CELEX: 62008TJ0443
Riigiabi
Leipzig-Halle lennuväljale antud riigiabi
Uue lõunapoolse stardi- ja maandumisraja ehitamisega seonduvate investeeringute rahastamine
Otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobivaks
Tühistamishagi
Põhjendatud huvi puudumine
Vastuvõetamatus
Mõiste "ettevõtja"
Mõiste "majandustegevus"
Lennujaama infrastruktuur

Vaidluse taust
Kontsern DHL (edaspidi „DHL”) on üks peamiseid kiirkullerteenuste sektoris tegutsevaid kontserne. See kuulub 100% ulatuses
Deutsche Post AG-le.
Pärast läbirääkimisi mitme lennujaamaga otsustas DHL 2005. aastal kolida alates 2008. aastast oma lastilendude Euroopa keskuse
Brüsselist (Belgia) Leipzig-Hallesse (Saksamaa).
Leipzig-Halle lennujaama käitab Flughafen Leipzig-Halle GmbH (edaspidi „FLH”), mis on Mitteldeutsche Flughafen AG (edaspidi
„MF”) tütarettevõtja. MF-il on FLH-s 94‑protsendiline osalus. FLH ülejäänud aktsionärid on Saksimaa liidumaa (5,5%), Nordsachsen’i
kreis (0,25%) ja Schkeuditz’i linn (0,25%). MF-i aktsionärid on Saksimaa liidumaa (76,64%) ja Saksi-Anhalti liidumaa (18,54%),
samuti Dresdeni (2,52%), Halle (0,2%) ja Leipzigi (2,1%) linnad. MF-il ei ole erasektori aktsionäre.
4. novembril 2004 otsustas MF ehitada uue lõunapoolse stardi- ja maandumisraja (edaspidi „lõunapoolne rada”). Seda kavatseti
rahastada avalik-õiguslike aktsionäride 350 miljoni euro suuruse kapitalimahutusega MF-i või FLH-sse (edaspidi „kapitalimahutus”).
21. septembril 2005 kirjutasid FLH, MF ja DHL Hub Leipzig GmbH alla raamlepingule (edaspidi „raamleping”). Raamlepingu kohaselt
peab FLH ehitama lõunapoolse raja ja täitma muid kohustusi kogu lepingu kestel. Viimati nimetatud kohustuste hulka kuulub
eeskätt lõunapoolse raja katkematu, ööpäevaringse ning puhkepäevadeta käitamise garanteerimine ja kohustus tagada, et vähemalt
90%-il DHL-i poolt või tema tarvis teostatavatest lennuvedudest peab olema võimalik mis tahes hetkel kõnealusel rajal maanduda
või sealt startida. Raamlepingus on kindlaks määratud tingimused, mille FLH ja MF peavad tagama ehituse alustamiseks, uue
platvormi käitamise alustamiseks ning selle hilisemaks käitamiseks. Raamleping hõlmab ka kokkuleppeid käitamise tingimuste,
lennujaamamaksude ja kruntide rentimise kohta. Mis puudutab pärast uue platvormi käitamise alustamist kehtivaid garantiisid,
siis näeb raamleping ette, et kui FLH ei taga pärast kõnealust käitamise alustamist raamlepingus sätestatud käitamise tingimusi,
peavad FLH ja MF maksma DHL Hub Leipzigile hüvitist kogu talle tekkiva kahju ja saamatajäänud tulu eest. Juhul kui DHL Hub
Leipzigi tegevus on olulisel määral piiratud, võib ta ka raamlepingu üles ütelda ja saada hüvitist kõigi teise lennujaama
kolimisega otseselt või kaudselt seotud kulude eest. Ka juhul, kui DHL Hub Leipzig peab kolima teise lennujaama öiste lendude
haldusaktiga keelamise tõttu, võib FLH seega olla kohustatud talle hüvitist maksma.
Saksimaa liidumaa väljastas 21. detsembril 2005 garantiikirja FLH ja DHL Hub Leipzigi kasuks (edaspidi „garantiikiri”). Sellega
tagatakse FLH finantsvahendid kogu raamlepingu vältel ning Saksimaa liidumaa kohustub maksma DHL Hub Leipzigile hüvitist juhul,
kui Leipzig-Halle lennujaama ei ole enam võimalik ettenähtud korras kasutada.
Saksamaa Liitvabariik teatas 5. aprillil 2006 vastavalt nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse
üksikasjalikud eeskirjad [EÜ artikli 88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 2 lõikele 1
Euroopa Ühenduste Komisjonile raamlepingust ja garantiikirjast.
Komisjon palus 27. aprillil 2006 täiendavat teavet, mille Saksamaa ametiasutused talle 24. juulil 2006 edastasid.
26. juulil ja 21. augustil 2006 toimusid koosolekud, kus osalesid komisjoni talitused, FLH, MF, DHL ja Saksamaa ametiasutused.
Komisjon teavitas 23. novembri 2006. aasta kirjas Saksamaa Liitvabariiki oma otsusest algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette
nähtud menetlus. Menetlus puudutas raamlepingut, garantiikirja ja kapitalimahutust. See otsus, samuti ettepanek huvitatud
isikutele esitada oma märkused abi kohta, mida kavatseti anda, avaldati 2. märtsi 2007. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT
C 48, lk 7).
Saksamaa Liitvabariik esitas oma märkused 23. veebruaril 2007. Komisjon sai kolmandatelt huvitatud isikutelt märkusi, mis
ta edastas 16. mai 2007. aasta kirjaga Saksamaa ametiasutustele, pakkudes neile võimalust vastata märkustele ühe kuu jooksul.
Komisjon sai nimetatud ametiasutuste märkused 13. juuni 2007. aasta kirjaga.
Saksamaa Liitvabariigi taotlusel korraldati 18. juunil ja 25. septembril 2007 koosolekud. Nende koosolekute tagajärjel edastasid
Saksamaa ametiasutused komisjonile täiendavat teavet 19. oktoobril, 7. ja 18. detsembril 2007 ning 17. märtsil ja 9. aprillil
2008.

Otsus
Komisjon võttis 23. juulil 2008 vastu otsuse 2008/948/EÜ Saksamaa meetmete kohta ettevõtte DHL ja Leipzig/Halle lennujaama
kasuks (ELT L 346, lk 1; edaspidi „otsus”).
Kapitalimahutust puudutava kohta leidis komisjon otsuses, et 350 miljoni euro suurune riigiabi, mida Saksamaa Liitvabariik
kavatses anda FLH-le lõunapoolse raja ja sellega seotud lennujaama infrastruktuuride ehitamiseks, oli ühisturuga kooskõlas
vastavalt EÜ artikli 87 lõike 3 punktile c.
Raamlepingut ja garantiikirja puudutavas leidis komisjon, et esiteks selles lepingus ette nähtud piiramatud garantiid ja teiseks
kõnealune garantiikiri kujutavad endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, kuna Saksimaa liidumaa, MF ja FLH kandsid
DHL-i tegevusriske tingimustel, millega turumajanduse tavatingimustes tegutsev erainvestor (edaspidi „erainvestor”) ei oleks
nõustunud. Arvestades sellega, et DHL oli juba saanud maksimaalses summas ühisturuga EÜ artikli 87 lõike 3 punkti a kohaselt
kokkusobivat investeerimisabi, leidis komisjon, et raamlepingu piiramatud garantiid ja garantiikiri olid ühisturuga kokkusobimatud.
Otsuse resolutsioon on järgmine:
„Artikkel 1
Riigiabi summas 350 miljonit eurot, mille Saksamaa [Liitvabariik] annab Leipzigi/Halle lennujaama uue lõunapoolse stardi-
ja maandumisraja ning selle juurde kuuluvate lennujaamarajatiste ehitamiseks, on vastavalt [EÜ] artikli 87 lõike 3 punktile c
ühisturuga kokkusobiv.
Artikkel 2
Riigiabi, mida Saksamaa [Liitvabariik] annab DHLile garantiikirjaga, ei ole ühisturuga kokkusobiv. Järelikult ei tohi abi
anda.
Artikkel 3
Saksamaa [Liitvabariigi] riigiabi DHLile piiramatute garantiide vormis (vastavalt raamlepingu lõigetele 8 ja 9) ei ole ühisturuga
kokkusobiv. Järelikult tuleb need raamlepingus ettenähtud piiramatud garantiid tühistada.
Artikkel 4
1.      Saksamaa [Liitvabariik] nõuab tagasi osa artiklis 3 nimetatud abist, mis on juba DHLi käsutuses (st garantiimakse ajavahemikus
1. oktoobrist 2007. aastal kuni piiramatute garantiide tühistamiseni).
[…]”.

Pärast otsuse vastuvõtmist ilmnenud faktilised asjaolud
MF-i ja FLH aktsionärid sõlmisid 18. ja 27. novembril 2008 mitu lepingut lõunapoolse raja rahastamise kohta kokku summas 350 miljonit
eurot.
Saksamaa ametiastutused teatasid 23. detsembri 2008. aasta kirjaga nendest lepingutest komisjonile.
Nimetatud teatis registreeriti numbri all N 665/2008.
Pärast kirjavahetust ja koosolekut Saksamaa ametiasutustega võttis komisjon 30. septembril 2009 vastu otsuse K(2009) 7185
riigiabi N 665/2008 (Saksamaa – Leipzig-Halle lennujaam) kohta, milles ta tuvastas, et teatatud meetmed ei kujuta endast uut
abi määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti c tähenduses. Ta leidis sisuliselt esiteks, et kuna Saksamaa ametiasutused olid kinnitanud,
et teatis seondus samade rahastamismeetmetega, mis olid juba otsusega heaks kiidetud, siis puudutas kõnealune teatis juba
heakskiidetud abi kõnealuse määruse artikli 1 punkti b alapunkti ii tähenduses ning teiseks, et see teatis ei käsitlenud olemasoleva
abi muutmist selle määruse artikli 4 lõike 1 tähenduses.

Menetlus
Hagejad Saksimaa liidumaa, Saksen-Anhalti liidumaa, MF ja FLH algatasid 6. oktoobril 2008 Üldkohtu kohtukantseleisse esitatud
hagiavaldustega käesoleva menetluse.
Saksamaa Liitvabariik esitas Üldkohtu kantseleisse 28. jaanuaril 2009 saabunud dokumendiga taotluse astuda käesolevates kohtuasjades
menetlusse hagejate nõuete toetuseks.
Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) esitas Üldkohtu kantseleisse 30. jaanuaril 2009 saabunud dokumentidega
taotluse astuda käesolevates kohtuasjades menetlusse hagejate nõuete toetuseks.
30. märtsi 2009. aasta määrustega rahuldas Üldkohtu kaheksanda koja esimees Saksamaa Liitvabariigi ja ADV menetlusse astumise
taotlused.
ADV esitas menetlusse astuja seisukohad 11. mail 2009. Saksamaa Liitvabariik esitas menetlusse astuja seisukohad ettenähtud
tähtajaks.
Hagejad esitasid märkused ADV menetlusse astuja seisukohtade kohta 2009. aasta 26. mail (kohtuasi T‑455/08) ja 27. mail (kohtuasi
T‑443/08).
Komisjon esitas oma märkused ADV menetlusse astuja seisukohtade kohta 29. juulil 2009.
Üldkohtu kaheksanda koja esimees otsustas pärast poolte ärakuulamist 24. juuni 2010. aasta määrusega liita käesolevad kohtuasjad
suulise menetluse huvides.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kaheksas koda) avada suulise menetluse.
Kohtuistungil, mis toimus 2. juulil 2010 ja kus Saksamaa Liitvabariik ei osalenud, kuulati ära poolte kohtukõned ja nende
vastused Üldkohtu küsimustele. Kohtuistungil esitasid pooled ka Bundesgerichtshof’i (Föderaalne ülemkohus, Saksamaa) 4. aprilli
2003. aasta kohtuotsuse, mille Üldkohus otsustas toimikusse lisada.
Kuulanud ära poolte seisukohad selles küsimuses, otsustas Üldkohus oma kodukorra artikli 50 alusel käesolevad kohtuasjad otsuse
tegemiseks liita.

Poolte nõuded
Hagejad, keda toetab ADV, paluvad Üldkohtul:
–        tühistada otsuse artikkel 1 osas, milles komisjon väidab esiteks, et kapitalimahutus kujutab endast riigiabi EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses ning teiseks, et kõnealuse riigiabi summaks on 350 miljonit eurot;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Oma märkustes ADV menetlusse astuja seisukohtade kohta palus komisjon Üldkohtul samuti mõista menetlusse astumisega seonduvad
kulud välja ADV-lt.

Vastuvõetavus
Ilma et ta esitaks vastuvõetamatuse vastuväite, leiab komisjon, et hagi kohtuasjas T‑443/08 on vastuvõetamatu, sest hagejad
selles kohtuasjas ei ole otsusest isiklikult puudutatud ning neil puudub põhjendatud huvi; hagejad vaidlevad sellele vastu.
Selles kontekstis on pooled lahkarvamusel ka seoses otsuse õiguslike tagajärgedega.
Üldkohus peab vajalikuks uurida kõigepealt põhjendatud huvi puudumisele tuginevat asja läbivaatamist takistavat asjaolu.

Poolte argumendid
Sissejuhatuseks, mis puudutab otsuse õiguslikke tagajärgi, väidavad hagejad kohtuasjas T‑443/08 esiteks, et kapitalimahutuse
riigiabiks kvalifitseerimine tingib Saksa õiguse alusel selle tühisuse. Nimelt tuleneb nende väitel Bundesgerichtshofi kohtupraktikast,
et leping, millega antakse riigiabi enne sellest teatamist, on igal juhul tühine Saksa tsiviilseadustiku § 134 alusel, sest
on rikutud EÜ artikli 88 lõike 3 kolmandat lauset. Seda tühisust ei saa hiljem kõrvaldada komisjoni otsus, millega loetakse
riigiabi ühisturuga kokkusobivaks, ega tühise akti lepingu abil kinnitamisega. Lisaks sellele ja vastupidi komisjoni väidetele
ei jäta kõnealune tühisus otsust kasuliku mõjuta. Nimelt on sellise tühisuse ette nägemisel pärssiv ja seega ennetav mõju,
mis tõhustab EÜ artikli 88 lõikes 3 ette nähtud rakendamise keeldu.
Hagejad kohtuasjas T‑443/08 viitavad teiseks tagajärgedele, mis võivad olla kapitalimahutuse tühisusel; seda eeskätt äri-
ja pankrotiõiguse valdkonnas. Esiteks väidavad hagejad, et kui otsus on lõplik, ähvardab FLH-d ja MF-i maksejõuetus. Kapitalimahutuse
tühisus tingiks nimelt selle, et tuleks maksta kõrget intressi riigiabi andmisest otsuse vastuvõtmiseni kulgenud ajavahemiku
eest, ja abi tagasimaksmise nõude summas 350 miljonit eurot. Viimane nõue võib nende arvates tingida FLH maksejõuetuse. Selles
osas väidavad hagejad kohtuasjas T‑443/08 seoses asjaoluga, et liidu õigus ei nõua kogu abi tagasimaksmist, et see ei tähenda,
et kogu abi tagasimaksmise nõudmine oleks keelatud – liikmesriigid võivad täita liidu õigusest tulenevaid kohustusi minnes
neist kaugemale. FLH maksejõuetus võib omakorda tingida MF-i maksejõuetuse, kuna vastavalt Saksa õigusele on viimane kohustatud
katma oma tütarettevõtja majandusaasta kahjumi. MF-i maksejõuetus võib omakorda tingida teiste tütarettevõtjate maksejõuetuse,
arvestades selliste lepingute olemasoluga MF-i ja viimase tütarettevõtjate vahel, mis näevad ette kasumi kontrollimise ja
ülekandmise. Teiseks rõhutavad hagejad kohtuasjas T‑443/08, et FLH maksejõuetus võiks jätta Leipzig-Halle lennujaama ilma
selle käitamisloast. Nimelt tühistatakse Saksa õiguse kohaselt käitamisluba juhul, kui loa andmise tingimused, sh käitaja
majandusliku elujõulisuse nõue, ei ole enam täidetud. Sellise olukorraga oleks tegemist juhul, kui FLH oleks maksejõuetu.
Käitamisloa puudumisel ähvardaks lennujaama sulgemine, mis tooks kaasa suure arvu töökohtade kadumise. Kolmandaks aimavad
hagejad kohtuasjas T‑443/08 ette kapitalimahutuse tühisuse võimalikke tagajärgi seoses FLH ja MF-i juba esitatud majandusaasta
aruannete täpsuse ning parandamisega ja samuti seoses sellega, et kõnealuste äriühingute juhatuse liikmed võivad olla rikkunud
kohustust teavitada kõnealuste äriühingute maksejõuetusest. Neljandaks märgivad nad, et FLH ja MF-i juhatuse liikmed võivad
Saksa õiguse alusel olla tsiviilkorras vastutavad äriühingu maksejõuetuse või ülemääraste võlgade tõttu.
Seejärel väidavad hagejad kohtuasjas T‑443/08, et käesolevas kohtuasjas on neil põhjendatud huvi.
Esiteks väidavad nad, et põhjendatud huvi on olemas juhul, kui komisjoni otsusega ei rahuldata nende isikute nõudeid, kes
osalesid haldusmenetluses. Käesolevas kohtuasjas kaitsesid hagejad kohtuasjas T‑443/08 aga haldusmenetluse raames seisukohta,
mille kohaselt infrastruktuuride rahastamine ei kujuta endast riigiabi, samas kui komisjon asus seisukohale, et on tegemist
riigiabiga. Hagejad väidavad, et riigiabi heakskiitmine on sisuliselt erinev tuvastusest, et riigiabi ei antud. Lisaks sellele
on meetme riigiabiks kvalifitseerimine EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt asjakohane, sest see annab komisjonile laiaulatusliku
kaalutluspädevuse hindamaks, kas meede on kooskõlas ühisturuga EÜ artikli87 lõike 3 tähenduses ning selleks, et seada selle
heakskiitmisele teatud tingimused. Lõpetuseks ei ole asjaolu, et komisjon võib meedet heaks kiites jätta huvitatud isiku ilma
mis tahes õiguskaitsevahenditest, kooskõlas asutamislepingutes ette nähtud kohtulike õiguskaitsevahendite süsteemiga.
Teiseks väidavad hagejad kohtuasjas T‑443/08, et kapitalimahutuse kvalifitseerimine riigiabiks toob nende jaoks kaasa olulised
kahjustavad tagajärjed, mida on võimalik kõrvaldada vaid otsuse osalise tühistamisega.
Selles osas väidavad nad esiteks, et kohtupraktika kohaselt kujutab meetme riigiabiks kvalifitseerimine endast huve kahjustavat
otsust. Seega võib otsuse, mis seondub eeskätt meetme riigiabiks kvalifitseerimisega, tühistamine olla huvipakkuv, sh juhul,
kui abi tunnistatakse hiljem kokkusobivaks. Kohtupraktikast tuleneb nende väitel ka see, et põhjendatud huvi olemasolu võib
tunnustada juhul, kui komisjoni otsus näib esmapilgul andvat eelise, kuid osutub hiljem ebasoodsaks asjaolude tõttu, mida
otsuses ei käsitleta. Lõpetuseks tuleneb käesoleva kohtuasja eripära võrreldes kõige kitsendavama kohtupraktikaga nende väitel
sellest, et Saksa õiguse alusel on kapitalimahutusest teatamise kohustuse rikkumise tagajärjed ettenähtamatud (vt tagapool
punkt 38).
Teiseks väidavad hagejad kohtuasjas T‑443/08, et riigiabi summa ei ole kindlaks määratud. Nimelt, ja vaatamata sellele, et
komisjon on seisukohal, et kapitalimahutusele vastavad 350 miljonit eurot ei kuulu täies ulatuses riigiabi käsitlevate õigusnormide
kohaldamisalasse, kuivõrd teatud kulud on seotud avaliku teenuse osutamise ülesandega, märgib ta otsuse artiklis 1 sellegipoolest,
et 350 miljoni euro suurune riigiabi on ühisturuga kokkusobiv. Küsimus, milline osa sellest summast ei kuulu riigiabi käsitlevate
õigusnormide kohaldamisalasse, on seega vastuseta. Kuid kapitalimahutuse tühisus siseriikliku õiguse alusel ning selle tagajärjed
kehtivad üksnes selle osa suhtes kapitalimahutusest, mida tuleb käsitada riigiabina. Täpsete viidete puudumisel ei saa huvitatud
isikud olla teadlikud, milline summa kuulub EÜ artikli 87 kohaldamisalasse ning milline on kõnealuste tagajärgede ulatus.
Hagejad kohtuasjas T‑443/08 väidavad, et see tingib otse otsusest tuleneva õiguskindlusetu olukorra. Seega ei saa hagejad
kohtuasjas T‑443/08 täpsemate viidete puudumise tõttu otsuses nõuda kohtulikul teel otsusest Saksa õiguse alusel tulenevate
tagajärgede täpsustamist ning üksnes Üldkohtu otsus võimaldaks neil hiljem vastavalt kehtivatele õigusnormidele kohtusse pöörduda.
Mis puudutab komisjoni argumenti, mille kohaselt ei ole nende õigusi kahjustatud, siis tuletavad hagejad kohtuasjas T‑443/08
meelde, et kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimine tingib selle aluseks oleva lepingu tühisuse koos sellest tulenevate
kahjustavate tagajärgedega. Lisaks sellele tähendab selline kvalifitseerimine, et rikutud on EÜ artikli 88 lõiget 3 ja seega
on kapitalimahutus „õigusvastane”. Pealegi kahjustab selline kvalifitseerimine hagejate arvates kohtuasjas T‑443/08 nende
õiguslikku olukorda, kuivõrd nad peavad teatama komisjonile lennujaama infrastruktuuri tulevastest rahastamistest. Ka olenevad
vastused küsimustele, kas sellised rahastamised kuuluvad EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse ja kas komisjonil on EÜ artiklis 88
ette nähtud pädevus, samuti sellest kvalifitseerimisest. Lisaks sellele ja esiteks kohaldatakse meetmete suhtes, mis kujutavad
endast riigiabi, ja meetmete suhtes, mis ei kujuta endast riigiabi, erinevaid eeskirju. Teiseks, kuivõrd heakskiidetud abi
kujutab endast olemasolevat abi, tuleks teatada mis tahes muudatustest infrastruktuuri rahastamises. Lõpetuseks mõjutaks kõnealune
kvalifitseerimine nende arvates negatiivselt tulevase abi õiguspärasust sellest tuleneva kumuleerumise tõttu.
Komisjon vaidlustab otsuse õiguslike tagajärgede kirjelduse, mille esitasid hagejad kohtuasjas T‑443/08, ning väidab, et neil
puudub põhjendatud huvi otsuse artikli 1 vaidlustamiseks.

Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi on vastuvõetav vaid juhul, kui hagejal on huvi
vaidlustatud akti tühistamiseks. See huvi peab olema tekkinud ja jätkuv ning selle olemasolu hinnatakse päeval, mil hagi esitatakse
(Üldkohtu 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑141/03: Sniace
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑1197, punkt 25, ja Üldkohtu 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑136/05: Salvat père &
fils jt
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4063, punkt 34).
Käesolevas kohtuasjas paluvad hagejad kohtuasjas T‑443/08 tühistada otsuse artikli 1 osas, milles selles sätestatakse esiteks,
et kapitalimahutus kujutab endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses ning teiseks, et kõnealuse abi summaks on 350 miljonit
eurot.
Selles osas tuleb meenutada, et kõnealuse artikli kohaselt on riigiabi summas 350 miljonit eurot, mida Saksamaa Liitvabariik
kavatseb anda Leipzig-Halle lennujaama uue lõunapoolse raja ning selle juurde kuuluva lennujaama infrastruktuuri ehitamiseks,
vastavalt EÜ artikli 87 lõike 3 punktile c ühisturuga kokkusobiv.
Kuid ainuüksi asjaolu, et otsuses tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobivaks ja otsus ei ole seega põhimõtteliselt hagejate
huve kohtuasjas T‑443/08 kahjustav, ei vabasta liidu kohut kohustusest uurida, kas komisjoni hinnangul on sellised kohustuslikud
õiguslikud tagajärjed, mis võivad nimetatud hagejate huve kahjustada (vt selle kohta Üldkohtu 30. jaanuari 2002. aasta otsus
kohtuasjas T‑212/00: Nuove Industrie Molisane
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑347, punkt 38, ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Salvat père & fils jt
vs.
komisjon, punkt 36).
Esiteks esitavad hagejad kohtuasjas T‑443/08 menetlusega seonduvad argumendid. Selles raamistikus väidavad nad esiteks, et
otsusega ei rahuldata nõudeid, mis nad esitasid haldusmenetluse käigus. Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika
kohaselt on riigiabi kontrollimise menetluse puhul selle üldist ülesehitust arvestades tegemist menetlusega, mis on algatatud
liikmesriigi vastu, kes abi andmise eest vastutab (Euroopa Kohtu 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P
ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punkt 81; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/84: Belgia
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 2263, punkt 39). Abi saavaid ettevõtjaid ja abi andvaid territoriaalüksusi nagu ka kõiki abisaajate
konkurente käsitatakse selle menetluse raames üksnes „huvitatud isikutena” (vt Üldkohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑228/99 ja T‑233/99: Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑435, punkt 122 ja seal viidatud kohtupraktika), kusjuures kohtupraktika kohaselt on teabeallikaks
peamiselt viimati nimetatud isikud (eespool viidatud kohtuotsus Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen
vs.
komisjon, punkt 125). Ka asjaolu, et otsus ei vasta hagejate poolt kohtuasjas T‑443/08 haldusmenetluse käigus väljendatud
seisukohale, ei oma iseenesest mis tahes õiguslikku siduvat mõju, millest tulenevalt võiksid nende huvid saada kahjustatud.
Seega ei saa see olla iseenesest nende põhjendatud huvi aluseks.
Teiseks, seoses argumendiga, mis tugineb sellele, et kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimine tingib selle, et hagejad
kohtuasjas T‑443/08 peavad teatama oma tulevastest lennujaama infrastruktuuri rahastamistest, peab tõdema, et see argument
tuleb tagasi lükata. Nimelt tuleneb sellistest meetmetest, mis kujutavad endast riigiabi, teatamise kohustus otse EÜ asutamislepingust,
täpsemalt EÜ artikli 88 lõikest 3, ning mitte otsusest, kus tuvastatakse, et konkreetse juhtumi asjaoludega arvestades kujutab
kõnealune meede endast riigiabi.
Kolmandaks, mis puudutab argumente, mille kohaselt kõnealune kvalifitseerimine võimaldas komisjonil teostada pädevust, mis
on talle antud riigiabialaste õigusnormidega, ja uurida kõnealuse riigiabi kokkusobivust ühisturuga, siis tuleb esiteks märkida,
et asjaolu, et komisjonil oli pärast kõnealuse meetme riigiabiks kvalifitseerimist võimalik uurida selle kokkusobivust ühisturuga,
ei ole eraldiseisvalt põhjendatud huvi olemasolu uurimise seisukohast otsustava tähtsusega, kui komisjon on kõnealuse abi
tingimusi seadmata tunnistanud ühisturuga kokkusobivaks, mis põhimõtteliselt ei saa olla huve kahjustav, nagu tuleneb eespool
punktis 49 viidatud kohtupraktikast.
Seejärel ja osas, milles hagejate argumendid kohtuasjas T‑443/08 seonduvad olemasolevate abikavade valdkonnas kehtivate õigusnormidega
ning nendest tulenevate kohustustega, eeskätt kohustusega esitada abikava kohta iga-aastased aruanded, tuleb asuda seisukohale,
et need ei ole asjakohased. Nimelt kujutab kapitalimahutus endast individuaalset abi, mitte abikava, mistõttu juhul, kui see
on heaks kiidetud, ei saa seda käsitada olemasoleva abikavana. Olemasolevate abikavade suhtes kohaldatavad õigusnormid ja
neist tulenevad kohustused ei ole seega käesoleval juhul asjakohased.
Lõpetuseks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt kõnealune kvalifitseerimine võiks mõjutada tulevast abi kumuleerumise
keelu kohaldamise tõttu. Nimelt ei ole hagejad kohtuasjas T‑443/08 viidanud ühelegi sättele, mis lennujaama infrastruktuuri
valdkonnas keelaks abi kumuleerumise ajas. Lisaks sellele ei sisalda komisjoni teatis EÜ artiklite 87 ja 88 ning Euroopa Majanduspiirkonna
lepingu artikli 61 kohaldamise kohta lennundussektoris antava riigiabi suhtes (EÜT L 1994, C 350, lk 5; edaspidi „1994. aasta
teatis”) ega ühenduse suunised lennujaamade rahastamise ja piirkondlikest lennujaamadest opereerivate lennuettevõtjate riikliku
stardiabi kohta (ELT 2005, C 312, lk 1; edaspidi „2005. aasta suunised”) sätteid, mis näeksid ette kumuleerumise keelu seoses
lennujaama infrastruktuuri tarvis antava riigiabiga.
Neljandaks, seoses argumendiga, mille kohaselt komisjon ei tohiks kapitalimahutust heaks kiites jätta hagejaid kohtuasjas
T‑443/08 ilma õiguskaitsevahenditest kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimise vastu, tuleb meenutada, et liit on õigusel
rajanev liit, mille raames kontrollitakse selle institutsioonide aktide kooskõla EÜ asutamislepingu ja õiguse üldpõhimõtetega,
mille hulka kuuluvad põhiõigused. Seega peab eraõiguslikele isikutele olema tagatud neile liidu õiguskorrast tulenevate õiguste
tõhus kohtulik kaitse ning õigus sellisele kaitsele kuulub õiguse üldpõhimõtete hulka, mis tulenevad liikmesriikide ühistest
põhiseaduslikest tavadest. See õigus on sätestatud ka Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Inimõiguste ja põhivabaduste
kaitse konventsiooni artiklites 6 ja 13 (Euroopa Kohtu 15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651,
punkt 18; 27. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑424/99: komisjon
vs.
Austria, EKL 2001, lk I‑9285, punkt 45, ja 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑6677, punktid 38 ja 39). Kuid käesolevas kohtuasjas ei ole hagejaid kohtuasjas T‑443/08 sugugi mitte
ilma jäetud mis tahes tõhusast kohtulikust kaitsest. Nimelt, isegi kui käesolev hagi tunnistataks vastuvõetamatuks, ei ole
kuidagi takistatud see, et nad võivad esitada siseriiklikule kohtule nende vastu seoses vastutusega kapitalimahutuse viidatud
ning väidetava tühisuse tagajärgede eest siseriiklikus kohtus võimalikult algatatud kohtuvaidluse raames taotluse esitada
EÜ artikli 234 alusel eelotsusetaotlus, et vaidlustada otsuse kehtivus osas, milles tuvastatakse, et kõnealune meede kujutab
endast riigiabi (vt selle kohta eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Sniace
vs.
komisjon, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika) ning osas, milles kõnealuse abi summaks määratakse 350 miljonit eurot.
Teiseks viitavad hagejad kohtuasjas T‑443/08 kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimise olulisele kahjustavale mõjule.
Selles osas tuginevad nad esiteks kõnealuse kvalifitseerimise õiguslike tagajärgede ettenähtamatusele ja teiseks kahtlustele
riigiabi summat puudutavas.
Mis puudutab esiteks ettenähtamatut laadi, siis tuleb tuvastada, et see ei saa olla kohtuasjas T‑443/08 hagejate põhjendatud
huvi aluseks.
Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et hageja ei saa vaidlustatud akti tühistamise nõude osas õigustada oma põhjendatud
huvi olemasolu tulevikus tekkivate olukordadega, mille saabumine ei ole kindel (Üldkohtu 17. septembri 1992. aasta otsus kohtuasjas
T‑138/89: NBV ja NVB
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑2181, punkt 33; eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Sniace
vs.
komisjon, punkt 26, ja eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus Salvat père & fils jt
vs.
komisjon, punkt 47).
Hagejad kohtuasjas T‑443/08 piirduvad aga väitega, et vastavalt Bundesgerichtshofi ebaseadusliku abiga seonduvale kohtupraktikale
toob kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimine Saksa õiguse alusel kaasa selle vääramatult tühiseks tunnistamise, ning
selle „võimalike” tagajärgede kirjeldamisega. Sellegipoolest ei esita nad ühtegi elementi, mis võimaldaks asuda seisukohale,
et viidatud tühisus ja selle väidetavad tagajärjed oleksid käesolevas kohtuasjas aluseks tekkinud ja jätkuvale huvile kohtupraktika
tähenduses.
Selles osas tuleb esiteks meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib juhul, kui abisaajale on antud abi EÜ artikli 88
lõike 3 viimase lause vastaselt, juhtuda, et siseriiklik kohus peab mõne teise ettevõtja taotlusel otsustama rakendusmeetmete
kehtivuse ja antud riigiabi tagasinõudmise üle ning seda isegi juhul, kui komisjon on teinud heakskiitva otsuse. Euroopa Kohtu
12. veebruari 2008. aasta otsusest kohtuasjas C‑199/06: CELF ja Ministre de la Culture et de la Communication (EKL 2008, lk I‑469,
edaspidi „kohtuotsus CELF”, punkt 46) ilmneb, et sellisel juhul kohustab liidu õigus liikmesriigi kohut võtma sobivad meetmed
ebaseaduslikkuse tagajärgede tõhusaks kõrvaldamiseks, kuid kogu ebaseadusliku abi tagasinõudmise kohustust ei pane liidu õigus
talle isegi erandlike asjaolude puudumisel. Sellisel juhul peab liikmesriigi kohus liidu õigust rakendades nõudma abisaajalt
intressi tasumist ajavahemiku eest, mil abi oli ebaseaduslik. Siseriikliku õiguse raames võib liikmesriigi kohus vajaduse
korral anda lisaks korralduse ebaseaduslik abi tagasi maksta, ilma et see mõjutaks liikmesriigi õigust abi hiljem uuesti rakendada.
Samuti võib liikmesriigi kohtul olla tarvis rahuldada nõuded abi ebaseaduslikkusega tekitatud kahju hüvitamiseks. Seega juhul,
kui abi on ebaseaduslikult rakendatud ja hiljem on komisjon teinud heakskiitva otsuse, ei ole liidu õigusega vastuolus, kui
abisaajal on võimalik esiteks taotleda tulevikus maksmisele kuuluva abi väljamaksmist ja teiseks jätta enda käsutusse enne
heakskiitvat otsust antud abi, ilma et see mõjutaks ennatlikult väljamakstud abi ebaseaduslikkusest tulenevaid tagajärgi vastavalt
kohtuotsuses CELF täpsustatud tingimusele (vt Euroopa Kohtu 18. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑384/07: Wienstrom,
EKL 2008, lk I‑10393, punktid 27–30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas kohtuasjas, mis puudutab esiteks kapitalimahutuse väidetavat tühisust, tuleb märkida, ilma et oleks vaja otsustada
kapitalimahutuse ebaseaduslikkuse õiguslike tagajärgede üle Saksa õiguse alusel, et hagejad kohtuasjas T‑443/08 ei ole selgitanud,
millisel moel võiks see tühisus – kui mitte arvestada tühisusest tulenevate väidetavate tagajärgedega (vt alljärgnev punkt 62)
– iseenesest mõjutada nende huve eespool punktis 46 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Teiseks, mis puudutab tühisuse väidetavaid tagajärgi, tuleb hagejate argumendid kohtuasjas T‑443/08 tagasi lükata. Nimelt
ei puudutaks viidatud tagajärjed eeldusel, et nende saabumine on kindel, hagejaid otseselt, vaid hoopis FLH-d ja MF-i. Lisaks,
nagu viitasid viimati nimetatud äriühingud oma vastuses Üldkohtu kirjalikule küsimusele, pidid intressi kapitalimahutuse summalt
kapitalimahutuse tegemise ja vaidlustatud otsuse vastuvõtmise vahelise ajavahemiku eest maksma nemad, mitte hagejad kohtuasjas
T‑443/08, ja seda vastavalt kohtuotsusele CELF, nagu märkis komisjon oma 30. septembri 2009. aasta otsuses (vt eespool punkt 20).
Kuid füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamisnõude vastuvõetavus on seatud sõltuvusse tingimusest, et kõnealune
isik peab tõendama isikliku huvi olemasolu vaidlustatud akti tühistamise vastu (vt Üldkohtu 29. aprilli 1999. aasta määrus
kohtuasjas T‑78/98: Unione provinciale degli agricoltori di Firenze jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑1377, punkt 30). Mis puudutab hagejate poolt kohtuasjas T‑443/08 viidatud asjaolu, et nad on FLH
ja MF-i aktsionärid ning osalevad nende äriühingute juhatuse liikmete nimetamisel, siis ei võimalda miski tõendada, et see
asjaolu annab neile isikliku, abisaaja huvist eraldiseisva huvi nõuda otsuse tühistamist. Kuid eraõiguslik isik ei saa – välja
arvatud juhul, kui ta saab tugineda sellise liidu aktist puudutatud ettevõtja põhjendatud huvist eraldiseisvale põhjendatud
huvile, kelle kapitalis tal on osalus – kaitsta oma õigusi seoses selle aktiga muul moel, kui teostades enda kui hagi esitamise
õigust omava ettevõtja osaniku õigusi (Üldkohtu 20. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑597/97: Euromin
vs.
nõukogu, EKL 2000, lk II‑2419, punkt 50).
Igal juhul tuleb täiendavalt juhtida tähelepanu sellele, et tagajärjed, millele hagejad kohtuasjas T‑443/08 viitasid, saabuvad
tulevikus, on hüpoteetilised ja nende saabumine ei ole kindel, mistõttu need ei saa vastavalt eespool punktis 58 viidatud
kohtupraktikale olla aluseks nende põhjendatud huvile. Kõigepealt tuleb nimelt märkida, et oma hagis viitavad hagejad kohtuasjas
T‑443/08 kapitalimahutuse väidetava tühisuse „võimalikele” tagajärgedele äriõiguse ja pankrotiõiguse valdkonnas ja mitte kindlalt
saabuvatele tagajärgedele. Mis puudutab esiteks FLH maksejõuetuse ohtu, siis leiavad kõnealused hagejad, et selle „võib tingida”
kõnealuse abi tagasimaksmise nõue, ning et FLH maksejõuetus võib omakorda tingida MF-i maksejõuetuse. Kuid kui Üldkohus neid
sel teemal küsitles, ei viidanud nad ühelegi õiguskaitsevahendile, mis oleks juba esitatud siseriiklikule kohtule ning mille
ese oleks kõnealuse abi tagasinõudmine; abi tagasinõudmise kohustust liidu õigus muu hulgas ei kehtesta, nagu tuleneb eespool
punktis 60 viidatud kohtupraktikast. Lisaks sellele ei esitanud hagejad kohtuasjas T‑443/08 ühtegi elementi, mis võimaldaks
tõendada, et intressi maksmine abi andmise ja otsuse vastuvõtmise vahelise ajavahemiku eest võiks seada FLH või MF-i maksejõuetuse
ohtu. Mis puudutab argumenti, mille kohaselt maksejõuetus võiks tingida Leipzig-Halle lennujaama ilmajäämise oma käitamisloast,
siis tuleb see tagasi lükata niivõrd, kuivõrd ei ole tõendatud maksejõuetuse ohu olemasolu. Mis puudutab järgmiseks viidatud
tagajärgi raamatupidamisarvestuse osas, siis tuleneb hagist, et õiguslik olukord ei ole Saksa õiguse alusel kindel ei kohtupraktika
ega õigusteaduse seisukohast ning et hagejad kohtuasjas T‑443/08 viitavad üksnes hüpoteetilistele, kuid mitte kindlalt tekkivatele
olukordadele, sealhulgas seoses maksejõuetusest teatamise kohustuse rikkumisega (vt eespool punkt 38). Lõpetuseks, mis puudutab
tsiviilkorras vastutamisega seonduvaid tagajärgi, siis ei ole hagejad kohtuasjas T‑443/08 viidanud mis tahes menetlusele,
mis oleks juba algatatud siseriiklikus kohtus ning mille eesmärk oleks tuvastada FLH, MF-i või nende juhatuse liikmete vastutus.
Lõpetuseks tuleb tuvastada, et riigiabi valdkonna kohtupraktika, millele viitavad hagejad kohtuasjas T‑443/08 oma hagide vastuvõetavuse
õigustamiseks, on käesolevas kohtuasjas asjakohatu. Seega, mis puudutab Üldkohtu 10. aprilli 2008. aasta otsust kohtuasjas
T‑233/04: Madalmaad
vs.
komisjon (EKL 2008, lk II‑591), siis seondub see liikmesriigi hagiga komisjoni sellise otsuse peale, mille kohaselt selles
kohtuasjas kõne all olev meede hõlmas riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, mis loeti ühisturuga vastavalt EÜ artikli 87
lõikele 3 kokkusobivaks. Kuid esiteks tuleb märkida, et EÜ artikli 230 teine lõige annab igale liikmesriigile õiguse vaidlustada
tühistamishagi abil komisjoni otsuste õiguspärasuse, ilma et selle õiguse teostamist oleks seatud sõltuvusse põhjendatud huvi
olemasolu tõendamisest, mistõttu see kohtuotsus käsitleb käesolevas kohtuasjas uuritavast olukorrast erinevat olukorda. Lisaks,
vastupidi hagejate väidetele kohtuasjas T‑443/08 oma repliigis ei tulene sellest kohtuotsusest, et kõnealuse meetme riigiabiks
kvalifitseerimine on iseenesest piisav põhjendatud huvi olemasolu tunnistamiseks juhul, kui liikmesriik on teatanud komisjonile
meetmest, paludes sel tuvastada, et tegemist ei ole riigiabiga. Seejärel, vastupidi käesolevale kohtuasjale kujutas eespool
viidatud kohtuotsuses Madalmaad
vs.
komisjon kõne all olnud meede endast abikava, mistõttu komisjoni otsus kohustas hiljem kohaldama olemasolevate abikavade valdkonna
õigusnorme. Lõpetuseks, ning samuti vastupidi käesolevale kohtuasjale, tõi asjaomases kohtuasjas kõne all olnud meetme riigiabiks
kvalifitseerimine kaasa tagajärjed seoses õigusnormide kohaldamisega, mis keelavad riigiabi kumuleerimise.
Mis puudutab Üldkohtu 12. detsembri 2000. aasta otsust kohtuasjas T‑296/97: Alitalia
vs.
komisjon (EKL 2000, lk II‑3871), siis tuleb rõhutada, et sarnaselt selles kohtuasjas kõne all olnud juhtumiga, võimaldas kapitalimahutuse
kvalifitseerimine riigiabiks komisjonil uurida selle meetme kooskõla ühisturuga. Kuid erinevalt selles kohtuotsuses kõne all
olnud olukorrast kiitis komisjon käesolevas kohtuasjas heaks kapitalimahutuse, seadmata sellele mingeid tingimusi.
Mis puudutab Üldkohtu 9. juuli 2008. aasta otsust kohtuasjas T‑301/01: Alitalia
vs.
komisjon (EKL 2008, lk II‑1753), siis piisab selle tuvastamisest, et komisjoni otsus, millega selles kohtuasjas kõne all olnud
meede kvalifitseeriti riigiabiks, tingis selle abi kolmanda osa maksmise sõltuvusse seadmise komisjoni heakskiidust. Kuid
käesolevas kohtuasjas ei ole asi nii.
Teiseks, mis puudutab kahtlusi kõnealuse riigiabi summat puudutavas, tuleb märkida, et niivõrd, kuivõrd selle summa kindlaksmääramine
võiks mõjutada ebaseadusliku abi tagasinõudmist või intressi maksmist, mõjutaks see FLH ja MF‑i olukorda – ainuüksi nende
suhtes on võimalik kohaldada kõnealust tagasinõudmist või intressi maksmist –, mitte otseselt hagejaid kohtuasjas T‑443/08.
Need kahtlused ei saa seega olla aluseks nende põhjendatud huvile.
Kõigist nendest kaalutlustest tuleneb, et hagejad kohtuasjas T‑443/08 ei ole tõendanud tekkinud ja jätkuva põhjendatud huvi
olemasolu otsuse artikli 1 vaidlustamiseks osas, milles esiteks loetakse kapitalimahutus riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1
tähenduses ja teiseks määratakse kõnealuse riigiabi summaks 350 miljonit eurot.
Seega tuleb hagi kohtuasjas T‑443/08 vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata jätta ning puudub vajadus uurida komisjoni tõstatatud
asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mis tugineb käesoleva kohtuasja hagejate isikliku puutumuse puudumisele.

