CELEX: 62006TJ0190
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Väteperoxid och perborat
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Ansvar för överträdelsen
Rätten till försvar
Oskuldspresumtion
Motiveringsskyldighet
Likabehandling
Principen att straff och påföljder ska vara individuella
Legalitetsprincipen
Principen om god förvaltningssed
Rättssäkerhet
Maktmissbruk
Böter

Bakgrund till tvisten
Sökandena, Total SA och Elf Aquitaine SA, är två holdingbolag, bildade enligt fransk rätt, inom den koncern som Arkema France
SA (tidigare Atofina SA) (nedan kallat Arkema) tillhörde och vilket vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet
bland annat tillverkade väteperoxid och natriumperborat.
Mellan överträdelsens inledningsdatum och april månad 2000 var Elf Aquitaine, med ett aktieinnehav på 97,5 procent, den största
aktieägaren i Arkema. Därefter ägdes Arkema till 96,48 procent av Elf Aquitaine, som i sin tur ägdes till 99,43 procent av
Total.
I november 2002 informerade Degussa AG Europeiska gemenskapernas kommission om att det förekom konkurrensbegränsande samverkan
på marknaderna för väteperoxid och perborat och ansökte om att kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning
av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete) skulle tillämpas.
Degussa försåg kommissionen med materiella bevis. Tack vare dessa bevis kunde kommissionen den 25 och den 26 mars 2003 genomföra
kontroller i tre företags lokaler, däribland Arkemas.
Efter genomförandet av dessa kontroller ansökte flera företag, däribland EKA Chemicals AB, Arkema och Solvay SA, om att meddelandet
om samarbete skulle tillämpas och försåg kommissionen med bevismaterial för den aktuella kartellen.
Kommissionen riktade den 26 januari 2005 ett meddelande om invändningar till sökandena och övriga berörda företag.
Efter det att de berörda företagen hade hörts den 28 och den 29 juni 2005 antog kommissionen beslut K(2006) 1766 slutlig av
den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals
Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA,
Caffaro Srl, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, sökandena och Arkema (ärende COMP/F/38.620 – Väteperoxid och perborat) (nedan
kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av detta beslut publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
den 13 december 2006 (EUT L 353, s. 54). Beslutet delgavs sökandena genom en skrivelse av den 8 maj 2006.

Det angripna beslutet
I det angripna beslutet uppgav kommissionen att mottagarna av beslutet hade deltagit i en enda och fortlöpande överträdelse
av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, som avsåg väteperoxid och den vidareförädlade produkten natriumperborat (skäl
2 i det angripna beslutet).
Den konstaterade överträdelsen bestod främst i att konkurrenter utbytte kommersiellt viktiga och konfidentiella upplysningar
om marknaden och företagen, begränsade och kontrollerade produktionen liksom produktionens potentiella och faktiska kapacitet,
fördelade marknadsandelar och kunder samt fastställde och övervakade målpriser.
Sökandena och Arkema ålades ”gemensamt och solidariskt” ansvar för överträdelsen (skäl 441 i det angripna beslutet).
Vid fastställandet av böterna tillämpade kommissionen den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms
ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna).
Grundbeloppet för böterna fastställdes på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet (skäl 452 i det angripna beslutet).
Överträdelsen bedömdes vara mycket allvarlig (skäl 457 i det angripna beslutet).
Med tillämpning av differentierad behandling placerades sökandena och Arkema i den tredje kategorin, för vilken utgångsbeloppet
är 20 miljoner euro (skälen 460–462 i det angripna beslutet).
Med tanke på sökandenas omfattande omsättning multiplicerade kommissionen utgångsbeloppet med faktorn 3 för att säkerställa
att böterna fick en tillräckligt avskräckande effekt (skäl 463 i det angripna beslutet).
Eftersom Arkema och Elf Aquitaine, enligt kommissionen, hade deltagit i överträdelsen från den 12 maj 1995 till den 31 december
2000, det vill säga under en period av fem år och sju månader, höjdes bötesbeloppet som skulle tillskrivas sökandena med 55
procent med anledning av varaktigheten (skäl 467 i det angripna beslutet). Denna höjning tillämpades inte på det bötesbelopp
som skulle tillskrivas Total, som hölls ansvarigt för den aktuella överträdelsen för tiden den 30 april­31 december 2000 (skäl
468 i det angripna beslutet).
Kommissionen fann att det förelåg en försvårande omständighet i Arkemas fall, med hänsyn till att bolagets överträdelse var
en upprepning i förhållande till den överträdelse som konstaterades i kommissionens beslut 85/74/EEG av den 23 november 1984
om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (ärende IV/30.907 – Peroxider) (EGT L 35, 1985, s. 1) och kommissionens
beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (ärende IV/31.865 – PVC) (EGT L 239,
s. 14). Kommissionen höjde därför grundbeloppet för Arkemas böter med ett belopp motsvarande 50 procent av det grundbelopp
som skulle ha tillämpats om sökandena, som utgör holdingbolag inom koncernen, inte hade varit mottagare av det angripna beslutet
(skälen 469–471 och fotnot 409 i det angripna beslutet).
Enligt kommissionen var Arkema det andra företag som uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete. Arkemas böter
sänktes därför med 30 procent, beräknat utifrån det totala bötesbelopp som ålades Arkema och sökandena (skälen 509–514 och
529 i det angripna beslutet).
I artikel 1 o–q i det angripna beslutet angavs att de tre bolagen hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53 i EES-avtalet
genom att delta i den aktuella överträdelsen, vad gäller Total, från den 30 april till den 31 december 2000 och, vad gäller
Arkema och Elf Aquitaine, från den 12 maj 1995 till den 31 december 2000.
Enligt artikel 2 i i det angripna beslutet ålades Arkema böter med 78,663 miljoner euro, varav Total och Elf Aquitaine hölls
”gemensamt och solidariskt” ansvariga för betalningen av 42 miljoner euro respektive 65,1 miljoner euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 19 juli 2006.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på sjätte
avdelningen, och målet tilldelades, efter det att parterna hade hörts, följaktligen denna avdelning i utökad sammansättning.
Då två medlemmar av avdelningen i utökad sammansättning var förhindrade att döma i målet, utsåg förstainstansrättens ordförande,
med stöd av artikel 32.3 i förstainstansrättens rättegångsregler, två andra domare för att uppnå en full avdelning.
Inom ramen för en åtgärd för processledning, som hade beslutats av tribunalen den 28 april 2010, ingav kommissionen genom
skrivelse av den 4 maj 2010 vissa uppgifter från akten för det administrativa förfarandet som hade åberopats av sökandena
i ansökan.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen att inleda det muntliga förfarandet. Parterna utvecklade sin talan
och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 3 september 2010.
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–        i första hand ogiltigförklara artiklarna 1 o och p, 2 i, 3 och 4 i det angripna beslutet,
–        i andra hand ändra artikel 2 i i det angripna beslutet såvitt kommissionen däri ålade dem böter solidariskt med Arkema och
sätta ned bötesbeloppet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Sökandena har åberopat tio grunder till stöd för yrkandet om delvis ogiltigförklaring av det angripna beslutet. Som första
grund har sökandena gjort gällande åsidosättande av rätten till försvar. Den andra grunden avser åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Den tredje grunden avser åsidosättande av den enhetliga karaktären av begreppet företag. Som fjärde grund har sökandena anfört
att reglerna om moderbolags ansvar för deras dotterbolags överträdelser har åsidosatts. Sökandena har som femte grund anfört
att kommissionen gjorde en oriktig bedömning avseende Total. Den sjätte grunden avser åsidosättande av flera grundläggande
principer som erkänns av medlemsstaterna och ingår i unionens rättsordning. Som sjunde grund har sökandena åberopat åsidosättande
av principen om god förvaltningssed. Den åttonde grunden avser åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen. Den nionde grunden
avser åsidosättande av vissa grundläggande principer för fastställandet av böter. Som tionde grund har sökandena anfört att
kommissionen har gjort sig skyldig till maktmissbruk.
Sökandena har i andra hand, genom den elfte grunden, yrkat en nedsättning av det bötesbelopp som de ålagts enligt artikel
2 i i det angripna beslutet.
Tribunalen anser det lämpligt att först pröva de argument som sökandena anfört inom den fjärde grunden.

Den fjärde grunden: Åsidosättande av reglerna om moderbolags ansvar för deras dotterbolags överträdelser
Den fjärde grunden är uppdelad i tre delgrunder. Tribunalen ska först pröva den andra delgrunden.
Den andra delgrunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tolkningen av rättspraxis avseende ansvaret för en överträdelse
och vad gäller kommissionens iakttagande av sin beslutspraxis
–       Inledande synpunkter
Tribunalen erinrar om att unionens konkurrensrätt avser verksamheten i företag. Begreppet företag omfattar varje enhet som
bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domstolens dom av den 10
september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8237, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet även om enheten
i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
Då en sådan enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen
(se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
Överträdelsen av unionens konkurrensrätt ska klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter,
och meddelandet om invändningar ska rikta sig till denna person. Vidare ska det i meddelandet om invändningar anges i vilken
egenskap en juridisk person klandras för de åberopade omständigheterna (se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis kan ett dotterbolags beteende tillskrivas moderbolaget, särskilt då dotterbolaget, trots att det är
ett fristående rättssubjekt, inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner
som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dessa två
juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där angiven
rättspraxis).
Det förhåller sig nämligen på detta sätt, eftersom moder- och dotterbolag i en sådan situation ingår i samma ekonomiska enhet
och följaktligen utgör ett och samma företag i ovannämnda mening. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag
utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget
ett beslut om påförande av böter utan att det behöver fastställas att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen
(domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
Domstolen har även slagit fast att i det specifika fall då ett moderbolags helägda dotterbolag har överträtt unionens konkurrensregler
kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande över dotterbolaget och det föreligger en motbevisbar presumtion för att
moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolaget (se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo
Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har preciserat att det under dessa omständigheter är tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade
hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att konstatera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets
affärspolitik. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalningen av de böter som påförs dotterbolaget,
förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att bryta presumtionen, inte kan bevisa att dotterbolaget uppträder självständigt
på marknaden (se domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall sammanfattade kommissionen i skälen 370–379 i det angripna beslutet, med hänvisning till domstolens och
tribunalens rättspraxis, de principer som den avsåg att tillämpa för att identifiera mottagarna av det angripna beslutet.
Kommissionen påpekade att ett moderbolag kan hållas ansvarigt för ett dotterbolags rättsstridiga beteende i den mån dotterbolaget
inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak följer instruktioner från sitt moderbolag. Kommissionen
preciserade att det kan presumeras att ett helägt dotterbolag i huvudsak följer instruktioner från sitt moderbolag. Denna
presumtion kan motbevisas av moderbolaget (skäl 374 i det angripna beslutet).
Vad gäller Elf Aquitaines ansvar angav kommissionen att bolaget innehade 98 procent av aktiekapitalet i Arkema och alltid
hade utsett styrelseledamöterna i dotterbolaget. Kommissionen presumerade därför att Elf Aquitaine utövade ett avgörande inflytande
över dotterbolaget (skäl 427 i det angripna beslutet).
Vad gäller Total angav kommissionen att bolaget sedan april 2000 innehade 99,43 procent av aktiekapitalet i Elf Aquitaine
och att bolaget direkt eller indirekt kontrollerade aktiekapitalet i de bolag inom koncernen som var direkt inblandade i överträdelsen.
Kommissionen presumerade under dessa förhållanden att Total utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag Elf Aquitaine
och Arkema (skälen 428 och 429 i det angripna beslutet).
I skälen 430–432 i det angripna beslutet redogjorde kommissionen för de argument som sökandena hade anfört mot att de hölls
ansvariga för den aktuella överträdelsen. Kommissionen prövade dessa argument i skälen 433–440 i det angripna beslutet.
