CELEX: 62013FJ0073
Funcție publică
Personalul BCE
Procedură disciplinară
Sancțiune disciplinară
Concediere
Dreptul la apărare
Acces la dosarul disciplinar
Acces la informațiile și documentele privind alte servicii
Termen rezonabil
Legalitatea compunerii comitetului disciplinar
Rolul consultativ al comitetului disciplinar
Agravarea sancțiunii în raport cu cea recomandată
Obligația de motivare
Gestionarea unui serviciu
Eroare vădită de apreciere
Proporționalitatea sancțiunii
Circumstanțe atenuante
Circumstanțe agravante
Excepție de nelegalitate”

Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 17 iulie 2013, AX solicită în special, pe de o parte, anularea deciziei Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene (BCE sau denumită în continuare „Banca”) din 28 mai 2013, prin care i s‑a aplicat sancțiunea disciplinară a concedierii cu preaviz, precum și, pe de altă parte, acordarea sumei de 20000 de euro pentru prejudiciul moral pe care l‑ar fi suferit.
Cadrul juridic
1.
Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE
Articolul 36, intitulat „Personalul”, din Protocolul privind Statutul Sistemului European al Băncilor Centrale și al BCE anexat la Tratatul UE și la Tratatul FUE (denumit în continuare „Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE”) prevede:
„36.1   Consiliul guvernatorilor stabilește, la propunerea Comitetului executiv, regimul care se aplică personalului BCE.
36.2   Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să soluționeze orice litigiu dintre BCE și agenții acesteia, în limitele și în condițiile stabilite prin regimul care se aplică personalului.”
2.
Regulamentul de procedură al BCE
În temeiul articolului 12.3 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE, Consiliul guvernatorilor al BCE a adoptat, la 7 iulie 1998, Regulamentul de procedură al BCE. Articolul 11, intitulat „Personalul BCE”, din Regulamentul de procedură al BCE, în versiunea aplicabilă prezentului litigiu și care rezultă din Decizia BCE/2009/5 din 19 martie 2009 (
JO L 100, p. 10
), prevede la alineatele (2) și (3):
„11.2   Fără a aduce atingere articolelor 36 și 47 [din Protocolul privind S]tatutul [SEBC și al BCE], Comitetul executiv adoptă norme de organizare (denumite în continuare «circulare administrative») care sunt obligatorii pentru personalul BCE.
11.3   Comitetul executiv adoptă și actualizează un cod de conduită conținând orientări pentru membrii săi și pentru membrii personalului BCE.”
Sub titlul „Condiții de angajare”, articolul 21 din Regulamentul de procedură al BCE are următorul cuprins:
„21.1.   Condițiile de angajare și Statutul personalului reglementează relațiile de muncă dintre BCE și personalul propriu.
21.2.   La propunerea Comitetului executiv și după consultarea Consiliului general, Consiliul guvernatorilor adoptă Condițiile de angajare.
21.3.   Comitetul executiv adoptă Statutul personalului, care pune în aplicare Condițiile de angajare.
21.4.   Comitetul pentru personal este consultat înainte de adoptarea unor noi Condiții de angajare sau a unui nou Statut al personalului. Avizul său este prezentat Consiliului guvernatorilor sau, respectiv, Comitetului executiv.”
3.
Condițiile de angajare a personalului BCE
În temeiul articolului 36.1 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE și în special al Regulamentului de procedură al BCE, Consiliul guvernatorilor BCE a adoptat, prin Decizia din 9 iunie 1998, modificată la 31 martie 1999 (
JO L 125, p. 32
), Condițiile de angajare a personalului BCE (denumite în continuare „Condițiile de angajare”). Ulterior, Condițiile de angajare au suferit mai multe modificări. Versiunea Condițiilor de angajare în vigoare la 1 ianuarie 2010 prevedea printre altele:
„3.   Privilegiile și imunitățile de care beneficiază personalul BCE în temeiul Protocolului privind privilegiile și imunitățile [Uniunii Europene] sunt conferite exclusiv în interesul BCE. Aceste privilegii și imunități nu scutesc în niciun caz membrii personalului de îndeplinirea obligațiilor lor private sau de obligația de a respecta legislația și reglementările adoptate de poliție care sunt în vigoare. […]
(a)
Membrii personalului își îndeplinesc îndatoririle cu conștiinciozitate și fără a ține seama de interesele personale. Aceștia adoptă o conduită corespunzătoare funcției lor și calității BCE de organ [al Uniunii] […]
[…]
(a)
Raporturile de muncă dintre BCE și membrii personalului său sunt reglementate de contractele de muncă încheiate în conformitate cu […] condiții[le] de angajare. Normele aplicabile personalului adoptate de Comitetul executiv detaliază modalitățile acestor condiții de angajare.
[…]
(c)
Condițiile de angajare nu sunt reglementate de nicio lege națională specifică. BCE aplică: (i) principiile generale de drept comune sistemelor juridice ale statelor membre, (ii) principiile generale de drept [al Uniunii] și (iii) normele conținute în regulamentele și directivele [Uniunii] privind politica socială, adresate statelor membre. De fiecare dată când este necesar, aceste [instrumente] juridice s[unt] puse în aplicare de către BCE. În această privință, se [ține] seama în mod corespunzător de recomandările [Uniunii] din domeniul politicii sociale. Principiile consacrate de regulamentele, de normele și de jurisprudența care se aplică personalului instituțiilor [Uniunii] sunt luate în considerare în mod corespunzător pentru interpretarea drepturilor și a obligațiilor prevăzute de […] condițiile de angajare.
[…]
(a)
BCE poate rezilia contractele încheiate cu membrii personalului prin decizie motivată a Comitetului executiv, în conformitate cu procedura stabilită prin Statutul personalului și pentru următoarele motive:
[…]
(iv)
pentru motive disciplinare.
(b)
În perioada de probă sau în caz de concediere pentru motive disciplinare, termenul de preaviz este de o lună.
[…]
41.   Membrii personalului pot solicita ca deciziile adoptate în privința lor să fie supuse controlului administrativ, în conformitate cu procedura prevăzută în partea a opta din Statutul personalului. […]
[…]
Sancțiunile disciplinare pot fi contestate numai prin punerea în aplicare a procedurii de introducere a unei căi de atac speciale prevăzute de Statutul personalului.
[…]
44.   Împotriva membrilor personalului […] care, în mod intenționat sau din neglijență, își încalcă obligațiile profesionale pot fi adoptate următoarele sancțiuni disciplinare:
(i)
[…]
(ii)
în plus, Comitetul executiv poate aplica una dintre următoarele sancțiuni:
[…]
—
retrogradarea însoțită de schimbarea repartizării membrului personalului în cadrul [BCE];
—
concedierea cu sau fără preaviz însoțită, în cazuri justificate corespunzător, de o reducere a prestațiilor acordate în cadrul sistemelor de pensii […] sau de alocații pentru invaliditate, fără ca efectele acestei sancțiuni să se poată extinde asupra persoanelor aflate în întreținerea membrului personalului. […]
[…]
45.   Sancțiunile disciplinare sunt proporționale cu gravitatea încălcării obligațiilor profesionale și trebuie să fie motivate. Pentru a determina gravitatea încălcării obligațiilor profesionale și sancțiunea disciplinară care va fi aplicată, se iau în considerare în special:
—
natura încălcării obligațiilor profesionale și împrejurările în care a fost săvârșită;
—
importanța prejudiciului adus integrității, reputației sau intereselor BCE ca urmare a încălcării obligațiilor profesionale;
—
gradul de intenție sau de neglijență în încălcarea obligațiilor profesionale;
—
motivele care l‑au determinat pe membrul personalului să nu își îndeplinească obligațiile profesionale;
—
gradul și vechimea în muncă a membrului personalului;
—
gradul de răspundere a membrului personalului;
—
caracterul repetat al actului sau al comportamentului care constituie neîndeplinirea obligațiilor profesionale;
—
conduita membrului personalului pe parcursul întregii sale cariere.
Sancțiunile disciplinare sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută de Statutul personalului. Această procedură garantează că niciun membru al personalului […] căruia îi sunt aplicabile […] condițiile de angajare nu poate face obiectul unor măsuri disciplinare fără a i se acorda în prealabil posibilitatea să răspundă la acuzațiile reținute împotriva lui. […]
46.   În cazul unei acuzații privind o neîndeplinire gravă a obligațiilor profesionale, Comitetul executiv poate să decidă, după audierea membrului personalului în cauză, suspendarea acestuia cu efect imediat, cu excepția unor împrejurări excepționale.
[…]”
4.
Statutul personalului BCE
Partea 8.3, intitulată „Proceduri disciplinare”, din Statutul personalului BCE (denumit în continuare „Statutul personalului”), adoptat de Comitetul executiv, în versiunea sa aplicabilă în prezentul litigiu, prevede:
„Dispozițiile articolelor 43, 44 și 45 din Condițiile de angajare se aplică după cum urmează.
8.3.1
«Neîndeplinirea obligațiilor profesionale» înseamnă neîndeplinirea obligațiilor prevăzute de [Protocolul] privind Statutul [SEBC] și al [BCE], de Condițiile de angajare, de Statutul personalului, de Codul de conduită al [BCE] și de orice alt act juridic sau de orice altă normă sau regulă internă aplicabilă membrilor personalului.
8.3.2
Pe baza unui raport care prezintă faptele și împrejurările care constituie neîndeplinirea obligațiilor profesionale, inclusiv orice circumstanță agravantă sau atenuantă, întemeiat pe elemente de probă, și care cuprinde rezultatul audierii membrului personalului în cauză după ce i‑au fost comunicate toate înscrisurile din dosar, Comitetul executiv poate decide:
—
deschiderea unei proceduri disciplinare pentru neîndeplinirea obligațiilor profesionale;
[…]
Membrul personalului care face obiectul procedurii disciplinare […] este informat în scris cu privire la deschiderea procedurii disciplinare și la acuzațiile formulate [împotriva sa].
[…]
8.3.4
Orice sancțiune disciplinară, cu excepția avertismentului scris sau a mustrării scrise, poate fi aplicată numai după consultarea comitetului disciplinar.
8.3.5
Comitetul disciplinar este compus din următorii cinci membri:
(a)
un președinte fără drept de vot, numit de Comitetul executiv dintr‑o listă cuprinzând foști funcționari de nivel înalt ai unei alte instituții a Uniunii Europene sau membri marcanți ai unei organizații internaționale europene. […];
(b)
directorul general sau directorul general adjunct [al Direcției Generale] resurse umane, buget și organizare [a BCE];
(c)
doi membri ai personalului numiți de Comitetul executiv;
(d)
un reprezentant al personalului numit de Comitetul executiv dintr‑o listă cuprinzând în ordinea preferinței numele a trei membri ai personalului, comunicată de Comitetul pentru personal și de sindicatele reprezentative. […]
Membrii comitetului disciplinar numiți în conformitate cu literele (c) și (d) nu pot face parte din același serviciu ca membrul personalului care face obiectul procedurii disciplinare. […]
[…]
8.3.6
Sub rezerva aprobării președintelui comitetului, un membru al comitetului disciplinar poate fi scutit de exercitarea acestei funcții pentru motive legitime și este obligat să se desisteze dacă se află în situație de conflict de interese. Acesta este ulterior înlocuit de supleantul său.
8.3.7
Deliberările și lucrările comitetului disciplinar au un caracter personal și confidențial, în conformitate cu normele interne ale BCE în materie de confidențialitate. Membrii comitetului disciplinar acționează cu titlu personal și își exercită funcțiile în deplină independență.
8.3.8
Președintele comitetului disciplinar asigură punerea în aplicare a deciziilor luate în cadrul procedurii în fața comitetului disciplinar și aduce la cunoștința fiecărui membru toate informațiile și toate documentele relevante.
[…]
8.3.10
Membrul personalului [care face obiectul procedurii disciplinare] este informat cu privire la componența comitetului disciplinar și poate recuza unul dintre membri în următoarele cinci zile.
8.3.11
Raportul vizat la articolul 8.3.2 este comunicat membrului personalului. După primirea raportului respectiv, acesta are dreptul să obțină transmiterea în întregime a dosarului său individual și să copieze toate înscrisurile din procedură, inclusiv pe cele care sunt de natură să îl disculpe. El dispune de cel puțin 15 zile calendaristice începând de la primirea raportului pentru a‑și pregăti apărarea.
8.3.12
Comitetul disciplinar îl audiază pe membrul personalului, care poate prezenta observații scrise sau orale și poate fi asistat de o persoană la alegerea sa. […]
[…]
8.3.15
Comitetul disciplinar emite, cu majoritate, un aviz definitiv semnat de toți membrii cu privire la realitatea faptelor, la aspectul dacă acestea constituie o neîndeplinire a obligațiilor profesionale și la orice acțiune disciplinară. Orice membru al comitetului disciplinar poate anexa la aviz o opinie separată. Comitetul disciplinar transmite avizul său definitiv Comitetului executiv și membrului personalului în termen de trei luni de la notificarea acestuia din urmă cu privire la deschiderea procedurii disciplinare. În cazul în care comitetul disciplinar efectuează investigații suplimentare, acest termen se prelungește la cinci luni. În toate cazurile, el trebuie să fie proporțional cu complexitatea dosarului [disciplinar].
[…]
8.3.16
Membrul personalului poate prezenta Comitetului executiv propriile observații în termen de 15 zile de la transmiterea avizului definitiv motivat al Comitetului disciplinar.
8.3.17
Comitetul disciplinar stabilește sancțiunea disciplinară cea mai adecvată în termen de o lună de la primirea avizului definitiv motivat al Comitetului disciplinar și a observațiilor membrului personalului. El ia în considerare în mod corespunzător recomandările formulate de comitetul disciplinar, fără a fi totuși obligat să le respecte.
[…]”
5.
Circulara nr. 1/2006
Normele care reglementează anchetele administrative în cadrul BCE sunt detaliate în Circulara administrativă nr. 1/2006, adoptată de Comitetul executiv la 21 martie 2006 (denumită în continuare „Circulara nr. 1/2006”). Articolul 2 alineatul (1) din această circulară prevede că anchetele administrative au drept scop clarificarea faptelor, dar că ele nu aduc atingere vreunei proceduri disciplinare.
Articolul 6 alineatul (14) din Circulara nr. 1/2006 menționează că, în scopul anchetei administrative, persoana sau grupul de persoane (denumit în continuare „grupul” sau „grupul de anchetă”) însărcinate cu desfășurarea anchetei administrative trebuie să prezinte un raport motivat responsabilului cu ancheta și, atunci când acesta din urmă este un manager senior, el trebuie să informeze despre aceasta Comitetul executiv.
Articolul 7 alineatul (3) din Circulara nr. 1/2006 prevede:
„Angajații BCE care fac obiectul unei anchete administrative:
(a)
vor fi informați de persoana responsabilă cu ancheta sau de grup, înainte de prezentarea raportului motivat, cu privire la conținutul pretinsei neîndepliniri a obligațiilor lor profesionale și vor primi acces la documentele referitoare la acuzațiile formulate împotriva lor și care relatează fapte importante pentru exercitarea dreptului lor la apărare și
(b)
vor avea posibilitatea de a‑și prezenta punctul de vedere și de a adăuga observațiile lor cu privire la concluziile care îi privesc; pentru ca dosarul de anchetă să fie complet, aceste observații vor fi incluse în raportul motivat și
(c)
vor putea solicita asistența unui reprezentant al personalului.
Angajații BCE sau alte persoane implicate în ancheta administrativă vor avea de asemenea acces la toate faptele care îi privesc, precum și la datele lor personale, pentru a garanta exactitatea și caracterul complet al acestora; ei vor avea dreptul de a obține de la responsabilul de anchetă pentru anchetele administrative, care acționează în calitate de controlor, rectificarea imediată a oricărei inexactități sau omisiuni privind referințele lor personale.”
6.
Codul de conduită al BCE
Dispozițiile relevante ale Codului de conduită al BCE, elaborat în conformitate cu articolul 11.3 din Regulamentul de procedură al Băncii (
JO 2001, C 76, p. 12
, denumit în continuare „Codul de conduită”), prevăd următoarele:
„[…]
2. […]
[Membrii personalului BCE,] destinatari [ai prezentului cod de conduită,] trebuie să dea dovadă de o loialitate exclusivă față de BCE, de onestitate, de independență, de imparțialitate și de discreție, fără a lua în considerare interesul lor personal sau interesul național, să subscrie la standarde de etică profesională ridicate și să evite orice situație care ar putea da naștere unui conflict de interese.
[…]
2.2 Diligență, eficiență și responsabilitate
Destinatarii [prezentului cod de conduită] trebuie, în toate cazurile, să îndeplinească la cel mai înalt standard de care sunt capabili, cu diligență și eficiență, misiunile și atribuțiile care le sunt încredințate. Aceștia trebuie să fie conștienți de importanța atribuțiilor și a misiunilor lor, să țină seama de așteptările publicului în privința conduitei lor morale, să se comporte astfel încât să păstreze și să consolideze încrederea publicului în BCE și să contribuie la eficiența administrării BCE.
[…]
4.1 […]
Pentru destinatarii [prezentului cod de conduită], loialitatea nu implică numai faptul că aceștia trebuie să execute sarcinile care le sunt încredințate de superiorii lor, să se conformeze instrucțiunilor date de aceștia și să urmeze calea ierarhică adecvată; ei trebuie de asemenea să îi asiste și să îi consilieze pe superiorii și pe colegii lor și să dea dovadă de deschidere și de transparență atunci când interacționează cu aceștia. În special, [membrii personalului BCE] trebuie să își informeze constant colegii interesați despre activitatea lor curentă și să le permită să contribuie la aceasta. Ascunderea de informații față de superiori sau de colegi care poate afecta buna desfășurare a activității, în special pentru a obține un beneficiu personal din aceasta, furnizarea de informații false, inexacte sau deformate, refuzul de a coopera cu colegii lor sau orice formă de obstrucționare ar fi contrare spiritului de loialitate care se așteaptă de la [membrii personalului BCE].
[…]
4.2 […]
[Membrii personalului BCE] trebuie să respecte și să protejeze bunurile BCE și nu trebuie să permită unor terți să utilizeze serviciile și/sau instalațiile BCE. Toate echipamentele și instalațiile, indiferent de natura lor, sunt puse de BCE la dispoziția [membrilor personalului] exclusiv pentru uz profesional, cu excepția autorizării unei utilizări în scop privat, fie în temeiul normelor sau al practicilor interne aplicabile, fie în mod discreționar.
În plus, atunci când este posibil, [membrii personalului BCE] trebuie să ia toate măsurile rezonabile și adecvate în vederea limitării costurilor și a cheltuielilor suportate de BCE, astfel încât resursele disponibile să poată fi utilizate cât mai eficient posibil.
5. Aplicare
5.1 Rolul [membrilor personalului BCE,] destinatarii [prezentului cod de conduită]
Aplicarea corectă a prezentului cod [de conduită] depinde în primul rând de profesionalismul, de conștiința profesională și de bunul simț al destinatarilor [săi].
Pe lângă vigilența de care trebuie să dea dovadă, destinatarii [prezentului cod de conduită] care ocupă un post de conducere trebuie să se comporte în mod exemplar în ceea ce privește respectarea principiilor și a normelor cuprinse în prezentul cod [de conduită].
[…]”
7.
Manualul practicilor operaționale
Capitolul 7 din „Manualul practicilor operaționale” („Business Practices Handbook”, denumit în continuare „Manualul practicilor operaționale”) prevede că, în ceea ce privește centrele bugetare centralizate, atribuțiile și fondurile asociate unui buget central sunt legate de serviciile prestate în favoarea celorlalte servicii ale BCE de către serviciul responsabil de acest buget centralizat. Administratorii de centre bugetare („Budget Center Managers”) sunt responsabili de și trebuie să raporteze toate activitățile centrului lor bugetar. Aceștia sunt responsabili pentru gestionarea creditelor lor financiare, în limitele bugetului lor aprobat și în conformitate cu normele și cu liniile directoare adecvate. Ei sunt obligați să se asigure că cheltuielile sunt contabilizate în contul financiar corect. Potrivit capitolului 8 din Manualul practicilor operaționale, membrii personalului BCE aplică normele în materie de achiziții publice și bunele practici pentru toate activitățile lor de achiziții. Aceștia trebuie să se străduiască să obțină cel mai bun raport calitate/preț, ținând seama de costul total al bunului, și să aibă în vedere nu doar nevoile actuale, ci și potențialele nevoi viitoare. Articolul 8.1.1 din Manualul practicilor operaționale prevede că administratorul unui centru bugetar este responsabil de buna funcționare și de rezultatele pozitive ale achizițiilor, cu alte cuvinte acesta trebuie să obțină cel mai bun raport calitate/preț și să respecte standardele BCE și Codul de conduită în raport cu cadrul de achiziții.
Situația de fapt
1.
Faptele inițiale care au fost evocate și în cauzele conexate F‑7/11 și F‑60/11
Reclamantul a intrat în serviciul BCE la 1 iunie 2003 și, în urma unei proceduri de recrutare internă, a fost numit, începând cu 1 iunie 2007, în funcția de șef de divizie al Diviziei Servicii de birou a Direcției Generale (DG) „Administrație”, divizie denumită, începând cu 19 februarie 2008, „Divizia «Servicii administrative»”. Această divizie era însărcinată în special cu asigurarea funcționării serviciilor centrale de curierat, de centrală telefonică și de multiplicare; cu gestionarea subcontractării serviciilor de curățenie, a restaurației interne, a rezervărilor grupate de camere de hotel, a serviciilor de interpretariat și a călătoriilor în scop profesional; cu asigurarea organizării materiale a reuniunilor desfășurate în cadrul BCE; cu asigurarea funcționării unui serviciu de șoferi și de transport; cu recepționarea livrărilor; cu administrarea spațiului utilizat pentru depozitarea bunurilor, precum și cu furnizarea mobilierului și cu asigurarea distribuirii interne a bunurilor.
În calitatea sa de șef al unei divizii transversale însărcinate cu aprovizionarea celorlalte divizii ale Băncii cu echipamente și servicii, cu excepția însă a echipamentelor informatice, reclamantul era responsabil de un buget centralizat. În îndeplinirea atribuțiilor sale, acesta era asistat de un șef adjunct (denumit în continuare „șeful de divizie adjunct”).
În conformitate cu politica de achiziții a BCE, aprobată de Comitetul executiv, „«răspunderea pentru aprovizionare și achiziții este centralizată, [printre altele, pentru toate] investițiile informatice centralizate (inclusiv echipamentele și programele)», și încredințată Diviziei «Infrastructură și operațiuni» din cadrul [DG «Sisteme informatice»]”.
La 26 februarie 2010, Comitetul executiv a decis, pe baza Circularei nr. 1/2006, să efectueze o anchetă administrativă pentru a clarifica „toate faptele și împrejurările care au legătură cu achiziționarea de articole specifice și cu utilizarea anumitor bunuri ale BCE de către personalul [Diviziei «Servicii administrative»]”, precum și cu privire la „toate faptele și împrejurările referitoare la o eventuală neîndeplinire a obligațiilor profesionale de către unii membri ai personalului în legătură cu achiziționarea și cu utilizarea [bunurilor] menționate” (denumită în continuare „ancheta administrativă inițială”). Acesta a decis de asemenea să nu îi informeze imediat pe membrii personalului în cauză, pentru a nu prejudicia ancheta administrativă. Prin aceeași decizie din 26 februarie 2010, directorul Direcției „Audit intern” a fost numit responsabil de anchetă și s‑a constituit un grup de anchetă, compus din patru membri ai personalului BCE.
La 26 martie 2010, reclamantul a fost audiat de grupul de anchetă cu privire la achiziționarea de către Divizia „Servicii administrative” a trei categorii diferite de articole, și anume i) computere portabile marca X, ii) alte tipuri de computere portabile și iii) cititoare de cărți digitale. Cu această ocazie, reclamantul a fost informat, în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Circulara nr. 1/2006, că făcea obiectul unei anchete administrative în sensul articolului 2 alineatul (1) din circulara menționată. Un proiect de proces‑verbal al audierii i‑a fost comunicat la 22 aprilie 2010, pentru a putea face observații în această privință, ceea ce acesta a făcut la 10 mai 2010.