Sisulised küsimused
Oma hagi toetuseks kohtuasjas T‑455/08 esitavad hagejad selles kohtuasjas (edaspidi „hagejad”) kaheksa hagi alust, millest
esimene tugineb sisuliselt EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumisele, teine sellele, et FLH ei saa olla riigiabi saaja, kolmas sellele,
et FLH-d ei saa kvalifitseerida ühteaegu riigiabi andjaks ja saajaks, neljas tagasiulatuva jõu puudumise, õiguskindluse, õiguspärase
ootuse ja võrdsuse põhimõtete rikkumisele, viies esmase õiguse rikkumisele 2005. aasta suunistega, kuues – mis on esitatud
täiendava võimalusena – menetlusnormide rikkumisele, seitsmes EÜ asutamislepingust tuleneva pädevuse jaotuse rikkumisele ja
kaheksas väidetava abi summat puudutavate põhjenduste vasturääkivale ja ebapiisavale laadile.

Esimene hagi alus, mis tugineb EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumisele
Poolte argumendid
Hagejad on seisukohal, et komisjon eksis, kui ta leidis, et lõunapoolse raja rahastamine kujutas endast riigiabi.
Esiteks väidavad hagejad, et mõiste „ettevõtja” EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses ei ole kohaldatav piirkondlike lennujaamade
suhtes, vähemalt mitte lennujaama infrastruktuuri rahastamist puudutavas.
Nimelt ja esiteks ei kujuta sellise infrastruktuuri ehitamine endast majandustegevust, vaid kuulub transpordi-, majandus-
ja regionaalpoliitika alla. Lisaks olevat komisjon nende väitel käesolevas kohtuasjas lõunapoolse raja ehitamise sellist poliitilist
rolli tunnustanud (otsuse põhjendused 261 ja 262). Peale selle tuleneb nende väitel komisjoni 24. jaanuari 2007. aasta teatisest
„Euroopa lennujaamade läbilaskevõime, tõhususe ja ohutuse tegevuskava” (KOM(2006) 819 (lõplik)), et lennujaamade korraldamine
vastab liidu huvidele.
Teiseks ei kujuta lõunapoolse raja ehitamine endast majandustegevust seetõttu, et erainvestor sellist tegevust ei teostaks.
Nimelt ei ole hagejate väitel mingit väljavaadet investeeringu kasumlikkuseks, sest ehituse kulusid on võimatu jätta lennujaamamaksude
abil lennujaama kasutajate kanda. See on hagejate väitel võimatu seetõttu, et Saksamaal peab selliste maksude kohta väljastama
loa selle liidumaa lennundusamet, kelle territooriumil lennujaam asub, ja erainvestoritel ei ole maksu suuruse osas mingisugust
mõjuvõimu. Käitaja ei saa nende väitel seega kõnealust maksu vabalt ja vastavalt majanduslikele kaalutlustele kindlaks määrata
ning sel ei ole tegelikult mingit seost investeerimiskuludega. Seetõttu ei kujuta lennujaama infrastruktuuri kasutajate makstud
maksud endast vastupidi sellele, mida annab ekslikult mõista komisjon, vastutasu nende ehitamise eest. Mis puudutab muuks
kui lennutegevusega seonduvaks äritegevuseks renditavat pinda, siis ei ole see asjakohane, sest käesolev kohtuasi seondub
lõunapoolse rajaga, mida kasutatakse hagejate väitel üksnes lennutegevuseks.
Hagejad on seisukohal, et leides, et käitamine ei oleks erainvestorile kasumlik, tunnistab komisjon, et sellist piirkondlikku
lennujaama nagu Leipzig-Halle lennujaam on võimatu ehitada üksnes eraõiguslike investeeringute abil, mistõttu see tegevus
ei kujuta endast majandustegevust, vaid struktuuripoliitika meedet. Selles osas lisavad hagejad, et samastades erisusteta
avalik-õiguslikud lennujaamad eraõiguslike ettevõtjatega eirab komisjon nende eriülesannet, mida iseloomustab piiratud majanduslik
tegutsemisruum. Nimelt ja esiteks kannavad nad infrastruktuuri, käitamise ja personali osas keskmisest suuremaid püsikulusid.
Lisaks sellele piirab nende tegutsemisruumi rangete õiguslike kohustuste ja tingimuste arvukus. Lõpetuseks peaks avalike infrastruktuuridega
seotud kulusid kandma põhimõtteliselt üldsus, seda tunnistab komisjon nende arvates seoses eeskätt sadamatega. Kuid komisjon
ei saa erinevalt kohelda sadamaid ja lennujaamasid.
Kolmandaks ei kujuta majandustegevus nende väitel lennujaamade põhieesmärki ning asjaolu, et nad võivad omavahel konkureerida,
ei võimalda järeldada, et nad kujutavad endast ettevõtjaid. Muu hulgas olevat komisjon ise nende väitel seisukohal, et lennujaama
käitaja eri tegevuste vahel tuleb vahet teha (otsuse põhjendus 178), sest kõik need ei ole majanduslikku laadi. Käesolevas
kohtuasjas puudutavad investeeringud üksnes infrastruktuuri, konkreetsemalt lõunapoolset rada. Kuid ükski erainvestor ei oleks
kunagi investeerinud lõunapoolse raja ehitamisse. Komisjon ei võtnud seda siiski nende väitel arvesse, vaid tugines üldisele
arusaamale lennujaamast, mida käsitas ettevõtjana.
Selles osas lisavad hagejad oma repliigis, et lennujaama infrastruktuuri ehitamine ja selle käitamine kujutavad endast kahte
erinevat tegevust, mille majandusliku laadi olemasolu peab komisjon tõendama mõlema tegevuse kohta eraldi; sellise eristamise
vajadust kinnitati nende väitel eeskätt Üldkohtu 17. detsembri 2008. aasta otsuses kohtuasjas T‑196/04: Ryanair
vs.
komisjon (EKL 2008, lk II‑3643). Käesolevas kohtuasjas komisjon neid tegevusi sel moel ei eristanud ning järeldades lõunapoolse
raja ehitamise majandusliku laadi lennujaama käitamise majanduslikust laadist ei tõendanud ta hagejate väitel ehitamise majanduslikku
laadi.
Lisaks sellele ei olevat komisjon esitanud ühtegi tõendit lennujaama infrastruktuuri ehitamises ja käitamises seisnevate tegevuste
lahutamatu laadi kohta. Selles osas vaidlevad hagejad vastu argumendile, mille kohaselt ehitamine on käitamise
sine qua non
tingimus, märkides eeskätt, et asjakohane küsimus käsitleb tegevuste kui selliste, mitte nende olemuse lahutamatut laadi.
Igal juhul on see argument nende arvates ekslik, sest on olemas arvutult eeltingimusi, mis on vajalikud majandustegevuse teostamiseks,
kusjuures nende eeltingimuste loomine ei kujuta endast automaatselt majandustegevust. Selles osas vaidlevad hagejad vastu
komisjoni väitele, mille kohaselt infrastruktuuri käitaja peab tingimata rahastama selle ehitamist, võttes toetuseks konkreetsed
näited (muuseumid, avalik-õiguslikud koolid või ülikoolid, kiirtee restoranid). Seejärel märgivad hagejad, et ehitamine ja
käitamine seonduvad erinevate majandustegevuses osalejate ja sektoritega. Nad väidavad muu hulgas, et eristamine infrastruktuuride
ehitamise, käitamise ja kasutamise vahel kujutab endast komisjoni otsustuspraktika aluspõhimõtet infrastruktuuride ametivõimude
poolt rahastamise hindamise raames riigiabialaste õigusnormide alusel. Ja käesoleval juhul olevat selle põhimõtte kohaldamise
tingimus täidetud, sest kõigil võimalikel kasutajatel on võrdne ning mittediskrimineeriv juurdepääs lõunapoolsele rajale,
mistõttu juhul, kui seda põhimõtet kohaldataks, ei oleks riigiabialased õigusnormid kapitalimahutuse suhtes kohaldatavad.
Lõpetuseks võiks tegevuste eristamata jätmine viia liikmesriikide infrastruktuuripoliitika üldise kontrollini, sest komisjon
võiks riigiabi reguleerivate eeskirjade alusel kontrollida infrastruktuuride rahastamist mis tahes sektoris. Sellises kontekstis
vaidlevad hagejad vastu väitele, mille kohaselt juhul, kui infrastruktuuride ehitamise rahastamist ei saaks käsitada riigiabina,
oleks liikmesriikidel kogu aeg võimalik luua uusi konkurente, märkides, et see ei vasta tegelikkusele, kuna lennujaama ehitamine
on erakorraline.
Teiseks rõhutavad hagejad, et lennujaamasid ei ehita eraõiguslikud ettevõtjad. Liidu raames ei esine nende väitel seega ühtegi
juhtu, kus erainvestorid oleksid ise finantseerinud lennujaama ehitamist või selle olulist laiendamist. Lisaks ei olevat olemas
ühtegi otsust, milles komisjon oleks võtnud seisukoha, et erainvestori tingimus on täidetud. Seevastu tunnistas komisjon nende
väitel oma 12. veebruari 2004. aasta otsuses 2004/393/EÜ Vallooni piirkonna ja Brussels South Charleroi Airport’i poolt lennundusettevõtjale
Ryanair viimase Charleroi lennujaama sisseseadmisel antud eelised (ELT L 137, lk 1), et Euroopas ei esine ühtegi juhtu, mil
oleks
ex nihilo
loodud eraõiguslik lennujaam, ilma avalik-õigusliku rahastamiseta. Lennujaama infrastruktuuri ehitamine kuulub seega tegevuste
hulka, mida on alati teostanud avalik-õiguslikud isikud ning mida peavad tingimata teostama sellised isikud. Sellise tegevuse
majanduslik laad on seega välistatud vastava turu puudumise tõttu.
Selles osas väidavad hagejad esiteks, et mis puudutab otsuse põhjenduses 169 sisalduvat väidet, mille kohaselt erainvestorid
olid avaldanud elavat huvi osaluse vastu lennujaamades, ei ole komisjon märkinud, kas seda huvi avaldati seoses piirkondlike
või suurte lennujaamadega, ega seda, kas tegemist oli osalusega olemasolevates lennujaamades või veel ehitamata lennujaamades.
Lisaks sellele väidavad hagejad, et komisjon ei ole viidanud oma väidete toetuseks ühelegi näitele. Lisaks ei tegevat komisjon
vahet selle alusel, kas tegemist on investeeringutega lennujaamadesse tervikuna või investeeringutega üksnes transpordi infrastruktuuridesse
kui sellistesse; ometi on vaid viimane juhtum käesoleva kohtuasjaga võrreldav.
Teiseks märgivad hagejad, et komisjon ei ole esitanud ühtegi tõendit seoses otsuse põhjenduses 170 esitatud väitega, mille
kohaselt ametiasutused on muutnud oma seisukohta seoses erainvestorite osalusega lennujaamades.
Kolmandaks vaidlevad hagejad otsusele 2004/393 ning 2001. aasta teadustööle „Konkurents lennujaamade vahel ja riigiabieeskirjade
kohaldamine” (edaspidi „2001. aasta teadustöö”) tuginedes vastu komisjoni väitele, mille kohaselt on lennujaamad suures osas
ehitatud tänu eraõiguslikule rahastamisele. See väide oleks nende arvates väär isegi juhul, kui arvestada üksnes Saksamaal
esineva olukorraga. Nimelt ja esiteks on eraõiguslike partnerite osalus lennujaamades, sealhulgas rahvusvahelisi lende pakkuvates
lennujaamades, vähemusosalus. Teiseks, isegi kui teatud lennujaamad on osaliselt erastatud, ei ole erainvestorid siiski osalenud
nende ehitamises. Lõpetuseks on piirkondlike lennujaamade eraõigusliku käitamise katsed korduvalt ebaõnnestunud. Seega oleks
Saksamaal tegelikult võimatu ehitada piirkondlik lennujaam eraõiguslike vahenditega ilma avalik-õiguslike isikute abita.
Neljandaks väidavad hagejad, et asjakohatud on komisjoni toodud näited lennujaama infrastruktuuridest, mis on ehitatud tänu
eraõiguslikule rahastamisele, st Ciudad Real’i lennujaam (Hispaania), Heathrow’ lennujaama terminal 5 (Ühendkuningriik), Viini
lennujaam (Austria) ja Maini-äärse Frankfurti lennujaam (Saksamaa).
Kolmandaks on hagejad seisukohal, et 2005. aasta suunistes ja otsuses sisalduv viide Üldkohtu 12. detsembri 2000. aasta otsusele
kohtuasjas T‑128/98: Aéroports de Paris
vs.
komisjon (EKL 2000, lk II‑3929), mida kinnitati Euroopa Kohtu 24. oktoobri 2002. aasta otsusega kohtuasjas C‑82/01 P: Aéroports
de Paris
vs.
komisjon (EKL 2002, lk I‑9297, edaspidi „ADP kohtupraktika”) on tulemusetu. Nimelt ja esiteks ei käsitle see lennujaama infrastruktuuri
ehitamist, vaid käitamist. Lisaks ei käsitle see mõiste „ettevõtja” EÜ artikli 87 tähenduses tõlgendamist, vaid turgu valitseva
seisundi kuritarvitamise EÜ artikli 82 tähenduses keelu rikkumist. Lõpetuseks oli selles kohtuasjas tegu suure rahvusvahelise
lennujaama tegevusega, mis on erinev selliste piirkondlike lennujaamade tegevusest nagu Leipzig-Halle lennujaam.
ADV toetab hagejate esitatud märkusi. Esiteks väidab ta, et lennujaama infrastruktuuri ehitamine ei kujuta endast majandustegevust.
Teiseks väidab ADV, et vahetegemine infrastruktuuri rahastamise raames avaliku võimu ülesannete täitmise ja selle infrastruktuuri
käitamise raames majandustegevuse teostamise vahel ei ole vastuolus ADP kohtupraktikaga. Kolmandaks märgib ADV, et sellist
funktsionaalset eristamist tunnustatakse nii kohtupraktikas kui ka komisjoni otsustuspraktikas. Neljandaks leiab ADV, et üldist
huvi esindavate projektide avalik-õiguslik rahastamine peaks jääma võimalikuks.
Komisjon vaidlustab hagejate ja menetlusse astuja argumendid.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses kvalifitseerimiseks peavad olema täidetud kõik selles sättes
osutatud tingimused. Esiteks peab olema tegemist riigi sekkumisega või abi andmisega riigi ressurssidest. Teiseks peab esinema
oht, et sekkumine kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust. Kolmandaks peab see andma abisaajale eelise, soodustades teatud
ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist. Neljandaks peab see kahjustama või ähvardama kahjustada konkurentsi (vt Üldkohtu
22. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑34/02: Le Levant 001 jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑267, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab mõistet „ettevõtja”, siis tuleb rõhutada, et konkurentsiõiguse kontekstis hõlmab see majandustegevust teostavat
mis tahes üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt Euroopa Kohtu 10. jaanuari 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑222/04: Cassa di Risparmio di Firenze jt, EKL 2006, lk I‑289, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika;
vt samuti Euroopa Kohtu 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑205/03 P: FENIN
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑6295, punkt 25, ja 1. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑49/07: MOTOE, EKL 2008, lk I‑4863, punkt 21).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on majandustegevus mis tahes tegevus, mis seisneb kaupade või teenuste pakkumises
teataval turul (vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, punkt 108 ja seal viidatud kohtupraktika;
vt samuti eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus FENIN
vs.
komisjon, punkt 25, ja eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus MOTOE, punkt 22).
Samuti tuleb meenutada, et EÜ asutamislepingus määratletud mõiste „abi” on õigusliku tähendusega ning seda tuleb tõlgendada
objektiivsetest teguritest lähtudes. Seetõttu peab liidu kohus, võttes arvesse nii tema menetleda oleva vaidluse konkreetseid
asjaolusid kui ka komisjoni hinnangute tehnilisust või keerukust, põhimõtteliselt teostama täielikku kontrolli, et otsustada,
kas meede kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse. Sellest tuleneb, et kohus peab kontrollima, kas faktilised asjaolud,
millele komisjon viitab, on sisuliselt õiged, ning kas nende abil saab kindlaks teha, et kõik EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses
„abiks” kvalifitseerimise tingimused on täidetud. Kuivõrd tegemist on keerulise majandusanalüüsiga, tuleb ka meenutada, et
väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab sellist analüüsi sisaldava komisjoni akti kohtulik kontroll piirduma menetluseeskirjade
ja põhjendamiskohustuse järgimise, vaidlustatud valiku tegemise aluseks olevate faktiliste asjaolude sisulise õigsuse, nende
faktiliste asjaolude hindamisel ilmsete hindamisvigade puudumise või võimu kuritarvitamise puudumise kindlakstegemisega (Euroopa
Kohtu 1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑341/06 P ja C‑342/06 P: Chronopost
vs.
UFEX jt, EKL 2008, lk I‑4777, punktid 141–143).
Lõpetuseks, kuna mõiste „riigiabi” vastab objektiivsele olukorrale, mida tuleb hinnata hetkel, kui komisjon teeb oma otsuse,
tuleb eespool kirjeldatud kohtuliku kontrolli teostamisel arvestada just sel hetkel antud hinnanguid (eespool punktis 90 viidatud
kohtuotsus Chronopost
vs.
UFEX jt, punkt 144).
Nende põhimõtetega arvestades tuleb uurida käesolevat hagi alust, mille raames hagejad väidavad sisuliselt, et komisjon eksis,
kui ta asus seisukohale, et kapitalimahutuse puhul oli tegemist riigiabiga EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, sest – kuivõrd
tegemist oli piirkondliku lennujaama infrastruktuuri laiendamisega – lennujaamad ei kujuta endast ettevõtjaid selle sätte
tähenduses, kuna kõnealune tegevus ei kujuta endast majandustegevust.
Selles osas tuleb esiteks märkida, et Leipzig-Halle lennujaama käitamise raames teostab FLH majandustegevust. Nimelt tuleneb
kohtupraktikast, et lennujaama infrastruktuuri käitamine kujutab endast majandustegevust (vt eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus
Ryanair
vs.
komisjon, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika). Seda asjaolu kinnitab käesolevas kohtuasjas see, et FLH pakub lennujaamateenuseid
tasu eest, mis tuleneb eeskätt lennujaamamaksudest, kusjuures viimati nimetatud makse tuleb käsitada vastutasuna lennujaama
kontsessionääri osutatud teenuste eest (vt selle kohta eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus Ryanair
vs.
komisjon, punkt 90). Asjaolu, et FLH käitab piirkondlikku lennujaama, mitte rahvusvahelist lennujaama, ei sea kahtluse alla
tema tegevuse majanduslikku laadi, kuivõrd see seisneb teenuste osutamises tasu eest piirkondlike lennujaamateenuste turul.
Käesolevas kohtuasjas on sellise turu olemasolu muu hulgas tõendatud seeläbi, et Leipzig-Halle lennujaam konkureeris teiste
piirkondlike lennujaamadega, eeskätt Vatry lennujaamaga (Prantsusmaa), DHL-i Euroopa lastilendude platvormi rajamist puudutavas,