I skäl 441 i det angripna beslutet bekräftade kommissionen sin slutsats att Arkema och sökandena utgjorde ett enda företag
och höll dem ansvariga för den aktuella överträdelsen. Kommissionen preciserade att Total endast var ansvarigt för överträdelsen
från och med det datum då bolaget tog kontrollen över aktiekapitalet i Elf Aquitaine, det vill säga för perioden den 30 april­31
december 2000.
Sökandena har bestritt denna bedömning med åberopande av i huvudsak två invändningar avseende dels giltigheten av den aktuella
presumtionen, dels kommissionens underkännande av de omständigheter som sökandena anfört för att bevisa Arkemas självständighet.
–       Den aktuella presumtionens giltighet
Sökandena har för det första gjort gällande att kommissionen inte, utan att åsidosätta rättspraxis och sin egen beslutspraxis
på området, kunde hålla dem ansvariga för Arkemas beteende enbart med tillämpning av den presumtion som grundar sig på att
sökandena innehade nästan hela aktiekapitalet i detta dotterbolag.
Tribunalen konstaterar att den metod som kommissionen tillämpade för att hålla sökandena ansvariga för den omtvistade överträdelsen,
såvitt den grundar sig på den aktuella presumtionen, är förenlig med den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 31–38
ovan.
Tvärtemot vad sökandena tycks antyda grundade sig detta ansvar för överträdelsen inte endast på ägarstrukturen avseende aktieinnehavet,
utan även på konstaterandet att presumtionen om att moderbolagen utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag inte
hade motbevisats (se bland annat skälen 437 och 441 i det angripna beslutet).
Vidare framgår det klart av denna rättspraxis (se särskilt punkterna 37 och 38 ovan) att ägarstrukturen avseende aktieinnehavet
i ett dotterbolag är ett tillräckligt kriterium för att tillämpa denna presumtion, utan att kommissionen är skyldig att förete
ytterligare omständigheter som pekar på moderbolagets faktiska utövande av ett inflytande, såsom sökandena har krävt.
Denna slutsats påverkas inte av att sådana ytterligare omständigheter kunde konstateras i förstainstansrättens dom av den
12 december 2007 i mål T-112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II‑5049, punkterna 13 och 54). Det framgår
nämligen utan tvekan av såväl domen av den 12 december 2007 i det ovannämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna
61 och 62, som domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna
61 och 62, att tillämpningen av den aktuella presumtionen inte var villkorad av att det förelåg sådana ytterligare omständigheter.
Vidare krävs det inte att kommissionen i detta syfte fastställer att moderbolaget, vid tidpunkten för omständigheterna i målet,
kände till dotterbolagets rättsstridiga beteende.
Det ska även påpekas att ovannämnda rättspraxis speciellt avser det specifika fall då ett moderbolag innehar 100 procent av
aktiekapitalet i ett dotterbolag (domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
punkt 60). Sökandena i förevarande fall innehade dock inte hela aktiekapitalet i dotterbolaget (se punkt 2 ovan).
Sökandena har emellertid inte anfört några argument rörande den omständigheten att de innehade mindre än 100 procent av aktiekapitalet
i dotterbolaget. Tvärtom avser deras argument angående kommissionens möjlighet att tillämpa den aktuella presumtionen utan
åtskillnad situationer där moderbolaget innehar ”hela eller nästan hela” aktiekapitalet i dotterbolaget. Av detta följer att
sökandena inte har invänt mot att samma bevisregler används i de två situationerna.
Även om det, såsom sökandena har hävdat, antogs att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis avseende tillskrivande av ansvar
för en överträdelse har gjort gällande ytterligare omständigheter som pekar på att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande,
kan detta inte i sig påverka giltigheten av den metod som kommissionen tillämpat för att tillskriva ansvar i förevarande mål.
Talan kan således inte bifallas i denna del.
–       De omständigheter som anförts av sökandena för att styrka Arkemas självständighet på marknaden
För att bryta den aktuella presumtionen ankommer det, enligt den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 38 ovan, på moderbolaget
att bevisa att dotterbolaget uppträder självständigt på marknaden.
I detta avseende ska samtliga relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan
dotterbolaget och dess moderbolag beaktas, vilka kan variera från ett fall till ett annat (domen av den 10 september 2009
i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 61 och 74).
Denna bedömning ska i synnerhet inte inskränkas till enbart omständigheter som i strikt mening hänför sig till dotterbolagets
affärspolitik, såsom distributions- eller prisstrategi. Det räcker inte att visa att det är dotterbolaget som styr dessa specifika
delar av affärspolitiken, utan att erhålla några riktlinjer i detta avseende, för att bryta den aktuella presumtionen (se,
för ett liknande resonemang, domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
punkterna 65 och 75).
Det följer av handlingarna i målet att sökandena, under det administrativa förfarandet, åberopade argument avseende Arkemas
självständighet. De gjorde bland annat gällande att koncernen kännetecknades av en decentraliserad ledning av dotterbolagen,
att Arkema självständigt fastställde verksamhetens strategiska inriktning, att Arkemas verksamhet på marknaden inte var underordnad
instruktioner från moderbolagen, att Arkema endast redovisade till sökandena i generella termer, att Arkema var ekonomiskt
oavhängigt och att det självständigt kunde ingå avtal utan föregående tillstånd från sökandebolagen samt att Arkema fastställde
sin rättsliga strategi på ett självständigt sätt. Arkemas självständighet bekräftades vidare av hur bolaget uppfattades utifrån.
Sökandena har till stöd för sina argument endast lagt fram tre broschyrer från Arkema och en broschyr från ett av sökandebolagen
– Elf Aquitaine – med rubriken ”Marknader och branscher” som hänför sig till de respektive åren 1995, 2000 och 2003. Oberoende
av vilket bevisvärde dessa handlingar ska tillskrivas, konstaterar tribunalen att de endast innehåller några fragmentariska
upplysningar avseende förhållandet mellan sökandena och dotterbolaget. Dessa handlingar bekräftar på sin höjd att Arkema utgjorde
en decentraliserad enhet av koncernens ”kemibransch”, att bolaget skulle bli en oberoende enhet år 2006 och att det tillverkade
ett stort antal produkter på flera områden. Med undantag för broschyren ”Marknader och brancher” för år 2000, hänför sig handlingarna
till år som ligger utanför överträdelseperioden.
Vidare har sökandena i en fotnot i deras svar på meddelandet om invändningar hänvisat till vissa uppgifter i Arkemas svar
på kommissionens begäran om upplysningar.
Dessa uppgifter, som kommissionen ingav inom ramen för åtgärder för processledning den 4 maj 2010, inkluderar en handling
med rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden” och en förteckning över ledningen för bolagen inom koncernen 1991–2003.
Vad gäller den första handlingen följer det av Arkemas svar på begäran om upplysningar, som ingetts av kommissionen, att handlingen
innehåller de ”sedan 2001” tillämpliga reglerna för att ingå för koncernen bindande rättshandlingar. Enligt denna handling
ingrep Totals verkställande kommitté endast i dotterbolagens beslut i fråga om investeringar överstigande 10 miljoner euro,
genom att bedöma risknivån och lönsamheten av sådana investeringar.
Det ska påpekas att denna handling, såvitt den innehåller regler för behörighetsfördelningen inom koncernen från och med år
2001, inte kan utgöra ett relevant indicium på hur förhållandet mellan de berörda bolagen såg ut under överträdelseperioden,
vilken upphörde den 31 december 2000.
Det följer vidare av sökandenas svar på meddelandet om invändningar att denna handling åberopades till stöd för deras uppfattning
att bolagen aldrig hade ingripit i driften av Arkemas väteperoxid- och natriumperboratverksamhet, eftersom de endast ingrep
i dotterbolagets viktigaste investeringar. Dotterbolagets självständighet, i den mening som avses i den rättspraxis som det
hänvisas till i punkt 57 ovan, kan i vart fall inte styrkas enbart genom att det visas att dotterbolaget självständigt styr
specifika delar av affärspolitiken rörande försäljningen av de produkter som omfattas av överträdelsen.
Vad gäller den andra handlingen, som innehåller en förteckning över ledningen för de berörda bolagen, ska det påpekas att
även om en överlappning mellan moderbolagets och dotterbolagets ledning räcker för att dra slutsatsen att det föreligger ett
avgörande inflytande, utgör avsaknaden av sådan överlappning inte ett tillräckligt indicium på dotterbolagets självständighet.
Av ovanstående följer att de argument som sökandena framställt i svaret på meddelandet om invändningar inte stöds av konkret
bevisning för dotterbolagets självständighet. De utgörs således huvudsakligen endast av påståenden som uppenbarligen inte
räcker för att bryta den aktuella presumtionen.
Tribunalen påpekar dessutom att argumenten i fråga inte kan styrka dotterbolagets självständighet.
Vad för det första gäller sökandenas påstående att Elf Aquitaine endast var ett icke-operativt holdingbolag, motsvarande en
rent ”finansiell ledning”, har denna situation inte ändrats efter det att Total övertog kontrollen. Tribunalen konstaterar
följaktligen att, även om sökandena endast var icke-operativa bolag, räcker inte denna omständighet för att utesluta att de
utövade ett avgörande inflytande över Arkema, genom att bland annat samordna kapitalinvesteringarna inom koncernen. Inom en
koncern har ett holdingbolag nämligen till uppdrag att samla andelarna i olika bolag och till syfte att säkerställa en enhetlig
ledning av dotterbolagen i koncernen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål
T-69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 63).
Sökandena har själva bekräftat att Elf Aquitaine ingrep i de viktigaste besluten, som kunde ha en inverkan på koncernnivån
i dess helhet, och att bolaget fastställde en mycket generell policy avseende förenligheten av de olika avdelningarnas inbördes
verksamheter, ändringar i verksamheten och den geografiska etableringen av verksamheten globalt. Dessa omständigheter vederlägger
långt ifrån uppfattningen att sökandena och deras dotterbolag utgjorde en ekonomisk enhet. De bekräftar snarare att Elf Aquitaines
funktion var att säkerställa en enhetlig förvaltning och en samordning som kunde påverka Arkemas beteende på marknaden.
För det andra, såvitt sökandena har angett att de vid tidpunkten för händelserna i målet aldrig var inblandade i upprättandet
av någon strategi för en given produkt inom ”kemibranschen”, påpekar tribunalen att detta påstående inte stöds av tillräcklig
bevisning. Vad gäller koncernens storlek, den påstått ovanliga kemiska verksamheten inom ett oljebolag, Arkemas storlek och
det stora antalet produkter som Arkema saluförde på skilda marknader, ska det påpekas att dessa omständigheter inte som sådana
kan styrka att sökandena aldrig har ingripit i upprättandet av marknadsstrategin för någon av produkterna inom ”kemibranschen”.
För det tredje, i den del sökandena har gjort gällande att de aldrig har fastställt Arkemas affärspolitik eller ingripit i
förvaltningen av dotterbolagets väteperoxid- och natriumperboratverksamhet, konstaterar tribunalen att fördelningen av arbetsuppgifter
utgör en normal företeelse inom en bolagskoncern som inte räcker för att motbevisa presumtionen att sökandena och Arkema utgör
ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG. Detsamma gäller argumentet att Arkema agerade på marknaden i eget
namn och för egen räkning, och inte som företrädare för moderbolagen Total och Elf Aquitaine.
Det kan inte heller dras någon slutsats utifrån det faktum att sökandena aldrig haft några kunder som var gemensamma med dess
dotterbolag, att de inte verkade på någon av de marknader där dotterbolaget var verksamt eller några angränsande marknader,
att verksamheten för de berörda produkterna endast utgjorde en mycket liten del av den globala omsättningen för var och en
av sökandena och att dessa produkter endast motsvarade några få av det stora antalet produkter i Arkemas ”kemiska verksamhet”.
