CELEX: 62009CJ0409
Ansvarsförsäkring för motorfordon
Direktiven 72/166/EEG, 84/5/EEG och 90/232/EEG
Rätt till ersättning från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för motorfordon
Villkor för en begränsning
Den skadelidandes medverkan till sin egen skada
Riskansvar
Bestämmelser som är tillämpliga på en minderårig tredje part som har lidit skada vid en olycka

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas
lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande
sådan ansvarighet (EGT L 103, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 111) (nedan kallat första direktivet), rådets
andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för
motorfordon (EGT L 8, 1984, s. 17; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 90) (nedan kallat andra direktivet) och rådets
tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring
för motorfordon (EGT L 129, s. 33; svensk specialutgåva, område 13, volym 19, s. 189) (nedan kallat tredje direktivet).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan José Maria Ambrósio Lavrador och Maria Cândida Olival Ferreira Bonifácio
och å andra sidan Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA (nedan kallat Fidelidade-Mundial), angående ersättning från Fidelidade-Mundial,
enligt ansvarsförsäkringen för motorfordon, för skador som klagandena i målet vid den nationella domstolen drabbats av, till
följd av en trafikolycka i vilken de inblandade var deras minderåriga barn, som framförde en cykel, och ett fordon för vilket
det civilrättsliga ansvaret täcktes av en försäkring hos Fidelidade-Mundial.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätten
Artikel 3.1 i första direktivet har följande lydelse:
”… [V]arje medlemsstat [skall] vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fordon som är normalt hemmahörande inom dess territorium
skall omfattas av ansvarsförsäkring. Försäkringens omfattning och villkor skall bestämmas inom ramen för dessa åtgärder.”
I artikel 2.1 i andra direktivet föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att lagregler och villkor i vissa försäkringsavtal inte skall,
såvitt avser tillämpningen av artikel 3.1 i [första direktivet], tillämpas på ersättningskrav från tredje man som orsakats
skador vid en trafikolycka. Detta gäller de avtal, utfärdade i enlighet med artikel 3.1 i [första direktivet], som föreskriver
att försäkringen inte omfattar fordon som nyttjas eller förs av
–        personer som inte har uttryckligt eller underförstått tillstånd härtill,
–        personer som inte har körkort för det ifrågavarande fordonet, eller
–        personer som bryter mot lagstadgade tekniska föreskrifter rörande fordonets skick och säkerhet.
Bestämmelser eller villkor som avses i första stycket får dock göras gällande gentemot personer som frivilligt färdats i det
fordon som orsakat skadorna, om försäkringsgivaren kan bevisa att dessa personer känt till att fordonet var stulet.
Medlemsstaterna skall kunna avstå från att tillämpa bestämmelserna i första stycket beträffande olyckshändelser som inträffar
inom deras territorium, om och i den utsträckning den skadelidande kan erhålla ersättning för skadan från ett socialförsäkringsorgan.”
I artikel 1 i tredje direktivet föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 2.1 andra stycket i [andra direktivet], skall den försäkring som avses i artikel 3.1
i [första direktivet] omfatta ansvarighet för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren.
...”
I artikel 4 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/14/EG av den 11 maj 2005 om ändring av rådets direktiv 72/166/EEG,
84/5/EEG, 88/357/EEG och 90/232/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon
(EUT L 149, s. 14), med rubriken ”Ändring av direktiv 90/232/EEG”, föreskrivs följande:
”…
2.      Följande artikel skall införas:
’Artikel 1a
Den försäkring som avses i artikel 3.1 i [första direktivet] skall omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare,
cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter som, till följd av en olycka där ett motorfordon är inblandat, är berättigade
till ersättning i enlighet med nationell civilrätt. Denna artikel skall inte påverka vare sig skadeståndsansvaret eller skadebeloppet.’
...”
Skäl 16 i direktiv 2005/14 har följande lydelse:
”Personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke-motoriserade trafikanter, vilka är den minst
skyddade parten vid olyckor, bör omfattas av den obligatoriska försäkringen för det fordon som är inblandat i olyckan om de
skadelidande är berättigade till ersättning i enlighet med nationell civilrätt. Denna bestämmelse skall inte påverka vare
sig skadeståndsansvaret eller nivån på skadestånden vid en enskild olycka enligt nationell lagstiftning.”
I artikel 12 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/103/EG av den 16 september 2009 om ansvarsförsäkring för motorfordon
och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet (EUT L 263, s. 11), med rubriken ”Specifika
kategorier av skadelidande”, föreskrivs följande:
”1.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 13.1 andra stycket, ska den försäkring som avses i artikel 3 omfatta ansvarighet
för personskador som drabbar alla passagerare med undantag av föraren.
...