nagu tuleneb eeskätt otsuse põhjendusest 8. Lisaks sellele oli kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus
Ryanair
vs.
komisjon, asjaomane lennujaam samuti piirkondlik lennujaam. Eespool punktis 89 viidatud kohtupraktika alusel on selliste elementide
kogumi alusel võimalik kvalifitseerida Leipzig-Halle lennujaama käitamine FLH poolt majandustegevuseks.
Teiseks tuleb tuvastada, et lõunapoolse raja käitamine on osa FLH majandustegevusest. Nimelt, nagu tuleneb otsuse põhjendusest 177,
on lõunapoolse raja puhul tegemist infrastruktuuriga, mida FLH käitab tulevikus ärieesmärkidel, kuivõrd ta ei võimalda kõnealust
rada kasutada ühistes huvides tasuta, vaid nõuab selle kasutamise eest vastutasuks maksude tasumist. Selles osas tuleb märkida,
et lennujaamamaksud kujutavad endast uue lõunapoolse raja rahastamise peamist allikat, nagu märkis komisjon otsuse põhjenduses 15.
Kõnealuse raja ehitamine ja laiendamine võimaldavad seega FLH-l suurendada oma läbilaskevõimet ja Leipzig-Halle lennujaama
käitamises seisneva majandustegevuse mahtu.
Kolmandaks tuleb asuda seisukohale, et FLH tegevuse majandusliku laadi uurimisel lõunapoolse raja laiendamise avalik-õigusliku
rahastamise raames ei tohi käsitada infrastruktuuri, käesoleval juhul lõunapoolse raja ehitamises või laiendamises seisnevat
tegevust eraldiseisvalt selle hilisemast kasutamisest ning et ehitatud infrastruktuuri hilisema kasutuse majanduslik laad
või sellise laadi puudumine määravad tingimata kindlaks laiendamises seisneva tegevuse laadi (vt selle kohta ja analoogia
alusel eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus FENIN
vs.
komisjon, punkt 26).
Nimelt kujutavad maandumis- ja stardirajad endast lennujaama käitaja teostatava majandustegevuse jaoks olulisi elemente. Maandumis-
ja stardiradade ehitamine võimaldab seega lennujaamal teostada oma peamist majandustegevust või juhul, kui tegemist on täiendava
rajaga või olemasoleva raja laiendamisega, seda arendada.
Seega hagejad eksivad väites, et ühe tegevuse majanduslik laad võimaldab järeldada, et teatud teine tegevus on majanduslikku
laadi üksnes siis, kui need kaks tegevust ei ole üksteisest eristatavad ja lahutatavad, ning lisaks peab neid teostama üks
ja sama üksus, kusjuures komisjon peab tõendama, et need kaks tingimust on täidetud. Lisaks sellele ei ole sellistel argumentidel
mingisugust sõnaselget tugipunkti kohtupraktikas.
Lennujaama käitaja kõik tegevused ei ole küll tingimata majanduslikku laadi. Nimelt ei ole EÜ asutamislepingus ette nähtud
konkurentsieeskirjade kohaldamist õigustavat majanduslikku laadi sellised tegevused, mis on seotud avaliku võimu teostamisega
(vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus MOTOE, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika). Tegevuse kvalifitseerimine avaliku
võimu teostamiseks või majandustegevuseks peab seega toimuma asjaomase üksuse iga tegevuse osas eraldi (eespool punktis 88
viidatud kohtuotsus MOTOE, punkt 25).
Kuid käesolevas kohtuasjas – kuivõrd lõunapoolse raja ehitamine ja laiendamine ei kujuta sellisena endast nende laadi ja eesmärki
arvestades avaliku võimu teostamist (mida hagejad muu hulgas sõnaselgelt ei väidagi) – ei toiminud komisjon vääralt, kui ta
FLH tegevuse majandusliku laadi hindamiseks ei teinud vahet esiteks lõunapoolse raja ehitamise ja laiendamise ning teiseks
selle käitamise vahel. Mis puudutab aga väidet, mille kohaselt komisjon olevat otsuse põhjenduses 178 tunnistanud vajadust
teha käitaja eri tegevuste vahel vahet, siis tuleb see tagasi lükata, kuna kõnealuses põhjenduses piirdus komisjon tegelikult
sisuliselt eespool punktis 98 viidatud kohtupraktikast tulenevate põhimõtete meeldetuletamisega.
Kõigist eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et kuivõrd FLH käitab lõunapoolset rada, siis teostab ta majandustegevust, millest
ei saa käsitada eraldiseisvana kõnealuse raja ehitamises seisnevat tegevust. Seega tuleb tagasi lükata argumendid, mille kohaselt
lennujaama infrastruktuuri laiendamine ei kujuta endast majandustegevust, sest selle tegevuse majanduslikku laadi ei saa hinnata
eraldiseisvalt infrastruktuuri käitamises seisneva tegevuse majanduslikust laadist.
Ükski hagejate esitatud argumentidest ei võimalda seda järeldust ümber lükata.
Esiteks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt lõunapoolse raja ehitamine või laiendamine kuulub regionaal-, majandus-
ja transpordipoliitika alla. Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast esiteks, et EÜ artikli 87 lõige 1 ei tee vahet
selle alusel, millised on riikliku sekkumise põhjused või eesmärgid, vaid määratleb selle vastavalt selle mõjule (Euroopa
Kohtu 2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 1974, lk 709, punkt 27, ja 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑241/94: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1996, lk I‑4551, punkt 20; Üldkohtu 6. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑304/04 ja T‑316/04:
Itaalia ja Wam
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 63) ja teiseks, et avaliku võimu kapitalimahutust tuleb hinnata erainvestori
kriteeriumi alusel, jättes kõrvale kõik sotsiaalset, regionaal- või valdkonnapoliitilist laadi kaalutlused (vt Üldkohtu 24. septembri
2008. aasta otsus kohtuasjas T‑20/03: Kahla ja Thüringen Porzellan
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2305, punkt 242 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks sellele nõustus komisjon asjaoluga, et lõunapoolse
raja ehitamine ja käitamine vastavad üldisele huvile, eeskätt piirkondliku arenguga seotud huvile, ning see on kriteerium,
mida komisjon arvestas abi kokkusobivust ühisturuga hinnates, nagu tuleneb otsuse põhjendustest 258–263.
Tuleb küll märkida, et nagu tuleneb 1994. aasta teatise punktist 12, leidis komisjon varasemal ajal, et infrastruktuuridega
seonduvate projektide elluviimine kujutas endast üldpoliitilist meedet, mida tal ei olnud võimalik kontrollida EÜ asutamislepingu
riigiabieeskirjade alusel.
Tuleb siiski meenutada, et esiteks tuleb küsimus, kas abi kujutab endast riigiabi EÜ asutamislepingu tähenduses, lahendada
objektiivsetest teguritest lähtudes, mida tuleb hinnata hetkel, kui komisjon teeb oma otsuse (vt selle kohta Euroopa Kohtu
22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑182/03 ja C‑217/03: Belgia ja Forum 187
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5479, punkt 137, ja eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus Chronopost
vs.
UFEX jt, punkt 95), ja teiseks, et kuigi komisjon peab järgima suuniseid ja teatisi, mis ta riigiabi valdkonnas vastu võtab,
kehtib see kohustus üksnes niivõrd, kuivõrd need õigusaktid ei kaldu kõrvale EÜ asutamislepingu sätete nõuetekohasest kohaldamisest
– neid õigusakte ei saa tõlgendada viisil, mis piirab EÜ artiklite 87 ja 88 ulatust või mis läheb vastuollu nendega taotletavate
eesmärkidega (vt Euroopa Kohtu 11. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑75/05 P ja C‑80/05 P: Saksamaa jt
vs.
Kronofrance, EKL 2008, lk I‑6619, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuid lennujaamade sektoris on toimunud areng, millele viidatakse otsuse põhjendustes 169–171, eeskätt seoses nende korraldusega
ja majandusliku ning konkurentsialase olukorraga. Lisaks sellele tunnistati ADP kohtupraktikaga 2000. aastast alates, et lennujaama
käitajad teostavad põhimõtteliselt majandustegevust EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, mis kuulub riigiabi käsitlevate sätete
kohaldamisalasse; viimast asjaolu kinnitati eespool punktis 77 viidatud kohtuotsusega Ryanair
vs.
komisjon (punkt 88).
Seetõttu, arvestades eespool punktis 104 viidatud kohtupraktikaga, oli komisjon oma otsust vastu võttes kohustatud võtma arvesse
seda arengut ja sellist tõlgendust ning samuti eelnevast tulenevaid tagajärgi seoses EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisega selliste
infrastruktuuride rahastamise suhtes, mis on seotud lennujaama käitamises seisneva tegevusega, jättes vajadusel kohaldamata
1994. aasta teatise punkti 12. Eelnevate kaalutlustega arvestades leidis komisjon seega otsuse põhjenduses 174 õigesti, et
alates 2000. aastast ei olnud
a priori
enam põhjust välistada riigiabialaste sätete kohaldamist lennujaamade suhtes.
Selles kontekstis on sobilik lisada, et arvestades sellega, et lennujaama käitaja ei täida ainuüksi territoriaalse korralduse
või transpordipoliitika alla kuuluvaid ülesandeid, vaid – nagu märgiti – teostab ka majandustegevust, peaks ta katma omavahenditest
tema majandustegevuse aluseks oleva infrastruktuuri ehitamise kulud. Neil tingimustel tuleb tagasi lükata argumendid, mille
kohaselt avalike infrastruktuuridega seonduvad kulud peaks kandma üldsus. Lisaks sellele ei ole asjaolu, et infrastruktuuride
rahastamiseks on vaja kasutada avalik-õiguslikke vahendeid, sellisena ja iseseisvalt asjakohane. Nimelt on avaliku võimu sekkumist
võimalik riigiabiks kvalifitseerimata jätta ainult siis, kui riik annab kas otse või kaudselt ettevõtja käsutusse teatud summa
ja teeb seda tavalistele turutingimustele vastavatel asjaoludel.
Teiseks tuleb tagasi lükata ka hagejate need argumendid, mis käsitlevad lennujaama infrastruktuuri ehitamises ja käitamises
seisnevate tegevuste väidetavat lahutamatust.
Mis puudutab esiteks väidet, mille hagejad esitasid oma repliigis ja mille kohaselt vahetegemine teatud infrastruktuuri ehitamisel,
käitamisel ja kasutamisel olevat üks komisjoni otsustuspraktika aluspõhimõtteid, sealhulgas muudes valdkondades kui lennujaamade
valdkonnas, mille kohaldamise tingimus on käesoleva kohtuasja puhul täidetud, tuleb tuvastada, et see tuleb tagasi lükata,
kuivõrd selle väidetava aluspõhimõtte rakendamise tingimus ei ole hagejate esitatud kujul (vt eespool punkt 78) käesolevas
kohtuasjas asjakohane. Nimelt, nagu rõhutab komisjon, võib asjaolu, et infrastruktuuri saavad kasutada kõik võimalikud kasutajad
võrdsetel ja mittediskrimineerivatel alustel, olla asjakohane kriteerium, mis võimaldab välistada asjaomase infrastruktuuri
kasutajaid soodustava abi olemasolu. Seevastu ei ole selle alusel võimalik kindlaks teha, kas – nagu käesolevas kohtuasjas
– selle infrastruktuuri avalik-õiguslikest vahenditest rahastamine kujutab endast infrastruktuuri käitajat soodustavat abi.
Lisaks sellele, ja ilma et oleks vajalik teha otsus viidatud praktika olemasolu kohta, tuleb tuvastada, et see ei saaks igal
juhul seada kahtluse alla eespool punktis 100 tehtud tuvastust, mille kohaselt FLH teostab majandustegevust, millest ei saa
käsitada eraldiseisvana kõnealuse raja ehitamises seisnevat tegevust. Nimelt, kuivõrd mõiste „abi” on õigusliku tähendusega
ning seda tuleb tõlgendada objektiivsetest teguritest lähtudes (vt selle kohta eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus Chronopost
vs.
UFEX jt, punkt 141), siis ei saa see sõltuda komisjoni subjektiivsest hinnangust ning tuleb kindlaks määrata sõltumatult selle
institutsiooni mis tahes varasemast praktikast.
Mis puudutab teiseks hagejate esitatud konkreetseid näiteid, nagu muuseumis asuva kohviku või kiirteel asuva restorani käitamine,
siis ei võimalda need tulla seisukohale, et esiteks käitamises seisnevat tegevust ja teiseks ehitamises seisnevat tegevust
tuleb hinnata eraldiseisvalt. Nimelt ei tee hageja vahet peamisel tegevusel ja sellest sõltuvatel kõrvaltegevustel. Nii ei
ole muuseumi peamiseks tegevuseks kohviku käitamine ja kiirtee käitaja peamiseks tegevuseks ei ole kiirteel asuva restorani
käitamine. Seevastu on maandumisraja ehitamise eesmärk seotud lennujaama peamise majandustegevusega, mis seisneb lennujaamateenuste
osutamises.
Mis puudutab kolmandaks argumenti, mis tugineb sellele, et ehitamises seisnev tegevus ja käitamises seisnev tegevus seonduvad
erinevate majandustegevuses osalejate ja sektoritega, siis ei mõjuta see vajadust uurida majandustegevuse teostamist ettevalmistava
tegevuse laadi koos majandustegevuse laadiga ja seda nende kahe tegevuse vahel esineva seose tõttu, kuna raja ehitamine ja
laiendamine on raja käitamise eeltingimuseks. Igal juhul ja kapitalimahutuse erilises kontekstis on asjaomased üksused samad,
sest kõnealusest lõunapoolse raja ehitamiseks tehtud kapitalimahutusest saavad kasu MF ja FLH (viimane on MF-i tütarettevõtja),
kes tulevikus seda ka käitama hakkavad.
Mis puudutab neljandaks argumenti, mille kohaselt komisjon ei olevat tõendanud lennujaama infrastruktuuri ehitamise ja käitamise
lahutamatut laadi, siis tuleb märkida, et kui nende puhul ei ole tegemist avaliku võimu teostamisega, ei saa komisjon olla
kohustatud tõendama teatud ettevõtja kõigi tegevusharude majanduslikku laadi, kui need on osaks ettevõtja üldisest maandustegevusest
ning omavahel seotud. Sellisel juhul võib komisjon tegelikult piirduda nende põhjuste esitamisega, miks ta arvab, et ettevõtja
teostab majandustegevust ja nendele põhjustele viitamisega, miks ta leiab, et kõnealused tegevusharud on osaks sellest tegevusest.
Igal juhul tuleb märkida, et arvestades otsuse põhjendustes 169–171 viidatud arengut märgib komisjon otsuse põhjenduses 172,
et lennujaamade ehitamist ja käitamist ei saa enam käsitada avaliku ülesande täitmisena, mille suhtes põhimõtteliselt riigiabi
kontrollimise menetlust ei kohaldata. Järgmisena tuleb tuvastada, et otsuse põhjendusest 177 tuleneb, et komisjon kvalifitseeris
FLH ettevõtjaks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, tuginedes asjaolule, et FLH käitab kõnealust infrastruktuuri ärieesmärkidel
ning seega on tegemist ärieesmärkidel kasutatava infrastruktuuriga. Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et komisjon
on esitanud piisavalt tõendeid, mis võimaldavad kinnitada seose olemasolu lõunapoolse raja laiendamise ja käitamise vahel
kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimise kontekstis.
Kolmandaks, mis puudutab argumente, mille kohaselt lennujaamade ehitamist ei taga eraõiguslikud ettevõtjad ja et lõunapoolse
raja ehitamine ei saa kujutada endast majandustegevust, sest erainvestor sellist tegevust kasumlikkuse puudumise tõttu ei
teostaks, tuleb meenutada, et eelnevatest kaalutlustest tulenevalt kujutab lõunapoolse raja laiendamine endast tegevust, mis
on otseselt seostatav lennujaama infrastruktuuri käitamisega, mis omakorda kujutab endast majandustegevust.
Lisaks sellele ei ole asjaolu, et eraõiguslikud ettevõtjad tegevust ei taga või asjaolu, et tegevus ei ole kasumlik, selle
majandustegevuseks kvalifitseerimise raames asjakohased kriteeriumid. Nimelt ei ole majandustegevuseks kvalifitseerimiseks
kohtupraktika kohaselt (vt eespool punkt 89) sõnaselgelt nõutav, et asjaomast tegevust teostavad eraõiguslikud ettevõtjad
ega see, et tegevus oleks kasumlik. Sama kehtib muuseas ettevõtjaks kvalifitseerimise puhul (vt eespool punkt 88).
Need argumendid tuleb seega tulemusetuna tagasi lükata.
Neljandaks, mis puudutab argumente, millega püütakse seada kahtluse alla ADP kohtupraktika asjakohasus, tuleks kohe alustuseks
märkida, et mõiste „ettevõtja” ja mõiste „majandustegevus” on sama tähendusega kõigis konkurentsiõiguse valdkondades, olgu
siis tegemist ettevõtjatele või liikmesriikidele suunatud sätetega, sest kõigi nende sätetega taotletakse ühtainsat eesmärki,
mis on sätestatud EÜ artikli 3 punktis g ja mis seisneb sellise süsteemi kehtestamises, mis tagab, et konkurentsi siseturul
ei kahjustata. Seega osutab eespool punktis 88 viidatud kohtupraktika mõistele „ettevõtja” konkurentsiõiguse kontekstis, tegemata
vahet selle alusel, kas tegemist on ettevõtjatele või liikmesriikidele adresseeritud sätetega. Muu hulgas, nagu rõhutas komisjon,
on Euroopa Kohus ise riigiabi kontekstis viidanud kartellide valdkonnas kohaldatavale mõistele „ettevõtja” (vt selle kohta
eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Cassa di Risparmio di Firenze jt, punkt 107). Seega ei oma mingit mõju asjaolu, et
ADP kohtupraktika käsitleb EÜ artikli 82, mitte EÜ artikli 87 kohaldamist. Samal põhjusel tuleb tagasi lükata hagejate argumendid,
millega soovitatakse vaidlustada eespool punktis 88 viidatud kohtuotsuse FENIN
vs.
komisjon asjakohasus.
Järgmiseks, ehkki ADP kohtupraktika seondub küll suure rahvusvahelise lennujaamaga, kinnitati seda siiski eespool punktis 77
viidatud kohtuotsusega Ryanair
vs.
komisjon, milles oli tegemist piirkondliku lennujaamaga.
Lõpetuseks, kuigi tuleb märkida, et kõnealune kohtupraktika ei seondu infrastruktuuride ehitamises seisneva tegevusega, ei
mõjuta see siiski kuidagi asjaolu, et see ei sea kahtluse alla eelnevalt esitatud kaalutlusi, mis tuginevad lennujaama haldamises
ja käitamises seisnevate tegevuste lahutamatusele lennujaama infrastruktuuri ehitamises või laiendamises seisnevatest tegevustest.
Kõigest eelnevast tulenevalt leidis komisjon õigustatult, et kapitalimahutus kujutas endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1
tähenduses.
Seetõttu tuleb esimene hagi alus tervikuna tagasi lükata.