Vad för det fjärde gäller sökandenas argument att det inte fanns något informations- eller rapporteringssystem mellan moderbolagen
och Arkema, med undantag för information till följd av rättsliga skyldigheter i fråga om bokföring och regleringen inom finanssektorn,
påpekar tribunalen att eftersom dotterbolagets självständighet inte bedöms enbart med hänsyn till den operativa ledningen
av ett företag, kan inte den omständigheten att dotterbolaget aldrig har infört någon särskild informationspolicy till fördel
för moderbolaget på den berörda marknaden utgöra tillräcklig bevisning för dotterbolagets självständighet.
För det femte konstaterar tribunalen att även om sökandena har gjort gällande att Arkema kunde ingå avtal utan föregående
tillstånd och var ekonomiskt oavhängigt har de medgett att de kontrollerade de största projekten för industriella investeringar
och förvärv samt dotterbolagets viktigaste åtaganden. Denna omständighet kan inte annat än stärka kommissionens slutsats att
dotterbolaget inte var självständigt.
För det sjätte gäller samma sak påståendet att Arkema fastställde sin rättsliga strategi i det aktuella målet på ett självständigt
sätt från och med att undersökningen inleddes, en undersökning vid vilken bolaget utan att dessförinnan vända sig till moderbolagen
beslutade att samarbeta. Att ett företag varken under det administrativa förfarandet eller under domstolsförfarandet framträder
som en samlad part visar nämligen inte att dotterbolaget i fråga är självständigt i förhållande till sitt eller sina moderbolag.
Det ska vidare erinras om att kommissionens befogenhet att hålla ett moderbolag ansvarigt för dotterbolagets överträdelse
inte grundar sig på moderbolagets direkta deltagande i överträdelsen, utan på att bolagen utgör ett enda företag. Kommissionens
slutsats påverkas följaktligen inte av att sökandena inte informerades av Arkema och endast fick kännedom om kartellens existens
efter kommissionens kontroller i dotterbolagets lokaler.
För det sjunde har argumentet att Arkemas självständighet stöds av hur bolaget uppfattades utifrån, med hänsyn bland annat
till att det inte fanns något gemensamt varumärke för de berörda bolagen och bolagen inte förväxlades av leverantörer, kunder
eller konsumenter, inte styrkts av någon bevisning.
För övrigt beskrivs Arkema i broschyrerna ”Marknader och brancher”, som bilagts svaret på meddelandet om invändningar och
vilka klart är avsedda för utomstående, som det bolag som utövar den kemiska verksamheten eller som utgör ”kemibranschen”
i Total- och Elf Aquitaine-koncernerna. Detta motsäger sökandenas argument att Arkema utifrån sett uppfattades som en aktör
som vara helt fristående från sina moderbolag. Hur ett bolag uppfattas utifrån räcker i vart fall inte i sig för att visa
att ett dotterbolag uppträder självständigt i förhållande till sitt eller sina moderbolag.
Vad för det åttonde avser sökandenas argument att Arkemas självständighet bekräftas av kommissionens beslut K(2003) 4570 av
den 10 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-2/37.857 – Organiska
peroxider), påpekar tribunalen att detta beslut inte innehåller någon bedömning i detta avseende. Kommissionen valde nämligen
att inte kontrollera huruvida ansvar för överträdelsen borde tillskrivas ett av holdingbolagen i koncernen (se punkt 212 nedan).
Vad för det nionde avser den omständighet som sökandena för första gången lade fram vid tribunalen att Arkema ekonomiskt sett
avskildes från sökandena den 18 maj 2006, påpekar tribunalen att denna separation, som ägde rum efter överträdelsen och antagandet
av det angripna beslutet, är irrelevant vid bedömningen av förhållandet mellan de berörda bolagen under överträdelseperioden.
Av ovanstående följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fann att de omständigheter som sökandena anfört
inte, ens beaktade tillsammans, räckte för att bryta den aktuella presumtionen.
Slutligen har sökandena, vid förhandlingen, preciserat att kommissionen ­ genom att underkänna de omständigheter som anförts
av sökandena ­ omvandlade presumtionen i fråga till en presumtion som inte kan motbevisas.
Det ska i detta avseende påpekas att kommissionen i skäl 374 i det angripna beslutet hänvisade till fast rättspraxis enligt
vilken ett moderbolag kan motbevisa den aktuella presumtionen genom att lägga fram tillräckliga bevis för att dotterbolaget
bestämde sitt uppträdande på marknaden självständigt. Såsom följer av bedömningen ovan fann kommissionen med rätta att de
omständigheter som anförts av sökandena, även beaktade tillsammans, inte räckte för att bryta presumtionen. Sökandena har
således fel när de påstår att den enkla presumtionen i fråga har omvandlats till en presumtion som inte kan motbevisas.
Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser någon del av den andra delgrunden.
Den första delgrunden: Felaktig rättstillämpning avseende den objektiva karaktären av kriteriet för tillskrivande av ansvar
Sökandena har i huvudsak gjort gällande att kommissionen åsidosatte den objektiva karaktär som utmärker kriterierna för tillskrivande
av ansvar, genom att hävda sitt utrymme för skönsmässig bedömning i detta hänseende i samband med att den underkände sökandenas
argument avseende det faktum att Arkemas moderbolag inte tillskrivits ansvaret i beslut K(2003) 4570 (skäl 434 i det angripna
beslutet).
Det ska påpekas att kommissionen, i skäl 434 i det angripna beslutet, angav följande som svar på sökandenas argument:
”[D]en omständigheten att kommissionen ... riktade sitt beslut [K(2003) 4570] enbart till [Arkema] hindrar den inte från att
rikta sitt beslut i förevarande fall till såväl [Arkema] som till [sökandena]. Kommissionen förfogar över ett utrymme för
skönsmässig bedömning för att tillskriva ett moderbolag ansvaret under sådana omständigheter och den omständigheten att kommissionen
inte har använt denna befogenhet i ett tidigare beslut hindrar den inte från att göra det i förevarande fall.”
Tribunalen konstaterar att kommissionen, tvärtemot vad sökandena har gjort gällande, inte i förevarande fall påstått sig förfoga
över ett ”utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att fastställa det relevanta kriteriet för tillskrivande av ansvar”
och således en befogenhet att tillskriva ett bolag ansvaret för ett annat bolags överträdelser i strid med de regler som ställs
upp i rättspraxis. Kommissionens påstående syftar endast till att vederlägga sökandenas argument att Arkemas moderbolag inte
tillskrevs ansvaret för dotterbolagets beteende i beslut K(2003) 4570, som riktade sig till Arkema. Det följer vidare av vad
som anförts ovan att den metod som kommissionen tillämpade för att tillskriva sökandena ansvar för den omtvistade överträdelsen
är riktig och förenlig med de regler som ställs upp i rättspraxis, bland annat med det konkurrensrättsliga begreppet företag.
Sökandenas argumentation saknar således verkan. Även om det tvärtemot vad kommissionen har påstått antogs att den var skyldig
att alltid tillskriva ett moderbolag ansvaret för dotterbolagets rättsstridiga beteende när de två bolagen utgör ett enda
företag i konkurrensrättslig mening, medför inte den omständigheten att den inte gjort så i tidigare beslut att det angripna
beslutet blir rättsstridigt. Det ska påpekas att kommissionen tillskrev sådant ansvar i förevarande mål.
Det framgår under alla förhållanden av rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att systematiskt pröva om ansvaret för
ett dotterbolags överträdelse kan tillskrivas dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 14 december 2006 i de förenade målen T-259/02–T-264/02 och T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen,
REG 2006, s. II-5169, punkterna 330 och 331). Enbart den omständigheten att kommissionen inte beaktade möjligheten att rikta
beslut K(2003) 4570 till Arkemas moderbolag utgör således inte hinder för att kommissionen gjorde så i förevarande fall, i
enlighet med de principer i fråga om tillskrivande av ansvar som framgår av rättspraxis.
Talan kan således inte bifallas i denna del.
Den tredje delgrunden: Åsidosättande av ”principen om att juridiska personer är ekonomiskt självständiga”
Sökandena har gjort gällande att, enligt en förmodad ”princip om att juridiska personer är ekonomiskt självständiga”, det
förhållandet att ett moderbolag och dess dotterbolag, även om det är helägt, är ett enda företag utgör en undantagssituation.
Sökandena anser att kommissionen har åsidosatt denna ”princip” genom att ”automatiskt” tillskriva dem ansvaret för den aktuella
överträdelsen.
Tribunalen erinrar om att begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska
form och oavsett hur den finansieras. Begreppet företag ska således förstås som en ekonomisk enhet även om enheten i juridisk
mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se punkterna 31 och 32 ovan).
Att ett dotterbolag är en fristående juridisk person räcker följaktligen inte för att utesluta att dotterbolaget och moderbolaget
utgör ett enda företag.
Tribunalen erinrar om att sökandena tillskrevs ansvar för den omtvistade överträdelsen på grundval av att presumtionen om
att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande över sina dotterbolag inte hade motbevisats. Moderbolagen hade nämligen inte
lagt fram tillräckliga bevis som styrkte dotterbolagets självständighet. Sökandenas beskrivning av den metod som tillämpats
i förevarande fall som ”automatisk” stämmer följaktligen inte, eftersom den möjliggjorde att fullt ut beakta sökandenas specifika
situation, bland annat banden mellan sökandena och Arkema vid tidpunkten för de omtvistade omständigheterna.
Denna metod är följaktligen förenlig med det konkurrensrättsliga begreppet företag, såvitt den gjorde det möjligt att fastställa
huruvida sökandena och Arkema utgjorde en ekonomisk enhet. Vidare, såsom framgår av vad som anförts ovan, är det förenligt
med rättspraxis att metoden vilar på en presumtion och att det ankommer på den som bestrider presumtionen att bevisa motsatsen.
Vidare har sökandena inte visat att det finns någon allmän rättsprincip som utgör hinder för att en sådan presumtion tillämpas
i förevarande mål. Vad gäller argumenten avseende de franska och amerikanska civil- och handelsrättsliga reglerna samt beslutspraxis
från den franska konkurrensmyndigheten ska det påpekas att dessa inte utgör faktorer som ska beaktas vid prövningen av lagenligheten
av de beslut som kommissionen antar på konkurrensområdet.
Det ska slutligen påpekas att den aktuella presumtionen endast utgör ett av de bevismedel som kommissionen förfogar över under
sina undersökningar på konkurrensområdet. Den säger ingenting om banden mellan moderbolag och deras dotterbolag och särskilt
vilken grad av rättslig eller ekonomisk självständighet som ett dotterbolag kan ha i enlighet med gällande lagstiftning och
de berörda bolagens val.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den tredje delgrunden och följaktligen inte såvitt
avser någon del av den fjärde grunden.

Den första grunden: Åsidosättande av rätten till försvar
Den första grunden är uppdelad i två delgrunder.
Den första delgrunden: Omöjligheten för sökandena att försvara sig på ett ändamålsenligt sätt
Sökandena har för det första gjort gällande att kommissionen var skyldig att motbevisa var och en av de förklaringar som de
framställde i sitt svar på meddelandet om invändningar genom att lägga fram en bestämd samling bevis för att styrka deras
ansvar. Genom att inte uppfylla denna bevisbörda, åsidosatte kommissionen principen om parternas likställdhet i processen.