Prin decizia din 6 aprilie 2010, cu efect din ziua următoare, Comitetul executiv l‑a suspendat pe reclamant cu menținerea în întregime a salariului său de bază pe durata anchetei administrative (denumită în continuare „decizia din 6 aprilie 2010”). Această decizie preciza că este întemeiată în special pe agitația care domnea în cadrul Diviziei „Servicii administrative” și pe necesitatea de a facilita buna desfășurare a anchetei administrative inițiale, precum și pe raportul privind stadiul lucrărilor de investigație ale grupului (denumit în continuare „raportul privind stadiul lucrărilor de investigație la 6 aprilie 2010”), care fusese comunicat Comitetului executiv în aceeași zi. La 3 iunie 2010, decizia din 6 aprilie 2010 a fost contestată de reclamant, care a introdus o cale de atac specială în temeiul articolului 41 din Condițiile de angajare și al articolului 8.1.6 din Statutul personalului.
Ca răspuns la o cerere a grupului de anchetă, reclamantul l‑a rugat pe unul dintre colegii săi să restituie Băncii o serie de obiecte, proprietatea Băncii, pe care reclamantul le deținea în afara sediilor BCE. Colegul respectiv a restituit BCE obiectele menționate la 22 iulie 2010. Printre aceste obiecte se aflau trei computere portabile, un cititor de cărți digitale, un sistem de navigație portabil, două aparate de fotografiat și un proiector portabil.
Pe de altă parte, prin scrisoarea din 22 iulie 2010, reclamantul a informat grupul de anchetă că nu putea să participe la audierea prevăzută în aceeași zi, din motive medicale. Totuși, reclamantul a furnizat în scrisoarea menționată răspunsuri detaliate la întrebările grupului cu privire la achizițiile efectuate de Divizia „Servicii administrative” între anii 2007 și 2010.
În această privință, reclamantul a subliniat în special faptul că numeroase achiziții controversate au fost efectuate în scop de testare și de experimentare. El a explicat de asemenea că achizițiile de computere, de computere portabile „MacBook” și de alte echipamente informatice erau destinate înființării unui spațiu pentru vizitatorii care participau la reuniuni în cadrul BCE, în care aceștia ar putea să își citească e‑mailurile, să verifice informațiile privind zborurile lor și să se înregistreze online. Alte echipamente ar fi fost destinate să echipeze sălile de așteptare utilizate de șoferii BCE între curse. Potrivit reclamantului, ar fi fost vorba despre a‑i face să petreacă timpul în mod agreabil, în special în timpul așteptărilor prelungite din cursul serilor. Divizia „Servicii administrative” ar fi achiziționat astfel console de jocuri video (Wii). Sistemele de navigație portabile erau la rândul lor, potrivit reclamantului, destinate călătoriilor lungi efectuate de șoferi în Germania și în Europa. În ceea ce privește telefoanele mobile, acestea erau destinate să fie împrumutate membrilor personalului cărora Banca nu le‑a pus la dispoziție astfel de telefoane în mod permanent sau să le înlocuiască pe cele defecte furnizate de DG „Sisteme informatice”. Achiziționarea de telefoane mobile BlackBerry și de echipamente aferente ar fi fost de asemenea justificată de înlocuirea celor defecte puse la dispoziția Diviziei „Servicii administrative” de DG „Sisteme informatice”. Achiziția de tastaturi fără fir ar fi fost dispusă de reclamant pentru a echipa sălile de ședințe.
Tot în scrisoarea sa din 22 iulie 2010 adresată grupului, reclamantul a explicat de asemenea achiziționarea a cinci cititoare de cărți digitale, și anume că acestea ar fi fost cumpărate în scop de testare pentru a se stabili dacă, în viitor, astfel de echipamente ar putea sau ar trebui cumpărate de Bancă pentru a fi distribuite personalului acesteia cu titlu de cadouri. În plus, reclamantul a explicat că, întrucât el citea în mod constant literatură de specialitate, își lua întotdeauna propriul cititor de cărți electronice pentru a putea citi în tren sau în timpul călătoriilor în scop profesional.
În ceea ce privește aparatele de fotografiat achiziționate de Divizia „Servicii administrative”, acestea ar fi fost destinate să fie utilizate pentru a face fotografii de bună calitate unor obiecte care ar figura în catalogul de furnituri al diviziei menționate. Alte materiale, audio și video, ar fi fost achiziționate pentru a face prezentări în cadrul reuniunilor. Potrivit reclamantului, ar fi fost de asemenea achiziționate huse pentru a le permite colaboratorilor Diviziei „Servicii administrative” să își transporte mai ușor computerele portabile și documentele. În ceea ce privește ramele pentru fotografii digitale și cardurile SD („Secure Digital”) pentru stocarea de fotografii digitale, acestea ar fi fost achiziționate pentru a putea, la nevoie, să recompenseze personalul Diviziei „Servicii administrative”.
La 26 iulie 2010, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a notificat BCE decizia sa, adoptată la 1 iulie 2010, de a deschide o investigație. Deschiderea investigației respective a pus capăt anchetei administrative inițiale, în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 mai 1999 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) (
JO L 136, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 129). În lipsa finalizării anchetei grupului la 26 iulie 2010, nu a fost prezentat responsabilului de anchetă de către grupul de anchetă niciun „raport motivat privind stabilirea faptelor și a împrejurărilor cauzei, precum și existența sau lipsa unor probe suficiente în sprijinul pretinsei neîndepliniri” în sensul articolului 8.3.2 din Statutul personalului și al articolului 6 alineatul (14) din Circulara nr. 1/2006.
Prin decizia Comitetului executiv din 3 august 2010 privind calea de atac specială formulată de reclamant, decizia din 6 aprilie 2010 a fost anulată de Comitetul executiv, iar reclamantului i‑a fost acordată o compensație simbolică de un euro.
Prin decizia din 4 august 2010, notificată în aceeași zi, Comitetul executiv l‑a suspendat pe reclamant din funcție începând cu 5 august 2010, cu menținerea salariului său bază (denumită în continuare „decizia din 4 august 2010”). Această decizie precizează că se întemeiază, pe de o parte, pe existența unor acuzații care, dacă ar fi dovedite, ar constitui o neîndeplinire gravă de către reclamant a obligațiilor sale profesionale având în vedere atingerea adusă astfel imaginii BCE, precum și poziția înaltă a persoanei interesate în cadrul instituției, și, pe de altă parte, cu privire la necesitatea de a facilita în special efectuarea investigației de către OLAF.
În scrisoarea de transmitere către reclamant a deciziei din 4 august 2010, semnată, printre alții, de directorul general al DG „Resurse Umane, Buget și Organizare” (denumită în continuare „DG «Resurse umane»”), se sublinia în special faptul că reclamantul a refuzat de mai multe ori să participe la o audiere înainte de adoptarea acestei decizii. Referindu‑se la jurisprudența privind audierea persoanei interesate ulterior adoptării unei decizii de suspendare din funcție, scrisoarea respectivă îl invita pe reclamant să se prezinte la o audiere la 11 august 2010 la ora 11.00 sau în orice zi anterioară la alegere sau, în caz contrar, să își prezinte cel târziu la 3 septembrie 2010 observațiile scrise cu privire la decizia din 4 august 2010.
Prin scrisoarea din 17 august 2010, directorul general al DG „Resurse Umane” l‑a informat pe reclamant despre acuzațiile formulate împotriva lui și care au fost comunicate Comitetului executiv. Era vorba despre:
„[…]
[În primul rând,] acuzații comunicate Comitetului executiv, cuprinse în [raportul privind stadiul lucrărilor de investigație la] 6 aprilie 2010, și în urma întrevederii avute cu [reclamantul] la 26 martie 2010, al cărei proces‑verbal i‑a fost comunicat [reclamantului] […] și cu privire la care acesta din urmă a prezentat observații scrise […] la 10 mai 2010, [privind]:
(i)
[achiziționarea de] computere portabile marca [X], achiziționarea de alte computere portabile și de cititoare de cărți digitale de către [Divizia «Servicii administrative»];
(ii)
[faptul că] motivul profesional, utilizarea și localizarea acestor articole erau incerte.
[În al doilea rând,] acuzații comunicate Comitetului executiv, cuprinse în [raportul privind stadiul lucrărilor de investigație la] 6 aprilie 2010, care au fost din nou rezumate și susținute în [procesul‑verbal al ședinței care a avut loc la] 14 iulie 2010, a cărui versiune provizorie i‑a fost transmisă [reclamantului] printr‑o scrisoare la 21 iulie 2010[, și anume că:]
(i)
o serie de articole, precum computerele portabile marca [X], alte tipuri de computere portabile sau de birou și cititoare de cărți digitale [au] fost achiziționate pe lângă unul dintre cele două centre bugetare centralizate de care [Divizia «Servicii administrative»] este responsabilă, localizarea actuală a majorității acestor articole [fiind] necunoscută;
(ii)
[reclamantul] a inițiat, autorizat sau permis, în calitatea sa de șef al [Diviziei «Servicii administrative»], achiziționarea acestor articole;
(iii)
motivele profesionale care susțin aceste achiziții [erau] de asemenea discutabile în raport cu rolul și cu responsabilitățile [Diviziei «Servicii administrative»] astfel cum rezultă acestea din descrierea sarcinilor [diviziei aprobată de Comitetul executiv];
(iv)
[reclamantul], în calitate de responsabil al [Diviziei «Servicii administrative»], nu [a fost] în măsură să furnizeze o explicație rezonabilă cu privire la localizarea majorității acestor articole.
[În al treilea rând, ] acuzații comunicate Comitetului executiv, cuprinse în raportul privind stadiul lucrărilor de investigație la 19 iulie 2010[, și anume]:
(i)
127 de achiziții de articole, efectuate de [Divizia «Servicii administrative»], care p[uteau] fi împărțite în 13 categorii diferite, cele mai importante fiind: (i) computere portabile marca [X] și accesorii aferente; (ii) alte computere și accesorii aferente; (iii) alte tipuri de echipamente și de programe informatice; (iv) sisteme de navigație și (v) telefoane mobile. La [data de 17 august 2010], localizarea acestor 127 de articole [a] putut fi stabilită numai pentru un număr limitat dintre acestea;
(ii)
[i]ncertitudinile cu privire la motivul profesional care susținea achiziționarea acestor articole, cu privire la orice proiect sau sarcină la care acestea se raport[au] și cu privire la relațiile dintre proiectul sau sarcina în cauză și responsabilitățile funcționale ale [Diviziei «Servicii administrative»].
[…]”
Prin scrisoarea din 10 august 2010, reclamantul a solicitat BCE accesul la o serie de documente. Prin scrisoarea din 17 august 2010, BCE a refuzat să admită această cerere, făcând trimitere în acest sens la poziția sa cuprinsă în scrisorile anterioare din 28 aprilie, din 21 mai și din 5 iulie 2010, precum și în scrisoarea din 4 august 2010 privind transmiterea deciziei din 4 august 2010. În anexa la scrisoarea din 17 august 2010, BCE a reiterat acuzațiile aduse reclamantului și pe care se întemeia decizia din 4 august 2010.
Prin scrisorile din 3 și din 10 septembrie 2010, reclamantul a formulat observațiile sale cu privire la decizia din 4 august 2010. Acesta a evidențiat în special calitățile sale de șef de divizie („manager”), mai ales faptul că ar fi realizat economii de trei milioane de euro pentru BCE în cadrul unui contract având ca obiect un sistem informatic, cu aplicații și produse conexe, destinat prelucrării datelor și denumit „SAP”.
În ceea ce privește achizițiile în litigiu, reclamantul a susținut că acestea au fost efectuate în conformitate cu normele și cu standardele BCE în vigoare și că răspundeau unor nevoi profesionale în legătură cu funcțiile Diviziei „Servicii administrative”.
În ceea ce privește achizițiile de computere portabile marca X, reclamantul a precizat că aceste achiziții au fost efectuate pentru nevoile spațiului destinat vizitatorilor BCE și că alegerea computerelor aparținând acestei mărci s‑a făcut, pe lângă aspectul lor estetic, din cauza fiabilității lor tehnice mai mari pentru o utilizare a internetului fără fir decât a celor de marcă Y, utilizate în mod normal la BCE.
Comitetul executiv a solicitat ulterior grupului de anchetă să pregătească, drept răspuns la argumentele reclamantului, o notă în care să fie reluate observațiile, constatările și rezultatele întâlnirilor/interogatoriilor sale efectuate până la 26 iulie 2010.
Prin scrisoarea din 30 septembrie 2010, reclamantul a introdus o cale de atac specială împotriva deciziei din 4 august 2010. Această cale de atac a fost respinsă prin decizia Comitetului executiv al BCE din 23 noiembrie 2010.
Tot la 23 noiembrie 2010, Comitetul executiv a adoptat, după reexaminarea situației reclamantului în urma observațiilor sale scrise, o nouă decizie de confirmare a deciziei din 4 august 2010. Această nouă decizie preciza că a fost adoptată după ce Comitetul executiv a solicitat grupului de anchetă să pregătească o notă de constatare a observațiilor sale cu privire la observațiile formulate de reclamant. Motivele suspendării reclamantului erau, în primul rând, constatarea de către Comitetul executiv a faptului că unele observații formulate de reclamant nu coincideau cu unele dintre observațiile și concluziile formulate de grup; în al doilea rând, lipsa de explicații din partea reclamantului cu privire la cele 127 de obiecte pentru care era acuzat de nerespectarea gravă a obligațiilor sale profesionale, observațiile sale nefiind de natură să facă acuzațiile respective suficient de improbabile sau vădit nefondate; și, în al treilea rând, continuarea cercetărilor OLAF în cadrul investigației sale. În scrisoarea de notificare a acestei decizii erau reproduse extrase din concluziile provizorii ale grupului pe care Comitetul executiv preciza că s‑a întemeiat.
În cursul lunii ianuarie 2011, BCE l‑a informat pe reclamant cu privire la decizia sa de a iniția împotriva acestuia o procedură de constatare a invalidității.
Prin decizia din 15 martie 2011, Comitetul executiv al BCE a respins calea de atac specială introdusă de reclamant, la 21 ianuarie 2011, împotriva deciziei din 23 noiembrie 2010 de confirmare a deciziei din 4 august 2010.
La 16 martie 2011, directorul general al DG „Resurse umane” l‑a informat pe reclamant că, începând din 28 martie 2011, nu își va mai primi salariul, ci o indemnizație de invaliditate echivalentă.
La 22 martie 2011, reclamantul a fost invitat de OLAF să participe la o audiere prevăzută pentru 12 și 13 mai 2011.
Prin cererile introductive primite la grefa Tribunalului la 2 februarie 2011 și, respectiv, la 25 mai 2011, reclamantul a introdus două acțiuni având ca obiect, prima, înregistrată sub numărul F‑7/11, anularea deciziei din 4 august 2010, iar cea de a doua, înregistrată sub numărul F‑60/11, anularea deciziei din 23 noiembrie 2010 de confirmare a deciziei din 4 august 2010, în speță cele două decizii prin care BCE l‑a suspendat din funcție.
Prin Hotărârea din 13 decembrie 2012, AX/BCE (F‑7/11 și F‑60/11,
EU:F:2012:195
), Tribunalul a respins ambele acțiuni și l‑a obligat pe reclamant la plata cheltuielilor de judecată.
2.
Cu privire la raportul de activitate al grupului
Reiese din dosar că, deși nu și‑a încheiat lucrările la 26 iulie 2010, dată la care notificarea OLAF privind deschiderea investigației sale l‑a dezînvestit de dosar, grupul de anchetă a luat totuși în considerare activitatea efectuată până la data respectivă, sub forma unui raport de activitate („Activity Report”, denumit în continuare „raportul de activitate al grupului”) din 15 martie 2011. Acest raport ar fi avut ca scop să ia în considerare „evaluarea provizorie făcută de grupul de anchetă din 26 iulie 2010 în ceea ce privește motivele profesionale care susțin achiziționarea fiecărei categorii de obiecte în litigiu, precum și coerența explicațiilor furnizate”.
Raportul de activitate al grupului a fost comunicat un an mai târziu, la 22 martie 2012, de către responsabilul de anchetă, și anume directorul de audit intern, către DG „Resurse umane”. Această transmitere era justificată de faptul că raportul menționat „cuprinde[a] informații care nu [erau] reflectate în raportul final al OLAF [astfel cum este menționat la punctul 51 din prezenta hotărâre] și care p[uteau] să furnizeze elemente suplimentare, incluzând eventual circumstanțe agravante sau atenuante pe care [DG «Resurse umane»] le‑ar putea lua în considerare în decizia [sa] de a iniția sau de a nu iniția o procedură disciplinară”. Pe de altă parte, directorul de audit intern a precizat că raportul de activitate al grupului „reflect[a] pur și simplu, în mod succint, ansamblul observațiilor și rezultatelor întrevederilor obținute până la 26 iulie 2010 și că [trebuia să se efectueze] o distincție clară între acesta și un «raport motivat care să stabilească faptele și împrejurările cauzei, precum și existența sau lipsa unor dovezi suficiente în susținerea pretinsei neîndepliniri a obligațiilor»”, în speță un raport în sensul articolului 8.3.2 din Statutul personalului și al articolului 6 alineatul (14) din Circulara nr. 1/2006.
3.
Cu privire la raportul OLAF
Cu privire la desfășurarea investigației
În cadrul investigației sale, prin scrisoarea din 29 iulie 2010, OLAF a solicitat informații din partea BCE, care i‑au fost furnizate prin scrisoarea din 6 august 2010. Echipa de investigație a OLAF a efectuat de asemenea o misiune la fața locului în perioada 20-24 septembrie 2010, în care a avut întrevederi cu 12 membri ai personalului BCE în calitate de „martori”. La 19 noiembrie 2010, OLAF a intervievat de asemenea un alt membru al personalului Băncii.
La 23 martie 2011, membrii grupului de anchetă s‑au deplasat la sediul OLAF și, cu această ocazie, au comunicat observațiile lor cu privire la fiecare dintre categoriile de obiecte achiziționate de Divizia „Servicii administrative”, au prezentat evaluările lor provizorii ale situației de fapt la data de 26 iulie 2010 și au răspuns la întrebările OLAF în această privință.
Reiese din dosar că grupul de anchetă a furnizat astfel asistență pentru desfășurarea investigației OLAF. În cadrul acestei asistențe, OLAF a solicitat BCE, prin scrisoarea din 29 martie 2011, să i se comunice o copie a raportului de activitate a grupului pe care acesta l‑a menționat într‑unul dintre răspunsurile sale la cererile de informații ale OLAF.
La 30 martie 2011, directorul Direcției „Audit intern”, în calitatea sa de responsabil de anchetă, a transmis OLAF raportul de activitate al grupului, atrăgând atenția „asupra faptului că [acest] raport reflect[a] numai activitățile grupului de anchetă până la data de 26 iulie 2010, [și anume] la data la care BCE [fusese] informată de OLAF cu privire la deschiderea unei investigații în această cauză, încheind astfel ancheta administrativă [inițială]. În consecință, observațiile principale și aprecierile provizorii ale grupului de anchetă în ceea ce privește cele [treisprezece] categorii de achiziții în litigiu efectuate de Divizia «Servicii administrative» nu trebui[au] nicidecum să fie interpretate ca fiind concluziile finale cu privire la fiecare dintre aceste categorii sau la vreun alt element din dosar”.
Din cauza indisponibilității reclamantului, OLAF l‑a invitat pe acesta să îi furnizeze observații sau comentarii cu privire la rezumatul acuzațiilor care îl priveau cel târziu la 31 august 2011 și, în plus, i‑a adresat mai multe întrebări.
La 30 august 2011, BCE a transmis avocatului reclamantului, în totalitate sau numai în parte, anumite documente solicitate de avocatul reclamantului la 26 august 2011. Prin scrisoarea avocatului său din 30 august 2011, reclamantul a răspuns la cele trei întrebări principale adresate de OLAF în scrisoarea din 13 iulie 2011 și a prezentat observațiile sale cu privire la motivele profesionale care susțin achizițiile în litigiu și cu privire la legăturile lor cu funcțiile și responsabilitățile Diviziei „Servicii administrative” conduse de reclamant.
În ceea ce privește lista achizițiilor în litigiu efectuate de Divizia „Servicii administrative”, reclamantul a reamintit OLAF că fusese deja invitat de grupul de anchetă la 29 iunie 2010 să își prezinte observațiile în această privință. Reclamantul a subliniat în special că aprecia că nu fusese nimic rău în a duce la domiciliul său echipamente care aparțineau BCE, întrucât aceasta îi permitea să le finalizeze configurația și punerea în funcțiune, făcând totodată economie de timp la serviciu. Reclamantul a susținut că nu a ordonat niciodată achiziția de bunuri din bugetul Băncii pentru uzul său personal sau privat și că, în orice caz, familia sa și el însuși fuseseră întotdeauna foarte bine echipați, pe cheltuiala proprie, cu material informatic și fotografic. În răspunsul său către OLAF, reclamantul a mai afirmat că nu a dat niciodată instrucțiuni să se utilizeze anumite poziții bugetare ale Diviziei „Servicii administrative” pentru achizițiile în discuție, întrucât determinarea concretă a poziției bugetare adecvate în funcție de achiziția vizată era de competența șefului de divizie adjunct.
După ce au identificat membrul personalului care a aprobat aproximativ o treime din achizițiile în litigiu, și anume șeful de divizie adjunct, OLAF l‑a audiat pe acesta din urmă la 13 octombrie 2011.
Cu privire la concluziile raportului OLAF
La încheierea investigației sale, OLAF a adoptat un raport final în care a recomandat, în privința reclamantului, ca investigația să fie închisă cu măsuri disciplinare (denumit în continuare „raportul OLAF”). Acest raport, însoțit de recomandări către BCE și întocmit la 8 noiembrie 2011, a fost transmis acesteia din urmă la 27 ianuarie 2012. Reclamantul a fost informat la rândul său de către OLAF cu privire la încheierea investigației acestui oficiu la 23 ianuarie 2012.
Rezultă din raportul OLAF că un membru al personalului BCE care solicită păstrarea anonimatului [denumit în continuare „informatorul” („whistleblower”)] a relevat existența unor posibile neregularități săvârșite în cadrul Diviziei „Servicii administrative”. Acestea erau legate de achiziționarea de către reclamant, în anul 2010, a două sisteme de navigație portabile, deși toate mașinile oficiale ale BCE erau deja echipate standard cu un astfel de sistem, precum și de alte achiziții: mai multe proiectoare LED, trei aparate de fotografiat, dintre care unul de calitate profesională, precum și numeroase computere portabile și accesorii. Informatorul a menționat că avea impresia că reclamantul, care s‑ar fi confruntat cu dificultăți financiare considerabile, revindea în avantajul său echipamentele achiziționate cu banii serviciului în care își desfășura activitatea.
În ceea ce privește achiziționarea de computere portabile marca X, neutilizate la BCE, și de accesorii aferente, OLAF a arătat că astfel de achiziții de produse informatice nu intrau în atribuțiile Diviziei „Servicii administrative”. Deși ar fi existat referiri la un proiect de echipare a sălilor de ședințe ale uneia dintre clădirile BCE cu o conexiune fără fir la internet, OLAF a constatat că acest proiect era de competența DG „Sisteme informatice” și că niciun computer portabil nu fusese achiziționat în cadrul acestui proiect. În orice caz, OLAF a considerat că împrejurarea că computerele portabile în cauză fuseseră achiziționate de reclamant cu mult înainte de lansarea acestui proiect alimenta mai mult îndoielile cu privire la oportunitatea unor asemenea achiziții. OLAF concluziona astfel că niciun motiv profesional valabil nu putea să explice achiziționarea acestei categorii de bunuri.
