CELEX: 62013CJ0217
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Preču zīmes
Direktīva 2008/95/EK
3. panta 1. un 3. punkts
Preču zīme, ko veido sarkanā krāsa bez kontūrām un kas reģistrēta attiecībā uz banku pakalpojumiem
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu
Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja
Pierādījumi
Aptauja
Brīdis, kurā ir jābūt iegūtai atšķirtspējai izmantošanas rezultātā
Pierādīšanas pienākums

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (
OV L 299, 25. lpp.
, un kļūdas labojums –
OV 2009, L 11, 86. lpp.
), 3. panta 1. un 3. punkta interpretāciju.
Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp
Oberbank AG
(turpmāk tekstā – “
Oberbank
”) un
Deutscher Sparkassen- und Giroverband eV
(turpmāk tekstā – “
DSGV
”) lietā C‑217/13 un starp
Banco Santander SA
(turpmāk tekstā – “
Banco Santander
”) un
Santander Consumer Bank AG
(turpmāk tekstā – “
Santander Consumer Bank
”), no vienas puses, un
DSGV
, no otras puses, lietā C‑218/13 saistībā ar pieteikumiem par
DSGV
piederošās sarkanās krāsas preču zīmes bez kontūrām atzīšanu par spēkā neesošu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Ar Direktīvu 2008/95 tika atcelta un aizstāta Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmā direktīva 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (
OV 1989, L 40, 1. lpp.
, un kļūdas labojums –
OV 1989, L 207, 44. lpp.
).
Direktīvas 2008/95 preambulas 1. apsvērumā ir norādīts:
“[..] Direktīva [89/104] ir būtiski grozīta [..]. Skaidrības un praktisku iemeslu dēļ minētā direktīva ir jākodificē.”
Direktīvas 2008/95 preambulas 6. un 10. apsvērumā, kas būtībā atbilst Direktīvas 89/104 preambulas piektajam un devītajam apsvērumam, ir paredzēts:
“(6)
Dalībvalstīm vajadzētu būt [..] tiesīgām noteikt procesuālos noteikumus attiecībā uz reģistrācijas ceļā iegūtu preču zīmju reģistrāciju, atcelšanu un spēkā neesamību. Tās var, piemēram, noteikt preču zīmju reģistrācijas un spēkā neesamības atzīšanas procedūru veidu [..].
[..]
(10)
Lai atvieglotu preču un pakalpojumu brīvu apgrozību, ir būtiski nodrošināt, lai reģistrētās preču zīmes saņemtu vienādu aizsardzību saskaņā ar visu dalībvalstu tiesību sistēmām. [..]”
Direktīvas 2008/95 2. pantā “Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme”, kas formulēts identiski Direktīvas 89/104 2. pantam, ir noteikts:
“Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, [..] ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību starp viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem un citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”
Direktīvas 2008/95 3. pantā “Iemesli atteikumam vai spēkā neesamībai”, kurā bez būtiskām izmaiņām pārņemts Direktīvas 89/104 3. panta saturs, ir paredzēts:
“1.   Nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošiem:
[..]
b)
preču zīmes, kam nav nekādas atšķirtspējas;
[..]
3.   Preču zīmei neatsaka reģistrāciju, vai, ja tā ir reģistrēta, nepasludina [neatzīst] to par spēkā neesošu saskaņā ar 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu, ja pirms reģistrācijas pieteikuma datuma un turpmākajā tās lietošanā [izmantošanā] preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju. Ikviena dalībvalsts bez tam var paredzēt, ka šo normu piemēro arī tad, ja atšķirtspēja iegūta pēc reģistrācijas pieteikuma datuma vai pēc reģistrācijas datuma.
[..]”
Vācijas tiesības
1994. gada 25. oktobra Preču zīmju likuma (
Markengesetz
;
BGBl. 1994 I
, 3082. lpp.; turpmāk tekstā – “
MarkenG
”) 8. panta 2. punkta 1. apakšpunktā ir noteikts:
“Nereģistrē preču zīmes:
1.
kam saistībā ar attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem nav atšķirtspējas.”
MarkenG
8. panta 3. punktā ir paredzēts:
“[2. punkta 1. apakšpunkts] netiek piemērots, ja pirms tam, kad tiek pieņemts lēmums par reģistrāciju, preču zīme tās izmantošanas attiecībā uz pieteiktajām precēm un pakalpojumiem rezultātā ir iesakņojusies ieinteresēto personu lokā.”
MarkenG
37. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Ja pārbaudē tiek konstatēts, ka, lai gan reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā [..] preču zīme neatbilda 8. panta 2. punkta 1., 2. vai 3. apakšpunktā ietvertajiem nosacījumiem, tomēr reģistrācijas atteikuma pamats pēc šī datuma ir izzudis, reģistrācijas pieteikums nevar tikt noraidīts, ja tā iesniedzējs piekrīt tam, ka, neraugoties uz sākotnējo reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu [..], datums, kad izzuda spēkā neesamības pamats, tiek uzskatīts par reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu, un tam, ka agrāka izcelsme 6. panta 2. punkta izpratnē tiek noteikta atbilstoši šim jaunajam datumam.”