Tribunalen påpekar att det framgår av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 38 ovan att det ankommer på moderbolaget
att bryta den aktuella presumtionen genom att bevisa att dotterbolaget uppträder självständigt på marknaden. När kommissionen
konstaterar att presumtionen inte har motbevisats, har den således rätt att tillskriva moderbolaget ansvaret för överträdelsen,
utan att det krävs att kommissionen lägger fram någon ”bestämd samling bevis” för att styrka moderbolagets ansvar såsom sökandena
har gjort gällande.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden saknar den rättspraxis som sökandena har hänvisat till relevans. Enligt denna rättspraxis
kan de berörda företagen, när kommissionen endast stöder sig på företagens uppträdande på marknaden när den sluter sig till
att det föreligger en överträdelse, bestrida överträdelsen genom att åberopa omständigheter som kastar ett annat ljus över
de omständigheter som kommissionen styrkt och varigenom en annan trolig förklaring skulle kunna ges än den som kommissionen
avgett (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen  T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering
m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-2501, punkterna 186 och 187). Det fall som åsyftas i denna rättspraxis är inte detsamma
som i förevarande mål.
För övrigt ska det erinras om att iakttagandet av rätten till försvar enligt fast rättspraxis förutsätter att det berörda
företaget under det administrativa förfarandet har fått tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina synpunkter
på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som
enligt kommissionen styrker dess påstående om att fördraget har överträtts (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade
målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 10, svensk specialutgåva,
volym 7, s. 133, och av den 6 april 1995 i mål C-310/93 P, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1995, s.
I-865, punkt 21).
I detta avseende föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna
i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) att parterna ska tillställas ett meddelande om invändningar i vilket
alla väsentliga omständigheter som kommissionen stöder sig på i detta skede av förfarandet klart ska anges. Ett sådant meddelande
om invändningar utgör ett processrättsligt skydd som är ett utflöde av den grundläggande unionsrättsliga principen om iakttagande
av rätten till försvar i varje förfarande (domstolens dom av den 3 september 2009 i de förenade målen C-322/07 P, C-327/07
P och C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I-7191, punkt 35).
Enligt denna princip ska ett meddelande om invändningar, vilket kommissionen riktar till ett företag som den avser att ålägga
sanktioner på grund av att konkurrensreglerna har överträtts, innehålla de väsentliga omständigheter som åberopas mot detta
företag, såsom de faktiska omständigheter som kritiseras, hur dessa omständigheter ska kvalificeras och de bevis som kommissionen
grundar sig på, detta för att företaget ska ha möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt framföra sina argument inom ramen
för det administrativa förfarande som inletts mot det (se domen i de ovan i punkt 104 nämnda förenade målen Papierfabrik August
Koehler m.fl. mot kommissionen, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
I synnerhet ska det i meddelandet om invändningar på ett klart sätt anges den juridiska person som kan komma att åläggas böter,
meddelandet ska rikta sig till denna person och det ska anges i vilken egenskap denna person kan komma att ställas till svars
för de omständigheter som görs gällande (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 104 nämnda förenade målen
Papierfabrik August Koehler m.fl. mot kommissionen, punkterna 37 och 38).
När det bolag mot vilket den ifrågavarande presumtionen åberopas, i sitt svar på meddelandet om invändningar och under förhörsombudets
förhör, kan lägga fram alla faktiska och rättsliga omständigheter för att ifrågasätta presumtionen och kommissionen måste
beakta dessa omständigheter för att i förekommande fall dra tillbaka de invändningar som visar sig vara dåligt underbyggda,
har parternas likställdhet i processen iakttagits.
Sökandena har i förevarande fall inte bestritt att de genom meddelandet om invändningar kunde få kännedom om att deras delaktighet
i förevarande mål följer av en presumtion som grundar sig på att de nästan helt ägde Arkema. Eftersom denna presumtion är
motbevisbar, kunde sökandena förbereda sitt försvar avseende denna omständighet under det administrativa förfarandet genom
att söka motbevisa denna. Vidare, såsom framgår av det angripna beslutet och ansökan, var det just detta sökandena gjorde,
utan att för den delen lyckas övertyga kommissionen.
Sökandena kan följaktligen inte vinna framgång i denna del.
Sökandena har för det andra gjort gällande att kommissionen åsidosatte sin skyldighet att omsorgsfullt och opartiskt pröva
den motbevisning som de lagt fram för att bryta den aktuella presumtionen, vilket hindrat dem från att rikta sitt försvar
mot konkreta omständigheter.
Tribunalen konstaterar att sökandena inte har preciserat vilka relevanta specifika omständigheter som kommissionen inte prövade.
Om det antas att den ifrågavarande invändningen syftar till att bestrida kommissionens prövning av samtliga omständigheter
som lagts fram av sökandena för att bryta den aktuella presumtionen, ska det påpekas att det har bekräftats ovan inom ramen
för prövningen av den fjärde grunden att kommissionen prövade dessa omständigheter.
Vidare, såsom följer av prövningen av den andra grundens tredje del nedan, går det inte att av den kortfattade motiveringen
i det angripna beslutet som sådan dra slutsatsen att kommissionen åsidosatte skyldigheten att omsorgsfullt och opartiskt pröva
de relevanta omständigheter som framgår av det administrativa förfarandet.
Av lydelsen i skälen 434–441 i det angripna beslutet går det nämligen att dra slutsatsen att kommissionen prövade sökandenas
argument, vilka det redogörs för i skäl 431 och som anförts till stöd för uppfattningen att beslutet borde ha riktat sig enbart
till Arkema. En granskning av svaret på meddelandet om invändningar visar inte att kommissionen förbisåg några andra relevanta
omständigheter.
Detta argument saknar grund.
Sökandena har för det tredje vid förhandlingen gjort gällande att kommissionen, genom att underlåta att informera dem om den
ifrågavarande undersökningen innan de tillställdes meddelandet om invändningar, åsidosatte kraven avseende rätten till en
rättvis rättegång, som fastställs i artikel 6.3 a i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de
grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, och bekräftats genom förstainstansrättens dom av den
8 juli 2008 i mål T-99/04, AC-Treuhand mot kommissionen (REG 2008, s. II-1501), samt i kommissionens tillkännagivande om bästa
praxis för förfaranden som rör artiklarna 101 FEUF och 102 FEUF.
Det ska påpekas att förstainstansrätten i domen i det ovan i punkt 116 nämnda målet AC-Treuhand mot kommissionen, punkt 56,
fann att kommissionen, i syfte att iaktta rätten till försvar, vid den tidpunkt då den första åtgärden vidtas mot det ifrågavarande
företaget är skyldig att lämna upplysningar till detta företag om bland annat föremålet för och ändamålet med den pågående
utredningen. Detta omfattar även begäran om upplysningar som kommissionen riktar till företaget i enlighet med artikel 11
i förordning nr 17. I punkt 58 i domen erinrade förstainstansrätten även om att det följer av rättspraxis att denna omständighet
endast kan leda till att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras om kommissionens lagstridiga agerande varit sådant att
det konkret påverkat det berörda företagets rätt till försvar i samband med det administrativa förfarandet.
Såsom sökandena har påpekat kan det av nämnda dom inte utläsas att kommissionen är skyldig att vidta utredningsåtgärder avseende
ett företag innan den skickar ett meddelande om invändningar när den anser att den för övrigt besitter uppgifter som motiverar
att ett meddelande om invändningar sänds ut. Det kan utöver denna omständighet konstateras att sökandena i förevarande fall
inte har åberopat någon konkret omständighet som visar att de, av denna anledning, fråntogs möjligheten att förebringa bevisning
för att de inte utövade något avgörande inflytande över Arkema.
Vad avser argumentet att kommissionen har åsidosatt sitt tillkännagivande om bästa praxis genom att inte vidta några utredningsåtgärder
mot dem innan meddelandet om invändningar antogs, ska det konstateras att nämnda tillkännagivande – som enligt punkt 5 däri
endast är tillämpligt på pågående och framtida ärenden från och med dagen för offentliggörandet i
Europeiska unionens officiella tidning
– antogs efter det angripna beslutet och följaktligen inte är tillämpligt på omständigheterna i förevarande mål.
Det ska vidare erinras om att det i punkt 14 i nämnda tillkännagivande, med hänvisning till domen i det ovan i punkt 116 nämna
målet AC‑Treuhand mot kommissionen, punkt 56, anges att ”[n]är de företag som utredningen avser blir föremål för den första
åtgärden (i regel en begäran om upplysningar eller en inspektion) underrättas de om det faktum att de är föremål för en preliminär
utredning samt om föremålet för och syftet med en sådan utredning”. Tribunalen konstaterar följaktligen, utan att det är nödvändigt
att uttala sig om tillkännagivandets rättsliga betydelse, att det under alla omständigheter inte följer av detta att kommissionen
är skyldig att underrätta alla juridiska enheter som det berörda företaget består av om utredningsåtgärderna innan meddelandet
om invändningar antas.
Talan kan således inte vinna bifall med stöd av detta argument och därmed inte heller såvitt avser den första grundens första
del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av oskuldspresumtionen
Sökandena har hävdat att kommissionen åsidosatte principen om oskuldspresumtion dels genom att anse dem a priori ”skyldiga”
till en överträdelse på grundval enbart av en presumtion utan stöd av några konkreta bevis, dels genom att de hölls ansvariga
trots att de inte fullt ut kunnat utnyttja rätten till försvar.
Det ska erinras om att principen om oskuldspresumtion, i egenskap av allmän unionsrättslig princip, ska tillämpas i bland
annat förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag och som kan leda till ålägganden av böter
eller viten (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG
1999, s. I-4287, punkterna 149 och 150).
Tribunalen kan inte av sökandenas argument dra slutsatsen att denna princip har åsidosatts i förevarande mål.
För det första ska det erinras om att kommissionen kan åberopa presumtionen att ett moderbolag utövar ett avgörande inflytande
över ett dotterbolag om det innehar hela eller nästan hela aktiekapitalet i detta, för att hålla moderbolaget solidariskt
ansvarigt för betalningen av de böter som ålagts dotterbolaget. Moderbolaget och dotterbolaget anses i ett sådant fall utgöra
ett enda företag, på vilket det enligt principen om personligt ansvar ankommer att ansvara för överträdelsen. Arkema erkände
i förevarande mål överträdelsen i sin ansökan om att meddelandet om samarbete skulle tillämpas (se skäl 69 i det angripna
beslutet). Sökandena har inte heller bestritt att Arkema deltog i den aktuella kartellen.
Tvärtemot vad sökandena har hävdat kan kommissionen inte anses på förhand ha hållit dem ”skyldiga”. De kunde nämligen bryta
ovannämnda presumtion, som uppställdes i meddelandet om invändningar, genom att bevisa dotterbolagets självständighet.
Det ska erinras om att ett meddelande om invändningar från kommissionen inte i något fall kan anses som ett bevis för att
det berörda företaget är skyldigt. I annat fall skulle det kunna leda till ett åsidosättande av principen om oskuldspresumtion
varje gång ett sådant förfarande inleddes (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 21 september 2006 i mål
C-167/04 P, JCB Service mot kommissionen, REG 2006, s. I-8935, punkt 99).
Vidare ska det, såvitt sökandena vid förhandlingen i huvudsak gjort gällande att principen om oskuldspresumtion har åsidosatts
i förevarande mål på grund av ”kommissionens samlade övervaknings-, undersöknings-, lagföringsbefogenheter och dömande befogenheter”,
ska det konstateras att denna invändning har framförts för sent. Den framställdes först vid förhandlingen och kan inte betraktas
som en utvidgning av förevarande grund såsom den framställts i ansökan, enligt vilken kommissionen har åsidosatt principen
om oskuldspresumtion genom att när det gäller sökandena åberopa den presumtion som följer av att de innehade nästan hela aktiekapitalet
i dotterbolaget. Denna invändning kan, i enlighet med artikel 48.2 i rättegångsreglerna, följaktligen inte tas upp till prövning.
Med beaktande av ovanstående kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del och följaktligen inte
heller såvitt avser någon del av den första grunden.