În ceea ce privește achiziționarea de rame pentru fotografii digitale („Electronic photo frames”) și de cititoare de cărți digitale („E‑books”), OLAF a constatat de asemenea lipsa unui motiv profesional care să poată justifica astfel de achiziții care nici ele nu intrau în atribuțiile Diviziei „Servicii administrative”.
În mod similar, în ceea ce privește achiziționarea de „[a]lte computere și accesorii aferente” („[o]ther computers and related accessories”), OLAF a arătat că astfel de achiziții nu intrau în atribuțiile Diviziei „Servicii administrative” și că justificarea invocată de reclamant și de șeful de divizie adjunct, și anume munca la distanță, continuitatea muncii și împrumuturile către personalului Băncii pentru reuniuni și prezentări, contraziceau declarațiile martorilor pe care îi audiase. OLAF a concluzionat astfel în sensul lipsei unui motiv profesional care să poată justifica achizițiile menționate.
În ceea ce privește achiziționarea de sisteme de navigație portabile, OLAF a constatat că justificarea invocată de reclamant, și anume satisfacerea nevoilor șoferilor BCE legate de traseele lungi din Germania și din întreaga Europă, fusese în mod clar contrazisă de declarațiile șoferilor înșiși și de cele ale șefului de divizie adjunct, potrivit cărora mașinile oficiale ale Băncii fuseseră deja echipate, în serie, cu sisteme de navigație integrate. Prin urmare, potrivit OLAF, nu exista niciun motiv profesional valabil pentru astfel de achiziții.
În ceea ce privește achiziționarea de alte computere și accesorii, OLAF a constatat că aceste achiziții ar fi fost centralizate la nivelul DG „Sisteme informatice” și că nu erau justificate din punctul de vedere al nevoilor profesionale ale Diviziei „Servicii administrative”.
Pe de altă parte, OLAF a considerat că achiziționarea, în perioada 2007/2010, a 12 telefoane BlackBerry și a altor telefoane mobile, precum și încheierea de contracte de telefonie mobilă nu erau justificate de motive profesionale și că aceste achiziții de bunuri și servicii nu intrau în atribuțiile Diviziei „Servicii administrative”.
În ceea ce privește achiziționarea a patru aparate de fotografiat digitale, în 2007 și în 2010, OLAF a respins ca motiv justificativ invocat de reclamant faptul că aparatele de fotografiat în discuție fuseseră utilizate pentru serviciul de asigurare a calității și pentru catalogul online al acestuia. Referitor la explicațiile furnizate de reclamant pentru a justifica faptul că a dus la domiciliu două dintre aceste aparate de fotografiat, și anume necesitatea de a le regla, de a le reîncărca și de a le citi manualul de utilizare, ele au fost respinse de OLAF, în special din cauză că reclamantul nu a dus manualele de utilizare menționate anterior împreună cu aparatele de fotografiat.
În ceea ce privește achiziționarea de imprimante, OLAF a considerat că, în cazul în care o astfel de nevoie exista la Divizia „Servicii administrative”, divizia respectivă ar fi trebuit să se aprovizioneze prin intermediul DG „Sisteme informatice”. OLAF a făcut aceeași constatare în ceea ce privește achiziționarea de produse marca Logitech.
În ceea ce privește achiziționarea unui televizor, a unor ecrane și proiectoare, OLAF a admis că achiziționarea unui televizor și a unui ecran a putut fi justificată de nevoile șoferilor BCE. În schimb, OLAF nu a reținut nicio justificare valabilă pentru achiziționarea de proiectoare și de ecrane pretins destinate a fi utilizate pentru prezentări în birouri și în sălile de ședințe.
Referitor la achiziționarea de console și de jocuri pe calculator, în special a unui program numit „Body for LIFE Companion” destinat programării exercițiilor sportive cotidiene, și a unui joc purtând emblema unei echipe de fotbal american, OLAF a arătat că șoferii BCE au negat faptul că au avut aceste echipamente de petrecere a timpului liber la dispoziție, contrar celor indicate de reclamant pentru a justifica astfel de achiziții.
OLAF a concluzionat că, între lunile octombrie 2007 și martie 2010, Divizia „Servicii administrative” a achiziționat 127 de produse informatice și produse derivate reprezentând, în total, 411 obiecte individuale, și folosind pentru aceasta o sumă totală de aproximativ 65000 de euro din linia bugetară „Sprijin pentru serviciile administrative […]” („Administrative Services Support […]”) a bugetului central al Diviziei „Servicii administrative”. Ordonatorul a două treimi din aceste cheltuieli a fost reclamantul, în timp ce o treime fusese ordonată de șeful de divizie adjunct.
OLAF a constatat că BCE fusese în măsură să recupereze sau să localizeze 95 dintre obiectele în discuție, în timp ce localizarea a 316 obiecte restante, în valoare estimată de 40674,74 euro, era încă necunoscută. Din cauza faptului că niciunul dintre aceste obiecte nu fusese inventariat în sistemul logistic al echipamentelor („Equipment Logistics System”, denumit în continuare „sistemul ELS”) prevăzut în acest scop sau în orice alt sistem de inventar al BCE, a fost dificil să se determine locul în care se găseau obiectele respective. Cu toate acestea, OLAF a precizat că nu a găsit elemente care să susțină bănuielile potrivit cărora reclamantul ar fi deturnat obiectele în cauză sau că aceste obiecte ar fi fost furate sau deturnate de un membru al personalului BCE. Astfel, chiar dacă achizițiile în cauză au relevat neîndepliniri ale obligațiilor profesionale, nicio măsură judiciară nu a fost recomandată de OLAF.
În plus față de concluziile investigației sale, OLAF a făcut de asemenea mai multe recomandări în atenția BCE, și anume, în primul rând, să revizuiască circuitele financiare din cadrul Diviziei „Servicii administrative” în scopul de a evita ca un subordonat ierarhic să fie contrasemnatar, întrucât, din cauza lipsei evidente de independență a subordonatului, nu rezultă nicio valoare adăugată pentru controlul ordonatorului [de credite]; în al doilea rând, ca aceasta să raționalizeze centrele bugetare centralizate similare cu cel al Diviziei „Servicii administrative” pentru a spori transparența sistemului de achiziții aplicat de divizia respectivă; în al treilea rând, ca aceasta să asigure că procedurile din cadrul Diviziei „Servicii administrative” aplică în mod strict principiul specializării bugetare și garantează o gestiune financiară sănătoasă și, în al patrulea rând, ca aceasta să revizuiască nivelul de control intern care este, în general, mai curând redus, atât în interiorul Diviziei „Servicii administrative”, cât și în supravegherea acestei divizii.
4.
Cu privire la procedura disciplinară inițiată în temeiul articolului 8.3.2 din Statutul personalului
Cu privire la deschiderea procedurii disciplinare și la raportul prevăzut la articolul 8.3.2
În urma raportului OLAF, reclamantul a fost audiat de șeful Diviziei „Politica de resurse umane și relații cu personalul” din cadrul DG „Resurse umane”, precum și de doi membri ai Diviziei „Responsabili de relațiile cu personalul” („Staff Relations Division”), în temeiul articolului 8.3.2 din Statutul personalului (denumiți în continuare „comisia de anchetă”). Prin e‑mailul din 24 august 2012, reclamantul a comunicat comisiei de anchetă anumite documente. După ce reclamantul și‑a formulat, la 18 octombrie 2012, observațiile cu privire la proiectul de raport care îi fusese comunicat la 26 septembrie 2012, Direcția „Personal” a BCE a adoptat, la 19 noiembrie 2012, raportul prevăzut la articolul 8.3.2 din Statutul personalului, intitulat „Raport privind o posibilă neîndeplinire a obligațiilor profesionale […]” (denumit în continuare „raportul prevăzut la articolul 8.3.2”).
Raportul prevăzut la articolul 8.3.2 precizează în special următoarele:
„[…]
Acest raport este întocmit de DG [«Resurse umane»] în temeiul articolului 8.3.2 din Statutul personalului în vederea prezentării faptelor și a împrejurărilor referitoare la o posibilă neîndeplinire [de către reclamant a obligațiilor sale] profesionale în raport cu participarea și cu răspunderea sa în achizițiile efectuate de Divizia «Servicii administrative». […]
Acesta a fost întocmit în temeiul[, în primul rând,] al raportului […] OLAF, [în al doilea rând,] al informațiilor furnizate de [Direcția «Audit intern»] cu privire la activitățile grupului de anchetă […] până la 26 iulie 2010, dată la care ancheta administrativă [inițială] a fost întreruptă, [în al treilea rând,] al informațiilor furnizate de [reclamant] și[, în al patrulea rând,] al altor informații administrative disponibile la DG [«Resurse umane»].
[…]
Sub [conducerea reclamantului], [Divizia «Servicii administrative»] a cumpărat 127 de produse [informatice și produse derivate] reprezentând 411 obiecte individuale distincte pentru care motivul profesional poate fi pus în discuție în raport cu responsabilitățile [acestei divizii].
[…]
Dintre cele 411 obiecte distincte achiziționate de [Divizia «Servicii administrative»] sub [conducerea reclamantului], BCE a reușit să recupereze sau să localizeze 95 de obiecte. Localizarea celorlalte 316 obiecte este necunoscută. Valoarea estimată a acestor obiecte lipsă este evaluată la 40674,74 euro.
Ca urmare a faptului că niciunul dintre aceste obiecte nu a fost inventariat nici în [sistemul «ELS»], nici în vreun alt sistem de inventariere al BCE, localizarea obiectelor lipsă […] a fost îngreunată. Potrivit [reclamantului], nu faptul că obiectele nu erau înregistrate într‑un sistem îngreunează localizarea acestora. Din punctul său de vedere, posibilele explicații […] sunt următoarele: (i) obiectele sunt întotdeauna undeva în rezervele BCE și nu au fost găsite din cauza unei inspecții inadecvate; totuși, din punctul de vedere [al reclamantului], este îndoielnic că situația se prezintă astfel, întrucât persoanele din [Divizia «Servicii administrative»] care au plasat obiectele respective în rezerve și‑ar aminti exact unde au fost plasate obiectele, cu sau fără un sistem [de inventariere]; (ii) obiectele au fost replasate [în altă parte] de către personal din afara [diviziei menționate] ([personal] din alte divizii sau al unor societăți externe care are acces la rezerve); sau (iii) obiectele au fost îndepărtate de una sau de mai multe persoane, fie cu scopul de a încerca să îl incrimineze [pe reclamant], fie pentru propriul profit.
[…]”
Raportul prevăzut la articolul 8.3.2 enumera de asemenea o serie de circumstanțe agravante și atenuante ale actelor în cauză ale reclamantului.
Prin scrisoarea din 29 noiembrie 2012, reclamantul a fost informat cu privire la decizia adoptată de Comitetul executiv, la 27 noiembrie 2012, de a deschide procedura disciplinară, precum și de a stabili componența comitetului disciplinar, și anume un fost membru al Tribunalului în calitate de președinte și patru membri ai personalului proveniți din diferite direcții generale ale BCE, precum și membri supleanți. Decizia de deschidere a procedurii disciplinare menționa explicit că aceasta nu se întemeia pe raportul de activitate al grupului, ci pe raportul prevăzut la articolul 8.3.2, a cărui copie era transmisă în acest context reclamantului.
Acuzațiile reținute împotriva reclamantului se refereau la faptul că, în calitatea sa de șef al Diviziei „Servicii administrative”, acesta a inițiat, a autorizat sau a permis achiziții de bunuri care nu țineau de atribuțiile acestei divizii și/sau pentru care nu trebuia să fie utilizat bugetul centralizat al diviziei respective; că acesta nu și‑a îndeplinit anumite sarcini și nu și‑a exercitat responsabilitățile cu diligența necesară și nu a gestionat creditele bugetare astfel încât să obțină cel mai înalt grad de eficacitate, de eficiență și de economie și că, în mai multe rânduri, a fost lipsit de loialitate față de colegii săi sau nu a luat toate măsurile rezonabile și adecvate pentru a limita costurile și cheltuielile BCE în măsura posibilului, cu încălcarea articolului 4 litera (a) din Condițiile de angajare, a dispozițiilor Codului de conduită, precum și a articolelor 0.1.1, 0.4 și 0.5 din Statutul personalului și a capitolelor 7 și 8 din Manualul practicilor operaționale. Reclamantului i se reproșa de asemenea faptul că, pe de o parte, un număr mare de obiecte aparținând BCE se aflau în afara sediilor Băncii și că nu a respectat obligația de a veghea asupra bunurilor acesteia și, pe de altă parte, că nu ar fi fost în măsură să explice unde se aflau un număr mare de obiecte achiziționate de Divizia „Servicii administrative”. În plus, i se reproșa o proastă gestionare a creditelor bugetare.
Cu privire la avizul comitetului disciplinar
Prin scrisoarea din 4 decembrie 2012, reclamantul a cerut recuzarea a doi membri ai comitetului disciplinar și a supleantului unuia dintre cei doi membri, precum și acces total la toate informațiile și documentele deținute de Bancă.
În această privință, reclamantul a solicitat comitetului disciplinar să îi acorde acces la anumite documente, printre care raportul de activitate al grupului. Întrucât nu dispunea de acest document, comitetul disciplinar a solicitat ulterior Direcției „Audit intern”, la 11 decembrie 2012, să i‑l transmită în scopul de a‑i evalua relevanța pentru dreptul la apărare al reclamantului. Raportul de activitate al grupului a fost transmis de BCE comitetului disciplinar și, prin scrisoarea președintelui acestuia din 11 ianuarie 2013, comitetul disciplinar l‑a informat pe reclamant că, după examinarea relevanței documentului solicitat și a valorii sale adăugate în raport cu documentația deja comunicată reclamantului, refuza să admită cererea de comunicare a raportului de activitate al grupului. Comitetul disciplinar a explicat poziția sa în termenii următori:
„[…] În plus, diverse alte considerații, inclusiv în ceea ce privește identificarea unor terțe părți și nevoia de a evita termene de prelungire [a procedurii], au fost luate în considerare atunci când acest lucru era oportun. Poziția comitetului disciplinar este că, prin documentele care i‑au fost deja transmise [reclamantului], dreptul la apărare al [acestuia din urmă], în special în privința chestiunii accesului [la documente], este pe deplin garantat. În plus, comitetul disciplinar apreciază că raportul [prevăzut la articolul 8.3.2] nu conține niciun element care ar putea fi exclusiv sau în principal dovedit prin referire la alte documente decât cele aflate în posesia [reclamantului].
[…]”
În schimb, la 5 decembrie 2012, BCE a transmis integral reclamantului raportul OLAF.
Reclamantul a prezentat observații scrise, în special o „[n]otă în apărare […]”, comitetului disciplinar la 29 ianuarie 2013 și i‑a prezentat o versiune finală completată a acestei note după audierea sa de către comitetul menționat în data de 30 ianuarie 2013 (denumită în continuare „nota în apărare”). Din procesul‑verbal al acestei audieri reiese că reclamantul a contestat din nou refuzul accesului la anumite documente din partea BCE. În această privință, el a susținut că nu era de competența Băncii să aprecieze care erau documentele relevante pentru apărarea sa și că, în opinia sa, nu toate informațiile cuprinse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 puteau fi dovedite exclusiv pe baza documentelor aflate în posesia sa.
Reclamantul a amintit, în timpul audierii sale de către comitetul disciplinar, că valorile achizițiilor în litigiu erau relativ limitate, reprezentau doar un mic procent din bugetul pentru care era responsabil, că aceste achiziții erau vizibile și, în consecință, controlabile de către Serviciile Contabilitate, Audit intern și Control ale BCE. Reclamantul a negat că ar fi dat instrucțiuni colaboratorilor săi să nu înregistreze echipamentele achiziționate în sistemul „ELS”.
În ceea ce privește demersul său de recompensare a personalului Diviziei „Servicii administrative” prin cadouri de mică valoare, reclamantul a susținut, în legătură cu ramele pentru fotografii digitale, că a încetat această practică de când conducerea sa ierarhică l‑a informat că o dezaproba. El a justificat faptul că a dus acasă diferite echipamente prin tendința sa de a lucra la domiciliu, subliniind în același timp că o treime dintre obiectele pe care le‑a restituit erau cărți de la biblioteca BCE, a doua treime constând în echipamente standard, precum telefoane mobile, computere portabile și rucsaci, în timp ce ultima treime corespundea unor echipamente pe care le dusese acasă pentru a le configura sau pentru a se familiariza cu ele înainte de a da instrucțiuni personalului din divizia sa în scopul utilizării lor.
Reclamantul a explicat de asemenea comitetului disciplinar că nu a recurs la proceduri de cerere de ofertă pentru bunurile în litigiu, întrucât valoarea unitară de achiziție a acestora era mai mică de 10000 de euro. În ceea ce privește achiziționarea de cititoare de cărți digitale, el a subliniat că în Divizia „Servicii administrative” se punea accentul pe economisirea hârtiei și că se convenise să se testeze, la nivelul acestei divizii, posibilitatea de a folosi acest echipament cu implicarea întregului personal, de la toate nivelurile ierarhice.
În ceea ce privește achiziționarea unui program de calculator de fitness, menit să favorizeze pierderea în greutate prin arderea de calorii, reclamantul a explicat că acest program de calculator care conținea exerciții de fitness putea fi util pentru menținerea în formă a șoferilor BCE. El a confirmat că nu a solicitat opinia serviciului medical al BCE cu privire la această utilizare și nici nu a verificat dacă inițiativa în cauză nu constituia o suprapunere cu programele de sănătate existente la Bancă. În ceea ce privește sistemele de navigație portabile, reclamantul a precizat că unii șoferi s‑au plâns de caracterul desuet al anumitor sisteme din dotarea autovehiculelor BCE și că ulterior s‑ar fi convenit să se cumpere echipamente portabile noi mai degrabă decât să se actualizeze navigatoarele integrate cu care erau echipate autovehiculele BCE.
Întrebat cu privire la dorința sa de a‑și relua serviciul la BCE, reclamantul a precizat în fața comitetului disciplinar că ar fi gata să reia serviciul, chiar dacă acest lucru ar putea fi delicat pentru el și pentru alte persoane.
Comitetul disciplinar a adoptat avizul său la 5 aprilie 2013 (denumit în continuare „avizul comitetului disciplinar”). În ceea ce privește procedura urmată în fața sa și accesul la documente, comitetul disciplinar s‑a exprimat după cum urmează:
„[Î]ntreaga procedură s‑a desfășurat în conformitate cu dispozițiile aplicabile și cu respectarea deplină a drepturilor fundamentale a[le reclamantului]. În special, comitetul disciplinar apreciază, în unanimitate, că criticile invocate la [punctul] 14 din aviz[ul] [reclamantului] nu sunt susținute și, în ceea ce privește în special critica referitoare la accesul limitat la anumite documente, subliniază că, atât înainte, cât și după sesizarea sa cu această cauză, un număr și un volum semnificativ de înscrisuri [i‑au] fost comunicat[e reclamantului] pentru a‑i permite să își pregătească apărarea. Comunicarea altor înscrisuri ar fi condus doar la prelungirea inutilă a procedurii și, eventual, ar fi avut efecte negative asupra intereselor unor terți, fără a aduce nicio valoare adăugată apărării [reclamantului].”
În ceea ce privește neîndeplinirile obligațiilor profesionale reproșate reclamantului, comitetul disciplinar le‑a grupat în trei categorii după cum urmează:
„i)
[Reclamantul] a inițiat și/sau a autorizat un număr semnificativ de achiziții care nu făceau parte dintre atribuțiile [Diviziei «Servicii administrative»] și/sau care nu respectau politicile în vigoare la BCE. [Reclamantul] nu a demonstrat, în anumite ocazii, o relație de muncă sănătoasă și constructivă față de DG «Sisteme informatice», contravenind deschis, în unele cazuri, refuzului opus de DG «Sisteme informatice»” pentru anumite achiziții [pe care le avea în vedere] și apărând astfel mai mult ca o persoană care era în concurență cu DG «Sisteme informatice». De asemenea, el nu a respectat în mod intenționat instrucțiunile Comitetului executiv în ceea ce privește utilizarea de echipamente de muncă la distanță. Computerele [marca X], calculatoarele [«]de criză[»], telefoanele mobile și contractul cu [un operator telefonic care a efectuat între lunile iulie 2008 și aprilie 2010 prestații în valoare de 17162,49 euro] pot fi menționate în această privință.
ii)
[Reclamantul] a inițiat și/sau a autorizat un număr semnificativ de achiziții care nu erau justificate de nevoi profesionale identificate și documentate și/sau pentru care motivul profesional și fezabilitatea punerii în aplicare nu au fost suficient demonstrate. Astfel de achiziții includeau computerele pretins prevăzute pentru spațiul destinat vizitatorilor, computerele [«]de criză[»], aparatul fotografic digital scump și accesoriile [de asemenea] scumpe, cititoarele de cărți digitale și miniproiectoarele. Aceste achiziții au cauzat un prejudiciu financiar semnificativ BCE.
iii)
[Reclamantul] nu a pus în aplicare niciun sistem de urmărire a bunurilor achiziționate și nu a delegat nicio persoană din [Divizia «Servicii administrative»] să facă acest lucru, expunând astfel obiectele achiziționate [la riscul] de a fi pierdute. Faptul că [reclamantul] a avut un număr mare de bunuri ale BCE în posesia sa în afara sediilor BCE, fără a fi în măsură să ofere o justificare în această privință, agravează lipsa de diligență a acestuia în gestionarea bunurilor achiziționate.”
Astfel, comitetul disciplinar a considerat că, pentru o lungă perioadă și în numeroase rânduri, reclamantul a încălcat articolul 4 litera (a) din Condițiile de angajare, Codul de conduită, în special articolele 2, 2.2, 4.1 și 4.2 din codul menționat, precum și capitolele 7 și 8 din Manualul practicilor operaționale, cauzând astfel în mod intenționat un prejudiciu financiar Băncii. Comitetul disciplinar a considerat că „neîndeplinirile [de către reclamant] ale obligațiilor sale profesionale [erau] foarte grave și implicau, într‑o anumită măsură, o lipsă de respect intenționată pentru normele în vigoare la BCE”, și aceasta cu atât mai mult cu cât au fost săvârșite de un șef de divizie, responsabil de protecția intereselor financiare ale BCE.
Comitetul disciplinar a dezbătut aspectul dacă astfel de neîndepliniri ale obligațiilor profesionale, intenționate, continue și săvârșite pe o perioadă lungă, puteau justifica o concediere pe plan disciplinar. În această privință, comitetul disciplinar a considerat că trebuia să se țină seama de un factor, și anume reputația externă a BCE ca instituție a Uniunii și gardian al banilor contribuabililor europeni, precum și rolul său de administrație model, eficientă și responsabilă, condusă de agenți dezinteresați. Majoritatea comitetului disciplinar a fost de acord să declare că trebuia aplicată o astfel de sancțiune în cazul în care, în plus, se constata că neîndeplinirile obligațiilor profesionale au fost de asemenea motivate de urmărirea unui interes personal, ceea ce ar fi afectat iremediabil relația de încredere dintre BCE și reclamant. Cu privire la această chestiune a interesului personal, și după discuție, majoritatea comitetului disciplinar nu s‑a considerat pe deplin convinsă că un astfel de interes personal „poate fi stabilit, în sens strict, fără cea mai mică îndoială”, în special în ceea ce privește constatările și concluziile OLAF.
Ținând seama de circumstanțele atenuante menționate în raportul prevăzut la articolul 8.3.2, și anume deficiențe în controalele interne realizate în cadrul Diviziei „Servicii administrative” înainte ca reclamantul să intre în funcție, structura specială a acestei divizii, care număra doar câteva funcții înalte în ierarhie și făcea astfel ca responsabilitățile să apese mai mult pe umerii responsabililor acestei divizii, precum și rezultatele foarte bune ale reclamantului în serviciu, atestate de rapoartele de notare ale acestuia, comitetul disciplinar a recomandat, ca sancțiune adecvată, o retrogradare cu două categorii salariale, altfel spus o retrogradare salarială care să îl readucă la nivelul salariului pe care îl avea înainte de promovarea sa în anul 2007 la funcția de șef al Diviziei „Servicii administrative”.