3.      Den försäkring som avses i artikel 3 ska omfatta personskador och sakskador som drabbar fotgängare, cyklister och andra icke‑motoriserade
trafikanter som, till följd av en olycka där ett motorfordon är inblandat, är berättigade till ersättning i enlighet med nationell
civilrätt.
Denna artikel ska inte påverka vare sig skadeståndsansvaret eller skadebeloppet.”

Nationell rätt
Artikel 503.1 i den portugisiska civillagen har följande lydelse:
”Den som utövar den faktiska kontrollen över ett vägtrafikfordon och använder det för egen räkning, även om det sker genom
ett ombud, är ansvarig för de skador som de risker som är förknippade med fordonet ger upphov till, även när det inte är i
trafik.”
I artikel 504.1 i denna civillag föreskrivs följande:
”Ansvar för skador som fordon orsakar gäller i förhållande till tredje man och passagerare.”
Artikel 505 i nämnda civillag har följande lydelse:
”Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 570 är sådant ansvar som föreskrivs i artikel 503.1 endast
uteslutet om den skadelidande eller tredje man har orsakat olyckan eller om det rör sig om ett fall av force majeure som inte
har något att göra med fordonets funktion.”
I artikel 570 i samma civillag föreskrivs följande:
”1.       Om den skadelidandes culpa har bidragit till att skadan uppkommit eller förvärrats ankommer det på den behöriga domstolen
att, med hänsyn till hur allvarlig parternas respektive culpa är och till de följder som därav uppkommer, avgöra om ersättning
ska beviljas i sin helhet, sättas ned eller till och med uteslutas.
2.       Om skadeståndsansvaret endast grundas på en presumtion om culpa medför den skadelidandes culpa, såvida det inte finns avvikande
bestämmelser, att det inte föreligger någon ersättningsskyldighet.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 12 juli 2002 framförde den minderårige sonen till klagandena i målet vid den nationella domstolen en cykel som kolliderade
med ett fordon försäkrat hos Fidelidade-Mundial. Olyckan ledde till att den unge pojken avled.
Den nationella domstolen har i detta hänseende förklarat att det i de föregående instanserna var utrett att nämnda olycka
ägde rum cirka kl. 20.20 i en landsortsby, på en gata kantad av byggnader, och att barnet framförde cykeln i felaktig riktning
utan att iaktta väjningsplikten.
Klagandena i målet vid den nationella domstolen väckte talan mot Fidelidade-Mundial, hos vilket bolag det hade tecknats en
försäkring för det fordon som var inblandat i den olycka som drabbade deras son, varvid talan grundades på ansvarsförsäkringen
för motorfordon. De berörda yrkade ersättning med 207 080,78 euro samt ersättning för sjukvårdskostnader och sakskador, avseende
ekonomisk och ideell skada till följd av olyckan.
Efter det att denna talan hade ogillats såväl i första instans som i andra instans inkom klagandena med ett överklagande till
Supremo Tribunal de Justiça.
Såvitt avser omständigheterna för den olycka som drabbade klagandenas son, har den nationella domstolen, med hänvisning till
de två avgöranden som meddelats i första instans respektive i andra instans, påpekat att den enda person som handlat culpöst
var det lilla barnet, som framförde cykeln i felaktig riktning utan att iaktta väjningsplikten, och att fordonets förare inte
hade brutit mot någon trafikbestämmelse och följaktligen inte kunde åläggas något ansvar, vare sig riskansvar eller culpaansvar.
Den nationella domstolen har i sitt beslut likväl hänvisat till de påståenden från klagandena enligt vilka det av motorfordonets
förare kunde krävas särskild aktsamhet och att han vid förandet iakttog största försiktighet, med hänsyn till att han kände
till området där olyckan inträffade, ett område som barn ständigt besökte. Förarens oaktsamhet har, enligt samma påståenden,
med avseende på orsakssamband, inverkat på den process som ledde till olyckshändelsen.
Den nationella domstolen har konstaterat att EG‑domstolen, i domen av den 30 juni 2005 i mål C‑537/03, Candolin m.fl., samtidigt
som den medgett att det civilrättsliga ansvaret hör till medlemsstaternas behörighetsområde, har slagit fast att medlemsstaterna
ska utöva denna behörighet med iakttagande av unionsrätten och kan, följaktligen, inte förfara på ett sådant sätt att bestämmelserna
i första, andra och tredje direktiven förlorar sin ändamålsenliga verkan. I synnerhet skulle nämnda bestämmelser förlora en
sådan verkan om en nationell lagstiftning innebar att rätten till ersättning var utesluten eller begränsad på ett oproportionerligt
sätt av det enda skälet att den skadelidande själv har orsakat skadan.
Med hänsyn till denna praxis är den nationella domstolen tveksam till huruvida det system för civilrättsligt ansvar som är
tillämpligt i det vid den domstolen anhängiggjorda målet är förenligt med de unionsbestämmelser som det har hänvisats till
i punkterna 3–5 i förevarande dom.