Den andra grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska enligt fast rättspraxis vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av
motiveringen ska vidare klart och tydligt framgå hur den institution som antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs
därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig domstol ges möjlighet att utföra sin prövning.
Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen
av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse, utan även utifrån sammanhanget
och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (se domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
När, som i förevarande mål, ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG riktar sig till flera mottagare och berör frågan vilka
företag som ska hållas ansvariga för överträdelsen, ska beslutet innehålla en tillräcklig motivering i förhållande till var
och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till dem som enligt beslutet ska bära ansvaret för överträdelsen. Vad beträffar
ett moderbolag som hålls solidariskt ansvarigt för sitt dotterbolags rättsstridiga beteende, ska ett sådant beslut innehålla
en utförlig redogörelse för skälen till att förstnämnda bolag tillskrivs ansvar för överträdelsen (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑327/94, SCA Holding mot kommissionen, REG 1998, s. II-1373, punkterna
78–80).
Sökandena har delat upp denna grund i tre delar.
Den första delgrunden: Åsidosättande av den, på grund av kommissionens nya ståndpunkt, utökade motiveringsskyldigheten
Sökandena har hävdat att motiveringsskyldigheten av det angripna beslutet utökades med anledning av kommissionens nya ståndpunkt
i förhållande till dess tidigare beslutspraxis. Enligt sökandena åsidosatte kommissionen denna motiveringsskyldighet genom
att endast göra gällande sin tolkning av rättspraxis avseende moderbolags ansvar för en överträdelse.
Det ska erinras om att kommissionen, i skäl 434 i det angripna beslutet, angav följande som svar på sökandenas argument:
”[D]en omständigheten att kommissionen ... riktade sitt beslut [K(2003) 4570] enbart till [Arkema] hindrar den inte från att
rikta sitt beslut i förevarande fall till såväl [Arkema] som till [sökandena]. Kommissionen förfogar över ett utrymme för
skönsmässig bedömning för att tillskriva ett moderbolag ansvaret under sådana omständigheter och den omständigheten att kommissionen
inte har använt denna befogenhet i ett tidigare beslut hindrar den inte från att göra det i förevarande fall.”
Tribunalen konstaterar att detta avsnitt inte, såsom sökandena har gjort gällande, innebär att det medges att kommissionen
har antagit en helt ny ståndpunkt som väsentligt skiljer sig från dess tidigare beslutspraxis.
Det ska dessutom påpekas att den presumtion om att ett moderbolag utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag som
endast grundar sig på det äganderättsliga förhållandet redan har tillämpats av kommissionen i beslut K(2004) 4876 av den 19
januari 2005 i ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel, Akzo Nobel Nederland BV,
Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, EKA Chemicals, Akzo Nobel AB, Atofina,
Elf Aquitaine, Hoechst AG, Clariant GmbH och Clariant AG (ärende E-1/37.773 – MCAA), i vilket kommissionen tillskrev Elf Aquitaine
ansvaret för Arkemas överträdelse. Sökandena kan följaktligen inte göra gällande att kommissionen tillämpade en helt ny ståndpunkt
i förhållande till dem i förevarande fall. Det följer dessutom av det angripna beslutet att sökandena under det administrativa
förfarandet gjorde gällande att det var beslut K(2004) 4876 som utgjorde en ”helomvändning” i kommissionens beslutspraxis
och att de begärde att kommissionen skulle invänta utgången av det domstolsförfarande som de hade inlett mot detta beslut
(se skälen 430 och 433 i det angripna beslutet).
Under alla förhållanden kräver den rättspraxis som sökandena har åberopat endast att kommissionen uttryckligen ska utveckla
sitt resonemang när den i sin beslutspraxis fattar ett beslut som går väsentligt längre än tidigare meddelade beslut. Det
räcker i ett sådant fall således inte att kommissionen lämnar en kortfattad motivering, genom att bland annat hänvisa till
en fast beslutspraxis (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 november 1975 i mål 73/74, Groupement des
fabricants de papiers peints de Belgique m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1491, punkt 3; svensk specialutgåva, volym 2,
s. 525).
I det angripna beslutet redogjorde kommissionen uttryckligen, med hänvisning till domstolens och tribunalens rättspraxis,
både för de principer som den avsåg att tillämpa för att identifiera dem till vilka beslutet skulle rikta sig (skälen 370–379
i det angripna beslutet) och för tillämpningen av dessa principer med avseende på sökandena (skälen 427–441 i det angripna
beslutet). Motiveringen i det angripna beslutet när det gäller skälen till varför kommissionen fann att sökandena skulle tillskrivas
ansvaret för överträdelsen uppfyller således de villkor som uppställs i den rättspraxis som det hänvisas till ovan i punkt
137.
Den andra grundens första del kan följaktligen inte godtas.
Den andra delgrunden: Motsägelsefull motivering
Sökandena har gjort gällande att motiveringen i skälen 370–372, 435–442 och 458–529 i det angripna beslutet är motsägelsefull
genom att kommissionen blandade ihop två begrepp, nämligen dels begreppet företag i den mening som avses i artikel 81 EG,
som utgör den ekonomiska enhet som ansvarar för överträdelsen och som ska åläggas en påföljd för denna, dels den rättsliga
enhet till vilken beslutet riktar sig.
Vad för det första gäller kommissionens ordval i det angripna beslutet konstaterar tribunalen, utan att det är nödvändigt
att pröva vart och ett av de skäl som sökandena åberopat, att det framgår klart av skäl 441 i det angripna beslutet att kommissionen
beslutade att tillskriva sökandena ansvar för den aktuella överträdelsen och ålägga dem böter på grundval av konstaterandet
att de tillsammans med Arkema utgjorde ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG. Denna slutsats vederläggs
inte av den omständigheten att lydelsen av det angripna beslutet ibland skiljer sig från den enhetliga terminologin och att
begreppet ”företag” använts för att kvalificera det ena eller det andra berörda bolaget i den aktuella koncernen (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T-71/03, T-74/03, T-87/03 och T-91/03,
Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 62).
Vad därefter gäller den omständigheten att kommissionen dels i det angripna beslutet bekräftade att de olika bolagen i Totalkoncernen
utgjorde ett enda företag som gjort sig skyldigt till den omtvistade överträdelsen, dels identifierade vart och ett av dessa
bolag som mottagare av det angripna beslutet, vilka påfördes böter, påpekar tribunalen att detta endast är en följd av att
målgruppen för konkurrenslagstiftningen och målgruppen för konkurrensmyndigheternas beslut inte nödvändigtvis är identiska.
Medan konkurrenslagstiftningen riktar sig till företag och är direkt tillämplig på dessa oberoende av deras organisation och
rättsliga form, ska ansvaret för överträdelser av unionens konkurrensrätt klart och tydligt tillskrivas en juridisk person
som kan komma att åläggas böter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 31 nämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 54–57, och generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i mål C-280/06,
ETI m.fl., där domstolen meddelade dom den 11 december 2007, REG 2007, s. I-10893, s. I-10896, punkterna 68 och 69).
Vad gäller identifieringen av de olika bolagen i Totalkoncernen i skälen till det angripna beslutet, som avser beräkningen
av böterna, är det tillräckligt att konstatera att det framgår klart och tydligt av beslutet hur kommissionen resonerade när
den fastställde bötesbeloppet och de belopp som sökandena hålls betalningsansvariga för.
Slutligen hänvisar tribunalen i den del sökandena har gjort gällande ett materiellt fel, det vill säga att det är oförenligt
med begreppet ett enda företag att beräkna specifika böter för vart och ett av de berörda bolagen, till prövningen av den
tredje grunden nedan.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens andra del.
Den tredje delgrunden: Kommissionens underlåtenhet att besvara sökandenas invändningar mot presumtionen om utövandet av ett
avgörande inflytande
Sökandena har åberopat en brist i motiveringen till varför kommissionen underkände de omständigheter som sökandena anförde
under det administrativa förfarandet för att bryta den presumtion som grundar sig på sökandenas innehav av nästan hela aktiekapitalet
i Arkema.
När det gäller kommissionens motiveringsskyldighet hänvisar tribunalen till den rättspraxis som avses ovan i punkterna 130
och 131. Det ska särskilt erinras om att det angripna beslutet för att vara tillräckligt motiverat med avseende på sökandena
ska innehålla en utförlig redogörelse för skälen till att dessa bolag tillskrivs ansvar för överträdelsen (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 131 nämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 80).
Härav följer att när kommissionen, såsom i förevarande fall, grundar sig på presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande
inflytande över dotterbolaget och när de berörda bolagen under det administrativa förfarandet anfört omständigheter i syfte
att bryta denna presumtion, ska beslutet innehålla en tillräcklig redogörelse för de skäl som kan motivera kommissionens ståndpunkt
att dessa omständigheter inte gjort det möjligt att bryta denna presumtion.
Tribunalen erinrar härvid om att det framgår av skälen 430–441 i det angripna beslutet att kommissionen antog ett motiverat
ställningstagande avseende de omständigheter som sökandena anfört under det administrativa förfarandet.
Kommissionen besvarade nämligen, efter att i skälen 430–432 i det angripna beslutet ha redogjort för sökandenas argument i
svaret på meddelandet om invändningar, sökandenas argument avseende i huvudsak att de rättsstridigt hållits ansvariga för
överträdelsen på grundval av presumtionen med beaktande bland annat av principerna om juridiska enheters självständighet,
om att straff ska vara individuella, om personligt ansvar, om oskuldspresumtion och om parternas likställdhet i processen.
Vidare konstaterade kommissionen i skälen 433–441 i det angripna beslutet att den presumtion som grundade sig på sökandenas
innehav av nästan hela aktiekapitalet i Arkema inte hade motbevisats och att slutsatsen att de ansvarade för överträdelsen
kvarstod på grundval av denna presumtion.
Tribunalen anser att kommissionen med denna motivering behandlade huvudpunkterna i sökandenas argumentation. Vidare kan kommissionen,
eftersom den inte är skyldig att ta ställning till samtliga argument som de berörda personerna har åberopat inför den (förstainstansrättens
dom av den 15 juni 2005 i mål T-349/03, Corsica Ferries France mot kommissionen, REG 2005, s. II-2197, punkt 64; se även,
för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 130 nämnda målet kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, punkt
64), inte klandras för att inte exakt ha besvarat vart och ett av sökandenas argument.
Den kortfattade motiveringen i det angripna beslutet i denna fråga motiveras dessutom av att sökandenas argument i huvudsak
bestod av påståenden och saknade stöd av konkret bevisning avseende förhållandet mellan de berörda bolagen under den period
som överträdelsen pågick.
I övrigt rör sökandenas argument, såvitt dessa syftar till att ifrågasätta att kommissionens bedömning som utmynnade i att
de ifrågavarande omständigheterna underkändes är välgrundad, frågan huruvida det angripna beslutet är lagenligt i materiellt
hänseende, en fråga som prövats ovan inom ramen för den fjärde grunden.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den tredje delen eller någon annan del av den andra
grunden

Den tredje grunden: Åsidosättande av den enhetliga karaktären av begreppet företag
Sökandena har gjort gällande att kommissionen åsidosatte den enhetliga karaktären av begreppet företag genom en inkonsekvent
användning av begreppet företag under de olika skedena för fastställandet av bötesbeloppet. Sökandena anser att bötesbeloppet
borde ha fastställts enhetligt med avseende på den berörda ekonomiska enheten och att fördelningen av betalningsansvaret för
böterna mellan de olika juridiska enheter som företaget består av måste göras i ett särskilt skede i resonemanget.
Tribunalen erinrar om att dessa argument, som endast avser den metod som kommissionen tillämpade vid fastställandet av böterna
och fördelningen av betalningsansvaret för dessa mellan de olika bolagen i koncernen, inte medför att kommissionens bedömning,
som ledde till att sökandena hölls ansvariga för överträdelsen, är rättsstridig.