5.
Cu privire la decizia atacată
Prin scrisoarea din 24 aprilie 2013, reclamantul a depus observațiile sale cu privire la avizul comitetului disciplinar. La 16 mai 2013, DG „Resurse umane” a sesizat Comitetul executiv al BCE cu un proiect de decizie privind aplicarea unei sancțiuni conforme cu avizul comitetului disciplinar.
Cu toate acestea, în cadrul ședinței sale din 21 mai 2013, Comitetul executiv al BCE a decis să îl sancționeze pe reclamant prin concedierea sa de la Bancă. Din lucrările pregătitoare ale deciziei Comitetului executiv reiese că acesta a considerat că, prin neîndeplinirile obligațiilor sale profesionale în calitate de manager, identificate de comitetul disciplinar, deși contestate de reclamant, acesta „a afectat iremediabil relația de încredere necesară între autoritatea împuternicită să facă numiri a BCE și personalul acesteia”.
Prin decizia din 28 mai 2013, Comitetul executiv al BCE i‑a aplicat astfel reclamantului sancțiunea concedierii cu preaviz prevăzută la articolul 44 punctul (ii) din Condițiile de angajare (denumită în continuare „decizia atacată”). În această decizie, Comitetul executiv a reținut printre altele ca circumstanță agravantă faptul că „[reclamantul] a săvârșit neîndepliniri ale obligațiilor sale profesionale în calitate de manager care avea obligația de a proteja reputația și interesul financiar al BCE”, subliniind în această privință că „BCE își întemeiază credibilitatea ca instituție europeană […] pe un rol de administrație model[,] eficientă și responsabilă[,] condusă de un personal [care dă dovadă de] o integritate ireproșabilă”.
Prin scrisoarea din 16 iulie 2013, avocatul reclamantului a invitat Comitetul executiv al BCE să confirme că decizia atacată se întemeia doar pe documentele enumerate în decizia menționată, și anume raportul OLAF, decizia din 4 august 2010, raportul prevăzut la articolul 8.3.2, sesizarea BCE adresată Parchetului General din Germania la 6 martie 2013 cu privire la pretinsele neîndepliniri ale obligațiilor sale profesionale de către reclamant, avizul comitetului disciplinar, procesul‑verbal al audierii reclamantului de către comitetul disciplinar și observațiile scrise ale persoanei interesate prezentate comitetului disciplinar la 29 ianuarie 2013. În cazul unui răspuns negativ, BCE era rugată să îi furnizeze avocatului reclamantului celelalte documente aflate în posesia Comitetului executiv și pe care acesta s‑a întemeiat. Avocatul reclamantului amintea în plus că, prin intermediul său, reclamantul solicitase directorului general al DG „Resurse umane” o copie a scrisorii din 6 martie 2013 adresate de BCE Parchetului german.
Prin scrisoarea de răspuns din 16 septembrie 2013, directorul general al DG „Resurse umane” i‑a precizat reclamantului care erau documentele pe care s‑a întemeiat Comitetul executiv al BCE pentru a adopta decizia atacată. Printre aceste documente nu figurează nici raportul de activitate al grupului, nici documentul referitor la notificarea BCE adresată Parchetului german din 6 martie 2013.
Concluziile părților și procedura
Reclamantul solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
în consecință, dispunerea reintegrării sale depline și integrale, cu publicitatea adecvată în scopul restabilirii onoarei sale;
—
în orice caz, despăgubirea pentru prejudiciul moral suferit prin acordarea unei sume evaluate
ex aequo et bono
la 20000 de euro;
—
obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată.
BCE solicită în esență Tribunalului:
—
declararea acțiunii drept nefondată;
—
obligarea reclamantului la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
În memoriul său în replică, reclamantul a ridicat problema oportunității ca Tribunalul să oblige BCE, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, să prezinte orice document în legătură cu schimburile pe care această instituție le‑a avut cu parchetul german și cu OLAF.
În memoriul său în duplică, BCE s‑a opus unei astfel de solicitări, susținând că Tribunalul nu este competent să solicite documente care nu intră în cadrul prezentei proceduri și că, în realitate, reclamantul încearcă să utilizeze această măsură de organizare a procedurii exclusiv în scopul de a ocoli refuzul primit la scrisoarea sa intitulată „R[eexaminare administrativă]” („A[dministrative review]”), formulată la 29 noiembrie 2013 împotriva deciziei din 30 septembrie 2013, prin care s‑a respins o cerere similară de acces la documentele BCE.
Pe de altă parte, în plus față de memoriul său în duplică, BCE a prezentat o versiune confidențială a raportului de activitate al grupului, destinată exclusiv Tribunalului, pentru ca acesta să poată constata că documentul respectiv nu conține alte informații decât cele cuprinse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2. În plus, Banca ruga Tribunalul să nu îl dezvăluie reclamantului.
Prin scrisoarea grefei din 17 iunie 2014, Tribunalul a adresat întrebări Băncii, în conformitate cu articolul 44 alineatul (2) din Regulamentul de procedură în vigoare la data respectivă, cu privire la motivele pentru care raportul de activitate al grupului trebuia să fie considerat confidențial. Banca era în special rugată să explice de ce pentru acest document era adecvat un tratament confidențial, spre deosebire de tratamentul rezervat raportului OLAF și raportului prevăzut la articolul 8.3.2, pe baza cărora BCE a decis să deschidă procedura disciplinară și care i‑au fost transmise integral reclamantului. În această privință, BCE trebuia în special să precizeze Tribunalului care fapte sau informații cuprinse în raportul de activitate al grupului nu se regăseau în celelalte două rapoarte.
Prin scrisoarea din 30 iunie 2014, BCE a explicat Tribunalului că i‑a transmis reclamantului toate documentele confidențiale pe care s‑a întemeiat comitetul disciplinar și că celelalte documente aflate în posesia sa, care nu fuseseră utilizate de Comitetul executiv, puteau, prin urmare, să rămână confidențiale. În orice caz, potrivit Băncii, toate informațiile relevante cuprinse în raportul de activitate al grupului fuseseră integrate în raportul prevăzut la articolul 8.3.2. Totuși, pentru a proteja anonimatul persoanelor care au colaborat la ancheta administrativă inițială rămasă neterminată, raportul de activitate al grupului nu ar trebui dezvăluit reclamantului.
La 23 octombrie 2014, cu titlul de măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat întrebări părților și a solicitat BCE să prezinte anumite documente, printre care o versiune neconfidențială a raportului de activitate al grupului. Părțile au răspuns solicitării în mod corespunzător și au putut, în consecință, fiecare, să prezinte observații cu privire la răspunsurile celorlalte.
Pe de altă parte, prin scrisoarea din 7 noiembrie 2014, reclamantul a prezentat, în temeiul articolului 57 din Regulamentul de procedură, o nouă ofertă de probe constând în principal în corespondență trimisă în contextul restituirii de către BCE a efectelor sale personale. În observațiile sale din 24 noiembrie 2014 cu privire la această ofertă a reclamantului, BCE a subliniat în esență că restituirea efectelor menționate avusese loc la 30 mai 2014 și a solicitat Tribunalului să aprecieze dacă tardivitatea prezentării acestei noi oferte de probe era corespunzător justificată. În această privință, Tribunalul a decis să accepte această nouă ofertă de probe.
În drept
1.
Cu privire la concluziile având ca obiect reintegrarea reclamantului
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, aplicabile și acțiunilor introduse în temeiul articolului 36.2 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE, nu este de competența Tribunalului să adreseze somații instituțiilor Uniunii (a se vedea Hotărârea Da Silva Pinto Branco/Curtea de Justiție, F‑52/09,
EU:F:2010:98
, punctul 31, și Hotărârea DH/Parlamentul, F‑4/14,
EU:F:2014:241
, punctul 41).
Prin urmare, concluziile reclamantului având ca obiect reintegrarea sa în funcție trebuie respinse de la început ca fiind vădit inadmisibile.
2.
Cu privire la concluziile în anulare
În susținerea concluziilor sale în anulare, reclamantul invocă opt motive, întemeiate respectiv:
—
pe încălcarea dreptului la apărare, a articolului 45 din Condițiile de angajare, a articolului 8.3.11 din Statutul personalului și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în măsura în care BCE i‑a refuzat accesul la anumite documente și/sau informații;
—
pe nelegalitatea articolului 8.3.5 din Statutul personalului în raport cu principiul imparțialității și cu articolul 47 din cartă;
—
pe încălcarea prezumției de nevinovăție, a principiului imparțialității, precum și a articolelor 47 și 48 din cartă;
—
pe încălcarea obligației de diligență ca urmare a nerespectării principiului unui termen rezonabil;
—
pe încălcarea obligației de motivare;
—
pe un exces de putere al Comitetului executiv și pe încălcarea articolului 8.3.17 din Statutul personalului;
—
pe o eroare vădită de apreciere și pe o încălcare a principiului proporționalității;
—
pe nelegalitatea articolelor 44 și 45 din Condițiile de angajare, precum și a articolului 8.3 din Statutul personalului în raport cu libertatea de asociere și cu dreptul la negociere colectivă consacrate prin articolul 28 din cartă.
Cu titlu introductiv, în scopul analizării acestor motive, Tribunalul amintește că, potrivit articolului 9 litera (c) din Condițiile de angajare, „[p]rincipiile consacrate de regulamentele, de normele și de jurisprudența care se aplică personalului instituțiilor [Uniunii] sunt luate în considerare în mod corespunzător pentru interpretarea drepturilor și a obligațiilor prevăzute de […] condițiile de angajare”.
Astfel, în măsura în care procedura disciplinară prevăzută în corpusul normativ aplicabil agenților BCE prezintă unele analogii cu cea prevăzută de Statutul funcționarilor Uniunii Europene și [de Regimul] aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii, rezultate din Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 259/68 din 29 februarie 1968, astfel cum a fost modificat ultima dată de Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1023/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 octombrie 2013 (denumit în continuare „Statutul funcționarilor”), instanța Uniunii poate, în această măsură, să aplice prin analogie, dacă este necesar, jurisprudența dezvoltată în legătură cu procedura disciplinară statutară.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, a articolului 45 din Condițiile de angajare, a articolului 8.3.11 din Statutul personalului și a articolului 47 din cartă
Argumentele părților
Reclamantul reproșează BCE, inclusiv comitetului disciplinar, că nu i‑a acordat acces deplin la toate informațiile și documentele aflate la dispoziția Băncii, inclusiv la cele de descărcare de gestiune, care ar fi putut să îi fie utile în apărarea poziției sale. În special, reclamantul apreciază, în primul rând, că accesul la listele de achiziții de echipamente nonstandard, de echipamente informatice, de programe de calculator și de servicii de consultanță tehnică, efectuate în perioada 2003-2010 de DG „Sisteme informatice”, de DG „Administrație”, de DG „Resurse Umane” și, în sfârșit, de ceea ce este acum Direcția „Audit intern”, era indispensabil pentru exercitarea dreptului la apărare. Situația ar fi fost aceeași cu privire la documentele Direcției „Audit intern” referitoare la anchetele privind șeful adjunct de divizie.
Reclamantul reproșează de asemenea BCE, în al doilea rând, că nu i‑a admis cererea de a‑i furniza „întreaga documentație referitoare la gestionarea sistemelor informatice și la proiectul de dezvoltare organizațională […], inclusiv prezentările […] și documentele Comitetului de conducere și ale Comitetului executiv”, precum și „întreaga documentație a [Diviziei «Comunicare»] cu privire la [proiectele de dezvoltare organizațională], inclusiv prezentările […] și documentele Comitetului de conducere și ale Comitetului executiv”.
Reclamantul invocă, în al treilea rând, lipsa comunicării raportului de activitate al grupului a cărui existență ar fi descoperit‑o pe parcursul desfășurării procedurii disciplinare. Or, raportul prevăzut la articolul 8.3.2 s‑ar fonda în parte pe acest raport de activitate și, în orice caz, în măsura în care comitetul disciplinar a luat cunoștință de el pentru a putea să răspundă la cererea care îi fusese prezentată de reclamant la 4 decembrie 2012 de a avea acces la acest document, documentul respectiv ar fi devenit, cel puțin de la data cererii de acces prezentate comitetului disciplinar, parte integrantă din dosarul său disciplinar. În plus, întrucât a luat cunoștință de raportul de activitate al grupului pentru a se pronunța, la 11 ianuarie 2013, cu privire la cererea reclamantului din 4 decembrie 2012, comitetul respectiv ar fi fost influențat în mod necesar la formularea avizului său de conținutul raportului de activitate menționat. De asemenea, reclamantul susține că nu putea să înțeleagă pe deplin raportul prevăzut la articolul 8.3.2 fără a dispune de raportul de activitate al grupului și că preocuparea de a păstra anonimatul anumitor martori nu poate prevala asupra dreptului la apărare. În răspunsul său din 6 noiembrie 2014 la măsurile de organizare a procedurii, reclamantul a admis totuși că problema nu era în mod necesar dacă acesta era sau nu era în măsură să înțeleagă raportul prevăzut la articolul 8.3.2, ci mai degrabă dacă i se acordase acces la întreaga documentație aflată la dispoziția BCE.
În al patrulea rând, reclamantul subliniază că Comitetul executiv al BCE fusese informat, înainte de a adopta decizia atacată, că Direcția „Audit intern” efectuase o sesizare la Parchetul german și că decizia atacată se referă în special la această sesizare a autorităților judiciare germane. În consecință, aceasta ar demonstra că aspectul respectiv constituia un motiv major, chiar determinant, care a determinat Comitetul executiv să decidă să îl concedieze pe reclamant în loc să îl retrogradeze. În aceste condiții, BCE nu putea să îi refuze accesul la conținutul concret al acestei comunicări către Parchetul german, întrucât aceasta fusese utilizată de BCE pentru a incrimina mai mult reclamantul și pentru a justifica înăsprirea sancțiunii care i‑a fost aplicată. Reclamantul contestă, în plus, temeinicia semnalării cazului său autorităților judiciare germane, subliniind că OLAF nu a recomandat să se dea o urmare judiciară dosarului.
În plus, reclamantul contestă, în legătură cu refuzul comitetului disciplinar din 11 ianuarie 2013 de a‑i acorda acces la raportul de activitate al grupului, posibilitatea comitetului disciplinar de a aprecia, în locul reclamantului, care documente puteau să prezinte o valoare adăugată pentru apărarea sa.
BCE concluzionează în sensul respingerii primului motiv, subliniind că a acordat reclamantului acces la toate documentele pe care se întemeiază decizia atacată și că, în realitate, acesta interpretează greșit întinderea drepturilor sale, crezând că are dreptul de acces la orice document pe care îl consideră util pentru apărarea sa și că poate să verifice fiecare informație sau document care se află în incinta Băncii, fără ca decizia atacată să se întemeieze în mod necesar pe această informație sau document.
În ceea ce privește raportul de activitate al grupului, BCE subliniază că acesta a fost elaborat înainte de deschiderea procedurii disciplinare care a condus la adoptarea deciziei atacate, că nu a fost niciodată comunicat Comitetului executiv al BCE, întrucât nu face parte din „dosarul disciplinar complet”, și că, în orice caz, elementele relevante ale acestui raport au fost incluse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2, la care reclamantul a avut acces deplin, precum de altfel și la raportul OLAF. Întrucât reclamantul a fost în măsură să își exercite dreptul la apărare în ceea ce privește raportul prevăzut la articolul 8.3.2, nimic nu ar permite să se fondeze un alt drept la apărare în ceea ce privește raportul de activitate al grupului ca atare, cu atât mai mult cu cât raportul prevăzut la articolul 8.3.2 era singurul document pe care se întemeia decizia de a iniția sau de a nu iniția o procedură disciplinară împotriva reclamantului. În ceea ce privește faptul că comitetul disciplinar a luat cunoștință de raportul de activitate al grupului, acesta ar fi numai consecința cererii reclamantului de a avea acces la raportul menționat, însă nu ar însemna că comitetul disciplinar s‑ar fi întemeiat pe acest raport pentru a‑și pregăti avizul.
În ceea ce privește sesizarea Parchetului german, ar fi vorba despre o problemă separată, și anume despre posibila calificare a faptelor în litigiu drept infracțiuni în dreptul german, însă această sesizare nu ar fi constituit un motiv determinant pentru concedierea reclamantului. Comitetul executiv ar fi menționat în decizia atacată notificarea adresată Parchetului german de către Direcția „Audit intern” numai în scopul de a „preciza de la început în mod foarte clar că [această problemă] e[ra] de competența sistemului judiciar german”, contrar a ceea ce ar fi putut lăsa să se subînțeleagă avizul comitetului disciplinar. Comitetul executiv ar fi lăsat de asemenea să se înțeleagă faptul că această problemă nu avea niciun efect asupra pierderii încrederii menționate la punctele 12-14 din decizia atacată. Acest lucru ar fi demonstrat de faptul că, în ceea ce îl privește pe șeful de divizie adjunct, decizia disciplinară care îl privește face de asemenea referire la o sesizare adresată autorităților judiciare germane, fără însă ca BCE să fi decis să îl concedieze.
Aprecierea Tribunalului
– Considerații generale
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 41 alineatul (2) litera (b) din cartă prevede că orice persoană are dreptul de acces la dosarul propriu, cu respectarea intereselor legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial. La rândul său, articolul 45 din Condițiile de angajare prevede că procedura disciplinară trebuie să garanteze că niciun agent nu poate face obiectul unor sancțiuni fără a i se acorda în prealabil posibilitatea să răspundă la acuzațiile reținute împotriva lui (Hotărârea X/BCE, T‑333/99,
EU:T:2001:251
, punctele 176 și 177, și Hotărârea Afari/BCE, T‑11/03,
EU:T:2004:77
, punctul 50).
În ceea ce privește întinderea dreptului de acces al persoanei interesate la documentele și elementele reținute în susținerea acuzațiilor Băncii pe care se bazează decizia atacată, trebuie constatat că, în temeiul articolului 8.3.2 din Statutul personalului, decizia de a iniția o procedură disciplinară este luată de Comitetul executiv, după comunicarea către persoana interesată a tuturor înscrisurilor din dosar și după audierea acesteia, și că, în temeiul articolului 8.3.11 din Statutul personalului, „[d]upă primirea raportului [prevăzut la articolul 8.3.2 (adică 19 decembrie 2012 în speță), persoana interesată] are dreptul să obțină transmiterea în întregime a dosarului său individual și să copieze toate înscrisurile din procedură, inclusiv pe cele care sunt de natură să îl disculpe”.
Dacă aceste dispoziții aplicabile BCE prevăd astfel în beneficiul agentului care face obiectul unei proceduri disciplinare un acces, în principiu fără restricții, la elementele din dosarul disciplinar, inclusiv la elementele în favoarea sa, ele nu prevăd totuși un acces nelimitat al acestui agent la orice informație sau la orice document care se află în incinta Băncii sau care pot fi reconstituite pe baza unor documente existente sau informații disponibile în acest sediu. Astfel, în ceea ce privește acest din urmă tip de informații sau documente „reconstituite”, care nu sunt considerate, în principiu, ca făcând parte integrantă din dosarul disciplinar, Statutul personalului nu prevede comunicarea lor din oficiu persoanei interesate.
Tribunalul consideră că dreptul de acces la dosarul disciplinar, prevăzut de corpusul normativ aplicabil personalului BCE, răspunde cerințelor stabilite de dreptul Uniunii și în special de articolul 41 alineatul (2) litera (b) din cartă, precum și de jurisprudența Uniunii în materie de procedură disciplinară. Astfel caracterul contradictoriu al unei proceduri disciplinare, precum cea care se desfășoară în fața comitetului disciplinar al BCE, și dreptul la apărare într‑o astfel de procedură impun în mod cert ca reclamantul și, după caz, avocatul acestuia să poată lua cunoștință de toate elementele de fapt pe care a fost fondată decizia disciplinară, iar aceasta în timp util pentru a‑și prezenta observațiile. Astfel, respectarea dreptului la apărare impune ca partea interesată să fie în măsură să își prezinte în mod util punctul de vedere cu privire la relevanța faptelor, dar și ca aceasta să poată lua poziție, în orice moment, cu privire la documentele reținute de instituțiile Uniunii și care dezvăluie fapte importante pentru exercitarea dreptului său la apărare (Hotărârea Kaufring și alții/Comisia, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97-T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97-T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 și T‑147/99,
EU:T:2001:133
, punctul 179). Cu toate acestea, cerința accesului persoanei interesate la documentele care o privesc se aplică numai documentelor utilizate în cadrul procedurii disciplinare și/sau în decizia finală a administrației. Astfel, în scopul respectării principiului respectării dreptului la apărare, administrația nu este obligată în mod necesar să furnizeze alte documente (a se vedea în acest sens Hotărârea N/Comisia, T‑273/94,
EU:T:1997:71
, punctul 89).
Tribunalul arată de asemenea că, în speță, reclamantul a avut acces deplin pe parcursul procedurii disciplinare care a început prin notificarea raportului prevăzut la articolul 8.3.2, atât la acest raport, cât și la raportul OLAF și la un ansamblu de documente puse la dispoziția sa de BCE, ca răspuns la numeroasele sale solicitări de acces la documente.
În lumina considerațiilor de mai sus, trebuie să se stabilească dacă documentele și informațiile la care BCE i‑a refuzat reclamantului accesul și care intră sub incidența prezentului motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, făceau parte integrantă din dosarul disciplinar al reclamantului și/sau au fost utilizate în susținerea avizului comitetului disciplinar și a deciziei atacate.
– Cu privire la cererile de acces la listele de achiziții și la documentația referitoare la anumite proiecte informatice
În ceea ce privește, în primul rând, cererile reclamantului prin care solicită ca BCE și/sau comitetul disciplinar să îi furnizeze listele de achiziții ale anumitor bunuri și servicii comandate în perioada 2003-2010, precum și orice document, în special provenit de la Direcția „Comunicare” din cadrul DG „Administrație”, în legătură cu „proiectul de dezvoltare organizațională” și cu „gestionarea sistemelor informatice”, Tribunalul arată că aceste informații, chiar dacă ar putea fi reconstruite pe baza datelor Băncii, nu existau în mod necesar ca atare în incinta BCE, în speță sub forma unor documente existente în forma în care fuseseră avute în vedere de reclamant în cererile sale. În continuare, nu reiese nicidecum din dosar că astfel de documente sau informații, deși s‑ar putea afla în mod cert în posesia DG „Resurse umane” sau ar putea fi reconstituite de această direcție generală sau de alte servicii, au fost transmise sau au fost la dispoziția comitetului disciplinar și a Comitetului executiv.
Astfel, se pare că aceste documente sau informații au fost solicitate nu pentru că ele existau sau se aflau în posesia comitetului disciplinar și/sau a Comitetului executiv, ci pentru că reclamantul a speculat cu privire la forța lor probantă în apărare.
În această privință, desigur, nu este nici de competența BCE, nici de competența comitetului disciplinar să se pronunțe cu privire la relevanța sau la interesul pe care anumite documente l‑ar putea avea pentru apărarea unui membru al personalului întrucât nu se poate exclude ca documentele considerate nerelevante de către BCE sau de către comitetul disciplinar să poată prezenta un interes pentru reclamant. Prin urmare, nici BCE, nici comitetul disciplinar nu pot să excludă în mod unilateral din procedura administrativă documente care pot fi utilizate de persoana interesată în apărarea sa (a se vedea prin analogie Hotărârea ICI/Comisia, T‑36/91,
EU:T:1995:118
, punctul 93, Hotărârea Eyckeler & Malt/Comisia, T‑42/96,
EU:T:1998:40
, punctul 81, și Hotărârea Kaufring și alții/Comisia,
EU:T:2001:133
, punctele 179 și 185).