Teine hagi alus, mille kohaselt FLH ei saa olla riigiabi saaja
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et FLH ei saa olla riigiabi saaja, sest tegemist on ühe tegevuseesmärgi saavutamiseks loodud äriühinguga
(„single purpose vehicle”, edaspidi „SPV”). Nad väidavad nimelt, et isegi kui FLH on ametiasutustest, kes on tema aktsionärid,
eraldiseisev eraõiguslik isik, oli tema asutamise eesmärk ja ese Leipzig-Halle lennujaama avalike infrastruktuuride haldamine
ja käitamine. FLH asutati seega ainuüksi selle lennujaama haldamiseks ning sel eesmärgil vajalike tehingute tegemiseks. Seega
tuleks teda käsitada SPV-na. Mis puudutab komisjoni argumenti, mille kohaselt FLH täidab mitut ülesannet, siis vaidlevad hagejad
sellele vastu, et komisjon eirab asjaolu, et lennujaama infrastruktuuri ehitamist tuleb käsitada eraldiseisvana lennujaama
käitamisest.
Hagejad rõhutavad, et komisjon on riigiabi valdkonnas tunnustanud selliste SPV‑de asutamise põhimõtet, millel on üksnes avalik-õiguslikud
aktsionärid, nagu fondivalitsejate puhul. Hagejate seisukohast on need SPV-d asutatud avaliku võimu poolt üheainsa eesmärgi
saavutamiseks ning neile on antud vajalikud finantsvahendid avalikes huvides tegutsemiseks. Hagejate väitel tegutsevad nad
seega iseseisvalt kolmandate isikute, kuid mitte neile finantsvahendeid andvate ametiasutuste suhtes. Lisaks ei saa komisjon,
vaatamata nende käsutusse avalik-õiguslike vahendite andmisele, mida nad peavad haldama, neid äriühinguid kvalifitseerida
riigiabi saajateks. Hagejad on seisukohal, et FLH ja selliste äriühingute olukord on sarnane, sest FLH on kohustatud andma
võimalike kasutajate kasutada lennujaama infrastruktuuri avatud ja mittediskrimineerival moel. FLH ei toimi nende infrastruktuuridega
seonduvalt ettevõtjana, sest neid ei ole talle usaldatud mitte vabaks kasutamiseks, vaid nende käitamiseks aktsionäride nimel
ja juhatusel.
Seega on hagejad seisukohal, et kuna Saksimaa liidumaa ja ülejäänud aktsionärid otsustasid volitada FLH lõunapoolse raja laiendamise
elluviimiseks, pidid nad andma talle selleks vajalikud finantsvahendid. Aktsionärina oli selleks Saksa õiguse alusel kohustatud
ka riik. Seega ei kujutavat endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähendusest riigi kui SPV aktsionäri poolne rahastamine,
mis on suunatud infrastruktuuride korraldamisele. Selline hinnang on hagejate väitel kooskõlas ADP kohtupraktikaga, mis ei
käsitle mitte lennujaama äriühingute infrastruktuuridega varustamist, vaid lennujaama äriühingute tegevust kolmandate isikute
suhtes. Igal juhul, ja isegi kui asuda seisukohale, et lennujaama puhul on kolmandate isikute suhtes tegemist turul tegutseva
ettevõtjaga, ei tähenda see, et infrastruktuuride eest vastutavat äriühingut tuleks samuti käsitada ettevõtjana selle suhetes
oma aktsionäridega, käesoleval juhul avaliku võimuga.
Hagejad lisavad, et FLH kontrollimist käsitlevad kaalutlused tõendavad komisjoni lähenemisviisi ekslikkust. Nimelt kontrollib
FLH-d 100% ulatuses avalik võim. Kui aga avalik võim oleks ise ehitanud ja hallanud lennujaama, ei oleks infrastruktuuride
rahastamist käsitatud mitte riigiabi, vaid haldussüsteemi sisese tavalise avaliku teenuse rahastamisena. Hagejad väidavad,
et sama kehtib juhul, kui avalik võim usaldab selle teenuse osutamise iseseisvale juriidilisele üksusele, mis on loodud ainuüksi
sel eesmärgil nagu FLH. Selles osas tuginevad hagejad komisjoni 5. oktoobri 2001. aasta otsusele K(2001) 2967 riigiabi NN 86/2001
(Iirimaa – Aer Rianta) kohta.
Lõpetuseks leiavad hagejad, et komisjon ületas oma pädevuse piire, asudes seisukohale, et ta on pädev kontrollima haldusvõimu
võetud meetmeid. Nimelt on liidule antud volituste puudumisel halduskorraldus vastavalt EÜ artikli 5 esimesele ja teisele
lõigule endiselt liikmesriikide pädevuses, sealhulgas liidu õiguse kohaldamist puudutavas. Seega on liikmesriigid hagejate
arvates vabad otsustama, kas nende infrastruktuure peab haldama otse teatud ametiasutus või selleks asutatud ettevõtja. Hagejad
on aga seisukohal, et kui sellist ettevõtjat käsitataks riigiabi saajana, tingiks see riikide ilmajätmise võimalusest asutada
käitajast ettevõtjaid. See mõjutaks seega liikmesriikide haldusstruktuure, mis ei kuulu komisjoni pädevuse alla.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Tuleb taas meenutada, et konkurentsiõiguse kontekstis hõlmab mõiste „ettevõtja” majandustegevust teostavat mis tahes üksust,
sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Cassa di Risparmio
di Firenze jt, punkt 107 ja seal viidatud kohtupraktika). Selles osas tuleb täpsustada, et EÜ artikkel 87 hõlmab kõiki ettevõtjaid,
olgu need siis eraõiguslikud või riigi osalusega ettevõtjad, ning kõnealuste ettevõtjate kogu kaupade tootmist, arvestades
üksnes EÜ artikli 86 lõikes 2 sätestatud erandiga (Euroopa Kohtu 15. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑387/92: Banco Exterior
de España, EKL 1994, lk I‑877, punkt 11).
Samuti tuleb märkida, et majandustegevust teostavale organile siseriiklikust õigusest tuleneva riigist eraldiseisva juriidilise
isiku olemasolu või selle puudumine ei mõjuta finantssuhete olemasolu riigi ja selle organi vahel (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 16. juuni 1987. aasta otsus kohtuasjas 118/85: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1987, lk 2599, punktid 10 ja 13) ning sellest lähtuvalt ka küsimust, kas kõnealusele organile on võimalik anda
riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Samuti nagu ei ole lubatav, et ainuüksi asjaolu, et asutatakse iseseisvaid institutsioone, kes vastutavad abi andmise eest,
võimaldaks kõrvale hiilida riigiabieeskirjadest (Euroopa Kohtu 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑482/99: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑4397, punkt 23), nii ei saa olla ka lubatav, et ainuüksi asjaolu, et on asutatud SPV, võiks tingida
selle väljajätmise kõnealuste eeskirjade kohaldamisalast. Nimelt tuleb uurida, kas see üksus teostab majandustegevust ning
kas teda on seega võimalik määratleda ettevõtjana, ja kas talle on üle kantud riigi vahendeid (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 24).
Seda tõlgendust kinnitavad komisjoni hinnangud investeerimisvahendite ja ‑fondide valdkonnas, millele hagejad muu hulgas ise
viitavad. Nimelt, nagu tuleneb suunistest väikestesse ja keskmise suurusega ettevõtetesse tehtavatele riskikapitaliinvesteeringutele
antava riigiabi kohta (ELT 2006, C 194, lk 2), ei välista komisjon, et investeerimisvahend või ‑fond võiks olla käsitatav
riigiabi saava ettevõtjana. Vastupidi, kõnealuste suuniste punkti 3.2 esimeses lõigus leiab ta, et tuleb kaaluda, kas see
võib olla nii. Komisjon märgib selle punkti viiendas lõigus, et üldjuhul on ta seisukohal, et investeerimisfond või ‑vahend
ise ei ole abisaaja, vaid abi vahendaja investoritele ja/või ettevõtetele, kuhu investeeritakse. Nagu ilmneb kõnealuste suuniste
punkti 3.2 viiendast lõigust, ei välista ta siiski sellise käsituse võimalikkust teatud juhtudel, eeskätt teatud tingimustel
siis, kui on tegemist meetmetega, mille raames teostatakse otseülekandeid paljude erinevate investoritega, sõltumatu ettevõtte
staatuses olevale investeerimisvahendile või olemasolevale fondile.
Nagu ilmnes esimese hagi aluse uurimisel, teostab FLH käesolevas kohtuasjas majandustegevust ning seda tuleb seetõttu käsitada
lennuväljaturul tegutseva ettevõtjana EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Lisaks sellele on tuvastatud, et ta on kapitalimahutuses
seisneva avalik-õigusliku rahastamise adressaat, mille tegid otse FLH avalik-õiguslikud isikud. Neil tingimustel ja ilma et
oleks vaja otsustada selle üle, kas FLH puhul on tegemist SPV-ga, tuleb eespool punktis 130 viidatud põhimõttega arvestades
tagasi lükata argumendid, mis tuginevad sellele, et FLH-d ei saa käsitada kapitalimahutuse adressaadina, sest tegemist on
SPV-ga. Sama tuleb teha argumendiga, mis tugineb sellele, et kui Saksamaa ametiasutused oleksid ise lennujaama ehitanud ja
seda hallanud, ei oleks rahastamist käsitatud riigiabina.
Mis puudutab aga otsust K(2001) 2967, millele hagejad viitavad (vt eespool punkt 125), siis ei kinnita see nende argumente.
Nimelt käsitles see otsus eeskätt lennujaama omaniku muutust, kuivõrd riik kandis omandi üle haldajale; sellel juhul ei olnud
tegemist riigiabiga, sest komisjon asus seisukohale, et EÜ artikkel 87 ei takista liikmesriikidel kasutada riiklikke vahendeid
ettevõtja asutamiseks ja omamiseks. Seevastu ei võimalda see otsus asuda seisukohale, et riiklike vahendite ülekandmist ettevõtjale,
kelle ametiasutused on loonud lennujaama haldamiseks, ei ole juba ainuüksi seetõttu võimalik kvalifitseerida riigiabiks.
Kõigest eelnevast tuleneb, et hagejad eksivad väites, et FLH ei saa olla riigiabi saaja. Mis puudutab etteheidet selle kohta,
et komisjon ületas oma pädevuse piire, leides, et ta on pädev avaliku võimu võetud meetmete kontrollimiseks, siis kuulub see
seitsmenda hagi aluse esimese etteheite alla (vt tagapool punktid 203–206), millele tuleb seega viidata.
Viimati märgituga arvestades tuleb teine hagi alus tagasi lükata.

Kolmas hagi alus, mis tugineb sellele, et FLH-d on võimatu kvalifitseerida ühteaegu riigiabi andjaks ja saajaks
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et otsus on vasturääkiv, sest FLH-d käsitatakse ühteaegu nii abisaajana kui ka abi andjana. Nad leiavad
nimelt, et komisjon asus seisukohale, et FLH oli esiteks kapitalimahutuse adressaat ning teiseks, et ta oli raamlepingu kontekstis
DHL-ile abi andja. Kuid nende arvates on need kaks tegevust omavahel ühitamatud. Nimelt tulenevat komisjoni otsustuspraktikast
riskikapitali valdkonnas, et need on üksteist välistavad, kuna abi andja saab üksnes teisele ettevõtjale abi anda või abi
üle kanda.
Hagejad rõhutavad, et kui on põhjendatud komisjoni tees, mille kohaselt erainvestor ei oleks DHL-ile andnud piiramatut tagatist,
siis tõendab see, et FLH ei tegutse nii, nagu tegutseks turul ettevõtja. Seega oleks võimalik, et FLH annab riigiabi, kuid
ta ei saaks olla samaaegselt abisaaja. Lisaks sellele tõendab tees, mille kohaselt FLH andis riigiabi, et tema puhul ei ole
tegemist ettevõtjaga EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Nimelt ei saa ettevõtja anda riigiabi, sest selle olemusele vastavalt
on tegemist tagastamatu toetusega ja ükski ettevõtja ei osutaks teenust vastutasuta.
Mis puudutab komisjoni argumenti, mille kohaselt ta uuris kõne all olevaid erinevaid meetmeid eraldiseisvalt, siis väidavad
hagejad sellele vastu, et asjaolu, et komisjon ei viinud tegelikult läbi nõuetekohast eristamist, tuleneb sellest, et ta tegi
lennujaama käitamises seisneva tegevuse majandusliku laadi alusel väära järelduse, et infrastruktuuri ehitamises seisnev tegevus
on majanduslikku laadi. Seostades need kaks tegevust, asetas ta FLH abi andja ja abisaaja kaksikrolli, samas kui see on loogiliselt
välistatud.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et FLH oli kapitalimahutuse adressaat, kusjuures kapitalimahutust käsitati riigiabina EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses, nagu tuleneb otsuse põhjendustest 165–224.
Järgmiseks tuleb märkida, et otsuse põhjenduste 225–252 kohaselt oli DHL piiramatute tagatiste saaja, mis anti vastavalt raamlepingu
jaotistele 8 ja 9 ning garantiikirjale ja mis kujutavad endast Saksimaa liidumaa, MF-i ja FLH antud abi EÜ artikli 87 lõike 1
tähenduses. Eeskätt tuleb märkida, et raamleping sõlmiti ühelt poolt FLH ja MF-i ja teiselt poolt DHL‑i vahel.
Seega tuleb tuvastada, et komisjon oli seisukohal, et FLH oli riigiabi – käesoleval juhul kapitalimahutuse – saaja ning lisaks
sellele üks üksustest, kes olid andnud riigiabi, st raamlepingus ja garantiikirjas ette nähtud tagatisi.
Sellegipoolest, kuna kõnealused riigiabid olid eraldiseisvad ning otsuses neid muu hulgas ka eraldi uuriti, siis ei saa asuda
seisukohale, nagu seda väidavad hagejad, et abisaajaks ja abi andjaks kvalifitseerimine on sellisel juhul võimatu. Nimelt,
nagu tuleneb eespool punktis 128 viidatud kohtupraktikast, võib riigi osalusega äriühing olla riigiabi saaja, kui tegemist
on turul tegutseva ettevõtjaga. Kuid miski ei välista, et kõnealune ettevõtja saaks ühe teise eraldiseisva meetme raames ka
abi anda. Seega võib riigiabi anda mitte üksnes otse riik, vaid ka avalik-õiguslikud või eraõiguslikud üksused, mille riik
asutab või määrab abi haldamiseks (vt selle kohta eespool punktis 130 viidatud 16. mai 2002. aasta kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika). Riigil on nimelt oma domineerivat mõju riigi osalusega äriühingute suhtes
avaldades täiesti võimalik suunata nende vahendite kasutamist näiteks vajaduse korral konkreetsete eeliste rahastamiseks teiste
ettevõtjate soodustamiseks (vt selle kohta eespool punktis 130 viidatud 16. mai 2002. aasta kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 38). Seega hagejad eksivad väites, et ettevõtjad EÜ artikli 87 tähenduses ei saa abi anda ning et FLH-d tuleb
kas seostada riigiga või käsitada ettevõtjana.
Tuleb märkida, et vastupidi hagejate väidetele ei võimalda komisjoni otsustuspraktika riskikapitali valdkonnas tõendada, et
abisaaja ja abi andja ei saa olla üks ja sama isik. Kõnealuse praktika ükski element ei võimalda nimelt asuda seisukohale,
et komisjon oleks tingimusteta välistanud, et endast riigiabi kujutava meetme adressaat saaks samaaegselt olla ühe teise sellise
meetme andja, mis kujutab endast samuti riigiabi. Nimelt tuleneb otsustest, millele hagejad viitavad, ning samuti suunistest
väikestesse ja keskmise suurusega ettevõtetesse tehtavatele riskikapitaliinvesteeringutele antava riigiabi kohta sisuliselt,
et komisjon uurib igal juhul eraldi ning iga kavatsetava meetme iseloomulike tunnustega arvestades, kas tegemist võib olla
riigiabiga investorite, investeerimisfondide ja nende ettevõtjate tasemel, kellesse investeeritakse. Lisaks sellele leidis
komisjon oma 29. mai 2007. aasta otsuses K(2007) 2329 riigiabi N 732/2006 (Madalmaad – Riskikapitali kava „BioGeneration Venture
Fund”) kohta, et ei ole võimalik välistada abi olemasolu fondide ja nende ettevõtjate tasemel, kellesse investeeriti.
Arvestades eelnevaga ning samuti asjaoluga, et kõnealused abimeetmed on üksteisest eraldiseisvad, tuleb seega asuda seisukohale,
et miski ei takista seda, et FLH saab olla esiteks avalik-õigusliku üksusena DHL-ile raamlepingu ja garantiikirja kaudu antud
abi andja ning teiseks lennujaamaturul tegutseva ettevõtjana riigiabi – käesoleval juhul kapitalimahutus – saaja. Esimese
ja teise hagi aluse uurimisel aga selgus, et komisjon leidis õigustatult esiteks, et FLH teostab majandustegevust ja kujutab
endast ettevõtjat EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses ja teiseks, et ta on kapitalimahutuses seisneva riigiabi saaja. Lisaks
sellele ei võimalda ükski asjaolu seada kahtluse alla seda, et raamlepingu allkirjastajana tuleb FLH-d käsitada selles ette
nähtud abi andjana, ega otsuse põhjenduses 227 sisalduvat komisjoni hinnangut, mille kohaselt raamlepingust ja garantiikirjast
tulenevaid kohustusi rahastatakse avalik-õiguslikest allikatest ning et riiklike vahendite käsutusse andmise otsused tegi
avalik võim. Hagejad seda muuseas käesolevas kohtuasjas ei vaidlusta.
Sellest tuleneb, et vastupidi hagejate väidetele ei ole otsus vasturääkiv osas, milles sellega kvalifitseeritakse FLH ühteaegu
nii abisaajaks kui ka abi andjaks. Sellest tuleneb ka see, et tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt ei saa seetõttu,
et komisjon leidis, et erainvestor ei oleks DHL-ile tagatisi andnud, FLH-d käsitada ettevõtjana turul, mistõttu ta ei saa
olla abisaaja.
Arvestades eeltoodut, tuleb kolmas hagi alus tagasi lükata.