Mot denna bakgrund beslutade Supremo Tribunal de Justiça att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
”Ska bestämmelsen i artikel 1 i tredje direktivet … tolkas så, att den utgör hinder för att tillämpa den portugisiska civillagstiftningen
– närmare bestämt artiklarna 503.1, 504, 505 och 570 i civillagen – som, vid en sådan trafikolycka som med avseende på tidpunkt,
plats och händelseförlopp har konstaterats i förevarande fall, innebär att rätten till ersättning till en minderårig, som
också drabbats av olyckan, utesluts eller begränsas av enbart det skälet att den minderårige helt eller delvis har orsakat
skadan?”

Prövning av tolkningsfrågan
Domstolen konstaterar inledningsvis, såsom den tyska regeringen korrekt har understrukit, att, även om den fråga som har ställts
endast rör artikel 1 i tredje direktivet, det av beslutet om hänskjutande, betraktat i sin helhet, likväl framgår att den
nationella domstolen har ställt frågan för att få klarhet i huruvida första, andra och tredje direktiven ska tolkas så, att
de utgör hinder för att tillämpa en nationell lagstiftning som innebär att rätten till ersättning till den som har lidit skada
till följd av en olycka, i vilken ett motorfordon är inblandat, utesluts eller begränsas av det skälet att den skadelidande
helt eller delvis har orsakat skadan.
I detta hänseende ska det, för det första, erinras om att det framgår av ingressen till första och andra direktiven, att målsättningen
med dessa är dels att säkerställa fri rörlighet såväl för fordon som är normalt hemmahörande inom Europeiska unionen som för
personer som färdas i dem, dels att säkerställa att personer som lider förlust eller skada vid olyckor som orsakas av dessa
fordon behandlas på ett likvärdigt sätt, oavsett på vilken plats inom unionen som olyckan inträffat (dom av den 28 mars 1996
i mål C‑129/94, Ruiz Bernáldez, REG 1996, s. I‑1829, punkt 13, av den 14 september 2000 i mål C‑348/98, Mendes Ferreira och
Delgado Correia Ferreira, REG 2000, s. I‑6711, punkt 24, och av den 17 mars 2011 i mål C‑484/09, Carvalho Ferreira Santos,
REU 2011, s. I‑0000, punkt, 24).
Första direktivet, såsom det har preciserats och kompletterats genom andra och tredje direktiven, medför således en skyldighet
för medlemsstaterna att säkerställa att fordon som är normalt hemmahörande inom deras territorium omfattas av ansvarsförsäkring,
varvid det har preciserats vilka typer av skador och vilka skadelidande som denna försäkring ska omfatta (domen i det ovannämnda
målet Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira, punkt 27, och i det ovannämnda målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 27).
Det ska emellertid erinras om att ersättning enligt den obligatoriska ansvarsförsäkringen för skador som motorfordon har åsamkat
tredje man skiljer sig från den ersättning som utgår till densamme enligt den försäkrades civilrättsliga ansvar. Den förstnämnda
företeelsen regleras och säkerställs nämligen i unionslagstiftningen, medan den sistnämnda företeelsen i huvudsak regleras
i nationell rätt (domen i det ovannämnda målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har nämligen uttalat att det följer av målsättningen med och lydelsen av första, andra och tredje direktiven, att
de inte syftar till att harmonisera medlemsstaternas system för civilrättsligt ansvar, och att medlemsstaterna, på unionsrättens
nuvarande stadium, är fria att bestämma vilket system för civilrättsligt ansvar som ska tillämpas vid trafikolyckor (domen
i det ovannämnda målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 32 och där angiven rättspraxis). Denna analys stöds, såvitt avser skador
som drabbar icke‑motoriserade trafikanter, av bestämmelserna i artikel 1a i tredje direktivet, vilka upprepas i artikel 12.3
i direktiv 2009/103.
Medlemsstaterna är emellertid skyldiga att säkerställa att det civilrättsliga ansvar som är tillämpligt enligt nationell rätt
omfattas av en försäkring som överensstämmer med bestämmelserna i de tre ovannämnda direktiven (domen i det ovannämnda målet
Mendes Ferreira och Delgado Correia Ferreira, punkt 29, dom av den 19 april 2007 i mål C‑356/05, Farrell, punkt 33, och domen
i det ovannämnda målet Carvalho Ferreira Santos, punkt 34).
För det andra framgår av rättspraxis att medlemsstaterna ska utöva sin behörighet på detta område med iakttagande av unionsrätten
och att de nationella bestämmelserna om ersättning vid trafikolyckor inte får medföra att första, andra och tredje direktiven
förlorar sin ändamålsenliga verkan (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Ruiz Bernáldez, punkt 19,
Candolin m.fl., punkterna 27 och 28, och Farrell, punkt 34).