Cu toate acestea, în speță, pe de o parte, nu este demonstrat și nici nu se susține că listele de achiziții în discuție ar fi fost disponibile ca atare la BCE sau la comitetul disciplinar și că Comitetul executiv s‑ar fi întemeiat pe aceste liste de achiziții pentru a adopta decizia atacată. Pe de altă parte, dreptul la apărare, în special dreptul de a fi ascultat cu privire la documentele utilizate de comitetul disciplinar, ulterior de Comitetul executiv, pentru a fonda decizia atacată, nu poate fi înțeles în sens larg până la a include dreptul reclamantului de a intra în posesia oricărei informații sau a oricărui document disponibile sau care ar putea fi disponibile în incinta Băncii pentru simplul motiv că, efectuând propria investigație cu privire la faptele în litigiu, reclamantul speculează cu privire la forța probantă în apărare a unor asemenea documente sau informații.
În orice caz, Tribunalul consideră că, presupunând chiar că achiziții similare cu achizițiile în litigiu ar fi putut fi efectuate în alte divizii ale BCE, ceea ce, aparent, urmărea să dovedească reclamantul prin intermediul listelor de achiziții solicitate, un astfel de comportament care nu respectă dispozițiile aplicabile în cadrul Băncii, presupunând că este stabilit, nu ar fi oricum de natură să poată justifica comportamentul imputat reclamantului în speță și nici, prin urmare, să constituie o circumstanță atenuantă.
Astfel răspunderea reclamantului trebuie să facă obiectul unei examinări individuale și autonome, și anume independent de eventuala legalitate sau nelegalitate a unei decizii sau a lipsei unei decizii adoptate împotriva altor membri ai personalului. Astfel, un agent nu poate invoca în mod util faptul că nicio procedură disciplinară nu a fost îndreptată împotriva unuia sau mai multor alți agenți, pentru fapte similare celor reținute în sarcina sa, pentru a contesta sancțiunea care i‑a fost aplicată lui însuși (a se vedea în acest sens Hotărârea Williams/Curtea de Conturi, 134/84,
EU:C:1985:297
, punctul 14, și Hotărârea de Compte/Parlamentul, T‑26/89,
EU:T:1991:54
, punctul 170, aceasta din urmă confirmată de hotărârea pronunțată în recurs în cauza de Compte/Parlamentul, C‑326/91 P,
EU:C:1994:218
, punctul 52).
– Cu privire la cererea de acces la dosarul comunicat autorităților judiciare germane
În ceea ce privește cererea de acces la dosarul care a fost comunicat Parchetului german, la 6 martie 2013, de către Direcția „Audit intern”, trebuie să se constate, cu titlu preliminar, că raportul OLAF, în măsura în care nu a considerat că este necesar să recomande o „măsură judiciară”, nu poate avea drept consecință privarea BCE de posibilitatea de a sesiza autoritățile judiciare naționale. Astfel, Banca putea, în cadrul autonomiei sale instituționale, să prezinte elemente referitoare la comportamentul reclamantului autorităților judiciare germane, pentru ca acestea să examineze dacă elementele respective ar fi putut fi calificate drept infracțiuni în dreptul german și, cu acest titlu, să justifice începerea unei urmăriri penale.
Cu privire la acest aspect, trebuie subliniat de altfel că, astfel cum a confirmat Banca în răspunsul său la măsurile de organizare a procedurii din 6 noiembrie 2014, ca urmare a modificărilor intrate în vigoare la 1 ianuarie 2009, Condițiile de angajare nu mai prevăd, spre deosebire de articolul 25 din anexa IX la Statutul funcționarilor, clauza cuprinsă anterior în articolul 44 din acestea, potrivit căreia, „atunci când agentul [BCE] se află sub urmărire penală pentru aceleași fapte, situația sa este reglementată definitiv numai după ce hotărârea pronunțată de instanța competentă a devenit definitivă”.
În această privință, în observațiile sale din 24 noiembrie 2014 la răspunsul de mai sus al BCE la măsurile de organizare a procedurii și recunoscând în același timp, în cadrul ședinței, că niciun fapt nou nu a intervenit în cele din urmă de la depunerea cererii sale introductive în prezenta cauză, reclamantul a invocat un motiv nou împotriva deciziei atacate, întrucât, pe de o parte, eliminarea clauzei menționate anterior ar fi fost nelegală pentru motivul că Comitetul pentru personal al BCE nu ar fi fost consultat în mod corespunzător cu privire la această eliminare și, pe de altă parte, întrucât principiul general de drept, recunoscut de unele state membre, precum și în dreptul Uniunii, potrivit căruia penalul ar ține în loc procedura disciplinară, ar fi aplicabil în mod autonom și ar fi fost încălcat în speță.
Or, trebuie să se constate, în primul rând, că un astfel de motiv nou se întemeiază „pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii” în sensul articolului 56 din Regulamentul de procedură. Astfel, eliminarea clauzei în discuție din Statutul personalului este anterioară procedurii disciplinare îndreptate împotriva reclamantului, astfel încât acest motiv ar fi putut fi prezentat în etapa cererii introductive. Se pare astfel că numai conținutul răspunsului BCE la întrebarea adresată de Tribunal a inspirat prezentarea acestui motiv.
În al doilea rând și în orice caz, noul motiv este inoperant. Astfel, chiar presupunând că, în contextul contractual al raporturilor de muncă dintre BCE și agenții săi, principiul în cauză poate fi aplicat, Tribunalul constată că, la data adoptării deciziei atacate, precum și, de altfel, în ziua ședinței, Parchetul german nu a adoptat o decizie de începere a urmăririi penale împotriva reclamantului care să permită să se considere că ar fi în curs o procedură penală.
În continuare, pentru a reveni la critica întemeiată pe refuzul accesului la dosarul care a fost transmis Parchetului german, nu reiese nici din dosarul înaintat Tribunalului că comitetul disciplinar ar fi fost informat despre această transmitere și nici că s‑ar fi întemeiat pe o astfel de informație pentru a‑și da avizul. Rezultă că dosarul transmis de BCE autorităților judiciare germane nu făcea parte, în această etapă, din dosarul disciplinar și că, prin urmare, nicio încălcare a articolului 8.3.11 din Statutul personalului nu poate fi reținută în această privință.
În schimb, reiese din înșiși termenii deciziei atacate că Comitetul executiv a luat în considerare această informație.
BCE a explicat, în memoriul său în duplică, faptul că Direcția „Audit intern” a transmis „personal” anumite documente Parchetului german, fără a preciza despre ce documente era vorba. În această privință, Tribunalul consideră că lipsa punerii spontane la dispoziția reclamantului de către BCE a documentelor care au fost înaintate „personal” Pachetului german nu ar încălca, în sine, Statutul personalului din moment ce această transmitere intră sub incidența autonomiei sale instituționale, întrucât, în temeiul articolului 3 din Condițiile de angajare, orice agent al Băncii este obligat să respecte legile și regulamentele de poliție în vigoare. Tribunalul consideră de asemenea că nu este demonstrat, chiar dacă reclamantul a arătat că a primit de la Parchetul german un CD‑Rom conținând notificarea făcută de BCE, că Comitetul executiv s‑ar fi întemeiat pe documentele notificate Parchetului german, care, pe de altă parte, nu rezultă din dosar că ar fi fost diferite de cele aflate deja în posesia reclamantului. De altfel, Tribunalul arată că, la data deciziei atacate și chiar la data desfășurării ședinței, procurorul german nu adoptase, astfel cum părțile au confirmat în cadrul ședinței, o decizie privind începerea unei proceduri judiciare.
Referitor la informația menționată în decizia atacată potrivit căreia BCE a sesizat Parchetul german cu cazul reclamantului, pe de o parte, nu rezultă din decizia atacată că aceste informații au fost determinante în scopul adoptării deciziei atacate, în special dat fiind faptul că motivele determinante ale sancțiunii figurează la punctele 11-14 din această decizie. Pe de altă parte, Tribunalul apreciază că, deși reclamantul a putut să comenteze informația respectivă, aceasta nu ar avea vreun impact asupra motivelor reținute la punctele 11-14 din decizia atacată și, prin urmare, asupra sancțiunii reținute de Comitetul executiv.
– Cu privire la cererea de acces la raportul de activitate al grupului
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că, chiar dacă acestea au putut, pe de altă parte, să figureze deja în raportul de activitate al grupului, elementele reținute de BCE în susținerea acuzațiilor formulate împotriva reclamantului și care delimitează astfel cadrul procedurii disciplinare care a condus la decizia atacată sunt cele cuprinse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 cu privire la care reclamantul a luat pe deplin poziție și care a fost pus la dispoziția comitetului disciplinar și a Comitetului executiv. Raportul OLAF, întocmit după efectuarea unei investigații specifice acestui oficiu, cu concursul Direcției „Audit intern” a BCE și după audierea anumitor membri ai personalului, este de asemenea o parte esențială din dosarul disciplinar la care reclamantul a avut acces, cu privire la care acesta a putut să se pronunțe și pe care avizul comitetului disciplinar este, astfel cum se menționează în acest aviz, fondat în esență.
În ceea ce privește raportul de activități al grupului, Tribunalul arată că acesta a fost elaborat la 15 martie 2011 în legătură cu ancheta administrativă inițială care a rămas nefinalizată, și anume înainte de începerea procedurii de anchetă disciplinară, în conformitate cu articolul 8.3.2 din Statutul personalului, care a condus la adoptarea deciziei atacate. Pe de altă parte, indiferent de conținutul acestui raport, Direcția „Audit intern” a subliniat în mod clar, atunci când l‑a transmis către OLAF la 30 martie 2011, că el cuprindea numai „observațiile principale și măsurile provizorii ale grupului de anchetă în ceea ce privește cele [13] categorii de achiziții în litigiu efectuate de Divizia «Servicii administrative» și că acestea nu ar trebui în niciun caz să fie interpretate drept concluziile finale referitoare la fiecare dintre aceste categorii sau la orice alt element din dosar”. În mod similar, atunci când l‑a transmis către DG „Resurse umane” la 22 martie 2012, Direcția „Audit intern” a subliniat că acest raport „reflect[a] pur și simplu, în mod succint, ansamblul observațiilor și rezultatelor întrevederilor obținute până la 26 iulie 2010 și că [trebuia să se efectueze] o distincție clară între acesta și un «raport motivat care să stabilească faptele și împrejurările cauzei, precum și existența sau lipsa unor dovezi suficiente în susținerea pretinsei neîndepliniri a obligațiilor”.
Prin urmare, chiar dacă conținutul raportului de activitate al grupului a putut să orienteze activitățile de investigare ale OLAF, în același mod ca și orice alte informații transmise BCE în cadrul mecanismului de cooperare tehnică în scopul investigațiilor OLAF, și a putut de asemenea să îndrume comisia în activitățile sale de investigare în vederea adoptării raportului prevăzut la punctul 8.3.2, raportul de activitate menționat nu poate fi considerat drept un raport final care a fost asumat de Bancă, spre deosebire de raportul prevăzut la articolul 8.3.2, sau să fie considerat drept un raport motivat în sensul articolului 6 alineatul (14) din Circulara nr. 1/2006.
Astfel, luând în considerare caracterul preliminar al constatărilor și concluziilor care au putut eventual să figureze în raportul de activitate al grupului, precum și interesul legitim de a menține anonimatul informatorului care a dezvăluit inițial administrației anumite disfuncționalități în cadrul Diviziei „Servicii administrative”, Tribunalul apreciază că acest raport avea natura unei note pregătitoare, redactată înainte de deschiderea unei procedurii disciplinare și pe care autoritatea decizională, și anume Comitetul executiv, nu s‑a întemeiat pentru a adopta decizia atacată. În consecință, în calitate de document intern, această notă pregătitoare nu făcea parte din dosarul disciplinar și, temeiul Statutului personalului, comunicarea sa reclamantului nu era necesară pentru a proteja dreptul la apărare al acestuia (a se vedea, în acest sens, N/Comisia,
EU:T:1997:71
, punctul 92).
În ceea ce privește răspunsul furnizat de comitetul disciplinar referitor la cererea reclamantului de a avea acces la raportul de activitate al grupului, Tribunalul apreciază că comitetul disciplinar nu și‑a exercitat puterea de apreciere în materie în mod eronat atunci când a considerat că, în măsura în care dosarul disciplinar conținea suficiente elemente atât cu privire la faptele imputate reclamantului, cât și în susținerea argumentelor în apărare ale acestuia din urmă, integrarea documentului respectiv cuprinzând aprecierile provizorii ale grupului nu prezenta o valoare adăugată și ar fi prelungit în mod inutil procedura (a se vedea în acest sens Hotărârea R./Comisia, 255/83 și 256/83,
EU:C:1985:324
, punctul 24, și Hotărârea Y/Curtea de Justiție, T‑500/93,
EU:T:1996:94
, punctul 45).
Referitor la împrejurarea că comitetul disciplinar a intrat în posesia raportului de activitate al grupului, astfel cum a considerat că este necesar pentru a răspunde cererii reclamantului din 11 decembrie 2012 de acces la documentul menționat, Tribunalul consideră că ar fi fost în mod cert mai oportun ca comitetul disciplinar să respingă cererea reclamantului pentru motivul suficient că nu dispunea de documentul solicitat. Cu toate acestea, nu se poate considera că, întrucât a acceptat să solicite acest document Băncii și să îl examineze pentru a putea răspunde la cererea reclamantului, raportul menționat ar fi devenit, prin urmare, un element constitutiv al dosarului disciplinar și că comitetul disciplinar s‑ar fi întemeiat în mod necesar pe raportul menționat în vederea adoptării avizului său, care în plus nu conține nicio referire la conținutul raportului de activitate al grupului, întrucât comitetul disciplinar subliniază dimpotrivă, la punctul 9 din avizul său, că acesta „se bazează în esență pe faptele constatate în raportul OLAF”.
Cu titlu suplimentar, Tribunalul reamintește că, în orice caz, deși administrația are obligația de a comunica persoanei interesate documentele pe care se întemeiază în mod special pentru a adopta o decizie care lezează și că, în ceea ce privește Banca, aceasta este obligată, în temeiul articolului 8.3.11 din Statutul personalului, să îi permită acestuia „să copieze toate înscrisurile din procedură, inclusiv pe cele care sunt de natură să îl disculpe”, nedivulgarea anumitor documente poate să conducă la anularea deciziei în cauză numai dacă criticile formulate nu puteau fi dovedite decât prin referire la aceste documente și că, cu alte cuvinte, nedivulgarea documentelor menționate de către reclamant a fost în măsură să influențeze, în detrimentul persoanei interesate, desfășurarea procedurii disciplinare și conținutul deciziei în litigiu (a se vedea Hotărârea Tzoanos/Comisia, C‑191/98 P,
EU:C:1999:565
, punctele 34 și 35, și Hotărârea E/Comisia, T‑24/98 și T‑241/99,
EU:T:2001:175
, punctele 92 și 93).
Or, presupunând chiar că anumite elemente ale raportului de activitate al grupului ar fi putut să nu fi fost incluse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 sau în raportul OLAF sau chiar că raportul de activitate al grupului poate fi asimilat cu un raport motivat adoptat cu încălcarea prevederilor Circularei nr. 1/2006, reclamantul nu reușește să dovedească faptul că BCE s‑a întemeiat pe raportul menționat și în special să precizeze care elemente concrete și decisive, atât din avizul comitetului disciplinar, cât și din decizia atacată, puteau fi dovedite numai prin referire la alte documente decât cele despre care avusese cunoștință, în speță prin referire la datele care ar fi fost incluse în raportul de activitate al grupului.
Astfel, deși reclamantul a invocat, înainte de a lua cunoștință de raportul de activitate al grupului, posibilitatea ca acest raport să conțină elemente dezincriminatoare, Tribunalul constată că, după ce a obținut o versiune confidențială a raportului respectiv la 9 octombrie 2014 prin contactarea Parchetului german și, în plus, la 10 noiembrie, 2014, o versiune neconfidențială furnizată de BCE la solicitarea Tribunalului, reclamantul s‑a limitat, în răspunsul său din 6 noiembrie 2014, pe care nu l‑a completat după comunicarea menționată mai sus din 10 noiembrie 2014, să facă trimitere la pasaje, în special din cererea sa introductivă, și să indice în manieră generală patru elemente care, potrivit acestuia, nu ar fi fost dovedite în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 și nici în raportul OLAF, fără a preciza totuși care pasaje din aceste rapoarte erau vizate. Cu privire la acest aspect, în schimb, Banca a precizat, în observațiile sale din 24 noiembrie 2014, ce documente dovedeau cele patru elemente.
Întrebat cu privire la acest subiect în cadrul ședinței, reclamantul a menționat, cu titlu de exemplu, două pasaje din raportul de activitate al grupului care nu ar fi fost incluse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2. Or, primul pasaj, referitor la faptul că agenții din Divizia „Servicii administrative” ar fi primit telefoane mobile BlackBerry de la DG „Sisteme de informații”, nu este de natură să infirme faptul că reclamantul a aprobat el însuși achiziționarea unor astfel de telefoane, în timp ce DG „Sisteme de informații” a refuzat să facă o astfel de achiziție. Referitor la faptul că numai doi dintre cei șase șoferi ai BCE au fost interogați și că unul dintre ei ar fi confirmat că jocurile video chiar fuseseră puse la dispoziția șoferilor, acestea nu constituie elemente care, dacă ar fi fost aduse la cunoștința reclamantului în etapa raportului prevăzut la articolul 8.3.2, i‑ar fi permis să conteste în mod util acuzațiile formulate împotriva sa. În sfârșit, în ceea ce privește răspunsurile reclamantului, inclusiv în cadrul ședinței, Tribunalul constată că, referitor la documentele care fuseseră deja aduse la cunoștința grupului, raportul de activitate al grupului nu conținea niciun element incriminator care ar fi putut să influențeze în mod real, în detrimentul persoanei interesate, desfășurarea procedurii disciplinare și conținutul deciziei atacate și de altfel nici elemente dezincriminatoare.
Având în vedere cele de mai sus, primul motiv trebuie respins, la fel ca și cererea reclamantului de a obliga Banca să prezinte sesizarea Parchetului german și raportul de activitate al grupului de care, între timp, acesta a luat cunoștință, în special prin contactarea Parchetului german.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nelegalitatea articolului 8.3.5 din Statutul personalului în raport cu principiul imparțialității și cu articolul 47 din cartă
Argumentele părților
Prin invocarea acestui motiv, reclamantul invocă în realitate o excepție de nelegalitate a articolului 8.3.5 din Statutul personalului. Astfel, potrivit reclamantului, spre deosebire de articolele 4 și 5 din anexa IX la Statutul funcționarilor, care se referă la procedura disciplinară, articolul 8.3.5 din Statutul personalului prevede că directorul general al DG „Resurse umane” face parte din comitetul disciplinar. Or, în măsura în care, potrivit reclamantului, directorul general al DG „Resurse umane” exercită „o autoritate supremă asupra tuturor membrilor personalului, mai exact asupra cadrelor de conducere, precum și asupra celorlalți membri ai comitetului disciplinar (cu excepția președintelui acestuia și, într‑o anumită măsură, asupra membrilor numiți de Comitetul pentru personal)”, articolul 8.3.5 din Statutul personalului ar încălca principiul imparțialității și articolul 47 din cartă. Reclamantul afirmă că, în speță, directorul general adjunct al DG „Resurse umane” s‑a comportat ca un acuzator în cadrul audierii în fața comitetului disciplinar și nu a făcut decât să insiste asupra unor elemente incriminatoare, încălcând astfel principiul neutralității. Directorul general adjunct al DG „Resurse umane” i‑ar fi opus chiar elemente pe care le‑ar fi obținut prin „propriile investigații «externe»”. Acest sentiment de părtinire resimțit de reclamant ar fi întărit de faptul că unul dintre membrii comitetului disciplinar ar fi obținut transmiterea raportului de activitate al grupului în calitatea sa de membru al DG „Resurse umane”.
BCE consideră că al doilea motiv este vădit nefondat. Aceasta subliniază că directorul general al DG „Resurse umane” dispune de un singur vot deliberativ în comitetul disciplinar și face parte din acesta împreună cu alți patru membri. Or, ar fi legitim ca un reprezentant al direcției generale a BCE însărcinate cu monitorizarea respectării de către membrii personalului a obligațiilor care le revin, în speță DG „Resurse umane”, să facă parte din acest comitet. Afirmațiile reclamantului referitoare la pretinsul control al DG „Resurse umane” asupra comitetului disciplinar ar fi pură speculație. BCE consideră drept probă în acest sens faptul că tocmai comitetul disciplinar a recomandat o sancțiune, și anume o retrogradare cu două categorii salariale, mai ușoară decât cea aplicată în cele din urmă de Comitetul executiv în decizia atacată. În ceea ce privește diferențele existente între Statutul personalului și normele prevăzute de Statutul funcționarilor, Banca amintește că ele rezultă pur și simplu din autonomia funcțională a BCE.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că, în temeiul articolului 36.1 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE, BCE beneficiază de o autonomie funcțională în ceea ce privește corpusul normativ aplicabil personalului său, care este distinct de normele aplicabile funcționarilor și celorlalți agenți ai Uniunii, la care se face referire la articolul 336 TFUE, și este, în plus, autonom în raport cu dreptul statelor membre (a se vedea Hotărârea Pflugradt/BCE, T‑178/00 și T‑341/00,
EU:T:2002:253
, punctul 48).
Chiar dacă, în sine, aceste considerații nu se opun ca, în speță, reclamantul să invoce nelegalitatea articolului 8.3.5 din Statutul personalului, trebuie amintit că raportul de muncă dintre BCE și agenții săi este de natură contractuală, iar nu statutară; că acesta se înscrie totuși în cadrul exercitării de către agenții BCE a unor funcții de interes public european și, prin urmare, prezintă asemănări puternice cu raportul statutar care există între funcționarul european și instituția sa, astfel încât poate, pe acest temei, să includă un regim disciplinar; că acest regim disciplinar făcea parte integrantă din condițiile cunoscute impuse reclamantului și acceptate de acesta la data la care a semnat în mod liber contractul său de muncă cu BCE, contract care făcea trimitere la Condițiile de angajare; în sfârșit, că posibilitatea angajatorului de a rezilia unilateral contractul de muncă în caz de abatere gravă a salariatului este de asemenea prevăzută de dreptul privat al muncii din majoritatea statelor membre și că, în majoritatea acestor sisteme juridice, această posibilitate este însoțită de mai puține garanții de protecție a salariatului decât în cadrul raportului de muncă dintre BCE și agenții săi (Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctele 61 și 68-70).
Prin urmare, BCE poate, în cadrul autonomiei sale instituționale, să prevadă un regim disciplinar care implică un comitet disciplinar ale cărui reguli de compunere se îndepărtează, chiar substanțial, de cele cuprinse în secțiunea 2 din anexa IX la Statutul funcționarilor cu privire la comisia de disciplină prevăzută pentru funcționari și alți agenți ai Uniunii. În aceste condiții, în ceea ce privește regimul disciplinar în discuție în speță și care nu era în vigoare la data cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea X/BCE (
EU:T:2001:251
), trebuie să se considere că BCE a dorit, în scopul unei bune administrări și al echității, ca decizia Comitetului executiv în materie disciplinară să fie adoptată ținând seama de un aviz al unui organ care prezintă o anumită neutralitate și imparțialitate.
În această privință, Tribunalul arată că, în temeiul articolului 8.3.5 din Statutul personalului, comitetul disciplinar al BCE este compus dintr‑o persoană din afara instituției, care îl prezidează, și din directorul general sau directorul general adjunct al DG „Resurse umane”. Acesta este de asemenea compus din alți doi membri desemnați de BCE dintre membrii personalului și dintr‑un membru propus de reprezentanții personalului, ultimii trei membri neputând aparține aceluiași serviciu ca agentul care face obiectul procedurii disciplinare. Pe de altă parte, agentul care face obiectul procedurii disciplinare are posibilitatea de a recuza unul dintre membrii comitetului disciplinar.