Neljas hagi alus, mis tugineb tagasiulatuva jõu puudumise, õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdsuse põhimõtete
rikkumisele
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et 2005. aasta suuniste kohaldamine käesolevas kohtuasjas rikub tagasiulatuva jõu puudumise, õiguskindluse,
õiguspärase ootuse kaitse ja võrdsuse põhimõtteid.
Mis puudutab kõigepealt tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumist, siis väidavad hagejad esiteks, et vastupidi komisjoni
väidetele kohaldas ta käesolevas kohtuasjas 2005. aasta suuniseid. See tuleneb hagejate väitel otsuse põhjendusest 30 ja otsuse
mitmestki aspektist vasturääkivast laadist seoses viidetega 2005. aasta suunistele (põhjendused 30, 174, 176 ja 195).
Hagejad väidavad seejärel, et 2005. aasta suuniseid ei olnud võimalik kohaldada, sest kapitalimahutuse tegemise hindamiseks
asjaomane kuupäev oli varasem suuniste kehtima hakkamisest. Nimelt on suunistes ette nähtud, et neid kohaldatakse pärast suuniste
avaldamist – mis toimus 9. detsembril 2005 – antud abi suhtes, millega välistatakse sõnaselgelt nende tagasiulatuv kohaldamine.
Käesolevas kohtuasjas otsustasid MF-i aktsionärid FLH käsutusse antud kapitalimahutuse teha 4. novembri 2004. aasta MF-i nõukogu
otsuse alusel. Seega otsustati kapitalimahutuse tegemine FLH kasuks enne 2005. aasta suuniste jõustumist ajal, mil kehtis
üksnes 1994. aasta teatis. Seetõttu rikkus komisjon hagejate väitel tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, sest ta kohaldas
kapitalimahutuse suhtes 2005. aasta suuniseid.
Hagejad lisavad, et kohtupraktika kohaselt ei ole uued õigusaktid, mille eelnõust liikmesriik oli teadlik, tagasiulatuvalt
kohaldatavad. Seetõttu on veelgi vähem õigustatud, et 2005. aasta suunised, millega muudetakse enam kui aasta pärast abi andmist
kriteeriume, mille alusel on võimalik kindlaks teha, kas kapitalimahutus kujutab endast riigiabi, ning mille eelnõust teavitati
liikmesriike alles mitu kuud pärast kõnealuse kapitalimahutuse tegemist, omaksid tagasiulatuvat mõju.
Mis puudutab teiseks õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtete rikkumist, siis väidavad hagejad, et lõunapoolset rada
käsitleva otsuse vastuvõtmisel 4. novembril 2004 ei olnud ettenähtav, et komisjon muudab oma hinnanguid riigiabieeskirjade
osas seoses piirkondlike lennujaamade infrastruktuuride rahastamisega. Tees, mille kohaselt selline rahastamine võib kujutada
endast riigiabi, esitati alles 2005. aastal, st pärast kapitalimahutuse tegemist. Tegelikult ei olnud 2005. aasta suuniste
vastuvõtmiseni selles osas olemas mis tahes komisjoni väljakujunenud praktikat ning valitses suur õiguskindlusetus. Isegi
eeldusel, et mingisugune praktika oli olemas, ei saanud Saksamaa ametiasutused või hagejad sellest teada saada, sest kõnealused
otsused avaldati hagejate väitel esiteks üksnes komisjoni veebilehel ja mitte Euroopa Liidu Teatajas, ning teiseks ei avaldatud
neid Saksa keeles, mistõttu need olid hagejatele arusaamatud. Neil tingimustel leiavad hagejad, et EÜ artikli 87 lõike 1 tõlgendamises
toimunud muutus ei olnud ettenähtav.
Hagejad rõhutavad muu hulgas, et sellist arengut ei oleks saanud aimata komisjoni otsustuspraktikast, kohtupraktikast või
2001. aasta teadusuuringust. Selles osas rõhutavad nad eeskätt seda, et kui ADP kohtupraktikaga sooviti laiendada riigiabieeskirjade
kohaldamisala kõigile lennujaama sektoris võetud meetmetele, siis oleks komisjon pidanud õiguskindluse tagamiseks sellest
hetkest alates tühistama 1994. aasta teatise või seda muutma. Kuid seda ei tehtud, mistõttu enne otsuse vastuvõtmist ei olnud
kohtupraktikat võimalik tõlgendada nii, et piirkondlike infrastruktuuride ehitamine kuulus riigiabialaste sätete kohaldamisalasse,
vaid nii, et 1994. aasta teatise põhimõtete kohaldamist jätkati. Mis puudutab asjaolu, millele komisjon viitab, et enne 2005. aasta
suuniste vastuvõtmist teatasid Saksamaa ametiasutused piirkondlike lennujaamade ehitamist või arendamist puudutavatest meetmetest
(riigiabi N 664i/2002), siis väidavad hagejad sellele vastu, et liikmesriigid teatavad õiguskindluse eesmärgil regulaarselt
meetmetest ka siis, kui nad ei pea neid riigiabiks. Seega ei saa sellisest teatamisest järeldada, et enne lõunapoolse raja
rahastamise kohustuse võtmist lähtusid Saksamaa ametiasutused põhimõttest, et tegemist võib olla riigiabiga.
Lõpetuseks väidavad hagejad, et kuivõrd 2005. aasta suunised reguleerivad detailselt nende ajalist kohaldamisala, rikkus komisjon
neid enne nende jõustumist kohaldades omaenda uurimiskriteeriume, mille järgimise kohustuse ta oli võtnud ning mille järgimisele
majandustegevuses osalejad ja liikmesriigid pidid saama tugineda. Nad täpsustavad selles osas oma repliigis, et kohaldades
kapitalimahutuse suhtes riigiabialaseid õigusnorme, samas kui ta ei saanud kohaldada 2005. aasta suuniseid, rikkus komisjon
1994. aasta teatist ning seega haldusasutuste enesepiiramise põhimõtet. Hagejate väitel on komisjoni kehtestatud suunised
nimelt talle siduvad seni, kuni need ei ole vastuolus esmase õigusega. Kuid kapitalimahutust käsitleva otsuse vastuvõtmise
kuupäeval ei olnud 1994. aasta suunised vastuolus esmase õigusega, sest kohtupraktika kohaselt ei olnud nõutav riigiabialaste
õigusnormide kohaldamine lennujaama infrastruktuuriga seonduvate meetmete suhtes, mida komisjon nende väitel ka kinnitas.
Mis puudutab kolmandaks võrdsuse põhimõtte rikkumist, siis väidavad hagejad, et suur osa Euroopa lennujaamadest on saanud
infrastruktuuride ehitamiseks ja korraldamiseks avalikku abi. Arvestades võrdsuse põhimõttega ei saa FLH olla seega ainuke
isik, keda mõjutab komisjoni poliitika muutus, mis seisneb riigiabialaste õigusnormide kohaldamises piirkondlike lennujaamade
suhtes.
Komisjon vaidlustab hagejate argumendid.
Üldkohtu hinnang
Mis puudutab esiteks etteheidet, mis tugineb tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumisele, siis tuleb tuvastada, et kapitalimahutuse
kvalifitseerimist riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses puudutavas ei võimalda ükski element otsuses asuda seisukohale,
et komisjon kohaldas 2005. aasta suuniste sätteid.
Nimelt, mis puudutab esiteks ettevõtja ja majandustegevuse kriteeriumi, siis märkis komisjon otsuse põhjenduses 173, et ADP
kohtupraktikast tuleneb, et lennujaamade haldajad teostavad põhimõtteliselt majandustegevust EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses,
mis kuulub riigiabialaste õigusnormide kohaldamisalasse. Arvestades hiljutiste arengutega selles sektoris, leidis komisjon,
nagu on märgitud otsuse põhjenduses 174, et alates 2000. aastast, mil Üldkohus tegi eespool punktis 84 viidatud kohtuotsuse
Aéroports de Paris
vs.
komisjon, ei olnud
a priori
enam põhjust välistada riigiabialaste õigusnormide kohaldamist lennujaamade suhtes. Komisjon järeldas seega otsuse põhjenduses 176,
et alates sellest kohtuotsusest tuli selle sektori suhtes kohaldada riigiabialaseid õigusnorme, rõhutades, et see ei kujutanud
endast 2005. aasta suuniste tagasiulatuvat kohaldamist, sest tegemist oli üksnes mõiste „abi” selgitamisega Euroopa Kohtu
poolt.
See lähenemisviis tuleb heaks kiita, sest tõlgendus, mille Euroopa Kohus annab liidu õiguse sättele, piirdub selle sätte tähenduse
ja ulatuse selgitamise ning täpsustamisega, nagu seda oleks tulnud mõista ja kohaldada alates selle jõustumisest (vt Üldkohtu
12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑289/03: BUPA jt
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑81, punkt 159 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et majandustegevuse kriteeriumi hindamist puudutavas võis komisjon õigustatult rakendada ADP kohtupraktikast
tulenevaid põhimõtteid, kohaldades neid käesoleva kohtuasja asjaoludele, seda eeskätt lennujaamade infrastruktuuride rahastamist
puudutavas, ning see ei kujuta endast 2005. aasta suuniste tagasiulatuvat kohaldamist.
Lisaks sellele ei ole üheski otsuse põhjenduses, mis seondub ettevõtja ja majandustegevuse kriteeriumidega, sõnaselgelt märgitud,
et komisjon oleks tagasiulatuvalt kohaldanud 2005. aasta suuniseid; põhjenduses 176 märgitakse muu hulgas sõnaselgelt vastupidist.
Selles osas tuleb märkida, et otsuse põhjenduses 30 sisalduv viide nendele suunistele seondub esialgse uurimise käigus kapitalimahutuse
ühisturuga kokkusobivuse hindamisega ja mitte selle kvalifitseerimisega riigiabiks. Samuti ei võimalda otsuse põhjenduses 174
sisalduv väide, mille kohaselt komisjon „laiendas” 2005. aasta suunistes lennujaama sektoris toimunud arenguga arvestades
ADP kohtupraktikas kasutatud lähenemisviisi kõikidele lennujaamadele, asuda seisukohale, et komisjon kohaldas käesoleva juhtumi
suhtes kõnealuseid suuniseid, sest selle märkuse eesmärk on tegelikult viidata sellele, et suunistes on kodifitseeritud sellest
kohtupraktikast alates olemas olnud õiguslik olukord, tuues selgelt ära mõningad selle tagajärjed, eeskätt seoses piirkondlike
lennuväljadega.
Mis puudutab järgmiseks majandusliku eelise kriteeriumi, siis ei ole otsuses märgitud, et oleks kohaldatud 2005. aasta suuniseid.
Vastupidi, otsuse põhjenduses 195 on märgitud, et erainvestori põhimõtte kohaldatavus ei tulene mitte 2005. aasta suunistest,
vaid kohtupraktika ja komisjoni otsustuspraktika arengust; hagejad seda otsuse aspekti muu hulgas vaidlustanud ei ole.
Mis puudutab lõpetuseks riigi vastutuse, spetsiifilisuse, konkurentsi moonutamise ja kaubavahetuse kahjustamise kriteeriume,
siis ei sisalda otsus ühtegi elementi, mis viitaks sellele, et komisjon kohaldas nende kriteeriumidega seonduvaid elemente,
mis oleksid kehtestatud 2005. aasta suunistes; hagejad seda muu hulgas ei väidagi.
Eelnevast tuleneb, et seoses kapitalimahutuse kvalifitseerimisega riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses ei ole komisjon
kohaldanud 2005. aasta suuniseid. Tuleb lisada, et kuna hagejad ei ole vaidlustanud otsust kapitalimahutuse ühisturuga kokkusobivuse
hindamise vaatepunktist, siis ei tule käesoleva hagi raames uurida seda, kas komisjon kohaldas selle hindamise raames tagasiulatuvalt
2005. aasta suuniseid.
Kõige eelnevaga arvestades tuleb tagasi lükata etteheide, mis tugineb 2005. aasta suuniste tagasiulatuvale kohaldamisele lõunapoolse
raja ehitamise ja rahastamise suhtes.
Mis puudutab teiseks etteheiteid, mis seonduvad õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtete rikkumisega, siis piisab märkimisest,
et kuivõrd komisjon ei ole kapitalimahutust riigiabiks kvalifitseerides kohaldanud 2005. aasta suuniseid, siis tuleb kõnealused
etteheited tagasi lükata. Nimelt tuginevad need ekslikule eeldusele, et kõnealuseid suuniseid kohaldati tagasiulatuvalt.
Igal juhul ei ole need etteheited põhjendatud. Nimelt, ADP kohtupraktika, mille kohaselt lennujaama käitamine kujutab endast
majandustegevust, pärineb 2000. aastast. Lisaks sellele kinnitati eespool punktis 77 viidatud kohtuotsuses Ryanair
vs.
komisjon, mis käsitles 2005. aasta suuniste vastuvõtmisele eelnevat olukorda, ADP kohtupraktikat piirkondliku lennujaama käitamise
kontekstis. Lisaks tuleneb komisjoni 13. märtsi 2001. aasta otsusest SG(2001) D/286839 riigiabi N 58/2000 kohta (Itaalia –
Piemonte maakonna lennujaamade süsteemi edendamine), et sel kuupäeval ei välistanud komisjon, et piirkondlike lennujaamade
infrastruktuuride arendamist soodustav meede võib endast teatud tingimustel kujutada riigiabi. Nimelt leidis komisjon kõnealuses
otsuses, mis vastupidi hagejate väidetele seondus ka lennujaama infrastruktuuride rahastamisega, sisuliselt – nagu tuleneb
eeskätt põhjendusest 17 –, et kui kõnealust meedet oleks tulnud käsitada riigiabina, oleks see olnud ühisturuga kooskõlas
EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c alusel. Lõpetuseks tuleb märkida, et kui Saksamaa ametiasutused teatasid 2002. aastal riigiabist
N 644i/2002 õiguskindluse kaalutlustel, nagu seda väidavad hagejad (vt eespool punkt 153), siis tähendab see seda, et nad
arvestasid võimalusega, et kõnealused meetmed, mille eesmärk oli parendada piirkondliku lennujaama infrastruktuuri, võisid
kujutada endast riigiabi. Muu hulgas andis komisjon kõnealuse abiga seonduva menetluse raames Saksamaa ametiasutustele 30. juunil
2003 ADP kohtupraktikale viidates sisuliselt teada, et ta ei olnud kindel, et „piirkondlike lennujaamade ehitamiseks ja arendamiseks
antavat meedet saab […] käsitada infrastruktuuridega seonduva üldise meetmena, mis ei ole riigiabi seisukohast oluline”.
Neil tingimustel hagejad eksivad väites, et lõunapoolse raja ehitamist käsitleva otsuse tegemisel 2004. aasta detsembris ei
olnud ettenähtav, et piirkondlike lennujaamade infrastruktuuride rahastamise meetmete hindamine riigiabialaste õigusnormide
alusel muutuks. Sama kehtib seoses väitega, mille kohaselt tees sellest, et piirkondlike lennujaamade ehitamise rahastamine
võib endast kujutada riigiabi, esitati alles 2005. aastal, pärast kapitalimahutuse tegemist.
Eelnevast tuleneb, et õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtete rikkumisele tuginevad etteheited tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab kolmandaks ja viimaseks etteheidet, mis tugineb võrdsuse põhimõtte rikkumisele, siis tuleb märkida, et asjaolu,
et piirkondlike lennujaamade infrastruktuuride rahastamine võib teatud tingimustel kujutada endast riigiabi, puudutab alates
2000. aastast kõiki lennujaamu, nii et FLH-d ei saa käsitada lennujaama ainsa käitajana, keda see muutus puudutab, nagu seda
väidavad hagejad. Asjaolu, et enne seda kuupäeva lennujaamu rahastati, ei sea kahtluse alla asjaolu, et kõigi piirkondlike
lennujaamade infrastruktuuride rahastamist võidakse nüüdsest uurida riigiabialaste õigusnormidega arvestades.
Tuleb tagasi lükata etteheide, mis tugineb võrdsuse põhimõtte rikkumisele.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb neljas hagi alus tagasi lükata.

Viies hagi alus, mis tugineb esmase õiguse rikkumisele 2005. aasta suunistega
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et 2005. aasta suunised rikuvad esmast õigust kahel põhjusel.
Esiteks olevat 2005. aasta suunised ebatäpsed, sest lennujaamade infrastruktuuride ehitamine ja korraldamine ei kujuta endast
majandustegevust. Seetõttu on need vastuolus esmase õigusega ning ei saa olla otsusele sobivaks õiguslikuks aluseks.
Teiseks olevat 2005. aasta suunised vasturääkivad ja seega rikutakse nendega selguse ja õiguskindluse põhimõtteid. Nimelt
ei ole kehtetuks tunnistatud 1994. aasta teatise punkti 12, mille kohaselt infrastruktuuridega seonduvate projektide elluviimine
kujutab endast üldise majanduspoliitika meedet, mida komisjon ei saa kontrollida asutamislepingu riigiabieeskirjade alusel.
Seega ei olevat võimalik teada, millises ulatuses kuuluvad lennujaamade infrastruktuuride ehitamine ja korraldamine riigiabialaste
õigusnormide kohaldamisalasse.
Selles osas rõhutavad hagejad, et leides, et 2005. aasta suunised „täiendavad” 1994. aasta teatist, tunnistab komisjon, et
ta ei soovinud seada kahtluse alla teatises kehtestatud põhimõtet, millele ta 2005. aasta suunistes muu hulgas viitab. Kuid
komisjon seadis selle põhimõtte hagejate väitel siiski kahtluse alla, kuivõrd 2005. aasta suunised on kohaldatavad kõigi lennujaamaga
seonduvate tegevuste suhtes, sealhulgas infrastruktuuride ehitamise suhtes. Lisaks sellele on suunistes 1994. aasta teatisele
vasturääkival moel sätestatud, et „[i]ga lennujaama käitaja, kes […] tegeleb majandustegevusega, peaks juhitava infrastruktuuri
kasutamise ja ehitamise kulud rahastama omavahenditest”. Juhtides tähelepanu sellele, et komisjon viitab selles osas ADP kohtupraktikale,
tuletavad hagejad meelde, et kõnealuses kohtupraktikas täpsustati, et suure rahvusvahelise lennujaama käitamist võib käsitada
majandustegevusena, kuid ei viidanud kuidagi piirkondlikele lennujaamadele. Hagejad on seisukohal, et kuna komisjon ei paista
enam soovivat oma kontrolli alt välistada infrastruktuuride ehitamist, nagu see oli ette nähtud 1994. aasta teatises, siis
on 2005. aasta suunised vasturääkivad. Kui komisjon leiab, et piirkondlike lennujaamade infrastruktuuride ehitamine või korraldamine
kujutab endast riigiabi, siis oleks ta pidanud 1994. aasta teatise sõnaselgelt kehtetuks tunnistama ja võtma vastu uue teatise.
Mis puudutab komisjoni väiteid, mille kohaselt 1994. aasta teatise punkti 12 kohaldamine välistati ja see tunnistati kehtetuks
2005. aasta suunistega, siis hagejate hinnangul on need ekslikud. Nimelt ei ole 2005. aasta suuniste punktides 18 ja 19 sõnaselgelt
selgitatud nende suhet 1994. aasta teatisega. Hagejad on seisukohal, et 2005. aasta suunised on ebaselged, sest esmalt ei
tunnistata sõnaselgelt kehtetuks 1994. aasta teatise punkti 12 ja teisalt välistatakse selle kohaldamine. See vasturääkivus
muudab nende arvates 2005. aasta suunised kohaldamatuks infrastruktuuride rahastamise suhtes ning kinnitab, et nendega rikutakse
EÜ artiklit 87.
Lõpetuseks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt otsuse aluseks ei ole 2005. aasta suunised, siis tuletavad hagejad meelde,
et komisjon neid tegelikult kohaldas (vt eespool punkt 149).
ADV toetab hagejate märkusi. Ta on seisukohal, et 2005. aasta suunised ei ole kohaldatavad. Ta väidab selles osas, et komisjon
ei saa suunistes määratleda elemente, mille esinemisel on tegemist riigiabiga, konkreetsel juhul mõistet „majandustegevuse
teostamine”, rikkudes esmast õigust.
Komisjon vaidleb hagejate ja ADV argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Arvestades, et neljanda hagi aluse uurimise raames tuvastati, et komisjon ei ole kohaldanud kapitalimahutuse riigiabiks EÜ
artikli 87 lõike 1 tähenduses kvalifitseerimise raames 2005. aasta suuniseid, siis tuleb tuvastada, et käesolev hagi alus
on tulemusetu.
Nimelt viitavad hagejad selle hagi alusega, mis sarnaneb õigusvastasuse vastuväitele, esiteks sellele, et 2005. aasta suunised
on ebatäpsed, sest lennujaama infrastruktuuride ehitamine ja korraldamine ei kujuta endast majandustegevust, ja teiseks, et
nimetatud suunised on vasturääkivad ja rikuvad seeläbi selguse ja õiguskindluse põhimõtteid seoses riigiabialaste õigusnormide
kohaldamisega lennujaama infrastruktuuride rahastamise suhtes. Kuid kuna 2005. aasta suuniseid selles osas käesolevas kohtuasjas
ei kohaldatud, siis on hagejate poolt sellega seonduvalt esitatud etteheited tulemusetud.
Neil tingimustel tuleb viies hagi alus tagasi lükata.

