiai, o to paties straipsnio 2 dalies
b punkte numatytą „darbdavio verslo vietos“ kriterijų reikėtų taikyti tada, kai bylą nagrinėjantis teismas negali nustatyti
valstybės, kurioje paprastai dirbama.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas kriterijus taikomas ir tokiu
atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai darbuotojas dirba keliose susitariančiose valstybėse, jei bylą nagrinėjantis
teismas gali nustatyti valstybę, su kuria darbas yra glaudžiai susijęs.
Remiantis šio sprendimo 39 punkte minėta Teisingumo Teismo praktika, kuri yra svarbi nagrinėjant Romos konvencijos 6 straipsnio
2 dalį, kai dirbama daugiau nei vienoje valstybėje narėje, valstybės, kurioje paprastai dirbama, kriterijus turi būti aiškinamas
plačiai ir suprantamas kaip susijęs su vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas faktiškai vykdo savo profesinę veiklą, ir,
jei nėra verslo centro, vieta, kurioje jis vykdo didžiąją dalį savo veiklos.
Be kita ko, šis aiškinimas atitinka ir naujos nuostatos dėl kolizinių normų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis,
įtvirtintos Reglamentu Nr. 593/2008, pagrindinėje byloje netaikomu
ratione temporis
, formuluotę. Pagal šio reglamento 8 straipsnį tiek, kiek šalys nepasirinko individualiai darbo sutarčiai taikytinos teisės,
sutarčiai taikoma teisė valstybės, kurioje, o jei ši sąlyga netenkinama, – iš kurios darbuotojas vykdydamas sutartį įprastai
atlieka darbą. Ši teisė taikoma ir tokiu atveju, jei darbuotojas laikinai dirba kitoje valstybėje. Be to, kaip nurodyta šio
reglamento dvidešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje, aiškinant šią nuostatą, reikia remtis
favor laboratoris
principu, nes silpnesnės sutarties šalys turi būti apsaugotos „tokių teisės kolizijos taisyklių, kurios šioms šalims yra
palankesnės“.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi plačiai aiškinti Romos konvencijos
6 straipsnio 2 dalies a punkte nustatytą ryšio kriterijų, siekdamas išsiaiškinti, ar ieškovas pagrindinėje byloje paprastai
dirbo vienoje susitariančioje valstybėje, ir nustatyti, kuri tai valstybė.
Todėl įvertindamas darbo tarptautinių pervežimų sektoriuje, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, pobūdį nacionalinis teismas
privalo, kaip teigė generalinė advokatė savo išvados 93–96 punktuose, atsižvelgti į visas darbuotojo veiklą apibūdinančias
aplinkybes.
Be kita ko, jis turi nustatyti, kurioje valstybėje yra vieta, iš kurios darbuotojas vykdo pervežimus, gauna nurodymus dėl
pervežimų vykdymo ir organizuoja savo darbą bei vieta, kurioje yra darbo priemonės. Taip pat jis turi patikrinti, į kokias
vietas daugiausiai vykdomi pervežimai, kur iškraunamos prekės ir į kokią vietą darbuotojas grįžta baigęs darbą.
Tokiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, jog Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktas turi
būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai darbuotojas atlieka savo darbą daugiau nei vienoje susitariančioje valstybėje, valstybė,
kurioje darbuotojas, vykdydamas sutartį, paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, yra valstybė, kurioje arba
iš kurios, atsižvelgiant į visas tą darbą apibūdinančias aplinkybes, darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius įsipareigojimus
darbdaviui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 18 d. Romoje, 6 straipsnio
2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai darbuotojas atlieka savo darbą daugiau nei vienoje susitariančioje
valstybėje, valstybė, kurioje darbuotojas, vykdydamas sutartį, paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį, yra
valstybė, kurioje arba iš kurios, atsižvelgiant į visas tą darbą apibūdinančias aplinkybes, darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius
įsipareigojimus darbdaviui.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.