Saskaņā ar
MarkenG
50. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Pamatojoties uz attiecīgo pieteikumu, reģistrētā preču zīme tiek atzīta par spēkā neesošu, ja tā ir reģistrēta, pārkāpjot [8. pantu].
2.   Ja preču zīme ir reģistrēta, pārkāpjot [8. panta 2. punkta 1. apakšpunktu], reģistrācija var tikt atzīta par spēkā neesošu tikai tad, ja reģistrācijas atteikuma pamats joprojām pastāv brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. [..]”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
No lēmumiem par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka 2002. gada 7. februārī
DSGV
iesniedza pieteikumu par preču zīmes, ko veido sarkanā krāsa HKS 13 bez kontūrām (turpmāk tekstā – “strīdus preču zīme”), reģistrāciju attiecībā uz virkni preču un pakalpojumu.
Ar 2003. gada 4. septembra lēmumu
Deutsches Patent- und Markenamt
(Vācijas Patentu un preču zīmju birojs, turpmāk tekstā – “
DPMA
”) noraidīja minēto reģistrācijas pieteikumu.
DSGV
iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu, ierobežojot reģistrācijas pieteikumu ar noteiktiem pakalpojumiem, kas ietilpst 36. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, un uzrādot 2006. gada 24. janvārī veiktās aptaujas rezultātus.
Ar 2007. gada 28. jūnija lēmumu
DPMA
atcēla minēto lēmumu, pamatojoties uz to, ka attiecībā uz reģistrācijas pieteikuma joprojām aptvertiem pakalpojumiem, balstoties uz iesniegto aptauju, esot jākonstatē, ka strīdus preču zīme ir iesakņojusies ieinteresēto personu lokā
MarkenG
8. panta 3. punkta izpratnē, šim lokam sasniedzot 67,9 % apmēru. Līdz ar to minētā preču zīme 2007. gada 11. jūlijā tika reģistrēta attiecībā uz minētajā 36. klasē ietilpstošiem pakalpojumiem, kas būtībā atbilst dažādiem banku finanšu pakalpojumiem par labu privātklientiem.
2008. gada 15. janvārī
Oberbank
iesniedza pieteikumu, lūdzot atzīt strīdus preču zīmi par spēkā neesošu un tostarp norādot, ka tā neesot ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā.
DSGV
cēla iebildumus pret šo pieteikumu.
Ar 2009. gada 16. jūnija lēmumu
DPMA
noraidīja minēto pieteikumu, uzskatot, ka strīdus preču zīme, lai gan tai nav raksturīgās atšķirtspējas, esot ieguvusi šādu atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, par ko liecinot 2006. gada 24. janvāra aptauja un citi
DSGV
iesniegtie dokumenti.
Oberbank
cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt minēto lēmumu un atzīt strīdus preču zīmi par spēkā neesošu. Tiesvedībā iesniedzējtiesā
Oberbank
apgalvoja, ka šai preču zīmei neesot atšķirtspējas.
DSGV
lūdza noraidīt šo prasību un – saistībā ar minētās preču zīmes atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā – iesniedza vēl vienas aptaujas, kas veikta 2011. gada jūnijā, rezultātus.
2009. gada 19. oktobrī
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
katra iesniedza pieteikumu par strīdus preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu, izvirzot pamatus, kas bija līdzīgi tiem, ko norādījusi
Oberbank
savā 2008. gada 15. janvāra pieteikumā. Pamatojot savus pieteikumus par spēkā neesamības atzīšanu, tās turklāt iesniedza
DPMA
vairāku citu aptauju rezultātus un ekspertīzes atzinumus.
DSGV
cēla iebildumus pret šiem pieteikumiem.
DPMA
apvienoja šīs abas lietas un ar 2012. gada 24. aprīļa lēmumu noraidīja šos pieteikumus ar pamatojumu, kas ir analogs tā 2009. gada 16. jūnija lēmumā norādītajam pamatojumam.
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
par šo lēmumu cēla iesniedzējtiesā prasību, kas ir līdzīga tai, kuru cēlusi
Oberbank
otrajā lietā. Papildus tam tās apgalvo, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā pienākums pierādīt izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju esot preču zīmes īpašniekam.
DSGV
lūdz noraidīt arī šo prasību.
Iesniedzējtiesa, pirmkārt, norāda, ka krāsai HKS 13 nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja un ka, lai noteiktu, vai krāsas preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā, saskaņā ar Vācijas tiesu judikatūru tiek prasīts veikt aptauju, lai noskaidrotu konkrētās preču zīmes “īsto” atpazīstamības pakāpi jeb “iesakņošanās pakāpi”.