Kuues hagi alus, mis tugineb menetlusnormide rikkumisele
Poolte argumendid
Täiendava võimalusena leiavad hagejad, et komisjon ei kohaldanud sobivat menetlust. Nad väidavad selles osas, et selliseid
piirkondlikke lennujaamu nagu Leipzig-Halle lennujaam puudutavas ei olnud lõunapoolse raja korraldamist käsitleva 2004. aasta
otsuse vastuvõtmise hetkel turgu olemas. Sellised lennujaamad ei teostanud majandustegevust ega konkureerinud teiste lennujaamadega.
Lisaks sellele ja eeldusel, et piirkondlikud lennujaamad praegusel ajal konkureerivad, et on olemas turg ja riigiabialased
õigusnormid on seega kohaldatavad, tuleneb see nende väitel igal juhul hiljutisest arengust, nagu möönvat komisjon 2005. aasta
suunistes. Sellest tulenevalt ja isegi juhul, kui asuda seisukohale, et kapitalimahutuse näol on tegemist riigiabiga, tuleks
see igal juhul kvalifitseerida olemasolevaks abiks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v tähenduses. Seetõttu,
arvestades sellega, et komisjon ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldanud menetlust, mis on selles määruses ja eeskätt selle
artiklites 17–19 ette nähtud olemasoleva abi puhul, on otsus tehtud menetlusnorme rikkudes.
Mis puudutab aga komisjoni väidet, mille kohaselt määruse nr 659/1999 artiklid 17–19 on kohaldatavad üksnes abikavade ja mitte
individuaalse abi suhtes, siis – eeldusel, et see on õige – tuleneks sellest, et komisjon ei oleks tohtinud kontrollida käesolevas
kohtuasjas kõne all olevat meedet. Nimelt ei ole esiteks olemas sobivaid meetmeid EÜ artikli 88 lõike 1 tähenduses ning teiseks
ei olnud komisjon pädev kontrollima olemasolevat individuaalset abi vastavalt määrusele nr 659/1999.
Komisjon palub käesoleva hagi aluse tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et EÜ asutamisleping näeb ette erineva menetluse vastavalt sellele, kas tegu on olemasoleva või uue abiga.
Kui EÜ artikli 88 lõike 3 alusel tuleb uuest abist komisjoni eelnevalt informeerida ja seda ei tohi rakendada enne, kui nimetatud
menetluse järgi on tehtud lõplik otsus, siis olemasolevat abi võib vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 1 anda õiguspäraselt seni,
kuni komisjon ei ole seda tunnistanud ühisturuga kokkusobimatuks (eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Banco Exterior de
España, punkt 22, ja Üldkohtu 15. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97,
T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98: Alzetta jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2319, punkt 148). Olemasoleva abi kohta võib seega vajaduse korral teha vaid otsuse, millega tuvastatakse
kokkusobimatus ühisturuga ja millel on õiguslikud tagajärjed tulevikus (eespool viidatud kohtuotsus Alzetta jt
vs.
komisjon, punkt 147).
Määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v kohaselt on olemasolev abi mis tahes abi, mille puhul „on võimalik teha
kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma
et liikmesriik oleks seda muutnud”. Mõistet „ühisturu areng” võib mõista kui asjaomase meetmega seonduva sektori majandusliku
ja õigusliku konteksti muutust. Selline muutus võib eeskätt olla tingitud algselt konkurentsile suletud turu liberaliseerimisest.
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et nagu tuleneb otsuse põhjendustest 174 ja 176, asus komisjon lennujaama sektoris toimunud
arengu ning ADP kohtupraktikaga arvestades seisukohale, et alates 2000. aastast ei olnud enam
a priori
põhjust välistada riigiabialaste õigusnormide kohaldamist lennujaamade suhtes. Lisaks tuleneb otsusest SG (2001) D/286839
(vt eespool punkt 167), et komisjon pidas 2001. aastal võimalikuks, et lennujaama infrastruktuuride rahastamine võib kujutada
endast riigiabi. Ka Saksamaa ametiasutused pidasid seda võimalikuks, sest nad teatasid 2002. aastal riigiabist N 644i/2002
ning lisaks sellele teavitas komisjon neid ametiasutusi selle abiga seonduva menetluse raames 2003. aastal oma kahtlustest
seoses võimalusega, et kõnealuseid meetmeid oleks võimalik käsitada üldiste infrastruktuuri meetmetena (vt eespool punkt 167).
Kapitalimahutus tehti aga 2004. aasta novembris, st ajal, mil komisjon oli juba märkinud, et tema seisukohast võis sellise
rahastamise puhul tegemist olla riigiabiga.
Mis puudutab hagejate argumente, mille kohaselt selliste lennujaamade puhul, nagu on Leipzig-Halle lennujaam, ei olnud lõunapoolse
raja korraldamist puudutava otsuse vastuvõtmise hetkel olemas turgu, sest need lennujaamad ei teostanud majandustegevust ning
ei konkureerinud omavahel, siis piisab selle meelde tuletamisest, et esimese hagi aluse raames tuvastati, et FLH teostab majandustegevust
ning konkureerib teiste lennujaamadega (vt eespool punkt 93) ning tuvastamisest, et ükski element ei võimalda asuda seisukohale,
et olukord oli kapitalimahutuse tegemise hetkel teistsugune. Mis puudutab arengut, millele komisjon viitab oma 2005. aasta
suunistes, siis see eelnes lõunapoolse raja rahastamise 2004. aasta otsusele. Nimelt viitab komisjon oma suuniste punktis 5
arengule, mis toimus „viimastel aastatel”. Lisaks sellele viitas komisjon sellele arengule juba 2001. aastal oma otsuses SG (2001) D/286839,
eeskätt selle põhjenduses 11.
Neil tingimustel ei saa asuda seisukohale, et kapitalimahutus ei kujutanud endast selle tegemise hetkel riigiabi, vaid muutus
selleks hiljem ühisturu arengu tõttu.
Eelnevast tuleneb, et kapitalimahutuse näol ei olnud tegemist olemasoleva abiga määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v
tähenduses.
Tuleb lisada, et kuigi on tõsi, et otsuses ei vastata konkreetselt argumendile, mille Saksamaa ametiasutused tõstatasid ametliku
uurimismenetluse raames ja mille kohaselt kapitalimahutus kujutas endast olemasolevat abi (otsuse põhjendus 70), on tõsi ka
see, et komisjon ei ole kohustatud võtma seisukohta kõigi argumentide kohta, mille huvitatud isikud on talle esitanud, vaid
piisab sellest, kui ta toob ära faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused, millel on otsuse ülesehituse seisukohalt oluline
tähendus (vt Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑349/03: Corsica Ferries France
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑2197, punktid 63 ja 64 ning seal viidatud kohtupraktika). Käesolevas kohtuasjas sisaldab otsus vajalikke
elemente, eeskätt põhjenduses 174–176, mis võimaldavad aru saada põhjustest, miks abi ei käsitleta olemasoleva abina määruse
nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkti v tähenduses.
Arvestades eeltoodut, tuleb kuues hagi alus tagasi lükata.

Seistmes hagi alus, mis tugineb EÜ asutamislepingust tuleneva pädevuse jaotuse rikkumisele
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et oma mõiste „ettevõtja” tõlgendusega rikub komisjon esmast õigust, kuivõrd ta allutab riigiabi kontrollile
riiklikud meetmed, mis selle kontrolli alla ei kuulu.
Esiteks väidavad hagejad, et komisjon on rikkunud liikmesriikide pädevust. Nimelt, mis puudutab regionaal- ja majanduspoliitikat,
on liikmesriikidel infrastruktuuride ehitamise osas hagejate väitel ainupädevus ja komisjonil selles osas pädevus täielikult
puudub. Kuid määratledes mõiste „ettevõtja” 2005. aasta suunistes laiendavalt tõi komisjon kõnealused meetmed konkurentsialaste
õigusnormide kohaldamisalasse, mille jaoks talle on antud pädevus. Seeläbi võtab ta hagejate väitel endale uue kontrollimise
pädevuse, mis võimaldab tal kontrollida ja isegi kõrvale heita liikmesriikide poolt elluviidavaid projekte. See pädevus olevat
isegi laiaulatuslikum kui Saksamaa halduskohtute pädevus. Sellest tulenevalt rikub komisjon subsidiaarsuse põhimõtet, määratledes
mõiste „abi” nii, et ta anastab riikide pädevuse nagu tuleneb eeskätt otsuse põhjendusest 261. Lisaks sellele, kuna komisjon
ei ole võimeline tagama liidu tasandil tõhusamat kontrolli kui kontroll, mida on võimalik teostada riigi tasandil, siis rikub
ta hagejate arvates ka EÜ artikli 5 lõiget 2. Hagejad täpsustavad selles osas, et kasutajaid mittediskrimineeriva õiguse kasutada
infrastruktuure tagamine ei õigusta komisjonipoolset kontrolli. Nimelt on selline õigus esiteks juba tagatud avaliku teenuse
osutamise kohustusega ning teiseks kehtib maksude puhul ametiasutustelt loa saamise kohustus, seda pärast kasutajatega konsulteerimist
ning arvestades võrdsuse põhimõttega.
Teiseks on hagejad seisukohal, et komisjon ei saa siduvalt laiendada suunistega EÜ artikli 87 lõike 1 kriteeriume. Nimelt
on suuniste puhul tegemist sobivate meetmetega EÜ artikli 88 lõike 1 tähenduses või soovitusega EÜ artikli 249 viienda lõigu
tähenduses, mis peavad olema liidu õigusega kooskõlas. Kuid kuna 2005. aasta suunistes laiendatakse mõistet „ettevõtja” kõigile
lennujaamadele, siis on komisjon seda piiri ületanud ning rikub EÜ artikli 88 lõiget 1.
ADV toetab hagejate argumente. Tema arvates ei võimalda liidu õiguses kehtestatud pädevuse jaotus allutada lennujaama infrastruktuuride
ehitamist süstemaatiliselt riigiabikorrale.
Komisjon vaidleb hagejate ja ADV argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb rõhutada, et EÜ artikli 7 lõike 1 teises lõigus on nõutud, et iga institutsioon tegutseks talle EÜ asutamislepinguga
antud pädevuse piirides.
Järgmiseks tuleb meenutada, et korraldades EÜ artikli 88 abil komisjonipoolse riigiabi pideva uurimise ja kontrollimise, on
EÜ asutamislepingu eesmärk see, et abi võimalik ühisturuga kokkusobimatuks tunnistamine toimub Üldkohtu ja Euroopa Kohtu kontrolli
alla kuuluva sobiva menetluse käigus, mille rakendamine on komisjoni ülesanne. EÜ artiklite 87 ja 88 alusel on komisjonile
seega antud ka keskne roll abi võimaliku kokkusobimatuse tuvastamisel (Euroopa Kohtu 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas
C‑354/90: Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ja Syndicat national des négociants et transformateurs
de saumon, EKL 1991, lk I‑5505, punktid 9 ja 14).
Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks seoses etteheitega, mille kohaselt komisjon rikkus liikmesriikide pädevust, märkida, et
nagu tuleneb esimese hagi aluse uurimisest, asus komisjon õigustatult seisukohale, et kapitalimahutus kujutas endast riigiabi
EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Seetõttu oli tema pädevuses hinnata abi kõnealuse artikli lõigete 2 ja 3 alusel vastavalt
eelmises punktis viidatud kohtupraktikale. Seega ei ole ta selles osas liikmesriikide pädevust rikkunud.
Mis puudutab väidet, mille kohaselt regionaal- ja majanduspoliitika, mille alla lõunapoolse raja korraldamine kuulub, kuuluvad
liikmesriikide ainupädevusse, siis tuleb tuvastada, et isegi kui see nii oleks, ei saaks see asjaolu tingida komisjoni ilmajätmist
tema riigiabi kontrollimise pädevusest, mis on talle antud EÜ artiklitega 87 ja 88, olukorras, kus sellise poliitika raames
antud rahastamine kujutab endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Lõpetuseks, mis puudutab asjaolu, et komisjon ei ole võimeline tagama tõhusamat kontrolli kui riigi tasandil läbiviidav kontroll,
nagu nõuab EÜ artikli 5 lõige 2, siis tuleb tuvastada, et see argument ei ole asjakohane, sest on tõendatud, et komisjonil
oli EÜ asutamislepingu alusel pädevus kontrollida käesolevas kohtuasjas kõne all olevat meedet tingimusel, et tegemist on
riigiabiga.
Esimene etteheide tuleb seega tagasi lükata. Samadel põhjustel tuleb tagasi lükata teise hagi aluse raames esitatud etteheide,
mille kohaselt komisjon ületas talle usaldatud pädevuse piire, leides, et ta on pädev avalik-õiguslike asutuste poolt võetud
meetmeid kontrollima, sest liikmesriigid olevat vabad otsustama, kas nende infrastruktuure peab haldama otse ametiasutus või
selleks asutatud ettevõtja.
Mis puudutab teiseks etteheidet, mis tugineb sellele, et komisjon ei tohi laiendada suunistega EÜ artikli 87 lõike 1 kriteeriume,
siis piisab selle meenutamisest, et käesolevas kohtuasjas ei ole komisjon kapitalimahutuse riigiabiks kvalifitseerimist puudutavas
2005. aasta suuniseid kohaldanud.
Igal juhul ja vastupidi hagejate väidetele ei kujuta sellised suunised endast sobivat meedet EÜ artikli 88 lõike 1 tähenduses.
Nimelt ja esiteks viitavad selles artiklis silmas peetud sobivad meetmed meetmetele, mis on vajalikud ühisturu järkjärguliseks
arenguks või toimimiseks ja mida komisjon paneb liikmesriikidele ette nendes riikides olemasolevate abikavade pideva kontrollimise
raames. Kuid käesolevas kohtuasjas kujutab kapitalimahutus endast individuaalset abi, mitte olemasolevat abikava. Teiseks
tuleneb 2005. aasta suuniste laadist ja sisust selgelt, et need kujutavad komisjoni jaoks tema lennujaama sektoris riigiabi
olemasolu hindamise pädevuse teostamist suunavat akti, millega ta kõnealust pädevust ise piirab. Komisjon võib nimelt oma
hindamisõiguse teostamiseks kehtestada endale juhiseid selliste õigusaktidega nagu suunised tingimusel, et need aktid sisaldavad
juhiseid lähenemisviisi kohta, mida see institutsioon peab järgima, ja et need ei kaldu kõrvale EÜ asutamislepingu normidest.
Kui komisjon võtab vastu suunised, mille eesmärk on täpsustada EÜ asutamislepingut järgides kriteeriumid, mida ta kavatseb
kohaldada oma hindamispädevuse teostamise raames, siis tingib see kõnealuse pädevuse piiramise komisjoni enda poolt selles
mõttes, et ta peab järgima juhiseid, mis ta endale kehtestas (vt selle kohta Üldkohtu 1. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
T‑27/02: Kronofrance
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑4177, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuid nagu tuleneb sisuliselt esimese hagi aluse
uurimisest, ei võimalda miski asuda seisukohale, et laiendades mõistet „ettevõtja” kõigile lennujaamadele, sealhulgas piirkondlikele
lennujaamadele, oleks komisjon ületanud oma pädevust.
Seega tuleb ka teine etteheide tagasi lükata ja sellest tulenevalt seitsmes hagi alus tervikuna.