Såvitt sökandenas argument skulle kunna förstås som ett ifrågasättande av bötesbeloppet eller fördelningen av betalningsansvaret
för detta belopp mellan de respektive bolagen inom koncernen, konstaterar tribunalen att sökandena inte har bestritt de faktiska
resultaten av kommissionens beräkning. De har i synnerhet inte anfört att en annan metod skulle ha medfört att de hölls betalningsansvariga
för en mindre del av bötesbeloppet.
Tribunalen konstaterar under alla omständigheter att kommissionens tillvägagångssätt inte var oförenligt med begreppet företag.
Det kan härvid konstateras att sökandena med rätta har gjort gällande att enligt artiklarna 81 EG och 82 EG är det företag
eller företagssammanslutningar som kan hållas ansvariga för överträdelser av konkurrensrätten. Vidare får kommissionen, i
enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, bland annat
om de överträder artikel 81 EG eller artikel 82 EG.
Det ska vidare erinras om att begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska
form och oavsett hur den finansieras. I synnerhet ska begreppet företag i detta sammanhang förstås som en ekonomisk enhet
även om enheten i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se, för ett liknande resonemang, dom av
den 10 september 2009 i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 54 och 55 samt där angiven
rättspraxis).
Då en sådan enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen
(se domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet ETI m.fl., punkt 39 och där angiven rättspraxis). Ansvar för överträdelsen av
unionens konkurrensrätt ska emellertid klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter (domen
i det ovan i punkt 104 nämnda målet Papierfabrik August Koehler m.fl. mot kommissionen, punkt 38, och domen av den 10 september
2009 i det ovan i punkt 31 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 57). När det har visats att det skett en
sådan överträdelse ska det följaktligen avgöras vilken fysisk eller juridisk person som var ansvarig för företagets drift
vid tidpunkten för överträdelsen, så att denna person kan ställas till ansvar för överträdelsen (förstainstansrättens dom
av den 17 december 1991 i mål T-6/89, Enichem Anic mot kommissionen, REG 1991, s. II-1623, punkt 236, svensk specialutgåva,
volym 11, s. II‑1; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-279/98 P, Cascades
mot kommissionen, REG 2000, s. I-9693, punkt 78).
Vidare har domstolen redan funnit att kommissionens praxis att hålla ett bolag solidariskt betalningsansvarigt för en del
av de böter som ålagts ett annat bolag är förenlig med artikel 15.2 i förordning nr 17 (numera artikel 23.2 i förordning nr
1/2003), då det kan hållas ansvarigt för sistnämnda bolags konkurrensbegränsande beteende. I ett sådant fall ska det aktuella
bolaget åläggas böter för en överträdelse som det självt anses ha begått till följd av att det hålls ansvarigt för detta beteende
(domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-294/98 P, Metsä‑Serla m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-10065, punkterna 26–28).
Den omständigheten att olika juridiska personer identifierats i det angripna beslutet som solidariskt betalningsansvariga
för böterna är således inte oförenligt med begreppet företag. Detta är tvärtom en riktig tillämpning av begreppet, när det
har fastställts att det ifrågavarande företaget i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer.
På samma sätt går det inte att dra slutsatsen att begreppet företag har åsidosatts enbart av den omständigheten att dessa
olika juridiska personer hålls betalningsansvariga för böterna med olika belopp. Slutsatsen att flera juridiska personer utgör
ett enda företag som ansvarar för överträdelsen innebär inte nödvändigtvis att samtliga omständigheter som är relevanta vid
beräkningen av böterna kan tillskrivas dem på samma sätt, bland annat när företagets sammansättning i juridisk mening har
förändrats över tiden. I förevarande mål har Total således endast hållits ansvarigt för en del av överträdelseperioden (skäl
441 i det angripna beslutet), och ingen av sökandena anses ha begått upprepade överträdelser (skäl 469 i det angripna beslutet).
Tribunalen erinrar härvid om att domstolen, i domen i det ovan i punkt 163 nämnda målet Cascades mot kommissionen, ogiltigförklarade
tillvägagångssättet varigenom moderbolaget tillskrevs ansvar för sina dotterbolags rättsstridiga beteende före förvärvet av
dem. Domstolen angav att det i princip ankommer på den fysiska eller juridiska person som ledde det berörda företaget när
överträdelsen begicks att ansvara för denna, även om driften av företaget har överlåtits på en annan person när beslutet om
fastställelse av överträdelsen antas. Domstolen framhöll att företagen i fråga inte bara blev uppköpta av förvärvaren, utan
att de fortsatte att driva sina verksamheter i egenskap av dotterbolag till sistnämnda. Därefter fann domstolen att de följaktligen
själva skulle svara för sina överträdelser före moderbolagets förvärv av dem och att moderbolaget inte kunde hållas ansvarigt
för dem (punkterna 77–80 i domen).
Med hänsyn till att Total förvärvade Elf Aquitaine i april 2000 var det följaktligen riktigt av kommissionen att hålla bolaget
ansvarigt för den omtvistade överträdelsen först från och med den 30 april 2000 (skäl 441 i det angripna beslutet) och att
utgångsbeloppet för de böter som ålades Total inte höjdes med hänsyn till överträdelsens varaktighet (skälen 467 och 468 i
det angripna beslutet).
Med beaktande av vad som anförts ovan kan sökandena inte med framgång kritisera kommissionen för att ha att identifierat olika
bolag i Totalkoncernen i skälen till det angripna beslutet, som avser beräkningen av böterna.
Det ska slutligen framhållas att böterna, med undantag för höjningarna med hänsyn till överträdelsens varaktighet och upprepade
överträdelser där kommissionen beaktade förändringen av det berörda företagets sammansättning över tiden, beräknades enhetligt
för alla de berörda bolagen i Totalkoncernen. Kommissionen tillämpade i synnerhet samma utgångsbelopp för böterna och samma
nedsättning enligt meddelandet om samarbete. Sökandenas kritik avseende dessa två steg i beräkningen av böterna saknar således
grund.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.

Den femte grunden: Oriktig bedömning avseende Total
Sökandena har anfört två argument som bara riktar sig mot Totals ansvar. För det första har sökandena bestritt att Total,
som förvärvade kontrollen över koncernen i april 2000, gav Arkema några ”instruktioner avseende kartellen”, avseende den konkurrensbegränsande
samverkan som existerat i åratal och vars sista multilaterala möte ägde rum den 18 maj 2000. Sökandena har påpekat att varaktigheten
av den överträdelse för vilken ansvar kan tillskrivas Total utgörs av högst åtta månader, även om den i praktiken endast var
en månad, eftersom kartellens sista multilaterala möte hölls den 18 maj 2000.
Tribunalen konstaterar för det första att sökandenas påstående att Total endast kan hållas ansvarigt för en överträdelseperiod
på en månad grundar sig på antagandet att kartellen upphörde på dagen för det sista multilaterala mötet den 18 maj 2000.
Sökandena har emellertid inte framställt några argument till stöd för denna ståndpunkt och har i synnerhet inte lagt fram
några skäl till stöd för ifrågasättandet av kommissionens konstaterande, enligt vilket deltagarna vid mötet den 18 maj 2000
var eniga om att hålla fast vid de existerande prisnivåerna och, därmed, att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte
att ha verkan fram till och med den 31 december 2000 (skälen 357–360 i det angripna beslutet).
Det ska vidare erinras om att Totals ansvar grundar sig på övervägandet att bolaget, från och med den 30 april 2000 då det
förvärvade den aktuella koncernen, tillsammans med Arkema och Elf Aquitaine utgjorde ett och samma företag med ansvar för
den aktuella överträdelsen (skäl 441 i det angripna beslutet).
Tribunalen påpekar härvid att den omständigheten att Total övertog kontrollen över koncernen under det slutliga skedet av
överträdelsen inte räcker för att utesluta att bolaget utövade ett avgörande inflytande över det i överträdelsen inblandade
dotterbolagets beteende på marknaden under den aktuella perioden.
Utöver datumet då Total övertog kontrollen av koncernen har sökandena inte gjort gällande någon särskild omständighet som
tyder på att Arkema, i förhållande till Total, bestämde sitt uppträdande på marknaden självständigt mellan maj och december
2000.
Under dessa förhållanden var det riktigt av kommissionen att presumera att Total, som förvärvade nästan hela aktiekapitalet
i koncernen den 30 april 2000, hade utövat ett avgörande inflytande på Arkemas beteende på marknaden och att därmed hålla
Total ansvarigt för överträdelsen för den aktuella perioden på grundval av denna presumtion som inte motbevisats.
Sökandenas argument att Total, med hänsyn till tidpunkten för förvärvet av koncernen, inte hade möjlighet att informera sig
om dotterbolagets rättsstridiga beteenden och fatta de beslut som krävdes för att få ett slut på dessa saknar dessutom verkan.
Såsom framgår av ovanstående överväganden följer Totals ansvar nämligen av att det utgjorde en av de juridiska enheterna i
det företag som överträtt konkurrensreglerna, utan hänsyn till huruvida bolaget kände till överträdelsen eller ej.
Det första argumentet kan således inte godtas.
Sökandena har för det andra gjort gällande att det var fel av kommissionen att i skäl 471 i det angripna beslutet ange att
mottagarna av beslut 85/74/EEG av den 23 november 1984 om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG-fördraget (ärende IV/30.907
– Peroxider) (EGT L 35, 1985, s. 1) och av beslut 94/599, som beaktades i fråga om upprepade överträdelser, ingick i Totalkoncernen
vid tidpunkten för antagandet av dessa tidigare beslut.
Tribunalen konstaterar att kommissionen, såsom den medgett i sitt svaromål, felaktigt angav i skäl 471 i det angripna beslutet
att ”de juridiska personer till vilka besluten [85/74 och 94/599] riktade sig ingick, och ingår fortfarande, i Totalkoncernen”.
Detta gör emellertid inte det angripna beslutet rättsstridigt. Det framgår nämligen av skäl 441 i det angripna beslutet att
Total hölls ansvarigt för överträdelsen först från och med det datum då det övertog kontrollen av koncernen, det vill säga
den 30 april 2000.
Vidare beaktade kommissionen, såsom framgår av skäl 469 i det angripna beslutet, att Arkema inte ingick i Totalkoncernen vid
tidpunkten för de tidigare vidtagna sanktionsåtgärderna, och den tillämpade endast en höjning på grund av upprepade överträdelser
på det bötesbelopp som var hänförligt till Arkema.
Med hänsyn till det ovan anförda kan det andra argumentet inte godtas och talan kan inte vinna bifall såvitt avser någon del
av den femte grunden.

Den sjätte grunden: Åsidosättande av flera grundläggande principer som erkänns av medlemsstaterna och ingår i unionens rättsordning
Sökandena har gjort gällande att kommissionen, genom att tillskriva dem ansvaret för den aktuella överträdelsen och ålägga
dem böter, åsidosatte principerna om likabehandling, om personligt ansvar och om att straff ska vara individuella samt principen
om inget brott och inget straff utan lag.
Det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling
Sökandena har hävdat att kommissionen åsidosatte principen om likabehandling genom att hålla dem ansvariga enbart på grundval
av den aktuella presumtionen, trots att den höll de andra bolagen till vilka det angripna beslutet riktade sig ansvariga på
grundval av presumtionen styrkt av ytterligare omständigheter (skälen 385, 391, 394, 405, 411 och 423–427 i det angripna beslutet).