Iesniedzējtiesas ieskatā, ņemot vērā īpašos lietas apstākļus, tikai preču zīmes iesakņošanās pakāpe, kas pārsniegtu 70 %, ļauj uzskatīt, ka tā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā; šie īpašie apstākļi ir tostarp tas, ka runa ir par krāsu pašu par sevi un ka
DSGV
veiktie reklāmas izdevumi nedod pamatu noteikt, vai tai izdevies krāsas toni HKS 13 virzīt kā atsevišķu preču zīmi saistībā ar tās piedāvātajiem pakalpojumiem.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, cik lielā mērā krāsas preču zīmei bez kontūrām ir jāiesakņojas ieinteresēto personu lokā, lai varētu atzīt, ka tai piemīt atšķirtspēja, kas iegūta izmantošanas rezultātā. Tā norāda, ka Tiesa vēl nav atrisinājusi šo jautājumu.
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka tiesvedību iznākums ir atkarīgs arī no tā, vai izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas esamība ir jāizvērtē pēc stāvokļa apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vai tās reģistrēšanas datumā. Tā norāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem preču zīmes reģistrācija ir atzīstama par spēkā neesošu, ja preču zīme nav ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā pirms datuma, kad tiek pieņemts lēmums par reģistrāciju, saskaņā ar
MarkenG
8. pantu un 50. panta 1. punktu un ja preču zīme nav ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā datumā, kad tiek pieņemts lēmums attiecībā uz pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, saskaņā ar
MarkenG
50. panta 2. punkta pirmo teikumu.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka Vācijas tiesiskais regulējums tomēr ir interpretējams tādējādi, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju. Proti, iesniedzējtiesas ieskatā
MarkenG
8. panta 3. punkts ir jāaplūko kopsakarā ar šī paša likuma 37. panta 2. punktu, kas nozīmē, ka preču zīme var tikt reģistrēta tikai tad, ja tai ir atšķirtspēja tās reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā. Ja preču zīme atšķirtspēju ir ieguvusi pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, pēdējā minētajā tiesību normā ir tieši paredzēts pārcelt laikā agrākas izcelsmes [sākuma punktu], ar nosacījumu, ka pieteikuma iesniedzējs tam piekrīt, un iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda pārcelšana ir pielīdzināma reģistrācijas pieteikuma atsaukšanai un jaunā pieteikuma vēlākai iesniegšanai. Iesniedzējtiesa apgalvo, ka Vācijas tiesiskais regulējums ir interpretējams tādējādi, ka preču zīmei ir jābūt ieguvušai atšķirtspēju pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma un ka tas pats attiecas uz spēkā neesamības atzīšanas procesu.
Aplūkojamajā lietā, ja nozīme ir reģistrācijas datumam, atpazīstamības pakāpe nav sasniegusi 70 %. Savukārt, ja būtu jāņem vērā reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datums, tad būtu jāizvērtē situācija minētajā datumā.
Treškārt, iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietu iznākums ir atkarīgs arī no tā, kādā veidā ir jālemj, ja noteikti strīda atrisināšanai svarīgi faktiski apstākļi vairs nevar tikt noskaidroti.
Šajos apstākļos
Bundespatentgericht
[Federālā Patentu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un katrā no pamatlietām uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2008/95 3. panta 1. un 3. punktam ir pretrunā tāda valsts tiesību interpretācija, saskaņā ar kuru, lai varētu secināt, ka abstrakta krāsas preču zīme (šajā gadījumā – sarkanā krāsa HKS 13), kas pieteikta attiecībā uz finanšu pakalpojumiem, ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, no [patērētāju] aptaujas ir jāizriet īstai atpazīstamības pakāpei vismaz 70 % apmērā?
2)
Vai Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar preču zīmi, kuru lūgts atzīt par spēkā neesošu, nozīme ir reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumam, nevis šīs preču zīmes reģistrācijas datumam – arī tad, ja preču zīmes īpašnieks savai aizstāvībai norāda, ka preču zīme pēc vairāk nekā trim gadiem pēc tās reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, taču vēl pirms reģistrācijas katrā ziņā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā?
3)
Gadījumā, ja, ņemot vērā iepriekš minētos nosacījumus, nozīme ir reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumam:
Vai preču zīme ir jāatzīst par spēkā neesošu jau tad, ja nav skaidrs un vairs nevar tikt noskaidrots, vai reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas brīdī tā bija ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, vai arī preču zīme var tikt atzīta par spēkā neesošu tikai tad, ja pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējs pierāda, ka preču zīme reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā nebija ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 14. maija lēmumu šīs lietas rakstveida un mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Direktīvu 2008/95. Līdz ar to Tiesa sniegs iesniedzējtiesas lūgto šīs direktīvas interpretāciju. Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar šīs direktīvas 18. pantu tā stājās spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, t.i., 2008. gada 28. novembrī. Taču no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu lietā C‑217/13 izriet, ka
Oberbank
iesniedza
DPMA
savu pieteikumu par strīdus preču zīmes atzīšanu par spēkā neesošu 2008. gada 15. janvārī, proti, tad, kad Direktīva 89/104 vēl joprojām bija spēkā.