Såsom domstolen har preciserat skulle nämnda direktiv förlora en sådan verkan om en nationell lagstiftning, som utformats
på grundval av allmänna och abstrakta kriterier, innebar att en skadelidande inte hade rätt till ersättning från den obligatoriska
trafikförsäkringen eller att en sådan rätt begränsades på ett oproportionerligt sätt, endast på grund av den skadelidandes
medverkan till uppkomsten av skadan. Det är följaktligen endast under särskilda omständigheter och efter en bedömning av det
enskilda fallet som ersättningen till den skadelidande kan sättas ned (domen i det ovannämnda målet Candolin m.fl., punkt 30).
Domstolen har således dragit slutsatsen att artikel 2.1 i andra direktivet och artikel 1 i tredje direktivet utgör hinder
för att tillämpa en nationell lagstiftning som gör det möjligt att neka ersättning från den obligatoriska trafikförsäkringen
eller att sätta ned en sådan ersättning på ett oproportionerligt sätt på grund av passagerarens medverkan till den skada han
har lidit (domen i det ovannämnda målet Candolin m.fl., punkt 35). Domstolen gjorde samma bedömning i domen i det ovannämnda
målet Farrell (punkt 35).
Till skillnad från vad som var fallet i domarna i de ovannämnda målen Candolin m.fl. och Farrell, påverkas rätten till ersättning
för dem som har drabbats av olyckan i målet vid den nationella domstolen inte av en begränsning av ersättningen enligt ansvarsförsäkringen,
genom bestämmelser om försäkring, utan av en begränsning av den försäkrade förarens civilrättsliga ansvar enligt det system
för civilrättsligt ansvar som tillämpas.
Det framgår i detta hänseende av beslutet om hänskjutande att det i artiklarna 503 och 504 i den portugisiska civillagen fastställs
ett strikt ansvar vid trafikolyckor, medan det av artikel 505 i civillagen följer att det riskansvar som föreskrivs i artikel 503.1
i civillagen inte gäller om den skadelidande har orsakat olyckan. Vidare föreskrivs i artikel 570 i den portugisiska civillagen
att en skadelidande som har bidragit till att skadan uppkommit eller förvärrats helt eller delvis förlorar sin rätt till ersättning,
beroende på hur allvarlig denna culpa är.
Syftet med den nationella lagstiftning som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen, i ett sådant sammanhang som
det som är aktuellt i förevarande mål, är med andra ord att föraren till det fordon som är inblandat i olyckan endast ska
vara fri från riskansvar om det uteslutande är den skadelidande som har orsakat olyckan. Om den skadelidandes culpa har bidragit
till att dennes skada uppkommit eller förvärrats påverkas ersättningen, enligt denna lagstiftning, dessutom proportionellt
i förhållande till hur allvarlig denna culpa är.
Till skillnad från de bestämmelser som var aktuella i domarna i de ovannämnda målen Candolin m.fl. respektive Farrell, innebär
inte nämnda lagstiftning, för det fall att den skadelidande har bidragit till sin egen skada, att rätten till ersättning –
i detta fall för föräldrarna till ett minderårigt barn som omkommit, efter att ha kolliderat med ett motorfordon då barnet
framförde en cykel – från den obligatoriska ansvarsförsäkringen för föraren till det fordon som är inblandat i olyckan automatiskt
utesluts eller begränsas på ett oproportionerligt sätt. Lagstiftningen påverkar således inte det som unionsrätten är tänkt
att säkerställa, att det civilrättsliga ansvaret, som fastställs enligt den nationella rätt som är tillämplig, omfattas av
en försäkring som är förenlig med de tre ovannämnda direktiven (se domen i det ovannämnda målet Carvalho Ferreira Santos,
punkterna 43 och 44).
Mot bakgrund av det anförda ska den fråga som har ställts besvaras enligt följande. Första, andra och tredje direktiven ska
tolkas så, att de inte utgör hinder för att tillämpa nationella bestämmelser om civilrättsligt ansvar som gör det möjligt
att utesluta eller begränsa rätten för den som har lidit skada till följd av en olycka att begära ersättning enligt ansvarsförsäkringen
för det motorfordon som är inblandat i olyckan, efter en bedömning i det enskilda fallet av huruvida den skadelidande helt
eller delvis har orsakat sin egen skada.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring
för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, rådets andra direktiv 84/5/EEG
av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon och rådets tredje
direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring
för motorfordon ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att tillämpa nationella bestämmelser om civilrättsligt ansvar
som gör det möjligt att utesluta eller begränsa rätten för den som har lidit skada till följd av en olycka att begära ersättning
enligt ansvarsförsäkringen för det motorfordon som är inblandat i olyckan, efter en bedömning i det enskilda fallet av huruvida
den skadelidande helt eller delvis har orsakat sin egen skada.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: portugisiska.