Chiar dacă între membrii desemnați de administrație și cei desemnați de reprezentanții personalului nu este prevăzut același echilibru care este prevăzut de Statutul funcționarilor, Tribunalul consideră că, în primul rând, componența comitetului disciplinar, în special faptul că membrii acestuia provin din servicii diferite, în al doilea rând, împrejurarea că, la articolul 8.3.7 din Statutul personalului, se prevede că „[d]eliberările și lucrările comitetului disciplinar au un caracter personal și confidențial, în conformitate cu normele interne ale BCE în materie de confidențialitate [și că m]embrii comitetului disciplinar acționează cu titlu personal, și își exercită funcțiile în deplină independență”, în al treilea rând, caracterul colegial al deliberărilor și, în sfârșit, în al patrulea rând, posibilitatea persoanei interesate de a cere recuzarea unuia dintre membri constituie, într‑un context nestatutar, garanții suficiente de imparțialitate și de obiectivitate a avizului pe care comitetul disciplinar este chemat să îl formuleze și să îl adopte pentru Comitetul executiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Onidi/Comisia, T‑197/00,
EU:T:2002:135
, punctul 132).
În această privință, împrejurarea că directorul general sau directorul adjunct al DG „Resurse umane” este membru de drept al comitetului disciplinar nu implică, contrar celor susținute în mod speculativ de reclamant, că acesta exercită sau ar putea să exercite „o putere supremă asupra tuturor membrilor personalului” și, prin urmare, asupra deliberărilor comitetului disciplinar.
În special, pe de o parte, nu s‑a demonstrat că o astfel de persoană, fie ea chiar și directorul general al DG „Resurse umane”, ar acționa în mod necesar în favoarea incriminării. De altfel, Tribunalul consideră că este acceptabil, într‑un context nestatutar precum cel care caracterizează raporturile de muncă dintre BCE și agenții săi, ca interesele Băncii să fie reprezentate în cadrul comitetului disciplinar de un astfel de membru al personalului, cu atât mai mult cu cât directorul general al DG „Resurse umane” nu face parte din Comitetul executiv, organ decizional în materie disciplinară.
Pe de altă parte, susținerea reclamantului potrivit căreia directorul general sau directorul general adjunct al DG „Resurse umane” ar avea acces la informații confidențiale de care s‑ar fi servit pentru a influența lucrările comitetului disciplinar trebuie respinsă, întrucât nu a fost nicidecum demonstrată și este în contradicție cu principiul colegialității dezbaterilor, precum și cu faptul că este posibil ca fiecare membru al comitetului disciplinar să redacteze o opinie separată, ceea ce cu siguranță ar fi făcut, de exemplu, membrul desemnat de reprezentanții personalului dacă i‑ar fi fost prezentat un document extern dosarului disciplinar. Pe de altă parte, reclamantul nu poate reproșa unuia dintre membrii desemnați de administrație că, în timpul audierii sale de către comitetul disciplinar, l‑a interogat într‑un sens pe care acesta l‑a perceput ca fiind pentru a‑l incrimina. Astfel, un asemenea comportament, presupunând că ar fi dovedit, nu ar trăda neapărat o atitudine părtinitoare, ci s‑ar putea explica prin dorința de a contribui la dezbaterea în contradictoriu prin confruntarea reclamantului cu acuzațiile care i se aduc.
Astfel, chiar dacă reclamantul a putut în mod subiectiv să perceapă intervențiile directorului general adjunct al DG „Resurse umane” din cursul audierii sale ca fiind formulate pe un ton acuzator, acesta nu traduce, ca atare, o încălcare a dreptului la apărare sau a principiului prezumției de nevinovăție, în special ținând seama de faptul că, în pofida poziționării unor membri în favoarea sancționării cu concedierea, comitetul disciplinar a recomandat în cele din urmă, prin consens, o sancțiune mai ușoară (a se vedea în acest sens Hotărârea Zavvos/Comisia, T‑21/01,
EU:T:2002:177
, punctul 336).
Nici nu se poate afirma cu certitudine că, din cauza funcțiilor sale, directorul general sau directorul general adjunct al DG „Resurse umane” este în mod necesar într‑o situație de conflict de interese, și anume situația în care un agent este determinat, în exercitarea atribuțiilor sale, să se pronunțe asupra unei probleme în administrarea sau în soluționarea căreia are un interes personal de natură să îi compromită independența (a se vedea cu privire la noțiunea conflict de interese Hotărârea Giannini/Comisia, T‑100/04,
EU:T:2008:68
, punctul 223). În special, trebuie subliniat că, astfel cum a atras atenția Banca, membrii grupului de anchetă, agenții BCE care au fost implicați în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 și membrii comitetului disciplinar erau toți, în speță, persoane diferite.
Tribunalul arată în plus că articolul 8.3.5 din Statutul personalului nu încredințează președinția comitetului disciplinar directorului general sau directorului general adjunct al DG „Resurse umane”, ci unei persoane din afara BCE, chiar dacă persoana respectivă nu are drept de vot, în speță un fost membru al Tribunalului. Pe de altă parte, articolul 8.3.6 din Statutul personalului prevede în mod expres obligația de a se recuza a oricărui membru al comitetului disciplinar aflat în situație de conflict de interese.
În orice caz, controlul jurisdicțional exercitat de instanța Uniunii în cadrul unei acțiuni în temeiul articolului 270 TFUE sau, precum în speță, în temeiul articolului 36.2 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE permite exercitarea unei acțiuni adecvate și efective la o instanță independentă și imparțială, în sensul articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, și în sensul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, în scopul de a permite, în orice situație, remedierea pretinselor insuficiențe și deficiențe invocate de reclamant, inclusiv în ceea ce privește compunerea comitetului disciplinar (a se vedea în acest sens Hotărârea Andreasen/Comisia, T‑17/08 P,
EU:T:2010:374
, punctul 145).
Având în vedere cele de mai sus, al doilea motiv, întemeiat pe nelegalitatea articolului 8.3.5 din Statutul personalului, trebuie înlăturat.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea prezumției de nevinovăție, a principiului imparțialității, precum și a articolelor 47 și 48 din cartă
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamantul susține că, prin decizia atacată, Comitetul executiv nu a răspuns la criticile pe care el le formulase în nota sa în apărare și care au fost ignorate de comitetul disciplinar. În esență, reclamantul acuză BCE că a considerat de la început că era vinovat de faptele care îi erau reproșate. Acesta apreciază astfel că Banca nu a ținut seama de contribuția sa la îmbunătățirea substanțială a mai multor aspecte ale funcționării Diviziei „Servicii administrative”. El ar fi făcut de asemenea obiectul unei proceduri parțiale, întrucât dintre cei patru membri cu drept de vot în comitetul disciplinar, doi membri, printre care cu siguranță directorul general adjunct al DG„Resurse umane”, au considerat că probele existente demonstrau că neîndeplinirile reproșate erau motivate de urmărirea unui interes personal al reclamantului. Acesta adaugă, în cadrul prezentului motiv, că Comitetul executiv ar fi denaturat, în decizia atacată, avizul comitetului disciplinar, întrucât a menționat poziția amintită anterior a doi membri ai comitetului disciplinar, chiar dacă, în opinia sa, acest comitet apreciase, cu majoritatea membrilor săi, că nu era convins că urmărirea unui interes personal putea fi stabilită „fără cea mai mică îndoială”. În sfârșit, sesizarea Parchetului german, cu nerespectarea recomandărilor OLAF, ar fi, în același mod, semnul unei încălcări a prezumției de nevinovăție.
BCE solicită respingerea celui de al treilea motiv ca fiind vădit lipsit de orice temei, subliniind cu titlu introductiv că, potrivit jurisprudenței în materie, Comitetul executiv nu este nicidecum obligat să abordeze și nici să amintească în decizia de sancționare toate aspectele contestate de agentul în cauză în fața comitetului disciplinar. În continuare Banca subliniază că împrejurarea, evocată de reclamant, că acesta a fost suspendat pe durata etapelor anchetei nu ar dovedi nicidecum o încălcare a prezumției de nevinovăție și, de altfel, reclamantul nu poate redeschide dezbaterea privind legitimitatea măsurilor de suspendare, încheiată prin Hotărârea AX/BCE (
EU:F:2012:195
). De asemenea, faptul că comitetul disciplinar nu a decis să împărtășească punctul de vedere al reclamantului, dezvoltat pe larg în înscrisurile sale și de care comitetul în cauză a luat cunoștință pe deplin, nu traduce nicio încălcare a principiului prezumției de nevinovăție. BCE ar fi, pe de altă parte, liberă să sesizeze Parchetul german cu un dosar, chiar dacă OLAF nu a preconizat o astfel de acțiune.
Cu privire la acuzațiile reclamantului potrivit cărora procedura de investigare, procedura disciplinară și decizia atacată ar trăda dorința Băncii de a stabili vinovăția reclamantului, BCE nu doar consideră că acestea sunt lipsite de orice temei, dar regretă de asemenea faptul că reclamantul „face [astfel] de afirmații ipotetice și lipsite de bună‑credință în fața [o]norabilului Tribunal”.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că o încălcare a prezumției de nevinovăție poate fi constatată numai în prezența unor elemente de natură să demonstreze că administrația a decis, de la începutul unei proceduri disciplinare, să aplice, în orice caz, o sancțiune persoanei în cauză, indiferent de explicațiile oferite de persoana respectivă (a se vedea Hotărârea Pessoa e Costa/Comisia, T‑166/02,
EU:T:2003:73
, punctul 56).
În ceea ce privește suspendarea din funcție a reclamantului înainte de adoptarea deciziei atacate, trebuie subliniat că posibilitatea oferită la articolul 46 din Condițiile de angajare de a suspenda un membru al personalului nu urmărește sancționarea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctul 151), ci să permită administrației să adopte o măsură asigurătorie pentru a se asigura că agentul respectiv nu interferează cu ancheta în curs.
Aceste precizări fiind făcute, Tribunalul consideră că, în ceea ce privește al treilea motiv invocat de reclamant, argumentația acestuia urmărește, în parte, să conteste motivarea sau nemotivarea deciziei atacate. Întrucât face obiectul celui de al cincilea motiv, acest aspect va fi tratat în cadrul motivului respectiv.
Pe de altă parte, trebuie să se constate că argumentația reclamantului urmărește în esență să reproșeze comitetului disciplinar și Comitetului executiv că nu au împărtășit punctul de vedere pe care acesta l‑a apărat în cursul procedurii disciplinare.
Or, în ceea ce privește împrejurarea că doi membri ai comitetului disciplinar s‑au exprimat, astfel cum le permite articolul 8.3.15 din Statutul personalului, în sensul că încălcările reproșate erau motivate de urmărirea unui interes personal al reclamantului, aceasta nu este nicidecum de natură să demonstreze o încălcare a principiului prezumpției de nevinovăție. Astfel, o asemenea poziție nu este decât reflectarea principiului colegialității dezbaterilor și a posibilității de a emite o opinie separată la avizul final emis, cu majoritate, de comitetul disciplinar. Cu privire la acest aspect, avizul comitetului disciplinar nu a reținut tocmai faptul că interesul personal „[putea] fi stabilit, în sens strict, fără cea mai mică îndoială”. În schimb, pentru restul motivelor, comitetul disciplinar a respins ca nefondate susținerile reclamantului, cuprinse în special în nota sa în apărare, referitoare la o încălcare a dreptului său la apărare.
Pe de altă parte, Tribunalul consideră că faptul că Comitetul executiv a decis să aplice, în speță, una dintre sancțiunile disciplinare cele mai severe prevăzute de Statutul personalului nu demonstrează, în sine, că prezumția de nevinovăție a fost încălcată în cursul procedurii disciplinare.
În ceea ce privește sesizarea Parchetului german, aceasta intră în domeniul prerogativelor BCE în cadrul autonomiei sale instituționale și nu avea niciun efect asupra poziției pe care autoritățile judiciare germane ar fi determinate să o adopte în domeniul propriilor competențe, și anume dreptul penal. De altfel, în răspunsul său din 6 noiembrie 2014 la măsurile de organizare a procedurii, reclamantul a precizat că a primit de la Parchetul german o copie a unui CD‑ROM care conținea sesizarea făcută de BCE, fără a fi însă în măsură să identifice vreun element de natură să susțină acuzațiile sale de încălcare a principiului prezumpției de nevinovăție.
Cu privire la restul motivelor, Tribunalul nu identifică, în argumentația reclamantului, un început de probă în susținerea acuzațiilor grave ale acestuia, potrivit cărora principiul prezumției de nevinovăție ar fi fost încălcat în cazul său de către BCE.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de diligență ca urmare a nerespectării principiului termenului rezonabil
Argumentele părților
Prin intermediul acestui motiv, reclamantul reproșează BCE împrejurarea că, considerate împreună, procedura de anchetă administrativă inițială și procedura disciplinară care a condus la decizia atacată s‑au desfășurat pe o perioadă mai lungă de trei ani. Un astfel de interval de timp nu ar fi rezonabil și, chiar dacă unele termene sunt datorate procedurii de investigație a OLAF, BCE ar trebui să fie considerată răspunzătoare pentru termenele legate de investigațiile OLAF în măsura în care rapoartele de investigație ale acestui oficiu nu sunt acte atacabile. Întemeindu‑se pe Hotărârea Andreasen/Comisia (F‑40/05,
EU:F:2007:189
), reclamantul susține de asemenea că, pe parcursul întregii proceduri, el a rămas suspendat din funcție timp de 38 de luni.
BCE consideră că al patrulea motiv este vădit lipsit de orice temei în drept, subliniind în special că reclamantul admite el însuși că Banca a respectat termenele prevăzute la articolul 8.3.2 din Statutul personalului. Pe de altă parte, având în vedere jurisprudența în domeniu, nu ar fi existat nicio încălcare a principiului termenului rezonabil. În ceea ce privește perioada în care acesta a fost suspendat din funcție, această problemă nu ar face parte din obiectul prezentei acțiuni.
Aprecierea Tribunalului
În materie disciplinară, BCE sau, după caz, OLAF au obligația de a acționa cu diligență, din momentul în care iau cunoștință de fapte și de comportamente care pot constitui încălcări ale obligațiilor ce revin agenților BCE, în scopul de a aprecia dacă trebuie să se deschidă o investigație, iar ulterior, în cazul unui răspuns afirmativ, în desfășurarea investigației respective și, în ceea ce privește BCE, în desfășurarea procedurii disciplinare (a se vedea prin analogie Hotărârea Kerstens/Comisia, F‑12/10,
EU:F:2012:29
, punctul 125).
În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că termenele prevăzute pentru a încadra desfășurarea, din punct de vedere temporal, a unei proceduri disciplinare nu sunt obligatorii, ci constituie înainte de toate o normă de bună administrare care impune instituției să desfășoare cu diligență procedura disciplinară și să acționeze astfel încât fiecare act de urmărire să intervină într‑un termen rezonabil în raport cu actul precedent (Hotărârea D/Comisia, T‑549/93,
EU:T:1995:15
, punctul 25). Instanța Uniunii a subliniat de altfel că, pentru a aprecia termenul rezonabil în care trebuie să se desfășoare o procedură disciplinară, nu trebuie „să se ia în considerare decât timpul scurs între un act de urmărire și actul următor [și că a]ceastă apreciere este independentă de durata totală a procedurii disciplinare” (Hotărârea Teixeira Neves/Curtea de Justiție, T‑259/97,
EU:T:2000:208
, punctul 123 și jurisprudența citată).
Astfel, în aplicarea procedurii sale disciplinare, BCE trebuie să vegheze ca fiecare act adoptat să intervină într‑un termen rezonabil față de precedentul (a se vedea în acest sens Hotărârea Kerstens/Comisia,
EU:F:2012:29
, punctul 124, și Hotărârea Goetz/Comitetul regiunilor, F‑89/11,
EU:F:2013:83
, punctul 126).
În speță, începând din momentul în care a luat cunoștință de acuzațiile făcute de informator, Banca a constituit, în februarie 2010, un grup de anchetă ale cărui lucrări nu au putut fi duse la bun sfârșit din cauza deschiderii de către OLAF, la 1 iulie 2010, a unei investigații cu privire la aceleași fapte, deschidere notificată Băncii la 26 iulie 2010. Investigația OLAF a implicat printre altele o vizită în sediului BCE, precum și audierea a 13 membri ai personalului BCE. Lucrările OLAF au fost finalizate prin comunicarea către BCE, la 27 ianuarie 2012, a unui raport final de investigație.
În această privință, Tribunalul constată că procedura de anchetă administrativă inițială și procedura de investigare a OLAF au fost inițiate într‑un termen rezonabil, în speță la scurt timp după ce Banca și, respectiv, OLAF au luat cunoștință de faptele și de comportamentele susceptibile să constituie încălcări ale obligațiilor care revin agenților BCE (a se vedea în acest sens Hotărârea François/Comisia, T‑307/01,
EU:T:2004:180
, punctul 48, și Hotărârea López Cejudo/Comisia, F‑28/13,
EU:F:2014:55
, punctul 90).
În ceea ce privește durata investigației OLAF, și anume 19 luni, aceasta pare rezonabilă având în vedere numărul și natura achizițiilor în litigiu, precum și caracterul tehnic al anumitor obiecte care au făcut obiectul anchetei.
În continuare, Banca a adoptat raportul prevăzut la articolul 8.3.2 deschizând procedura disciplinară și stabilind întinderea acesteia. Adoptarea raportului menționat, la 19 noiembrie 2012, a avut loc după ascultarea reclamantului și luarea în considerare a documentelor depuse de acesta la 24 august 2012, precum și observațiile sale prezentate la 18 octombrie 2012 cu privire la proiectul de raport care îi fusese comunicat. În această privință, Tribunalul consideră că cele nouă luni care s‑au scurs între transmiterea către BCE a raportului OLAF și adoptarea de către Bancă a raportului prevăzut la articolul 8.3.2 nu sunt excesive în raport cu numeroasele și voluminoasele documente implicate și cu numeroasele observații formulate de reclamant înainte de adoptarea raportului prevăzut la articolul 8.3.2. Pe de altă parte, nu se poate reproșa BCE că, în temeiul dispozițiilor sale interne, a considerat necesar, în plus față de ancheta administrativă inițială și de investigația OLAF, să efectueze o nouă anchetă administrativă internă pentru a întocmi raportul prevăzut la articolul 8.3.2 (a se vedea în acest sens Hotărârea Goetz/Comitetul Regiunilor,
EU:F:2013:83
, punctele 131 și 132). Astfel, ancheta administrativă inițială, rămasă neterminată, care a fost efectuată în temeiul Circularei nr. 1/2006, nu aducea atingere, după cum reiese din articolul 2 alineatul 1 din această circulară, deschiderii unei proceduri disciplinare, care putea fi inițiată numai cu respectarea dispozițiilor articolului 8.3 din Statutul personalului, în special articolul 8.3.2. Mai mult, în speță, persoanele care constituiau grupul de anchetă erau diferite de cele care au colaborat la elaborarea raportului prevăzut la articolul 8.3.2.
În urma desemnării sale, la 27 noiembrie 2012, comitetul disciplinar a ascultat observațiile scrise și orale ale reclamantului în cursul lunii ianuarie 2013 și a emis avizul său la 5 aprilie 2013. În această privință, Tribunalul consideră că, întrucât și‑a încheiat lucrările într‑un termen de patru luni, acest comitet a funcționat cu celeritatea necesară, în plus, într‑un dosar complex și în pofida numeroaselor observații și contestații ale reclamantului, în special cu privire la procesul‑verbal al audierii sale de către comitetul disciplinar.
Referitor la adoptarea, la 28 mai 2013, a deciziei atacate, după prezentarea observațiilor sale de către reclamant la 24 aprilie 2013, aceasta este conformă atât cu termenul prevăzut la articolul 8.3.17 din Statutul personalului, cât și cu principiul termenului rezonabil.
Reiese astfel din istoricul procedurii disciplinare desfășurate în speță că timpul scurs între fiecare act de urmărire și actul următor a fost pe deplin rezonabil și că, dacă au existat întârzieri, acestea au fost datorate necesității respectării dreptului la apărare al reclamantului și de a răspunde la numeroasele comentarii și observații prezentate de avocatul acestuia (a se vedea Hotărârea Teixeira Neves/Curtea de Justiție,
EU:T:2000:208
, punctul 125).
În plus, Tribunalul consideră că, luate în ansamblul lor, atât procedura de anchetă administrativă inițială, cât și procedura disciplinară s‑au desfășurat pe o perioadă rezonabilă, în speță trei ani și trei luni. Tribunalul arată de altfel că, în orice caz, reclamantul nu a susținut că Banca nu ar fi respectat un termen prevăzut de textele sale aplicabile în materie disciplinară.
În sfârșit, deși este adevărat că, în timpul investigațiilor anterioare deschiderii procedurii disciplinare și în cursul procedurii disciplinare, reclamantul a fost pus într‑o situație de așteptare și de incertitudine, în special cu privire la viitorul său profesional, acest aspect nu poate afecta validitatea deciziei atacate, dat fiind că această situație este inerentă oricărei proceduri disciplinare și că în speță deschiderea acesteia era justificată de interesul Uniunii, care impunea BCE, confruntată cu acuzații care aruncau îndoieli asupra probității a doi dintre agenții săi, printre care și reclamantul, să ia măsurile care se impuneau, inclusiv suspendarea reclamantului, pentru a se asigura de caracterul ireproșabil al conduitei profesionale a acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Pessoa și Costa/Comisia,
EU:T:2003:73
, punctul 66).
Având în vedere cele de mai sus, al patrulea motiv trebuie respins.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o neîndeplinire a obligației de motivare
Argumentele părților
Potrivit reclamantului, decizia atacată nu ar cuprinde vreo motivare referitoare la criticile acestuia întemeiate pe încălcarea drepturilor sale fundamentale, pe nerespectarea principiului termenelor rezonabile și a obligației de diligență. Aceasta nu ar cuprinde nici explicații cu privire la acuzațiile reținute împotriva reclamantului, obligațiile pretins încălcate și măsura în care faptele reproșate ar avea legătură că încălcarea fiecăreia dintre obligațiile reținute de Bancă. Decizia atacată nu ar preciza, la un standard juridic corespunzător, motivele pentru care Comitetul executiv a decis să aplice o sancțiune mai severă decât cea preconizată de comitetul disciplinar. Această decizie nu ar explica nici motivele pentru care Banca a decis că relația de încredere cu reclamantul fusese ruptă, deși în avizul său comitetul disciplinar a precizat că ruperea relației de încredere putea fi constatată numai în ipoteza în care s‑ar fi dovedit, ceea ce nu este cazul, că reclamantul a urmărit un interes personal.
Banca solicită respingerea motivului, subliniind că, luând în considerare conținutul argumentației sale, reclamantul nu pare să fi înțeles domeniul de aplicare al obligației de motivare, în special într‑un caz, precum cel în speță, bine cunoscut persoanei în cauză. BCE contestă poziția reclamantului potrivit căreia o constatare a ruperii relației de încredere dintre un agent și angajatorul său ar necesita dovedirea faptului că acțiunile agentului erau marcate de un interes personal.
Aprecierea Tribunalului
Obligația de motivare, vizată la articolul 296 TFUE și reamintită la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din cartă, constituie un principiu esențial al dreptului Uniunii, care are drept obiectiv, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate informații suficiente pentru a aprecia temeinicia actului care îl lezează și, pe de altă parte, să facă posibil controlul jurisdicțional (a se vedea Hotărârea Michel/Parlamentul, 195/80,
EU:C:1981:284
, punctul 22, Hotărârea Lux/Curtea de Conturi, 69/83,
EU:C:1984:225
, punctul 16, și Hotărârea Camacho‑Fernandes/Comisia, F‑16/13,
EU:F:2014:51
, punctul 111).