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa galu galā konstatēs, ka pamattiesvedība minētajā lietā attiecas uz Direktīvu 89/104, ir jānorāda, ka šajā spriedumā sniegtās atbildes uz uzdotajiem jautājumiem ir attiecināmas arī uz minēto agrāko tiesību aktu. Proti, pieņemot attiecīgos Direktīvas 2008/95, ar kuru saskaņā ar tās preambulas 1. apsvērumu vienīgi tiek kodificēta Direktīva 89/104, noteikumus, tajos nav tikuši izdarīti nekādi būtiski grozījumi attiecībā uz to tekstu, kontekstu vai mērķi salīdzinājumā ar līdzvērtīgiem Direktīvas 89/104 noteikumiem.
Šī paša iemesla dēļ judikatūra, kas attiecas uz atbilstošām Direktīvas 89/104 normām, ir piemērojama arī līdzvērtīgām Direktīvas 2008/95 normām.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/95 3. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību interpretāciju, saskaņā ar kuru procesos, kuros rodas jautājums, vai krāsas preču zīme bez kontūrām ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir vienmēr nepieciešams, lai aptaujas rezultāti liecinātu par šīs preču zīmes atpazīstamības pakāpi vismaz 70 % apmērā.
Oberbank
,
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
, kā arī Spānijas un Polijas valdības uzskata, ka uz šo jautājumu būtu jāatbild noraidoši. Pamatojot šo nostāju,
Oberbank
cita starpā norāda uz krāsas preču zīmju īpatnībām,
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
norāda uz vispārējo interesi krāsu pieejamības saglabāšanā un strīdus preču zīmes mazāku piemērotību faktiski pildīt preču zīmes funkciju, Spānijas valdība norāda uz citu pierādījumu nepietiekamību attiecībā uz krāsas preču zīmēm un Polijas valdība norāda uz nepieciešamību aizsargāt patērētājus no maldiem.
DSGV
, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Komisija uzskata, ka uz šo pirmo jautājumu būtu jāatbild apstiprinoši. Tās norāda, ka Direktīvas 2008/95 3. panta 1. un 3. punkts prasot, lai tiktu izvērtēts visu apstākļu, kuriem ir nozīme, kopums.
Vispirms ir jāatgādina, ka krāsa pati par sevi ar zināmiem nosacījumiem var veidot preču zīmi Direktīvas 2008/95 2. panta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumu
Libertel
, C‑104/01,
EU:C:2003:244
, 27.–42. punkts, un spriedumu
Heidelberger Bauchemie
, C‑49/02,
EU:C:2004:384
, 42. punkts).
Tomēr apzīmējuma vispārīga spēja veidot preču zīmi nenozīmē, ka šim apzīmējumam noteikti piemīt atšķirtspēja Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē saistībā ar konkrētu preci vai pakalpojumu (pēc analoģijas skat. spriedumu ITSB/
BORCO‑Marken‑Import Matthiesen
, C‑265/09 P,
EU:C:2010:508
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Aplūkojamajā lietā no iesniedzējtiesas lēmumiem izriet, ka, lai gan strīdus preču zīme varētu veidot preču zīmi Direktīvas 2008/95 2. panta izpratnē, tomēr tai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tāpat no lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa tātad vēlas noskaidrot tikai to, kādā veidā ir jāizvērtē jautājums, vai šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā šī 3. panta 3. punkta izpratnē un – it īpaši – vai šis vērtējums var noteicošā veidā būt atkarīgs no aptaujas rezultātiem.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmes atšķirtspēja, kas iegūta izmantošanas rezultātā, tāpat kā atšķirtspēja, kas saskaņā ar Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ir viens no vispārīgiem nosacījumiem, lai preču zīmi varētu reģistrēt, nozīmē, ka tā ir piemērota, lai identificētu tās aptverto preci vai pakalpojumu kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma, un tātad nošķirtu šo preci vai pakalpojumu no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem (spriedums
Windsurfing Chiemsee
, C‑108/97 un C‑109/97,
EU:C:1999:230
, 46. punkts, kā arī spriedums
Philips
, C‑299/99,
EU:C:2002:377
, 35. punkts).
Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmes atšķirtspēja – neatkarīgi no tā, vai runa ir par raksturīgo atšķirtspēju vai arī atšķirtspēju, kas iegūta izmantošanas rezultātā – ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir pieteikta šī preču zīme, un, otrkārt, saistībā ar pieņēmumu par to, kāda varētu būt ieinteresēto personu loka, t.i., samērā informētu, uzmanīgu un apdomīgu attiecīgās preču vai pakalpojumu kategorijas vidusmēra patērētāju, uztvere (spriedums
Koninklijke KPN Nederland
, C‑363/99,
EU:C:2004:86
, 34. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedums
Nestlé
, C‑353/03,
EU:C:2005:432
, 25. punkts).