Tribunalen konstaterar härvid att det framgår av skälen 370–379 i det angripna beslutet att kommissionen tillämpade samma
regel med hänsyn till samtliga mottagare av beslutet, enligt vilken den omständigheten att ett moderbolag innehar hela eller
nästan hela aktiekapitalet i ett dotterbolag räcker för att ställa upp en motbevisbar presumtion som gör det möjligt att tillskriva
moderbolaget ansvaret. Den aktuella presumtionen tillämpades nämligen på både Totalkoncernen och de andra bolagskoncernerna,
som det angripna beslutet riktar sig till.
Att kommissionen med hänsyn till vissa av mottagarna av det angripna beslutet, det vill säga Akzo Nobel, FMC, Air liquide,
SNIA och Edison, utöver presumtionen åberopade vissa ytterligare omständigheter som visade på att moderbolagen utövade ett
avgörande inflytande innebär inte att kommissionen inte tillämpade samma principer för alla mottagare av beslutet.
Vad gäller Akzo Nobel följer det nämligen av skäl 384 i det angripna beslutet att ”eftersom [bolaget] helt äger EKA [Chemicals],
anser kommissionen att [det] utövade ett avgörande inflytande över EKA [Chemicals], då det inte har anförts några omständigheter
som bryter denna presumtion”. Detta övervägande vederläggs inte av att kommissionen, i skäl 385 i det angripna beslutet, hänvisade
till vissa ytterligare omständigheter som bekräftar detta.
Vad gäller FMC angav kommissionen att den höll bolaget ansvarigt på grundval av ”den omständigheten att FMC Foret till 100
procent (indirekt) [ägdes] av [FMC]” (skäl 390 i det angripna beslutet). Detta övervägande påverkas inte av att kommissionen
i skäl 391 i det angripna beslutet åberopade en ytterligare omständighet som pekar på att FMC utövade ett avgörande inflytande
över dotterbolaget.
Vad gäller Air liquide angav kommissionen i skäl 403 i det angripna beslutet att ”eftersom [bolaget] vid tidpunkten för överträdelsen
innehade 100 procent av aktiekapitalet i Chemoxal och hade befogenhet att tillsätta Chemoxals styrelseledamöter, presumerade
[kommissionen] att [bolaget] utövade ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende”. Kommissionen preciserade detta
övervägande genom att i skäl 405 i det angripna beslutet ange att ”det hundraprocentiga innehavet i dotterbolagets aktiekapital
gav upphov till en presumtion som [kunde] brytas genom framläggande av bevis för ... dotterbolaget[s] ... självständighet”.
Vad gäller SNIA följer det av skäl 411 i det angripna beslutet att bolaget hölls ansvarigt med hänsyn till dess fusion med
det moderbolag som till hundra procent ägde enheten som var direkt involverad i överträdelsen. Denna situation är inte jämförbar
med sökandenas situation.
Vad slutligen avser Edison angav kommissionen i skäl 418 i det angripna beslutet att ”i avsaknad av argument som bryter presumtionen,
utgör innehavet av 100 procent av aktiekapitalet [enligt rättspraxis] tillräckligt bevis”. Vidare åberopade kommissionen,
i skälen 419–421 vissa ytterligare omständigheter och angav att Edisons argument avseende dotterbolagets självständighet motsades
av dessa omständigheter.
Det följer således av skälen i det angripna beslutet, som har åberopats av sökandena, att kommissionen med hänsyn till samtliga
mottagare av det angripna beslutet ansåg att kontrollen över hela eller nästan hela aktiekapitalet i dotterbolaget, i avsaknad
av argument som bryter presumtionen som följer därav, var tillräcklig för att tillskriva moderbolaget ansvaret. Ytterligare
omständigheter som pekar på att vissa av de berörda moderbolagen utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag anfördes
– om tillgängliga – antingen för att stärka den slutsats som redan på ett giltigt sätt följer av att dotterbolaget är helägt
eller för att besvara de argument som framförts av de berörda företagen.
Vad vidare gäller sökandena angav kommissionen även, utöver det äganderättsliga sambandet, att Elf Aquitaine hade tillsatt
ledamöterna i Arkemas styrelse (skäl 427 i det angripna beslutet). Kommissionen har för att tillskriva ett moderbolag ansvaret
för ett helägt eller nästan helägt dotterbolags överträdelse dock på intet sätt uppställt villkoret att sådana ytterligare
omständigheter ska föreligga.
Förevarande argument saknar således grund.
Det påstådda åsidosättandet av principerna om personligt ansvar och om att straff ska vara individuella samt av principen
om inget brott och inget straff utan lag
Sökandena har i huvudsak gjort gällande att kommissionen åsidosatte de åberopade rättsprinciperna genom att inte medge att
Arkema utgjorde en självständig ekonomisk enhet i förhållande till dem och genom att därmed felaktigt hålla dem ansvariga
och ålägga dem böter.
Tribunalen erinrar om att med hänsyn till överträdelsernas art samt till arten och strängheten av de därtill knutna sanktionerna
har ansvaret för de överträdelser som begåtts en personlig karaktär (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen
mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I-4125, punkt 78). Vidare ska påföljder, enligt principen om att straff och påföljder
ska vara individuella, endast vidtas mot en fysisk eller juridisk person på grund av omständigheter som kan hänföras till
denna personligen (förstainstansrättens dom av den 13 december 2001 i de förenade målen T-45/98 och T-47/98, Krupp Thyssen
Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, REG 2001, s. II-3757, punkt 63). Den principen gäller i varje administrativt
förfarande som kan leda till påföljder enligt unionens konkurrensregler (förstainstansrättens dom av den 4 juli 2006 i mål T‑304/02,
Hoek Loos mot kommissionen, REG 2006, s. II-1887, punkt 118).
Det är i detta fall tillräckligt att konstatera att sökandenas argument vilar på en felaktig premiss, nämligen den att det
inte har konstaterats att sökandena har begått en överträdelse och att de inte har ådömts personliga böter. Det framgår tvärtom
av vad som anförts ovan att sökandena personligen har bestraffats för en överträdelse av artikel 81 EG som de själva anses
ha begått på grund av de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dem och deras dotterbolag samt på grund av
att dotterbolagen inte uppträdde självständigt på marknaden (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 164
nämnda målet Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, punkterna 27 och 34).
Dessutom följer det av prövningen av den fjärde grunden ovan, tvärtemot vad sökandena har gjort gällande, att det är bevisat
att de överträtt artikel 81 EG. Påföljderna för en sådan överträdelse föreskrivs klart i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.
Principen
nullum crimen, nulla poena sine lege
har följaktligen iakttagits.
Detta argument kan följaktligen inte godtas och talan kan inte vinna bifall såvitt avser någon del av den sjätte grunden.

Den sjunde grunden: Åsidosättande av principen om god förvaltningssed
Sökandena har gjort gällande att kommissionen underlät att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som anförts
av sökandena för att styrka Arkemas självständighet.
Eftersom sökandena endast har upprepat argumentet att kommissionen inte prövade de ifrågavarande omständigheterna, vilket
tribunalen prövade och underkände i punkterna 111–115 ovan, ska argumentet här underkännas av samma skäl.
Sökandena har vidare hävdat att kommissionen av processekonomiska skäl borde ha efterkommit sökandenas begäran om att skjuta
upp antagandet av det angripna beslutet till dess att tribunalen avgjort de mål i vilka talan väckts mot beslut K(2004) 4867.
Då endast processekonomiska skäl görs gällande genom detta argument, som således uppenbarligen inte påverkar lagenligheten
av det angripna beslutet, ska argumentet lämnas utan avseende.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den sjunde grunden.

Den åttonde grunden: Åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen
Sökandena har gjort gällande att det, i förhållande till kommissionens tidigare beslutspraxis och i synnerhet i förhållande
till beslut K(2003) 4570, nya kriteriet för tillskrivande av ansvar som tillämpats i förevarande fall medför ett åsidosättande
av rättssäkerhetsprincipen.
Det räcker att erinra om att det angripna beslutet inte utgör det första beslut varigenom kommissionen hållit moderbolaget
ansvarigt för en överträdelse som Arkema begått på grundval av presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande. I beslut
K(2004) 4876 tillskrev kommissionen nämligen Elf Aquitaine sådant ansvar. Tvärtemot vad sökandena påstått utgör det angripna
beslutet således inte, ens vad gäller den aktuella koncernen, någon förändring av kommissionens praxis avseende tillskrivandet
av ansvar. Vidare hänvisade sökandena redan i sitt svar på meddelandet om invändningar till det ansvarskriterium som kommissionen
tillämpade i beslut K(2004) 4876, vilket dessutom framgår av deras argument inom ramen för den sjätte grunden. Premissen för
förevarande grund, att kommissionen tillämpade ett nytt kriterium när den tillskrev sökandena ansvaret för överträdelsen,
är följaktligen felaktig.
Tribunalen erinrar i vart fall om att kommissionen inte är skyldig att systematiskt räkna med att ansvaret för ett dotterbolags
överträdelse kan tillskrivas dess moderbolag (se punkt 89 ovan). Att kommissionen beslutat att ansvaret för den konstaterade
överträdelsen ska tillskrivas det företag som utgörs av moderbolaget och dotterbolaget, trots att den inte gjort det i sin
tidigare beslutspraxis, utgör följaktligen inte ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
Tribunalen konstaterar dessutom att det framgår av beslut K(2003) 4570 (skälen 373–391), som sökandena har hänvisat till,
att kommissionen inte bedömde frågan om Arkemas moderbolags ansvar och särskilt att den inte tog ställning till frågan huruvida
Arkema var självständigt i förhållande till moderbolaget. Även om det antogs att de faktiska omständigheterna i det ärendet
liknade dem i förevarande fall, skulle det därför inte kunna hävdas att detta beslut utgjorde någon garanti för hur kommissionen
uppfattade förhållandet mellan Arkema och dess moderbolag, eller för övrigt beträffande det kriterium för att tillskriva ansvaret
som var tillämpligt på denna bolagskoncern.
Talan kan följaktligen inte bifallas på denna grund.

Den nionde grunden: Åsidosättande av grundläggande principer för fastställandet av böter
Sökandena har kritiserat det bötesbelopp som ålagts dem av flera skäl.
Sökandena har för det första hävdat att de borde ha beviljats nedsättning av bötesbeloppet med anledning av att de inte kände
till dotterbolagets överträdelse. De har med åberopande av principen om likabehandling angett att kommissionen beviljade ett
av de andra bolagen som det angripna beslutet riktar sig till, nämligen Caffaro, en nedsättning på denna grund.
Tribunalen konstaterar att kommissionen sänkte utgångsbeloppet för böterna för det företag som utgörs av bolagen SNIA och
Caffaro, eftersom det inte hade visats att det sistnämnda bolaget, vilket hade deltagit vid ett begränsat antal kartellmöten
som bara avsåg en av de aktuella produkterna, kände till eller med nödvändighet måste ha känt till den övergripande planen
med de konkurrensbegränsande arrangemangen (skälen 332 och 461 i det angripna beslutet).
Vad gäller sökandena tillskrevs de ansvar för den aktuella överträdelsen på grund av att de tillsammans med dotterbolaget
utgjorde ett enda företag, och inte på grund av att de varit direkt involverade i överträdelsen. Deras ansvar för överträdelsen
påverkas därför inte av att de saknade kännedom om kartellen.
Sökandena har inte gjort gällande att det dotterbolag som direkt deltog i överträdelsen saknade kännedom om den övergripande
planen med de konkurrensbegränsande arrangemangen. Att sökandena inte kände till kartellen utgör därför inte ett tecken på
att den överträdelse som begåtts av företaget bestående av sökandena och deras dotterbolag är mindre allvarlig. Denna omständighet
motiverar således inte en nedsättning av bötesbeloppet.
Vad gäller det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling ska det påpekas att sökandena, i egenskap av juridiska
personer som är ansvariga för driften av det företag som salufört de två aktuella produkterna och som var direkt involverat
i samtliga delar av den konkurrensbegränsande samverkan, inte befinner sig i en situation som kan jämföras med Caffaros situation.