Kaheksas hagi alus, mis tugineb väidetava abi summaga seoses esitatud põhjenduste vasturääkivale ning ebapiisavale laadile
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et otsus on vasturääkiv. Nimelt määratakse selles esiteks väidetava abi summaks 350 miljonit eurot (artikkel 1)
ja teiseks märgitakse, et teatud kulusid, mis on seotud avaliku teenuse osutamise ülesandega ja mida ta hindab 108,2 miljonile
eurole, ei tule kvalifitseerida riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses (põhjendus 187 jj). See vasturääkivus toovat hagejate
jaoks kaasa tõsiseid õiguslikke tagajärgi. Nimelt peavad nad kohtupraktika kohaselt maksma abisummalt intresse ajavahemiku
eest, mis kulgeb abi andmisest abi heakskiitmiseni; nii ei ole see aga avaliku teenuse osutamise ülesandega seotud kulude
hüvitamise korral. Käesolevas kohtuasjas ulatub erinevus nende väitel 25 miljoni euroni. Lisaks sellele takistab kõnealune
vasturääkivus hagejatel ja nende aktsionäridel määratleda õiguslikult õigesti tulevased infrastruktuuride rahastamised, sest
otsuses kvalifitseerib komisjon riigiabiks hüvitise, mida maksti avaliku teenuse osutamise ülesande eest, kehtestades nende
osas sel viisil teatamise kohustuse.
Hagejad on seisukohal, et otsuse vasturääkiva laadi tõttu tuleb see tühistada; tekib isegi küsimus, kas otsust ei tuleks pidada
sellega seonduva õigusnormide rikkumise tõsisuse tõttu õigustühiseks. Nimelt peaks esiteks hagejatel ning samuti Saksimaa
liidumaal ja Saksamaa Liitvabariigil olema võimalik otsuse alusel välja selgitada, milline osa kõnealusest meetmest on kvalifitseeritud
riigiabiks ja milline osa on kvalifitseeritud hüvitavaks meetmeks, mis endast riigiabi ei kujuta, ja teiseks ei olevat Üldkohtul
otsuse vasturääkiva laadi tõttu võimalik teostada kontrolli.
Mis puudutab komisjoni argumente, mille kohaselt ta võis avaliku teenuse osutamise ülesandega seonduvatele kuludele vastava
summa jätta kindlaks määramata, siis vaidlevad hagejad sellele vastu, et komisjon määratles väidetava abi sõnaselgelt arvuliselt
vaidlustatud otsuse artiklis 1, kuid seevastu ei arvanud ta sellest summast maha hüvitisi, mille olemasolu ta tunnistab. Seetõttu
ei oma olulist tähtsust see, kas hagejatel oli võimalik välja arvutada väidetav abi.
Mis puudutab kohtupraktikat, mille kohaselt piisavat sellest, et otsuses on esitatud elemendid, mis võimaldavad otsuse adressaadil
endal määrata ülemääraste raskusteta kindlaks abi summa, siis väidavad hagejad, et see ei võimalda tagasi lükata etteheidet,
mis tugineb otsuse vasturääkivale laadile. Lisaks sellele käsitleb see kohtupraktika üksnes negatiivseid otsuseid, mitte positiivseid
otsuseid, mistõttu see ei ole asjakohane. Igal juhul toetavat see hagejate argumente, sest otsus ei sisalda selliseid elemente,
mis ei oleks vasturääkivad ja mis võimaldaksid selle adressaadil või hagejatel määrata ülemääraste raskusteta kindlaks abi
summa. Seetõttu ei saaks isegi mitte siseriiklik kohus täita talle pandud ülesandeid, vaid peaks pöörduma abi saamiseks komisjoni
poole. Kuid see võimalus ei kõrvalda siiski vaidlustatud otsuse vasturääkivat laadi.
Mis puudutab aga argumenti, mille kohaselt hüvitistele viidati alles menetluse hilises staadiumis, siis ei õigusta see vasturääkiva
otsuse vastuvõtmist. Nimelt ei olnud hagejatel esiteks selles osas mingit mõjuvõimu ning teiseks lisati asjaomane teave toimikusse
mitu kuud enne otsuse vastuvõtmist ning sellega oleks seega võinud arvestada. Isegi kui need argumendid oleks esitatud vaid
vähe aega enne otsuse vastuvõtmist, oleks komisjon sellegipoolest pidanud menetluse nõuetekohaselt läbi viima ja seega oleks
ta vajaduse korral pidanud teostama täiendavaid järelepärimisi, sest ta ei olnud seotud mingi tähtajaga.
Komisjon väidab esiteks, et ta võis jätta avaliku teenuse osutamise ülesandega seonduvatele kuludele vastava summa kindlaks
määramata, sest see ei oleks mõjutanud tema uurimise tulemust. Seega, ükskõik milline oleks olnud kulude, millele Saksamaa
ametiasutused viitasid ja mis olid seotud kõnealuse ülesande rahastamisega, lubatav osa, ei oleks ta esitanud selle rahastamise
vastu ühtegi vastuväidet. Seega ei olnud ta kohustatud lõplikult kindlaks määrama, millises ulatuses see avalik-õiguslik rahastamine
ei kujutanud endast riigiabi või kujutas endast heakskiidetud riigiabi.
Komisjon tuletab seejärel meelde, et kohtupraktika kohaselt ei nõua ükski liidu õiguse säte komisjonilt, et ta ühisturuga
kokkusobimatuks tunnistatud abi tagastamise kohustust kehtestades määraks kindlaks tagastatava abi täpse summa. On piisav,
kui komisjoni otsus sisaldab teavet, mis võimaldab otsuse adressaadil ülemääraste raskusteta tagasinõutava abi summa ise kindlaks
määrata. Kui isegi ebaseadusliku abi puhul ei ole kohustuslik näidata otsuses ära abi täpne summa, siis ei saa selline nõue
kehtida positiivse otsuse korral.
Komisjon rõhutab muu hulgas, et Saksamaa ametiasutused väitsid alles menetluse hilises staadiumis, et oluline osa avalik-õiguslikust
rahastamisest oli suunatud avaliku võimu teostamisega seotud ülesannete täitmiseks. Kõnealuste ametiasutuste esitatud kuluarvestuse
täielik analüüs oleks seetõttu lükanud edasi otsuse vastuvõtmise.
Lisaks sellele tunnistab komisjon, et kohtupraktika kohaselt peab siseriiklik kohus juhul, kui komisjon on heaks kiitnud ebaseadusliku
riigiabi, määrama intressi maksmise ajavahemiku eest, mis kulgeb abi andmisest selle heakskiitmiseni komisjoni poolt. Selle
ülesande täitmiseks peab siseriiklikul kohtul olema küll võimalik kindlaks määrata sellele osale abist vastav summa, mis on
ebaseaduslik, aga ühisturuga kokkusobiv. Kuid sellisel juhul on tal võimalik pöörduda abi saamiseks komisjoni poole vastavalt
EÜ artiklist 10 tulenevale vastastikuse abistamise põhimõttele ja teatisele siseriiklike kohtute ja komisjoni koostöö kohta
riigiabi valdkonnas (EÜT 1995, C 312, lk 8; ELT eriväljaanne 08/01, lk 115). Samuti piisab kohtupraktikas ette nähtud siseriiklike
kohtute ja komisjoni vahelise ülesannete jaotuse kohaselt sellest, kui komisjon esitab asjaomased kriteeriumid, nagu ta tegi
seda otsuses. Seevastu ei ole võimalik nõuda, et ta määraks oma positiivses otsuses detailselt kindlaks, millise osa moodustab
antud kogusummast see osa abist, mis on ebaseaduslik, aga ühisturuga kokkusobiv, või – veelgi vähem –, et ta määraks kindlaks
abi enneaegse andmise eest maksmisele kuuluva intressi summa.
Neil tingimustel ei olevat otsus vasturääkiv, sest komisjon võib piirduda antud abist ühisturuga kokkusobiva maksimaalse summa
määratlemisega, milleks on 350 miljonit eurot, ilma et ta peaks lõplikult kindlaks määrama, millises määras tuleb teatud osasid
sellest summast käsitada endast riigiabi mittekujutavatena.
Komisjon lisab, et kui tõlgendada otsuse resolutsiooni selle põhjendustega arvestades, on selge, et sellega kiidetakse heaks
abi maksimumsummas 350 miljonit eurot lõunapoolse raja korraldamiseks. Otsuse põhjalikul lugemisel ei jää seega ühtki kahtlust
selle resolutsiooni sisu puudutavas. Hagejatel tekkinud raskused ei seondu seega mitte otsuse tõlgendamisega, vaid küsimusega,
kas siseriiklikus kohtus algatatavate võimalike menetluste raames peaks komisjon täpselt kindlaks määrama selle osa kapitalimahutusest,
mis ei kujuta endast riigiabi. Kuid komisjon lükkab sellise hüpoteesi tagasi liidu ja siseriikliku kohtu vahelise ülesannete
jaotuse ning samuti kohtupraktika tõttu, mille kohaselt isegi negatiivse otsuse korral ei kehti kohustust määrata kindlaks
tagasimaksmisele kuuluva abi summa.
Lõpetuseks, arvestades, et ta uuris oma ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses FLH kuuluvust mõiste „ettevõtja” alla,
ning sellest tulenevalt EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldatavust ja et ta tugines erainvestori testi kohaldatavusele, siis vaidleb
komisjon vastu argumendile, mis tugineb sellele, et hagejad andsid vastava teabe komisjoni käsutusse enne otsuse vastuvõtmist.
Kui ta oleks seda küsimust käsitlenud menetluse käigus, oleks see menetluse pikale venitanud. Mis puudutab aga märkust selle
kohta, et ta ei olnud seotud kohustusliku tähtajaga, siis rõhutab komisjon, et ta püüab põhimõtteliselt võtta otsused vastu
võimalikult kiiresti.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vasturääkivus otsuse põhjendustes kujutab endast EÜ artiklist 253 tuleneva kohustuse rikkumist, mis mõjutab
asjassepuutuva akti kehtivust, kui on tõendatud, et selle vasturääkivuse tõttu ei ole akti adressaadil võimalik mõista otsuse
tegelikke põhjusi tervikuna või osaliselt ning et seetõttu puudub akti resolutsioonil tervikuna või osaliselt õiguslik alus
(Üldkohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑65/96: Kish Glass
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑1885, punkt 85).
Lisaks sellele on siduv õiguslik mõju üksnes akti resolutsioonil (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas
C‑355/95 P: TWD
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑2549, punkt 21, ja Üldkohtu 20. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑251/00: Lagardère ja Canal+
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑4825, punkt 67).
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et otsuse artikli 1 kohaselt on riigiabi summas 350 miljonit eurot, mida Saksamaa Liitvabariik
kavatseb anda Leipzig-Halle lennujaama uue lõunapoolse raja ning selle juurde kuuluva lennujaama infrastruktuuri ehitamiseks,
vastavalt EÜ artikli 87 lõike 3 punktile c ühisturuga kokkusobiv.
Tuleb tuvastada, et otsuse põhjenduses 12 märkis komisjon, et ametlikku uurimismenetlust algatades oli ta välja arvutanud,
et uue lõunapoolse raja ehitamist, mille maksumus oli 350 miljonit eurot, rahastatakse avalik-õigusliku kapitalimahutuse abil.
Lisaks sellele tunnistas komisjon pärast otsuse põhjenduses 180 selle meelde tuletamist, et avaliku julgeoleku ja avaliku
korra tagamise ülesannete täitmise ning nendega seotud infrastruktuuride rahastamine ei kujuta endast riigiabi, otsuse põhjenduses 182,
et käesolevas kohtuasjas olid mõningad kulud seotud avaliku ülesande täitmisega. Tegemist on julgeoleku- ja politseiülesannetega,
tuleohutusmeetmete ning avaliku julgeoleku meetmetega, käitamise turvalisuse, Saksamaa Ilmateenistuse ja lennujuhtimiskeskusega
seonduvate kuludega. Komisjon jõudis otsuse põhjenduses 183 järeldusele, et niivõrd, kuivõrd kõnealused meetmed on seotud
avalike ülesannete täitmisega, ei saa kõnealuseid kulusid kvalifitseerida riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Selles
osas asus ta seisukohale, et isegi kui ta nõustuks Saksamaa ametiasutuste argumentidega, mille kohaselt neid kulusid ei saa
mingil juhul kvalifitseerida riigiabiks, ei mõjutaks see hinnang kuidagi käesoleva kohtuasja lahendit, ning isegi kui tegemist
oleks riigiabiga, oleks see abi heaks kiidetud. Komisjon leidis seetõttu, et kõnealuses küsimuses ei tarvitse lõplikku otsust
teha.
Neil tingimustel tuleb tuvastada, et kuigi komisjon möönab otsuse põhjendustes 182 ja 183, et osa kapitalimahutusega kaetud
kuludest on seotud avalike teenuste osutamise ülesande täitmisega ning et neid ei ole võimalik seega kvalifitseerida riigiabiks
EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, asus ta siiski otsuse artiklis 1 seisukohale, et kogu kapitalimahutus kujutas endast riigiabi.
On küll tõsi, et ükski liidu õiguse säte ei nõua komisjonilt, et ta ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagastamise
kohustust kehtestades määraks kindlaks tagastatava abi täpse summa. On piisav, kui komisjoni otsus sisaldab teavet, mis võimaldab
otsuse adressaadil ülemääraste raskusteta tagasinõutava abi summa ise kindlaks määrata (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. juuli
1988. aasta otsus kohtuasjas 102/87: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1988, lk 4067, punkt 33).
Ilma et oleks vajalik uurida, kas selline põhimõte on kohaldatav ka siis, kui komisjon tunnistab abi ühisturuga kokkusobivaks,
tuleb siiski asuda seisukohale, et juhul kui ta otsustab otsuse resolutsioonis viidata riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses
summale, siis peab komisjon ära märkima selle täpse suuruse.
Selle ebaseadusliku abi summa täpsus, millele komisjon viitab lõpliku otsuse resolutsioonis, millega tuvastatakse kõnealuse
abi kokkusobivus ühisturuga EÜ artikli 87 tähenduses, on seda olulisem, et see võib mõjutada intressi summat, mida abisaaja
võib olla kohustatud maksma. Nimelt peab liidu õiguse kohaselt siseriiklik kohus, kelle poole võidakse pöörduda, mõistma abisaajalt
välja intressi ajavahemiku eest, mil abi oli ebaseaduslik (vt eespool punktis 60 viidatud kohtuotsus CELF, punkt 55). Kuid
see intressi summa sõltub eeskätt riigiabi summast kui sellisest. Asjaomane intress tuleb nimelt arvutada riigiabi EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses kogusumma alusel, mitte üksnes selle osa alusel ebaseadusliku abi summast, mida käsitatakse ühisturuga
kokkusobivana. Käesolevas kohtuasjas märkisid hagejad lisaks kohtuistungil, et nad maksid ajavahemiku eest, mil abi oli ebaseaduslik,
intressi otsuse artiklis 1 märgitud 350 miljoni euro suuruse kogusumma alusel.
Kuid otsuse artiklis 1 märgitud riigiabi summa näib põhjendustes 182 ja 183 esitatud põhjendustega arvestades ekslik, sest
nagu eespool märgitud, tuleneb nendest põhjendustest, et avaliku teenuse osutamise ülesande täitmisega seotud summad ei kujuta
endast riigiabi ning need tuleb seega maha arvata riigiabiks kvalifitseeritud kapitalimahutuse kogusummast, milleks on 350 miljonit
eurot.
Komisjoni argument, mille kohaselt Saksamaa ametiasutused märkisid alles menetluse hilises staadiumis, et oluline osa avalik-õiguslikust
rahastamisest oli suunatud avaliku võimu teostamisega seotud ülesannete teostamiseks, tuleb tagasi lükata. Nimelt tuleneb
esiteks otsuse põhjendusest 183 selgelt, et komisjon asus teadlikult seisukohale, et ta ei olnud kohustatud tegema otsust
selle kohta, kas teatud kulude rahastamine võis endast kujutada riigiabi, ja seda põhjendusel, et kui see nii oleks, oleks
tegemist heakskiidetud riigiabiga. Seevastu ei viidanud ta teabe hilisele edastamisele. Teiseks, nagu märkisid hagejad ning
nagu tuleneb määruse nr 659/1999 artikli 13 lõikest 2, ei ole komisjon sellise ebaseadusliku abi korral, nagu on kõne all
käesolevas kohtuasjas, seotud otsuse vastuvõtmist puudutavas ühegi kohustusliku või soovitatava tähtajaga.
Lisaks tuleb tagasi lükata komisjoni argumendid, mille kohaselt – tõlgendades otsuse resolutsiooni selle põhjendustega arvestades
– on selge, et ta kiitis heaks riigiabi maksimumsummas 350 miljonit eurot lõunapoolse raja korraldamiseks. Nimelt, nagu tuleneb
eespool toodud kaalutlustest, ei ole käesolevas kohtuasjas asjakohane mitte küsimus ühisturuga kokkusobiva abi summast, vaid
abisummast kui sellisest. Kuid otsuse põhjendustes 182 ja 183 koostoimes artikliga 1 esineb vasturääkivus, millele on viidatud
eespool punktis 226, mistõttu komisjon eksib, leides, et otsus ei jäta mingeid kahtlusi selle resolutsiooni sisu puudutavas.
Igal juhul, kui otsuse resolutsioon on selge ja ühemõtteline, kuivõrd sellega määratakse kõnealuse abi summaks 350 miljonit
eurot, siis ei ole põhjust tõlgendada kõnealust resolutsiooni, arvestades otsuse põhjendustega. Nimelt tuleb vaid juhul, kui
otsuse resolutsioonis kasutatud sõnastus ei ole selge, seda tõlgendada põhjenduste abil (Üldkohtu 11. detsembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas T‑59/99: Ventouris
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑5257, punkt 31).
Eelnevast tulenevalt tuleb otsuse artikkel 1 tühistada osas, milles sellega määratakse selle riigiabi summaks, mida Saksamaa
Liitvabariik kavatseb anda Leipzig-Halle lennujaama uue lõunapoolse raja ning selle juurde kuuluva lennujaama infrastruktuuri
ehitamiseks, 350 miljonit eurot.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kodukorra artikli 87 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Üldkohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole
kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega.
Lõpetuseks kannavad kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese ja kolmanda lõigu alusel esiteks menetlusse astuvad liikmesriigid
ise oma kohtukulud ning teiseks võib Üldkohus otsustada, et menetlusse astuja kannab ise oma kohtukulud.
Kuna käesolevas kohtuasjas tehti kohtuotsus kohtuasjas T‑443/08 hagejate kahjuks, tuleb vastavalt komisjoni sellekohasele
nõudele jätta hagejate kohtukulud nende endi kanda ning mõista komisjoni kohtukulud välja hagejatelt.
Kuna osa hagejate nõudeid kohtuasjas T‑455/08 rahuldati, leiab Üldkohus, et ta hindab kohtuasja asjaolusid õiglaselt, jättes
selle kohtuasja poolte kohtukulud nende endi kanda.
Lõpetuseks kannavad ADV ja Saksamaa Liitvabariik vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 4 esimesele ja kolmandale lõigule ise
oma kohtukulud kohtuasjades T‑443/08 ja T‑455/08.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:
1.
Liita otsuse tegemiseks kohtuasjad T‑443/08 ja T‑455/08.
2.
Kohtuasjas T‑443/08 esitatud hagi tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
3.
Komisjoni 23. juuli 2008. aasta otsuse 2008/948/EÜ Saksamaa meetmete kohta ettevõtte DHL ja Leipzig/Halle lennujaama kasuks
artikkel 1 tühistatakse osas, milles sellega määratakse riigiabi summaks, mida Saksamaa Liitvabariik kavatseb anda Leipzig-Halle
lennujaamale uue lõunapoolse raja ning selle juurde kuuluvate lennujaama infrastruktuuride ehitamiseks, 350 miljonit eurot.
4.
Jätta kohtuasjas T‑455/08 esitatud hagi ülejäänud osas rahuldamata.
5.
Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt kannavad ise oma kohtukulud ning neilt mõistetakse välja Euroopa Komisjoni kohtukulud
kohtuasjas T‑443/08.
6.
Mitteldeutsche Flughafen AG ja Flughafen Leipzig-Halle GmbH kannavad ise oma kohtukulud.
7.
Komisjon kannab ise oma kohtukulud kohtuasjas T‑455/08.
8.
Saksamaa Liitvabariik ja Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) kannavad ise oma kohtukulud kohtuasjades
T‑443/08 ja T‑455/08.
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. märtsil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taustII – 2
OtsusII – 4
Pärast otsuse vastuvõtmist ilmnenud faktilised asjaoludII – 5
MenetlusII – 5
Poolte nõudedII – 6
VastuvõetavusII – 7
Poolte argumendidII – 7
Üldkohtu hinnangII – 9
Sisulised küsimusedII – 15
Esimene hagi alus, mis tugineb EÜ artikli 87 lõike 1 rikkumiseleII – 16
Poolte argumendidII – 16
Üldkohtu hinnangII – 19
Teine hagi alus, mille kohaselt FLH ei saa olla riigiabi saajaII – 27
Poolte argumendidII – 27
Üldkohtu hinnangII – 28
Kolmas hagi alus, mis tugineb sellele, et FLH-d on võimatu kvalifitseerida ühteaegu riigiabi andjaks ja saajaksII – 30
Poolte argumendidII – 30
Üldkohtu hinnangII – 30
Neljas hagi alus, mis tugineb tagasiulatuva jõu puudumise, õiguskindluse, õiguspärase ootuse kaitse ja võrdsuse põhimõtete
rikkumiseleII – 32
Poolte argumendidII – 32
Üldkohtu hinnangII – 34
Viies hagi alus, mis tugineb esmase õiguse rikkumisele 2005. aasta suunistegaII – 37
Poolte argumendidII – 37
Üldkohtu hinnangII – 38
Kuues hagi alus, mis tugineb menetlusnormide rikkumiseleII – 38
Poolte argumendidII – 38
Üldkohtu hinnangII – 39
Seistmes hagi alus, mis tugineb EÜ asutamislepingust tuleneva pädevuse jaotuse rikkumiseleII – 41
Poolte argumendidII – 41
Üldkohtu hinnangII – 41
Kaheksas hagi alus, mis tugineb väidetava abi summaga seoses esitatud põhjenduste vasturääkivale ning ebapiisavale laadileII – 43
Poolte argumendidII – 43
Üldkohtu hinnangII – 46
KohtukuludII – 48
*
Kohtumenetluse keel: saksa.