Runājot par to, kādā veidā ir nosakāms, vai preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka preču zīmju reģistrācijas jomā kompetentai iestādei ir jāveic konkrētā pārbaude (spriedums
Libertel
,
EU:C:2003:244
, 77. punkts, un
Nichols
, C‑404/02,
EU:C:2004:538
, 27. punkts) un visaptveroši jāvērtē apstākļi, kas var pierādīt, ka preču zīme ir kļuvusi piemērota tam, lai identificētu attiecīgo preci vai pakalpojumu kā tādu, kas ir no konkrētā uzņēmuma (spriedums
Windsurfing Chiemsee
,
EU:C:1999:230
, 49. punkts, un spriedums
Nestlé
,
EU:C:2005:432
, 31. punkts). Šiem apstākļiem turklāt ir jābūt saistītiem ar preču zīmes izmantošanu preču zīmes veidā, proti, tādu izmantošanu, kuras mērķis ir ļaut ieinteresētajām personām veikt šādu identificēšanu (spriedums
Philips
,
EU:C:2002:377
, 64. punkts, kā arī spriedums
Nestlé
,
EU:C:2005:432
, 26. un 29. punkts).
Šajā izvērtēšanā tostarp var tikt ņemta vērā preču zīmes iegūtā tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskais apjoms un ilgums, uzņēmuma šīs preču zīmes popularizēšanā veikto ieguldījumu apjoms, ieinteresēto personu īpatsvars, kuras šīs preču zīmes dēļ identificē preci vai pakalpojumu kā tādu, kas ir no konkrēta uzņēmuma, kā arī tirdzniecības un rūpniecības palātu un citu profesionālo apvienību paziņojumi (spriedums
Windsurfing Chiemsee
,
EU:C:1999:230
, 51. punkts, un spriedums
Nestlé
,
EU:C:2005:432
, 31. punkts).
Ja, pamatojoties uz šādiem apstākļiem, kompetentā iestāde konstatē, ka ieinteresētās personas vai vismaz ievērojama to daļa preču zīmes dēļ identificē preci vai pakalpojumu kā tādu, kas ir no noteikta uzņēmuma, tai katrā ziņā ir jāsecina, ka Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punktā paredzētais nosacījums tam, lai preču zīmes reģistrācija netiktu atteikta vai tā netiktu atzīta par spēkā neesošu, ir izpildīts (šajā ziņā skat. spriedumu
Windsurfing Chiemsee
,
EU:C:1999:230
, 52. punkts, un spriedumu
Philips
,
EU:C:2002:377
, 61. punkts).
Tāpat ir jāprecizē, ka Savienības tiesības kompetentajai iestādei, ja tā ir sastapusies ar īpašām grūtībām, izvērtējot preču zīmes, attiecībā uz kuru iesniegts reģistrācijas pieteikums vai pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju, neliedz tās valsts tiesībās paredzētajos apstākļos izmantot aptauju tās lēmuma pieņemšanas mērķiem (šajā ziņā skat. spriedumu
Windsurfing Chiemsee
,
EU:C:1999:230
, 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Gadījumā, ja šī iestāde faktiski izmanto šādu aptauju, tai ir jānosaka, kāda ir procentuālā patērētāju daļa, ko tā uzskata par pietiekami nozīmīgu (pēc analoģijas skat. spriedumu
Budějovický Budvar
, C‑478/07,
EU:C:2009:521
, 89. punkts).
Tomēr apstākļi, kādos Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punktā paredzēto nosacījumu saistībā ar atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā var uzskatīt par izpildītu, nevar tikt konstatēti, pamatojoties vienīgi uz vispārīgiem un abstraktiem datiem, tādiem kā noteikti procentuāli lielumi (spriedums
Windsurfing Chiemsee
,
EU:C:1999:230
, 52. punkts, un spriedums
Philips
,
EU:C:2002:377
, 62. punkts).
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka ir taisnība, ka saistībā ar apstākļu, kas var pierādīt, ka preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, visaptverošu vērtējumu cita starpā var izrādīties, ka ieinteresēto personu uztvere nav vienāda attiecībā uz katru preču zīmju veidu un ka tādējādi kāda viena veida preču zīmēm var būt grūtāk noteikt atšķirtspēju, tostarp izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju, nekā citu veidu preču zīmēm (spriedums
Henkel
, C‑218/01,
EU:C:2004:88
, 52. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedums
Nichols
,
EU:C:2004:538
, 28. punkts).
Tomēr ne Direktīvas 2008/95 2. pantā, ne arī tās 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 3. punktā nav paredzēts nodalījums starp dažādu veidu preču zīmēm. Līdz ar to kritēriji, lai novērtētu krāsas preču zīmju bez kontūrām, tādu kā pamatlietās aplūkotā, atšķirtspēju, tostarp to izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju, ir tie paši, kādi ir piemērojami citu veidu preču zīmēm (pēc analoģijas skat. spriedumu
Philips
,
EU:C:2002:377
, 48. punkts, kā arī spriedumu
Nichols
,
EU:C:2004:538
, 24. un 25. punkts).