Caffaro var nämligen driftsansvarig för ett företag vars deltagande i kartellen inte omfattade hela den konkurrensbegränsande
planen.
Sökandena kan följaktligen inte vinna framgång i denna del.
För det andra har sökandena anfört att principen om oskuldspresumtion och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts, såvitt avser
höjningen av bötesbeloppet i avskräckande syfte.
Deras argument avseende åsidosättande av principen oskuldspresumtion vilar på förutsättningen att ”det inte finns någon omständighet
... som visar att [de] hade något ansvar i kartellen”. Eftersom det följer av prövningen av den fjärde grunden ovan att det
var riktigt att hålla sökandena ansvariga för överträdelsen kan detta argument inte godtas.
Sökandena har vidare, med hänvisning till skäl 465 i det angripna beslutet, gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen
om oskuldspresumtion när den angav att ett moderbolag, genom att bilda ett juridiskt sett fristående dotterbolag, kunde ha
till syfte att knyta dotterbolaget till en överträdelse och samtidigt undgå en påföljd.
I skäl 465 i det angripna beslutet angav kommissionen som svar på sökandenas argument mot den aktuella höjningen av bötesbeloppet
att, ”om [den] på grundval av detta argument måste ålägga Atofina lägre böter än som [var] motiverat med hänsyn till storleken
på det företag som bolaget [ingick] i, skulle ett mycket stort företag som medverkar i en eller flera karteller kunna undgå
höga böter genom att bilda små dotterbolag med låg omsättning i syfte att knyta dem till ett rättsstridigt beteende”.
Såsom framgår av detta övervägande ansåg kommissionen att den aktuella höjningen av bötesbeloppet gjorde det möjligt att ta
hänsyn till den faktiska ekonomiska kapaciteten av samtliga juridiska enheter som det aktuella företaget bestod av, i syfte
att fastställa bötesbeloppet till en nivå som är tillräckligt avskräckande.
Detta allmänna övervägande kan inte på något sätt anses utgöra ett åsidosättande av oskuldspresumtionen i förhållande till
sökandena.
Sökandena har dessutom gjort gällande ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen och upprepat de argument som det redogörs
för inom ramen för den åttonde grunden avseende den påstådda förändringen av kommissionens beslutspraxis. Av de ovan i punkterna 210–212
angivna skälen kan dessa argument således inte godtas.
Sökandena har slutligen bestritt lagenligheten av höjningen av bötesbeloppet för att garantera böternas avskräckande verkan
och gjort gällande att en sådan höjning varken föreskrivs enligt artikel 23 i förordning nr 1/2003 eller enligt riktlinjerna.
Tribunalen erinrar om att kommissionen, enligt fast rättspraxis, vid fastställandet av bötesbeloppet ska säkerställa att det
har en avskräckande verkan och att den i samband härmed bland annat kan ta hänsyn till det berörda företagets storlek och
ekonomiska styrka (domstolens dom i de ovan i punkt 103 nämnda förenade målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen,
punkterna 106 och 120, samt av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C‑202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02
P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 243).
I förevarande mål kunde kommissionen följaktligen med rätta höja det aktuella utgångsbeloppet för böterna med hänsyn till
storleken på det företag sökandena drev, vilket deras synnerligen höga globala omsättning vittnar om (skäl 463 i det angripna
beslutet).
De argument som framställts mot höjningen av bötesbeloppet i avskräckande syfte saknar således grund.
För det tredje gjorde sökandena vid förhandlingen gällande att det tak på 10 procent av omsättningen som föreskrivs enligt
artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003 strider mot legalitetsprincipen och rättssäkerhetsprincipen, eftersom det
hänvisar till företagets omsättning för det räkenskapsår som föregick beslutet och inte till omsättningen för det räkenskapsår
under vilket överträdelsen ägde rum.
Tribunalen erinrar om att denna invändning har framförts för sent, eftersom den framställdes först vid förhandlingen och inte
kan betraktas som en utvidgning av förevarande grund såsom den framställts i ansökan, genom vilken sökandena dels har gjort
anspråk på en nedsättning av bötesbeloppet på grund av att de inte kände till överträdelsen, dels har kritiserat höjningen
av bötesbeloppet i avskräckande syfte.
Detta argument kan, i enlighet med artikel 48.2 i rättegångsreglerna, följaktligen inte tas upp till prövning.
Argumentet saknar under alla omständigheter betydelse för utgången i målet, eftersom sökandena inte har påstått att beaktandet
av ett räkenskapsår under vilket överträdelsen ägde rum på något sätt skulle ha kunnat påverka tillämpningen i förevarande
mål av den påstått rättsstridiga bestämmelsen i artikel 23.2 andra stycket i förordning nr 1/2003.
Mot bakgrund av dessa överväganden kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna grund.

Den tionde grunden: Maktmissbruk
Sökandena har hävdat att kommissionen gjorde sig skyldig till maktmissbruk när den, genom att tillskriva dem ansvaret för
överträdelsen, inte sökte bestraffa det ansvariga företaget, utan avsåg att höja bötesbeloppet genom att beakta sökandenas
betydande storlek.
Enligt fast rättspraxis innebär ett beslut endast maktmissbruk om det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga
uppgifter framgår att det har antagits för att uppnå andra mål än dem som angetts (förstainstansrättens dom av den 16 september
1998 i de förenade målen T-133/95 och T-204/95, IECC mot kommissionen, REG 1998, s. II-3645, punkt 188 och där angiven rättspraxis).
Det ska även erinras om att kommissionen, i enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, genom beslut får ålägga företag
som överträder artikel 81 EG böter. Det är fastslaget att de påföljder som föreskrivs i artikel 23 i förordning nr 1/2003
har till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och att avskräcka såväl dessa företag
som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrenslagstiftning (se, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål C-289/04 P, Showa Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I-5859, punkt 16).
Eftersom sökandena och Arkema utgjorde ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG och nämnda företag deltog
i den omtvistade överträdelsen, har den påföljd som ålagts sökandena inte haft ett annat syfte än det avsedda, även i den
del kommissionen fastställde påföljden i avskräckande syfte.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tionde grunden.

Den elfte grunden, som framställts i andra hand: Nedsättning av bötesbeloppet till en lämplig nivå
Sökandena har inom ramen för den elfte grunden yrkat en nedsättning av böterna till en lämplig nivå, och detta av två skäl.
För det första har sökandena gjort gällande att utgångsbeloppet för böterna, i likhet med nedsättningen i skäl 461 i det angripna
beslutet, borde sättas ned med 25 procent med hänsyn till att de inte hade kännedom om överträdelsen.
Det ska i detta hänseende erinras om att den situation som avses i skäl 461 i det angripna beslutet inte är jämförbar med
sökandenas situation (se punkt 219 ovan). Tribunalen anser följaktligen att sökandena inte kan beviljas nedsättning av denna
anledning.
För det andra har sökandena gjort gällande en förmildrande omständighet på grund av att de, genom beslut K(2004 ) 4876 och
beslut K(2006) 2098 av den 31 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645
– Metakrylater), ålagts att betala betydande böter för att ha deltagit i andra karteller under samma period som den som avses
i det angripna beslutet.
Tribunalen erinrar härvid om att eftersom kommissionen konstaterade att sökandena har begått tre olika överträdelser av bestämmelserna
i artikel 81.1 EG, kunde den ålägga sökandena tre olika bötesbelopp, med iakttagande – för varje belopp – av de gränser som
föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober
2008 i mål T-73/04, Carbone‑Lorraine mot kommissionen, REG 2008, s. II-2661, punkt 56). Vart och ett av dessa bötesbelopp
måste grunda sig på en bedömning av hur länge den överträdelse för vilken påföljder utdöms har pågått och hur allvarlig den
är. Det förhållandet att sökandena påförts böter för olika konkurrensbegränsande åtgärder rörande andra produkter påverkar
inte de faktiska omständigheter som hänför sig till den omtvistade överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T-101/05 och T-111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II-4949,
punkt 52).
Med hänsyn till böternas avskräckande syfte kan den omständigheten att sökandena nyligen har ålagts att betala två andra böter
för delvis samtidiga överträdelser således inte i sig motivera att de böter som ålagts i förevarande fall sätts ned.
Sökandena har inte gjort gällande någon omständighet som visar att påförandet av böter i förevarande fall, i kombination med
andra nyligen påförda böter, har försatt dem i en synnerligen svår ekonomisk situation, som undantagsvis kan beaktas inom
ramen för fastställandet av deras böter.
Vad slutligen gäller sökandenas åberopande av beslut 94/599, av vilket det framgår att kommissionen när den fastställde bötesbeloppen
inom ramen för den kartell som omfattas av beslutet beaktade att majoriteten av företagen redan hade ålagts ansenliga böter
för att de deltagit i en annan kartell på en angränsande marknad under i stort sett samma period (skäl 52 i beslut 94/599),
ska det påpekas att beslut 94/599 antogs före de riktlinjer som tillämpats i förevarande fall och att den situation som beaktades
i det beslutet skiljer sig från situationen i förevarande mål. I förevarande mål har kommissionen i det angripna beslutet
för överträdelserna på marknaderna för väteperoxid och natriumperborat endast utdömt en påföljd. Sökandena har inte heller
gjort gällande något samband mellan dessa marknader och de marknader som avses i de andra besluten mot dem.
Eftersom ingen av de omständigheter som anförts i förevarande mål motiverar en nedsättning av bötesbeloppet, kan sökandenas
andrahandsyrkande om en ändring av bötesbeloppet inte vinna bifall.
Av det ovan anförda följer att talan ska ogillas i dess helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet,
ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Total SA och Elf Aquitaine SA ska ersätta rättegångskostnaderna.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Det angripna beslutet
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Den fjärde grunden: Åsidosättande av reglerna om moderbolags ansvar för deras dotterbolags överträdelser
Den andra delgrunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tolkningen av rättspraxis avseende ansvaret för en överträdelse
och vad gäller kommissionens iakttagande av sin beslutspraxis
– Inledande synpunkter
– Den aktuella presumtionens giltighet
– De omständigheter som anförts av sökandena för att styrka Arkemas självständighet på marknaden
Den första delgrunden: Felaktig rättstillämpning avseende den objektiva karaktären av ansvarskriteriet
Den tredje delgrunden: Åsidosättande av ”principen om att juridiska personer är ekonomiskt självständiga”
Den första grunden: Åsidosättande av rätten till försvar
Den första delgrunden: Omöjlighet för sökandena att försvara sig på ett ändamålsenligt sätt
Den andra delgrunden: Åsidosättande av oskuldspresumtionen
Den andra grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Den första delgrunden: Åsidosättande av den, på grund av kommissionens nya ståndpunkt, utökade motiveringsskyldigheten
Den andra delgrunden: Motsägelsefull motivering
Den tredje delgrunden: Kommissionens underlåtenhet att besvara sökandenas invändningar mot presumtionen om utövandet av ett
avgörande inflytande
Den tredje grunden: Åsidosättande av den enhetliga karaktären av begreppet företag
Den femte grunden: Oriktig bedömning avseende Total
Den sjätte grunden: Åsidosättande av flera grundläggande principer som erkänns av medlemsstaterna och ingår i unionens rättsordning
Det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling
Det påstådda åsidosättandet av principerna om personligt ansvar och om att straff ska vara individuella samt av principen
om inget brott och inget straff utan lag
Den sjunde grunden: Åsidosättande av principen om god förvaltningssed
Den åttonde grunden: Åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen
Den nionde grunden: Åsidosättande av grundläggande principer för fastställandet av böter
Den tionde grunden: Maktmissbruk
Den elfte grunden, som framställts i andra hand: Nedsättning av bötesbeloppet till en lämplig nivå
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: franska.