Problema dacă motivarea unei decizii a BCE prin care se impune o sancțiune unuia dintre agenții acesteia îndeplinește cerințele menționate trebuie să fie apreciată nu doar în raport cu modul de redactare a acesteia, ci și cu contextul în care a fost adoptată, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia în cauză, în speță materia disciplinară. Or, în această privință, deși comitetul disciplinar și Comitetul executiv sunt obligate să menționeze elementele de fapt și de drept de care depinde justificarea legală a avizelor și/sau a deciziilor lor, precum și considerațiile care le‑au determinat să le adopte, nu este totuși obligatoriu ca acestea să discute toate punctele de fapt și de drept care au fost ridicate în cursul procedurii de persoana interesată. În orice caz, o decizie este suficient motivată dacă intervine într‑un context cunoscut funcționarului în cauză, care îi permite să înțeleagă semnificația măsurii luate în ceea ce îl privește (Hotărârea EH/Comisia, F‑42/14,
EU:F:2014:250
, punctul 131 și jurisprudența citată).
În cazul în care, precum în speță, sancțiunea aplicată persoanei interesate este în final mai severă decât cea sugerată de comitetul disciplinar, trebuie totuși să se țină seama de faptul că, având în vedere cerințele specifice oricărei proceduri disciplinare, decizia BCE trebuie, chiar în cadrul unei relații de angajare exclusiv contractuale, să precizeze motivele care au determinat Banca să se îndepărteze de avizul emis de comitetul său disciplinar (a se vedea în acest sens Hotărârea F./Comisia, 228/83,
EU:C:1985:28
, punctul 35, Hotărârea N/Comisia, T‑198/02,
EU:T:2004:101
, punctul 95, și Hotărârea EH/Comisia,
EU:F:2014:250
, punctul 132).
În speță, Tribunalul arată că contextul în care a intervenit decizia atacată era bine cunoscut solicitantului, în special în ceea ce privește conținutul numeroaselor observații scrise și orale pe care le formulase în cursul procedurii disciplinare, inclusiv cu privire la proiectele de acte întocmite în cadrul acestei proceduri, precum procesele‑verbale de audiere. În special, contrar celor pretinse de reclamant, acuzațiile care îi erau aduse erau cuprinse în mod suficient de clar și de precis în raportul prevăzut la articolul 8.3.2., precum și în avizul comitetului disciplinar, astfel cum a fost prezentat acesta în special la punctele 67, 70 și 81 din prezenta hotărâre, documente cu privire la care reclamantul a fost audiat pe deplin.
În continuare, avizul comitetului disciplinar conține acuzațiile aduse reclamantului, diferite norme și dispoziții în vigoare în cadrul BCE pe care comitetul respectiv a considerat că reclamantul le‑a încălcat, precum și motivele pentru care acesta aprecia ca nefondate afirmațiile reclamantului, formulate în special în nota în apărare, potrivit cărora dreptul său la apărare ar fi fost încălcat. În cuprinsul avizului, comitetul menționat a prezentat de asemenea problemele care au fost dezbătute în cadrul său. Reiese din aviz că membrii acestui comitet aveau opinii diferite cu privire la problema dacă reclamantul trebuia să fie concediat, dar că în schimb au convenit, prin consens, cu privire la faptul că ar putea fi aplicată măsura concedierii în cazul în care, „în plus, neîndeplinirile obligațiilor profesionale ar fi fost motivate de urmărirea unui interes personal care ar fi distrus iremediabil relația de încredere dintre BCE și [reclamant]”. În acest context, doi membri ai comitetului disciplinar au apreciat că elementele din dosar care susțineau această teză aveau forță probantă suficientă, dar, în cele din urmă, majoritatea membrilor nu s‑au considerat „pe deplin convinși că un interes personal […] putea fi stabilit, în sens strict, fără cea mai mică îndoială”.
După ce a prezentat circumstanțele atenuante care puteau fi reținute în cazul reclamantului, comitetul disciplinar a formulat, prin consensul membrilor săi, propunerea de sancționare cu retrogradarea cu două categorii salariale.
În acest context a intervenit decizia atacată, în care Comitetul executiv a precizat că a luat în considerare avizul comitetului disciplinar, dezacordul în cadrul acestui comitet cu privire la problema existenței unui interes personal, precum și circumstanțele atenuante menționate în avizul respectiv. Cu toate acestea, Comitetul executiv a reținut, ca circumstanță agravantă, în special faptul că reclamantul a săvârșit neîndeplinirile obligațiilor profesionale în discuție în poziția sa de manager având o responsabilitate specială în protecția reputației și a intereselor financiare ale BCE. În continuare, Comitetul executiv a prezentat de asemenea în decizia atacată nivelul său de exigență în ceea ce privește integritatea personalului său și a considerat că neîndeplinirile obligațiilor profesionale în cauză afectaseră în mod iremediabil relația de încredere pe care Banca apreciază că este necesar să o aibă cu personalul său.
Având în vedere ceea ce precedă, Tribunalul consideră că decizia atacată, coroborată cu avizul comitetului disciplinar la care face trimitere, conține o motivare care răspunde cerințelor jurisprudențiale aplicabile de asemenea Băncii și amintite la punctele 188-190 din prezenta hotărâre.
În special, contrar celor pretinse de reclamant, Comitetul executiv a explicat motivele pentru care a reținut o sancțiune mai severă decât cea asupra căreia membrii comitetului disciplinar au reușit să ajungă la un acord prin consens. În această privință, împrejurarea că sancțiunea reținută de Comitetul executiv corespunde celei către care înclinau doi dintre cei patru membri cu vot deliberativ din cadrul comitetului disciplinar nu este în sine de natură să afecteze decizia atacată cu un viciu din perspectiva obligației de motivare.
Referitor la condițiile în care se poate considera că relația de încredere dintre Bancă și unul dintre agenții săi este ruptă, trebuie subliniat faptul că Comitetul executiv nu este obligat de avizul comitetului disciplinar, astfel cum prevede în mod expres articolul 8.3.17 din Statutul personalului. Prin urmare, chiar dacă majoritatea membrilor comitetului disciplinar era de acord cu privire la faptul că, din punctul său de vedere, o rupere a relației de încredere ar putea fi constatată de Comitetul executiv în cazul în care acesta din urmă aprecia că fusese urmărit un interes personal de către reclamant, Tribunalul consideră că Comitetul executiv putea, în cadrul puterii sale de apreciere largi în definirea cerințelor sale în materie de integritate cu privire la personalul BCE, să considere în speță că ruperea relației de încredere era consumată, inclusiv în afara ipotezei sugerate de comitetul disciplinar, și anume chiar în lipsa dovezii privind urmărirea unui interes personal de către reclamant. De altfel, Tribunalul arată că reclamantul, în observațiile sale din 24 aprilie 2013 privind avizul comitetului disciplinar, nu a prezentat de fapt argumente speciale referitoare la problema ruperii relației de încredere menționată totuși de comitetul disciplinar în avizul său adresat Comitetului executiv.
Rezultă din cele de mai sus că al cincilea motiv trebuie înlăturat.
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere și pe încălcarea principiului proporționalității
Argumentele părților
Reclamantul susține în esență că decizia atacată nu identifică în mod clar acuzațiile care au fost reținute pentru a fundamenta această decizie și nu efectuează o analiză adecvată a circumstanțelor atenuante care au fost invocate de acesta în cursul procedurii disciplinare. În special, reclamantul subliniază faptul că toate achizițiile în litigiu ar fi fost realizate cu respectarea deplină a normelor în vigoare în cadrul BCE și că erau cunoscute și vizibile pentru alte servicii; faptul că s‑au constatat, inclusiv de către OLAF, deficiențe în controlul financiar și în supravegherea Diviziei „Servicii administrative”; împrejurarea că, atunci când i s‑a atras atenția de către superiorii săi cu privire la imposibilitatea de a efectua anumite achiziții, în speță achiziții de rame pentru fotografii digitale, acesta s‑ar fi executat; faptul că nu a beneficiat de formare sau de orientări specifice cu privire la normele bugetare aplicabile; performanțele sale profesionale în asumarea deciziei în cadrul Diviziei „Servicii administrative”, asumare a deciziei care ar fi permis BCE să economisească mai multe milioane de euro; nivelul scăzut de supraveghere a acestei divizii; amploarea sarcinilor care îi fuseseră încredințate, precum și împrejurarea că a trebuit să aprobe, săptămânal, sute de ordine de achiziții și de facturi pentru Divizia „Servicii administrative” și că, în definitiv, achizițiile în litigiu în speță reprezentau, din punctul de vedere al valorii lor totale, abia o 1/1000 din bugetul diviziei.
Reclamantul susține că, din cauza neluării în considerare sau unei luări în considerare insuficiente a unei serii de circumstanțe atenuante, BCE i‑ar fi aplicat o sancțiune disproporționată. În această privință, reclamantul contestă că a afectat reputația BCE întrucât a autorizat achizițiile în litigiu. Pe de altă parte, acesta subliniază faptul că fusese deja sancționat prin suspendarea temporară din funcție și prin impactul procedurii disciplinare asupra vieții sale, atât cea profesională, cât și cea privată.
BCE solicită respingerea celui de al șaptelea motiv ca nefondat. În această privință, BCE apreciază că reclamantul interpretează în mod fragmentar, chiar denaturând sensul, decizia atacată, care, contrar celor susținute de reclamant, a luat în considerare în mod corespunzător, prin trimitere la punctul 34 din avizul comitetului disciplinar, circumstanțele atenuante în speță. Banca arată că reclamantul face afirmații generale cu privire la neluarea în considerare a anumitor circumstanțe atenuante, fără a le identifica în mod clar, ceea ce ar ridica problema admisibilității unor astfel de afirmații generale. În orice caz, Banca apreciază că a luat în considerare toate circumstanțele relevante ale cazului reclamantului, dar subliniază că existența unor circumstanțe atenuante nu poate împiedica,
ipso iure
, posibilitatea de a‑l concedia.
Potrivit BCE, riscul de atingere adusă reputației externe a Băncii care rezultă din comportamentul reclamantului era evident, cu atât mai mult cu cât reclamantul nu a fost în măsură să explice unde se afla cea mai mare parte dintre articolele achiziționate sub supravegherea sa. În ceea ce privește argumentul potrivit căruia suspendarea din funcție, în cazul său, ar fi constituit deja o sancțiune foarte severă, care împiedica posibilitatea de a‑l concedia, Banca amintește că o astfel de suspendare din funcție nu constituie o sancțiune și că, în orice caz, ruperea relației de încredere era consumată în cazul său și justifica sancțiunea aplicată.
Aprecierea Tribunalului
Tribunalul consideră adecvat să trateze acest al șaptelea motiv înaintea celui de al șaselea.
– Considerații generale
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că legalitatea oricărei sancțiuni disciplinare presupune să fie dovedită realitatea faptelor reproșate persoanei interesate (Hotărârea Daffix/Comisia, T‑12/94,
EU:T:1997:208
, punctul 64, Hotărârea Tzikis/Comisia, T‑203/98,
EU:T:2000:130
, punctul 51, și Hotărârea EH/Comisia,
EU:F:2014:250
, punctul 90).
În ceea ce privește evaluarea gravității încălcărilor constatate de comitetul disciplinar în sarcina agentului și alegerea sancțiunii care pare, în raport cu aceste încălcări, cea mai adecvată, acestea aparțin în principiu largii puteri de apreciere a Băncii, cu condiția ca sancțiunea aplicată să nu fie disproporționată în raport cu faptele demonstrate (Hotărârea E/Comisia,
EU:T:2001:175
, punctele 85 și 86). Astfel, potrivit unei jurisprudențe consacrate în materie statutară și care poate fi transpusă în contextul contractual al BCE, această instituție dispune de competența de a efectua o apreciere a răspunderii agentului său diferită de cea a comitetului său disciplinar, precum și de a alege, în consecință, sancțiunea disciplinară pe care o consideră adecvată pentru a sancționa abaterile disciplinare reținute (a se vedea Hotărârea Y/Curtea de Justiție,
EU:T:1996:94
, punctul 56, și Hotărârea Tzikis/Comisia,
EU:T:2000:130
, punctul 48).
Odată stabilită materialitatea faptelor, având în vedere larga putere de apreciere de care se bucură Banca în materie disciplinară, controlul jurisdicțional trebuie să se limiteze la verificarea lipsei de eroare vădită de apreciere și de abuz de putere (a se vedea în acest sens Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctele 221 și 222, și Hotărârea EH/Comisia,
EU:F:2014:250
, punctul 92).
În ceea ce privește proporționalitatea sancțiunii disciplinare în raport cu gravitatea faptelor reținute, Tribunalul trebuie să ia în considerare faptul că stabilirea sancțiunii trebuie să se întemeieze pe o evaluare globală de către Bancă a tuturor faptelor concrete și a împrejurărilor specifice fiecărui caz individual, subliniindu‑se că, în mod similar Statutului funcționarilor, corpusul normativ aplicabil personalului BCE, în special articolul 45 din Condițiile de angajare, nu prevede un raport fix între sancțiunile pe care le cuprinde și diferitele neîndepliniri posibile ale obligațiilor profesionale și că acesta nu precizează în ce măsură existența unor circumstanțe agravante sau atenuante trebuie să intervină în alegerea sancțiunii. Examinarea de către prima instanță este, în consecință, limitată la problema dacă ponderarea circumstanțelor agravante și atenuante de către Bancă a fost efectuată proporțional, precizându‑se că, la această examinare, instanța nu se poate substitui Băncii în privința judecăților de valoare efectuate în această privință (a se vedea Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctul 221, Hotărârea Afari/BCE,
EU:T:2004:77
, punctul 203, și Hotărârea BG/Ombudsmanul, T‑406/12 P,
EU:T:2014:273
, punctul 64), alegerea sancțiunii disciplinare revenind acesteia (Hotărârea Nijs/Curtea de conturi, F‑77/09,
EU:F:2011:2
, punctul 132).
– Cu privire la neîndeplinirile obligațiilor profesionale reproșate
În speță, Tribunalul constată că reclamantul nu contestă că a efectuat achizițiile de bunuri și servicii în litigiu, altfel spus nu contestă realitatea faptelor, ci contestă în legătură cu aceasta faptul că a acționat greșit sau că a săvârșit vreo acțiune nelegală, cu alte cuvinte calificarea ca neîndeplinire a obligațiilor profesionale.
Rezultă că, în cadrul acestui motiv, eroarea vădită de apreciere pe care reclamantul o reproșează Comitetului executiv privește constatarea și evaluarea gravității neîndeplinirilor obligațiilor profesionale efectuate de comitetul disciplinar și pe care Comitetul executiv s‑a întemeiat în stabilirea sancțiunii pe care a aplicat‑o reclamantului. În această privință, contrar susținerilor reclamantului, reiese în mod expres din avizul comitetului disciplinar că neîndeplinirile obligațiilor profesionale constatate de către acesta ar consta în încălcarea articolului 4 litera (a) din Condițiile de angajare, a articolelor 2, 2.2, 4.1, 4.2 și 5.1 din Codul de conduită, precum și a instrucțiunilor prevăzute în capitolele 7 și 8 din Manualul practicilor operaționale. Rezultă de asemenea din decizia atacată că Comitetul executiv a confirmat aceste constatări ale comitetului disciplinar.
În această privință, dispozițiile din corpusul de norme aplicabile personalului BCE menționate în avizul comitetului disciplinar au ca obiectiv garantarea faptului că agenții BCE, prin comportamentul lor, prezintă o imagine demnă, în conformitate cu conduita deosebit de corectă și de respectuoasă care este așteptată în mod legitim din partea membrilor personalului unei instituții publice internaționale, chiar angajați pe bază contractuală (a se vedea Hotărârea Williams/Curtea de Conturi, T‑146/94,
EU:T:1996:34
, punctul 65, și Hotărârea N/Comisia,
EU:T:1997:71
, punctul 127). În special, obligația prevăzută la articolul 4 litera (a) din Condițiile de angajare de a „adopt[a] o conduită corespunzătoare funcției lor și calității BCE de organ [al Uniunii]” trebuie interpretată ca impunând personalului BCE obligații printre altele de loialitate și de demnitate similare celor care se aplică funcționarilor Uniunii (a se vedea Hotărârea Afari/BCE,
EU:T:2004:77
, punctul 193).
În ceea ce privește dispozițiile Codului de conduită în discuție în speță, acestea urmăresc să precizeze obligațiile care le revin agenților BCE în temeiul obligației de loialitate, cum ar fi obligația de a‑și menține superiorii informați, de a se comporta într‑un mod exemplar și de veghea la menținerea reputației externe a Băncii, precum și să reamintească norme de bază aplicabile în orice instituție finanțată din bani publici, și anume că bunurile și echipamentele instituției trebuie utilizate numai în scopul și în limitele nevoilor profesionale și că agenții trebuie să vegheze la raționalizarea achizițiilor de echipamente și să le utilizeze în cel mai eficient mod posibil.
Referitor la dispozițiile din Manualul practicilor operaționale în discuție în speță, acestea reamintesc norme privind buna gestionare bugetară în identificarea nevoilor și utilizarea bugetelor aferente centrelor bugetare centralizate, precum bugetul Diviziei „Servicii administrative”, iar aceasta în legătură cu serviciile prestate altor direcții din BCE.
În ceea ce privește descrierea încălcărilor obligațiilor profesionale despre care comitetul disciplinar a considerat că au fost săvârșite de reclamant, cuprinsă în speță la punctul 27 din avizul comitetului disciplinar, Tribunalul consideră că rezultă din dosar că în mod întemeiat acest comitet a ajuns la concluzia că reclamantul a încălcat articolul 4 litera (a) din Condițiile de angajare, precum și dispozițiile din Codul de conduită și din manualul practicilor operaționale.
Astfel, având în vedere tipul, numărul și frecvența achizițiilor în litigiu efectuate într‑o perioadă mai mare de doi ani și jumătate, precum și lipsa unei justificări concrete și convingătoare cu privire la necesitatea de a efectua astfel de achiziții pentru nevoile legitime ale Diviziei „Servicii administrative” care fusese condusă de reclamant, acesta din urmă nu poate pretinde în mod rezonabil că a acționat în conformitate cu așteptările legitime ale Băncii, astfel cum sunt formalizate în normele interne pe care le‑a adoptat, și că nu a adus un prejudiciu financiar Băncii.
Cu titlu de exemplu, Tribunalul arată că achiziționarea unitară de echipamente informatice în afara politicii de cumpărare grupată a instituției, în speță centralizată la nivelul DG „Sisteme informatice”, a avut în mod necesar ca rezultat, astfel cum Banca a confirmat în ședință, achiziționarea echipamentelor respective la prețuri mai mari, ca de exemplu achiziționarea de computere marca X, care nu erau utilizate în mod oficial în cadrul BCE la data faptelor. Un alt exemplu de comportament neconform cu așteptările legitime ale Băncii, astfel cum au fost formalizate în normele interne care aceasta le‑a adoptat, și sursă de prejudiciu financiar pentru Bancă a constat în lipsa punerii în aplicare a unei urmăriri a achizițiilor, care printre altele a avut drept consecință imposibilitatea de a localiza exact multe dintre bunurile cumpărate de Divizia „Servicii administrative” și care au făcut obiectul acuzațiilor formulate împotriva reclamantului. De asemenea, este surprinzător faptul că un agent al unei instituții poate să ducă la domiciliu și să păstreze acolo pentru mult timp, astfel cum a procedat reclamantul, un număr important de obiecte informatice și fotografice sau un sistem de navigație portabil.
În această privință, împrejurarea, subliniată de reclamant în noua sa ofertă de probe, că anumite obiecte au fost ulterior regăsite nu este de natură să repună în discuție faptul că, în general, el a achiziționat numeroase obiecte cu încălcarea normelor în vigoare. Pe de altă parte, Tribunalul consideră, pe de o parte, că această ofertă de probe a susținut descrierea biroului reclamantului făcută de BCE, și anume că acest birou prezenta caracteristicile unui depozit din cauza acumulării mari de obiecte, în plus neetichetate, care se găseau acolo. Dovada în această privință este faptul că în biroul respectiv au fost găsite cutii nedespachetate, conținând jucării. Or, o astfel de împrejurare poate explica faptul că BCE nu a fost în măsură, cu atât mai mult având în vedere tehnicitatea echipamentelor în cauză, să întocmească liste exhaustive care să distingă obiectele ce se aflau în incinta sa de cele a căror localizare era necunoscută, precum și de cele aparținând reclamantului și, respectiv, BCE. Prin urmare, aceasta poate explica faptul că numărul și tipul obiectelor care lipsesc cuprinse în raportul prevăzut la articolul 8.3.2 și în avizul comitetului disciplinar pot fi ușor diferite pe cele cuprinse în raportul OLAF sau chiar în raportul de activitate al grupului, fără totuși ca această diferență să dezvăluie o eroare vădită de apreciere. Astfel, în general, reclamantul nu reușește să infirme faptul că multe obiecte, achiziționate pe baza dispozițiilor sale, lipseau și că aceste achiziții au fost făcute fără o justificare profesională concretă și valabilă. Pe de altă parte și în orice caz, prin decizia atacată, BCE nu l‑a sancționat nicidecum pentru faptul de a fi sustras unele dintre echipamentele în cauză.
Astfel, Tribunalul consideră că, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, așa cum s‑a arătat la punctele 82 și 83 din prezenta hotărâre, comitetul disciplinar a constatat existența unor neîndepliniri „intenționate, continue și săvârșite pe o perioadă lungă” ale obligațiilor profesionale ale reclamantului în calitatea sa de agent al BCE. Comitetul disciplinar le‑a calificat drept încălcări „foarte grave și care implicau, într‑o anumită măsură, o lipsă de respect intenționată pentru normele în vigoare la BCE”. Rezultă din aceasta, de asemenea fără a săvârși o eroare vădită de apreciere că, în decizia atacată, Comitetul executiv al BCE a putut să își însușească aceste aprecieri ale comitetului disciplinar, chiar dacă, în această decizie, Comitetul executiv ar fi putut să detalieze mai mult în ce măsură împărtășea aprecierile respective.
Trebuie analizat acum dacă Comitetul executiv nu a luat în considerare sau a luat în mod insuficient în considerare circumstanțele atenuante sau anumite fapte invocate de reclamant.
– Cu privire la luarea în considerare a circumstanțelor atenuante
În această privință, este necesar, mai întâi să se constate că reiese din decizia atacată că Comitetul executiv a luat în considerare trei circumstanțe atenuante menționate în avizul comitetului disciplinar, în speță deficiențele în controlul intern al Diviziei „Servicii administrative” înainte de intrarea în funcție a reclamantului, faptul că Divizia „Servicii administrative” avea un nivel scăzut de supraveghere, precum și rezultatele foarte bune în serviciu ale reclamantului.
Cu toate acestea, reclamantul invocă contextul general în care a acționat și subliniază că „un număr mare de fapte și de împrejurări au fost pur și simplu ignorate sau insuficient luate în considerare de [BCE]”.
Cu privire la acest aspect, indiferent de problema admisibilității acestei critici, care a fost invocată de Bancă, Tribunalul consideră că elementele enumerate în dezordine de către reclamant nu sunt de natură să stabilească o eroare vădită de apreciere și nici o neluare în considerare a circumstanțelor atenuante de către Comitetul executiv al BCE.
Astfel, în ceea ce privește argumentația reclamantului care evidențiază o carență a superiorilor ierarhici ai acestuia în privința rolului lor de supraveghere, precum și a Diviziei „Buget, control și organizare” din cadrul DG „Resurse umane” în supravegherea bugetară și financiară a Diviziei „Servicii administrative” după intrarea sa în funcție, Tribunalul amintește că eventualele carențe ale superiorilor săi ierarhici și ale diviziei sus-menționate nu pot justifica neîndeplinirile reproșate reclamantului, care, în calitatea sa de manager, în speță de șef al Diviziei „Servicii administrative”, rămâne responsabil de actele sale (a se vedea în acest sens Hotărârea R./Comisia,
EU:C:1985:324
, punctul 44, Hotărârea Z/Parlamentul, T‑242/97,
EU:T:1999:92
, punctul 115, și Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctul 233).