Līdz ar to grūtības, kas attiecībā uz noteiktu veidu preču zīmju atšķirtspējas noteikšanu varētu rasties paša šo preču zīmju rakstura dēļ un ko leģitīmi var ņemt vērā, nav pamats noteikt stingrākus šīs atšķirtspējas vērtēšanas kritērijus – papildus atšķirtspējas kritērijam, kāds tas ir interpretēts judikatūrā attiecībā uz citu veidu preču zīmēm, vai atkāpjoties no tā piemērošanas (šajā ziņā skat. spriedumu
Nichols
,
EU:C:2004:538
, 26. punkts, kā arī – pēc analoģijas – spriedumu ITSB/
BORCO‑Marken‑Import Matthiesen
,
EU:C:2010:508
, 34. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka nevar vispārīgi, piemēram, izmantojot noteiktas procentuālas daļas saistībā ar preču zīmes atpazīstamības pakāpi ieinteresēto personu lokā, tikt noteikts, kad preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, un ka pat attiecībā uz krāsas preču zīmēm bez kontūrām, tādām kā pamatlietās aplūkotā, kaut arī aptauja var būt viens no elementiem, kas ļauj izvērtēt, vai šāda preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, šādas aptaujas rezultāts nevar būt vienīgais izšķirošais elements, kas ļautu secināt izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas esamību.
Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/95 3. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību interpretāciju, saskaņā ar kuru procesos, kuros rodas jautājums, vai krāsas preču zīme bez kontūrām ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir vienmēr nepieciešams, lai aptaujas rezultāti liecinātu par šīs preču zīmes atpazīstamības pakāpi vismaz 70 % apmērā.
Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā attiecībā uz preču zīmi, kurai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja, lai novērtētu, vai šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir jāpārbauda, vai šāda atšķirtspēja ir tikusi iegūta pirms šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, ja apstrīdētās preču zīmes īpašnieks apgalvo, ka tā katrā ziņā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, bet pirms reģistrācijas, un iesniedzējtiesa šajā sakarā precizē, ka Vācijas tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izmantojusi šīs direktīvas 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju.
Ņemot vērā šo pēdējo minēto precizējumu,
DSGV
un Komisija apgalvo, ka šis jautājums neesot pieņemams. Proti, tās uzskata, ka valsts tiesiskā regulējuma izklāsts, kādu sniegusi iesniedzējtiesa, esot kļūdains. Vācijas Federatīvā Republika esot izmantojusi minētajā otrajā teikumā paredzēto iespēju, un līdz ar to šis otrais jautājums esot hipotētisks.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu izveidotās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju un nav jāspriež vai jāpārbauda, vai iesniedzējtiesas sniegtā to interpretācija ir pareiza. Proti, Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp to un valsts tiesām ir jāņem vērā faktiskais un tiesiskais prejudiciālo jautājumu konteksts, kāds tas ir definēts lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu (spriedums
Fundación Gala‑Salvador Dalí
un
VEGAP
, C‑518/08,
EU:C:2010:191
, 21. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedums
Logstor ROR Polska
, C‑212/10,
EU:C:2011:404
, 30. punkts).
Šajos apstākļos Tiesai, atbildot uz otro tai uzdoto jautājumu, ir jābalstās uz iesniedzējtiesas izdarīto konstatējumu, saskaņā ar kuru Vācijas tiesības konkrētajā gadījumā ir interpretējamas tādējādi, ka Vācijas Federatīvā Republika nav transponējusi savās valsts tiesībās Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, un tādēļ ir jāatzīst, ka šis jautājums ir pieņemams.
Runājot par jautājuma būtību,
Oberbank
norāda, ka Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmais teikums esot jāinterpretē tādējādi, ka abiem iesniedzējtiesas minētajiem datumiem ir nozīme un ka pierādījumi par izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju ir jāsniedz attiecībā uz abiem šiem datumiem.
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
, kā arī Spānijas un Polijas valdības uzskata, ka tad, ja attiecīgā dalībvalsts nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, pierādījumiem par atšķirtspējas iegūšanu izmantošanas rezultātā esot jāattiecas uz reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu. Komisija pakārtoti atbalsta šo pašu interpretāciju. Savukārt
DSGV
norāda, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā, tādā kā pamatlietās aplūkotais, nozīme katrā ziņā esot reģistrācijas datumam.
Atbilstoši Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmajam teikumam preču zīmei neatsaka reģistrāciju vai, ja tā ir reģistrēta, neatzīst to par spēkā neesošu saskaņā ar šā panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu, ja pirms reģistrācijas pieteikuma datuma preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā.
Tātad no šī pirmā teikuma nepārprotamā formulējuma skaidri izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo
DSGV
, preču zīmes spēkā neesamības atzīšanas procesā, kurā atsaucas uz vienu vai vairākiem Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā uzskaitītajiem spēkā neesamības pamatiem, ja ir konstatēta vismaz viena no šiem pamatiem piemērojamība, tikai gadījumā, ja apstrīdētā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā pirms šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma, tai var nepiemērot vienu vai vairākus norādītos spēkā neesamības pamatus.
Šo gramatisko interpretāciju apstiprina tiesību normas, kurā iekļauts šis pēdējais minētais teikums, sistēma. Proti, Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā dalībvalstīm ir tieši paredzēta iespēja šā 3. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto iespēju attiecināt uz gadījumiem, kad atšķirtspēja ir iegūta preču zīmes izmantošanas rezultātā pēc tās reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas vai arī pēc tās reģistrācijas.
Ja minētā 3. panta 3. punkta pirmais teikums tiktu interpretēts tādējādi, ka tas attiecas arī uz atšķirtspēju, kas iegūta preču zīmes izmantošanas rezultātā pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, kā to piedāvā
Oberbank
un
DSGV
, tad minētajā otrajā teikumā dalībvalstīm paredzētajai iespējai būtu fiktīvs raksturs un šai tiesību normai nebūtu lietderīgas iedarbības.
Tomēr ir jāatgādina, ka šā sprieduma 57. punktā sniegtā interpretācija neizslēdz kompetentajai iestādei iespēju ņemt vērā elementus, kuri, kaut arī būdami vēlāki par reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumu, ļauj izdarīt secinājumus par situāciju, kāda tā bija pirms šā datuma (šajā ziņā skat. spriedumu
L & D
/ITSB, C‑488/06 P,
EU:C:2008:420
, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
No šiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja dalībvalsts nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, šīs direktīvas 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā attiecībā uz preču zīmi, kurai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja, lai novērtētu, vai šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir jāpārbauda, vai šāda atšķirtspēja ir tikusi iegūta pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka apstrīdētās preču zīmes īpašnieks apgalvo, ka tā katrā ziņā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, bet pirms reģistrācijas.
Par trešo jautājumu
Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz spēkā neesamības atzīšanas procesā atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, ja tai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja un ja tās īpašniekam neizdodas pierādīt, ka šī preču zīme pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā.
Oberbank
,
Banco Santander
un
Santander Consumer Bank
, kā arī Spānijas valdība uzskata, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā apstrīdētās preču zīmes īpašniekam ir jābūt pienākumam pierādīt šīs preču zīmes atšķirtspēju, kas iegūta izmantošanas rezultātā. Savukārt Polijas valdība uzskata, ka atbildes sniegšana uz šo trešo jautājumu saskaņā ar Direktīvas 2008/95 preambulas 6. apsvērumu esot vienīgi dalībvalstu kompetencē.
DSGV
un Komisijai ir šaubas par šā jautājuma pieņemamību. Pakārtoti
DSGV
apgalvo, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā pierādīšanas pienākumam esot jābūt pieteikuma iesniedzējam. Komisija būtībā uzskata, ka nekas neliedzot noteikt, ka pierādīšanas pienākums ir attiecīgās preču zīmes īpašniekam.
Vispirms šā sprieduma 52. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ ir jānoraida
DSGV
un Komisijas iebildumi attiecībā uz trešā jautājuma pieņemamību un ir jāatbild uz šo jautājumu, pamatojoties uz iesniedzējtiesas izdarīto konstatējumu, saskaņā ar kuru Vācijas tiesības konkrētajā gadījumā ir interpretējamas tādējādi, ka Vācijas Federatīvā Republika nav transponējusi savās valsts tiesībās Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju.
Runājot par jautājuma būtību, ir jānorāda, ka ir taisnība, ka Direktīvas 2008/95 preambulas 6. apsvērumā cita starpā ir paredzēts, ka dalībvalstīm vajadzētu būt pilnībā tiesīgām noteikt procesuālos noteikumus attiecībā uz reģistrācijas ceļā iegūtu preču zīmju spēkā neesamību un, piemēram, noteikt spēkā neesamības atzīšanas procesu veidu. Tomēr no tā nav secināms, ka jautājums par to, kam ir jāpierāda izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja spēkā neesamības atzīšanas procesā, kurš ir balstīts uz Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktu, būtu uzskatāms par šādu procesuālo noteikumu, kas ietilptu dalībvalstu kompetencē.
Proti, ja jautājums par to, kam ir jāpierāda preču zīmes izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja spēkā neesamības atzīšanas procesā attiecībā uz šo preču zīmi, būtu attiecināms uz dalībvalstu valsts tiesībām, preču zīmju īpašnieki varētu iegūt atšķirīgu aizsardzību atkarībā no attiecīgā likuma tādējādi, ka mērķis nodrošināt “vienādu aizsardzību saskaņā ar visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, kas paredzēts Direktīvas 2008/95 preambulas 10. apsvērumā un dēvēts tajā par “būtisku”, netiktu sasniegts (pēc analoģijas skat. spriedumu
Class International
, C‑405/03,
EU:C:2005:616
, 73. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī spriedums
H. Gautzsch Großhandel
, C‑479/12,
EU:C:2014:75
, 40. punkts).