În mod similar, reclamantul nu poate invoca, cu titlu de circumstanță atenuantă, că nu a fost alertat de DG „Administrație” și de DG „Resurse umane” și, respectiv, în cadrul acestora, de Divizia „Contabilitate și achiziții” și de Divizia „Buget”, control și organizare cu privire la faptul că achizițiile în litigiu nu ar putea fi efectuate. Astfel, fără a fi necesar să se intre în detaliile diferitor achiziții efectuate, Tribunalul consideră că, având în vedere caracteristicile unora dintre ele, cum ar fi achizițiile de console și de jocuri pe calculator, încheierea de abonamente de telefonie mobilă și punerea corelativă de telefoane mobile la dispoziția membrilor personalului care nu erau autorizați să le dețină potrivit normelor interne ale Băncii sau chiar achiziționarea de bunuri în vederea recompensării personalului Diviziei „Servicii administrative” pe care reclamantul o conducea, acesta din urmă ar fi trebuit să aibă îndoieli serioase cu privire la legitimitatea de a efectua achizițiile respective și cu privire la compatibilitatea comportamentului său cu normele clare ale BCE, prevăzute printre altele la articolul 4 litera (a) din Condițiile de angajare, precum și din Codul de conduită.
Faptul că reclamantul a încetat achiziționarea de rame pentru fotografii digitale atunci când i s‑au adresat întrebări pe această temă de către ierarhia sa, departe de a fi o circumstanță atenuantă, ar fi trebuit dimpotrivă să îl stimuleze să își revizuiască modul de gestionare a fondurilor publice, misiune cu care era învestit în calitate de șef de divizie care dispune de un buget autonom, în special atunci când a efectuat achiziții unitare de echipamente informatice cu încălcarea opțiunilor de achiziții colective hotărâte de DG „Sisteme informatice”, competentă în materie.
În ceea ce privește performanțele profesionale ale reclamantului care, potrivit acestuia, ar fi ajutat Banca să economisească sume substanțiale, Tribunalul subliniază în primul rând că, deși BCE este obligată, în temeiul articolului 45 din Condițiile de angajare, să ia în considerare „conduita membrului personalului pe parcursul întregii sale cariere”, această luare în considerare nu echivalează în mod necesar cu recunoașterea unei circumstanțe atenuante (Hotărârea EH/Comisia,
EU:F:2014:250
, punctul 119). În al doilea rând, putea fi legitim pentru Bancă să considere că faptele erau de o asemenea gravitate încât, chiar dacă rezultatele reclamantului în serviciu au fost excepționale, această împrejurare ar fi rămas fără efect (a se vedea în acest sens Hotărârea Yasse/BEI, T‑141/97,
EU:T:1999:177
, punctul 114). În special, nu se poate admite faptul ca, sub acoperirea contribuției la realizarea de economii globale substanțiale în beneficiul bugetului de funcționare al unei instituții, un agent să se poată considera scutit de aplicarea unor norme elementare de bună administrare bugetară și financiară pentru motivul că achizițiile de bunuri și servicii în cauză privesc doar sume reduse în raport cu bugetul pe care acesta îl are în administrare. Astfel, indiferent de suma în cauză, orice cheltuială publică trebuie să fie efectuată în conformitate cu normele privind disciplina bugetară și contabilă.
În ceea ce privește argumentul reclamantului potrivit căruia nu ar fi beneficiat de formare specifică referitoare la gestiunea bugetară și la regulile de achiziții, Tribunalul consideră că acesta este inoperant întrucât, presupunând că se poate stabili că Banca nu a pus la dispoziție suficiente formări personalului său de conducere, această eventuală deficiență nu îi permitea reclamantului să acționeze cu încălcarea unor norme explicite adoptate de BCE în documentele sale interne.
Situația se prezintă identic și în ceea ce privește argumentul reclamantului întemeiat pe volumul său de muncă. Astfel, chiar dacă Divizia „Servicii administrative” trebuia să gestioneze sute de comenzi de achiziții săptămânale, reclamantul era asistat de un șef de divizie adjunct. Or, reiese din dosar că ambii s‑au pretat la achiziții discutabile și, în orice caz, Tribunalul consideră că volumul săptămânal al achizițiilor gestionat de Divizia „Servicii administrative” nu poate justifica lipsa de discernământ în achiziționarea anumitor articole, în special atunci când acestea nu răspund în mod clar nevoilor legitime ale serviciului.
În ceea ce privește faptul că alte divizii ale BCE ar fi efectuat achiziții la fel de nejustificate precum cele în discuție în speță, Tribunalul amintește din nou că un agent nu poate invoca în mod util faptul că nicio procedură disciplinară nu a fost îndreptată împotriva unuia sau mai multor alți agenți, pentru fapte similare celor reținute în sarcina sa, pentru a contesta sancțiunea care i‑a fost aplicată lui însuși (a se vedea în acest sens Hotărârea Williams/Curtea de Conturi,
EU:C:1985:297
, punctul 14, și Hotărârea de Compte/Parlamentul,
EU:T:1991:54
, punctul 170).
Rezultă din cele de mai sus că decizia atacată nu conține o eroare vădită de apreciere în ceea ce privește luarea în considerare a faptelor și a circumstanțelor atenuante. Prin urmare, este necesar să se examineze dacă, în conformitate cu jurisprudența aplicabilă în materie disciplinară, ponderarea circumstanțelor agravante și atenuante de către Bancă a fost realizată într‑un mod proporțional, amintindu‑se că, în cadrul examinării menționate, instanța nu poate înlocui judecățile de valoare efectuate în această privință de către Bancă cu propriile judecăți de valoare.
– Cu privire la proporționalitatea sancțiunii aplicate
Cu privire la acest aspect, este necesar să se sublinieze de la bun început că, în decizia atacată, Comitetul executiv a luat în considerare circumstanțele atenuante reținute de comitetul disciplinar, dar a reținut și circumstanța agravantă amintită la punctul 87 din prezenta hotărâre.
Tribunalul arată în această privință că din corpusul normativ aplicabil personalului BCE rezultă o obligație de loialitate a agentului BCE față de angajatorul său instituțional, care trebuie să îl determine, cu atât mai mult în cazul în care, precum reclamantul, acesta are un grad înalt, să dea dovadă de un comportament deasupra oricărei bănuieli, pentru ca legăturile de încredere existente între acesta și Bancă să fie întotdeauna protejate (Hotărârea N/Comisia,
EU:T:1997:71
, punctul 129).
Or, ținând seama de importanța relației de încredere existente între Uniune și agenții săi în ceea ce privește atât funcționarea internă a Uniunii, cât și imaginea sa în exterior și având în vedere caracterul general al termenilor dispozițiilor articolului 4 litera (a) din Condițiile de angajare și al celor din Codul de conduită menționați în avizul comitetului disciplinar, aceștia acoperă orice împrejurare sau orice comportament despre care agentul BCE trebuie să înțeleagă în mod rezonabil, având în vedere gradul său și funcția pe care o îndeplinește, precum și împrejurările specifice ale cauzei, că este de natură să fie considerat de terți ca fiind susceptibil să creeze confuzie cu privire la interesele urmărite de Uniune pe care este obligat să le servească (a se vedea prin analogie Hotărârea Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11,
EU:F:2013:159
, punctul 63).
În special, în contextul specific al Băncii, întrucât instituția financiară a Uniunii acționează, în calitate de angajator, într‑un cadru contractual, Tribunalul trebuie să facă o analiză a proporționalității dintre faptele reținute în sarcina agentului și sancțiunea aplicată în lumina obiectivelor și a funcțiilor pe care Banca trebuie să le îndeplinească (a se vedea în acest sens Hotărârea Yasse/BEI,
EU:T:1999:177
, punctul 108). Cu privire la acest aspect, Tribunalul consideră efectiv că reclamantul avea, în funcția sa managerială de șef al Diviziei „Servicii administrative”, responsabilități sporite în protejarea reputației și a intereselor financiare ale Băncii. Pe de altă parte, având în vedere responsabilitatea sa în aplicarea politicii monetare a Uniunii, BCE își întemeiază efectiv reputația exterioară pe un rol de administrație model, eficientă și responsabilă, ceea ce implică faptul că personalul său dă dovadă de o „integritate ireproșabilă”. Acest fapt este de altfel reamintit la punctul 2.2 din Codul de conduită, potrivit căruia agenții BCE „trebuie să fie conștienți de importanța atribuțiilor și a misiunilor lor, să țină seama de așteptările publicului în privința conduitei lor morale, să se comporte astfel încât să păstreze și să consolideze încrederea publicului în BCE și să contribuie la eficiența administrării BCE”.
Astfel cum a constatat instanța Uniunii cu privire la o instituție financiară a Uniunii (a se vedea Hotărârea Yasse/BEI,
EU:T:1999:177
, punctul 110), astfel de obligații au o importanță capitală pentru îndeplinirea obiectivelor atribuite unei instituții bancare și constituie un element esențial al comportamentului pe care personalul acestei instituții trebuie să îl respecte în scopul protejării independenței și demnității acesteia.
În aceste condiții, având în vedere gravitatea încălcărilor obligațiilor profesionale reproșate, caracterul intenționat al acestora și repetarea lor pe o perioadă lungă, astfel cum au fost reținute acestea de comitetul disciplinar și de Comitetul executiv, precum și având în vedere nivelul de integritate pe care Banca înțelege în mod legitim să îl solicite din partea agenților săi și care constituie o judecată de valoare cu privire la care instanța nu poate înlocui aprecierea acestei instituții cu propria apreciere, Tribunalul consideră, pe de o parte, că Comitetul executiv putea să rețină circumstanța agravantă, cuprinsă în decizia atacată, în cazul reclamantului. Pe de altă parte, Tribunalul apreciază că ponderarea circumstanțelor agravante și atenuante de către Bancă a fost efectuată într‑un mod proporțional în speță.
În special, în raport cu cerințele jurisprudențiale în materie, Banca putea să considere că, prin comportamentele în litigiu și în pofida existenței unor circumstanțe atenuante, reclamantul a afectat iremediabil relația de încredere dintre acesta și Bancă. Astfel, într‑o situație precum cea din speță, Banca putea, în cadrul puterii largi de apreciere care îi revine în definirea cerințelor în materie de integritate a personalului său, să considere că, în pofida dorinței reclamantului de a continua relația de muncă, era exclus să poată restabili această relație de încredere, ceea ce face, prin urmare, mai dificilă, chiar imposibilă, îndeplinirea, în colaborare cu acest agent, a sarcinilor atribuite Băncii de Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea Gomes Moreira/ECDC,
EU:F:2013:159
, punctul 67).
Chiar dacă, astfel cum a susținut reclamantul în cadrul ședinței, sancțiunea cea mai blândă, propusă de comitetul disciplinar, l‑ar fi repartizat din nou într‑o funcție care nu mai implica gestionarea unui buget centralizat și dacă, în consecință, exercitarea unei funcții care nu ar fi fost o funcție de conducere nu ar fi necesitat în mod obligatoriu un nivel de încredere atât de înalt precum cel care caracteriza raportul său de muncă cu Banca în calitate de șef de divizie, Tribunalul consideră că BCE putea, în cadrul puterii sale largi de apreciere și având în vedere natura contractuală a raportului de muncă dintre Bancă și agentul său, să aprecieze că sancțiunea propusă de comitetul disciplinar ar fi fost insuficientă având în vedere faptele săvârșite de o persoană care a avut răspunderea unui buget centralizat considerabil și că, luând în considerare caracterul intenționat și grav al neîndeplinirii obligațiilor profesionale în discuție săvârșite de unul dintre managerii săi, din partea căruia se așteaptă un comportament exemplar, legătura de încredere era ruptă definitiv.
Ținând seama de cele de mai sus, al șaptelea motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe un abuz de putere al Comitetului executiv și pe încălcarea articolului 8.3.17 din Statutul personalului
Argumentele părților
În cadrul acestui motiv, reclamantul susține că Comitetul executiv are competența să se pronunțe numai cu privire la alegerea sancțiunii care trebuie aplicată având în vedere neîndeplinirile obligațiilor profesionale stabilite de comitetul disciplinar. Cu toate acestea, Comitetul executiv nu este competent să se pronunțe cu privire la aspectul dacă faptele sunt stabilite din punct de vedere material. Or, în speță, Comitetul executiv ar fi denaturat avizul comitetului disciplinar, intervenind ca și cum ar fi „un al cincilea membru neoficial al comitetului disciplinar pentru a înclina în mod implicit balanța voturilor și pentru a decide că, în opinia sa, urmărirea unui interes personal [era] evidentă”. Comitetul executiv ar fi constatat astfel urmărirea unui interes personal acolo unde comitetul disciplinar constatase că acesta nu putea fi stabilit în speță. Prin urmare, abuzul de putere al Comitetului executiv ar consta în faptul că a decis el însuși că faptele erau dovedite, în loc să se limiteze să decidă sancțiunea adecvată.
BCE solicită respingerea celui de al șaselea motiv ca vădit nefondat, subliniind că o simplă lectură a deciziei atacate arată în mod clar că Comitetul executiv nu a distorsionat și nici nu a modificat în alt fel constatările referitoare la faptele și la analiza juridică a comitetului disciplinar.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie arătat că, în temeiul articolului 8.3.15 din Statutul personalului, comitetul disciplinar emite „un aviz definitiv semnat de toți membrii cu privire la realitatea faptelor, la aspectul dacă acestea constituie neîndeplinir[i] a[le] obligațiilor profesionale și la orice acțiune disciplinară” și că, în temeiul articolului 8.3.17 din același statut, „[c]omitetul disciplinar stabilește sancțiunea disciplinară cea mai adecvată [luând în considerare] în mod corespunzător recomandările formulate de comitetul disciplinar, fără a fi totuși obligat să le respecte”.
În speță, indiferent de aspectul dacă competența Comitetului executiv se limitează la stabilirea sancțiunii care va fi aplicată, Tribunalul consideră că reclamantul nu a reușit să demonstreze modul în care Comitetul executiv ar fi denaturat faptele așa cum au fost constatate acestea de comitetul disciplinar. Astfel, Comitetul executiv s‑a bazat pe realitatea faptelor astfel cum a fost reținută de comitetul disciplinar, precum și pe constatările acestuia din urmă cu privire la neîndeplinirea de către reclamant a obligațiilor sale profesionale.
Reiese totuși din decizia atacată că, în mod mai explicit decât comitetul disciplinar în avizul său, Comitetul executiv a considerat, fără a depăși marja de apreciere de care beneficiază în materie, inclusiv în ceea ce privește judecățile de valoare, că faptul că reclamantul a săvârșit neîndeplinirile obligațiilor profesionale în litigiu în timp ce exercita funcții de conducere care implică o obligație specială de a veghea la reputația și la interesele financiare ale Băncii constituia o circumstanță agravantă. Comitetul executiv a prezentat de asemenea nivelul său de exigență în ceea ce privește integritatea vizavi de personalul său, care ține în mod vădit de puterea sa de apreciere în materie. Situația este aceeași în ceea ce privește constatarea rupturii relației de încredere pe care o consideră necesară în legătură cu personalul. Astfel, contrar celor susținute de reclamant, constatarea unei asemenea rupturi nu se limitează numai la ipoteza, emisă de comitetul disciplinar, cu privire la constatarea urmăririi unui interes propriu.
În realitate, dacă ar trebui să fie urmată, argumentația reclamantului ar însemna să se nege orice posibilitate pentru Comitetul executiv de a adopta o sancțiune diferită de cea propusă de comitetul disciplinar și, în cele din urmă, să se considere că comitetul disciplinar nu este un organ consultativ, ci un organ decizional.
Astfel, pentru a putea stabili sancțiunea adecvată, Comitetul executiv trebuia în mod necesar să își formeze o opinie cu privire la circumstanțele atenuante, dar și cu privire la circumstanțele agravante ale cazului reclamantului, astfel cum reiese din jurisprudența constantă în materie disciplinară potrivit căreia administrația dispune de competența de a efectua o apreciere a răspunderii agentului său diferită de cea a comitetului disciplinar, precum și de a alege, în consecință, sancțiunea disciplinară pe care o consideră adecvată pentru a sancționa abaterile disciplinare reținute (Hotărârea Tzikis/Comisia,
EU:T:2000:130
, punctul 48), amintindu‑se că instanța nu se poate substitui Băncii în privința judecăților de valoare efectuate în această privință și a alegerii sancțiunii disciplinare care îi revine (Hotărârea EH/Comisia,
EU:F:2014:250
, punctul 93).
Având în vedere ceea ce precedă și faptul că Tribunalul nu identifică niciun element de natură să constate și nici măcar să presupună existența unui abuz de putere, al șaselea motiv trebuie respins ca fiind vădit nefondat.
Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe nelegalitatea articolelor 44 și 45 din Condițiile de angajare, precum și a articolului 8.3 din Statutul personalului în raport cu libertatea de asociere și cu dreptul la negociere colectivă consacrate prin articolul 28 din cartă
Argumentele părților
Prin intermediul acestui motiv, reclamantul susține că Condițiile de angajare și Statutul personalului, inclusiv prevederile acestora referitoare la procedurile disciplinare, sunt nelegale, pe de o parte, „pentru încălcarea principiului democrației, a celui al separării puterilor, precum și a celui potrivit căruia legiuitorul secundar poate acționa numai în limitele stabilite de legiuitorul primar” și, pe de altă parte, întrucât acestea nu au fost adoptate cu respectarea dialogului social, a libertății de asociere și a dreptului la negociere colectivă. În special, reclamantul susține că Consiliul guvernatorilor BCE este „în mod vădit un organ executiv, iar nu o putere legislativă a Uniunii”. În consecință, reclamantul contestă competența Comitetului executiv și a Consiliului guvernatorilor de a adopta condițiile de angajare, mai ales după o simplă consultare a reprezentanților personalului.
Banca solicită respingerea celui de al optulea motiv ca fiind în parte inadmisibil și, în orice caz, ca fiind nefondat, amintind în același timp autonomia funcțională de care beneficiază în materie.
Aprecierea Tribunalului
Articolul 36.2 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE face parte dintr‑un protocol adoptat în cadrul Tratatului de la Maastricht și constituie astfel o dispoziție de drept primar care putea să prevadă o derogare de la articolul 283 CE, în prezent articolul 336 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctul 38).
În această privință, reiese din articolul 21 din Regulamentul de procedură al BCE, adoptat de Consiliul guvernatorilor, că acesta din urmă a putut să delege în mod legal Comitetului executiv competența de a stabili modalitățile de punere în aplicare a Condițiilor de angajare, și anume competența de a adopta Statutul personalului. Or, în această privință, niciun text nu interzice în mod formal delegarea în discuție și, în plus, această delegare a fost stabilită pe baza unui text din dreptul primar în privința căruia instanța Uniunii a precizat deja că implica competența Consiliului guvernatorilor de a delega definirea regimului aplicabil personalului (a se vedea Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctele 100-104).
În mod similar, contrar celor susținute de reclamant, BCE avea dreptul, în temeiul articolului 36.1 din Protocolul privind Statutul SEBC și al BCE, să prevadă în Condițiile de angajare un regim disciplinar care să îi permită, în special în caz de neîndeplinire de către unul dintre agenții săi a obligațiilor din contractul său de muncă, să ia măsurile necesare în ceea ce privește responsabilitățile și obiectivele care îi sunt atribuite (Hotărârea X/BCE,
EU:T:2001:251
, punctul 63).
Pe de altă parte, Tribunalul a statuat deja, ca răspuns la argumente formulate în mod similar și fără a fi contrazis sub acest aspect de instanța de recurs, că, cel mult, articolul 6 alineatul (2) din Carta socială europeană semnată la Torino la 18 octombrie 1961, „încurajează […], fără a impune, «instituirea procedurilor de negociere voluntară între angajatori sau organizațiile patronale, pe de o parte, și organizațiile sindicale ale angajaților, pe de altă parte, în vederea reglementărilor condițiilor de angajare prin convenții colective»” și că, referitor la articolul 28 din cartă și la articolul 11 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, „deși acestea consacră dreptul la libertatea de asociere, care include dreptul lucrătorilor de a înființa sindicate pentru apărarea intereselor economice și sociale ale acestora, prevederile lor nu includ obligația de a institui o procedură de negociere colectivă sau de a le conferi sindicatelor menționate o putere de codecizie în scopul elaborării condițiilor de angajare a lucrătorilor” (Hotărârea Heath/BCE, F‑121/10,
EU:F:2011:174
, punctul 121).
Astfel, Condițiile de angajare și Statutul personalului puteau fi adoptate în mod unilateral de BCE și puteau fi modificate după consultarea Comitetului pentru personal, având în vedere că nu există obligația de a se proceda în materie prin intermediul unor contracte colective semnate de BCE și de organizațiile sindicale reprezentative ale personalului acesteia. Astfel, ca instituție a Uniunii prevăzută la articolul 13 UE și în aplicarea Protocolului privind Statutul SEBC și al BCE, BCE este abilitată să adopte, prin regulament, dispozițiile aplicabile personalului său (a se vedea Hotărârea Cerafogli/BCE, F‑84/08,
EU:F:2010:134
, punctul 47).
Rezultă din cele de mai sus că al optulea motiv trebuie respins ca vădit nefondat.
Întrucât toate motivele în anulare ale deciziei atacate au fost respinse, concluziile în anulare sunt, în consecință, nefondate.
3.
Cu privire la concluziile în despăgubiri
Chiar dacă, în mod formal, reclamantul prezintă concluziile în despăgubiri nu doar în legătură cu decizia atacată, ci și cu comportamentul BCE, Tribunalul constată că concluziile sale în despăgubiri sunt în mod clar legate de concluziile sale în anularea deciziei atacate. Întrucât acestea din urmă au fost respinse ca nefondate, situația trebuie să fie aceeași în ceea ce privește concluziile în despăgubiri.
Cu titlu suplimentar, Tribunalul arată că, în orice caz, reclamantul nu demonstrează în vreun fel realitatea pretinselor daune materiale și morale care rezultă din comportamentul BCE ce se situează în afara contextului adoptării deciziei atacate.
Având în vedere toate considerațiile precedente, acțiunea trebuie respinsă în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 101 din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul 8 din titlul II din regulamentul menționat, partea care cade în pretenții suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte. În temeiul articolului 102 alineatul (1) din același regulament, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să suporte propriile cheltuieli de judecată, dar să nu fie obligată decât la plata parțială a cheltuielilor de judecată efectuate de cealaltă parte sau chiar să nu fie obligată la plata acestora.
Din motivele enunțate în prezenta hotărâre rezultă că reclamantul a căzut în pretenții. Desigur, acesta a susținut că BCE trebuia să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată, chiar în ipoteza în care acțiunea ar fi respinsă, dar nu a invocat niciun argument în susținerea acestei solicitări. Cel mult, reclamantul a subliniat, deplângând‑o în același timp, împrejurarea că Banca a recurs în mod sistematic la un avocat pentru reprezentarea sa în fața Tribunalului, deși dispune de un serviciu juridic care cuprinde persoane specializate în litigii între aceasta și personalul său. Or, în această privință, Tribunalul amintește că, în principiu, instituțiile Uniunii, inclusiv BCE, pot recurge la asistența unui avocat, fără a fi obligate să demonstreze că o astfel de asistență era justificată în mod obiectiv (a se vedea Ordonanța Comisia/Kallianos, C‑323/06 P‑DEP,
EU:C:2012:49
, punctele 10 și 11, Ordonanța Marcuccio/Comisia, T‑44/10 P‑DEP,
EU:T:2013:513
, punctele 29 și 30, și Ordonanța Eklund/Comisia, F‑57/11 DEP,
EU:F:2014:254
, punctele 34 și 35).
Prin urmare, întrucât BCE a cerut în mod expres, în concluziile sale, ca reclamantul să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată și întrucât, pe de altă parte, împrejurările speței nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, reclamantul trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată și este obligat la plata cheltuielilor de judecată efectuate de BCE.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
AX suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligat la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Banca Centrală Europeană.

Barents
Perillo
Svenningsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg la 17 martie 2015.
Grefier
W. Hakenberg
Președinte
R. Barents
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.