Ņemot vērā šo mērķu, kā arī Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta struktūru un sistēmu, ir jākonstatē, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā pienākumam pierādīt apstrīdētās preču zīmes izmantošanas rezultātā iegūto atšķirtspēju ir jābūt šīs preču zīmes īpašniekam, kas atsaucas uz šo atšķirtspēju.
Proti, pirmkārt, tāpat kā reģistrācijas procesā preču zīmes atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā ir uzskatāma par izņēmumu no Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā paredzētajiem reģistrācijas atteikuma pamatiem (šajā ziņā skat. spriedumu
Bovemij Verzekeringen
, C‑108/05,
EU:C:2006:530
, 21. punkts), arī spēkā neesamības atzīšanas procesā preču zīmes atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā ir uzskatāma par izņēmumu no šā 3. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā paredzētajiem spēkā neesamības pamatiem. Tā kā runa ir par izņēmumu, tam, kas vēlas uz to atsaukties, ir jāsniedz pierādījumi, lai pamatotu tā piemērošanu.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka apstrīdētās preču zīmes īpašniekam ir vislabākās iespējas sniegt pierādījumus par konkrētām darbībām, kas ļauj pamatot apgalvojumu, ka tā preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā. Tas cita starpā attiecas uz apstākļiem, kas ir piemēroti, lai pierādītu šādu izmantošanu, un kas šā sprieduma 40. un 41. punktā atgādinātajā judikatūrā ir uzskaitīti kā piemērs, tādiem kā apstākļi saistībā ar šīs preču zīmes izmantošanas intensitāti, apjomu un ilgumu, kā arī šīs preču zīmes popularizēšanā veikto ieguldījumu apjomu.
Līdz ar to, ja kompetentā iestāde lūdz apstrīdētās preču zīmes īpašnieku sniegt pierādījumus par to, ka preču zīme, kurai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja, ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, un šim īpašniekam neizdodas to pierādīt, minētā preču zīme ir atzīstama par spēkā neesošu.
Šajā ziņā iemesliem, kuru dēļ preču zīmes īpašniekam nav izdevies sniegt šos pierādījumus, nav nozīmes. Pretējā gadījumā nevarētu tikt izslēgts, ka preču zīme varētu turpināt gūt labumu no Direktīvā 2008/95 paredzētās aizsardzības pat tad, ja, ievērojot, ka uz to attiecas viens no Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b), c) vai d) apakšpunktā paredzētajiem spēkā neesamības pamatiem, tā nav piemērota, lai pildītu preču zīmes pamata funkciju, un līdz ar to nav aizsargājama saskaņā ar minēto direktīvu. Šī paša iemesla dēļ pretēji tam, ko apgalvo
DSGV
, šāds pierādīšanas pienākums nav pretrunā preču zīmes īpašnieka tiesiskās paļāvības aizsardzības principam.
Turklāt, kā tas izriet no šā sprieduma 61. punkta, saistībā ar Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta pirmo teikumu, lai novērtētu, vai preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir jāpārbauda, vai šāda atšķirtspēja ir tikusi iegūta pirms šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma.
No iepriekš minēta izriet, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja dalībvalsts nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, minētās direktīvas 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz spēkā neesamības atzīšanas procesā atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, ja tai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja un ja tās īpašniekam neizdodas pierādīt, ka šī preču zīme pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvas 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 3. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību interpretāciju, saskaņā ar kuru procesos, kuros rodas jautājums, vai krāsas preču zīme bez kontūrām ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir vienmēr nepieciešams, lai aptaujas rezultāti liecinātu par šīs preču zīmes atpazīstamības pakāpi vismaz 70 % apmērā;

2)
gadījumā, ja dalībvalsts nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, šīs direktīvas 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka spēkā neesamības atzīšanas procesā attiecībā uz preču zīmi, kurai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja, lai novērtētu, vai šī preču zīme ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā, ir jāpārbauda, vai šāda atšķirtspēja ir tikusi iegūta pirms preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka apstrīdētās preču zīmes īpašnieks apgalvo, ka tā katrā ziņā ir ieguvusi atšķirtspēju izmantošanas rezultātā pēc reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas, bet pirms reģistrācijas;

3)
gadījumā, ja dalībvalsts nav izmantojusi Direktīvas 2008/95 3. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju, minētās direktīvas 3. panta 3. punkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz spēkā neesamības atzīšanas procesā atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu, ja tai nepiemīt raksturīgā atšķirtspēja un ja tās īpašniekam neizdodas pierādīt, ka šī preču zīme pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma ir ieguvusi atšķirtspēju tās izmantošanas rezultātā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.