CELEX: 62013CJ0334
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Žemės ūkis
Reglamentas (EB) Nr. 800/1999
Eksporto grąžinamosios išmokos
Reglamentas (EB) Nr. 1291/2000
Eksporto licencijų sistema
Eksporto deklaracija, pateikta be eksporto licencijos
Terminas, kurį nustato eksporto muitinės įstaiga
Muitinės dokumentai, patvirtinantys, kad eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį
Suklastoti dokumentai
Pažeidimų ištaisymas
Reglamento (EB) Nr. 800/1999 51 straipsnyje numatytos baudos taikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/1999, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (
OL L 102, p. 11
ir klaidų ištaisymas
OL L 180, p. 53
, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 129), iš dalies pakeisto 2001 m. lapkričio 26 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2299/2001 (
OL L 308, p. 19
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 34 t., p. 204, toliau – Reglamentas Nr. 800/1999), 4 straipsnio 1 dalies, 49 straipsnio 2 dalies ir 51 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Nordex Food A/S
(toliau –
Nordex
), Danijoje įsteigtos bendrovės, ir
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
ginčą dėl atsisakymo skirti eksporto grąžinamąją išmoką ir Reglamento (EB) Nr. 800/1999 51 straipsniu pagrįstos baudos taikymo.
Teisinis pagrindas
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), 4 straipsnio 5 punkte sąvoka „sprendimas“ apibrėžiama kaip „bet kuris oficialus aktas, susijęs su muitinės veiklos taisyklėmis, kuriuo muitinė pareiškia apie minėtų taisyklių taikymą konkrečiu atveju ir kuris sukelia teisinių pasekmių vienam arba keliems konkrečiai nurodytiems arba identifikuojamiems asmenims“.
2009 m. liepos 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 612/2009, nustatančiu bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (
OL L 186, p. 1
), buvo panaikintas Reglamentas Nr. 800/1999, kuris ir toliau taikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms.
Reglamento Nr. 800/1999 63 ir 64 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(63)
<…> atsižvelgiant į patirtį, reikėtų stiprinti kovos su pažeidimais ir ypač sukčiavimais, žalingais Bendrijos biudžetui, priemones; kadangi tuo tikslu turėtų būti numatyta galimybė susigrąžinti permokėtas sumas ir taikyti sankcijas, skatinančias eksportuotojus laikytis Bendrijos taisyklių;
(64)
kadangi, užtikrinant teisingą grąžinamųjų eksporto išmokų sistemos veikimą, sankcijos turėtų būti taikomos nepaisant subjektyvaus pažeidimų pobūdžio; tačiau kadangi tam tikrais atvejais derėtų atsisakyti sankcijų, ypač jeigu kompetentinga institucija nustato, kad padaryta akivaizdi klaida, o esant blogiems ketinimams būtų taikomos griežtesnės sankcijos <...>“.
Pagal Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnio 1 dalį:
„Teisė gauti grąžinamąją išmoką priklauso nuo to, ar pateikiama eksporto licencija su iš anksto nustatyta grąžinamąja išmoka, išskyrus tuos atvejus, kai eksportuojamos prekės <…>“
Pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 ir 2 dalis eksporto diena – tai diena, kai muitinės pareigūnai priima eksporto deklaraciją, kurioje nurodoma, jog bus prašoma grąžinamosios išmokos. Pagal eksporto deklaracijos priėmimo dieną pirmiausia nustatomas taikomas grąžinamosios išmokos dydis, visi grąžinamosios išmokos dydžio patikslinimai, eksportuojamo produkto kiekis, rūšis ir savybės.
Pagal minėto reglamento 5 straipsnio 7 dalies ketvirtą pastraipą kompetentinga muitinė turi teisę fiziškai patikrinti ir atpažinti prekes, gabenamas į muitinę, per kurią išvežama iš Sąjungos muitų teritorijos.
To paties reglamento 49 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatyta:
„2.   Išskyrus tuos atvejus, kai atsiranda
force majeure
aplinkybių, dokumentai, susiję su grąžinamosios išmokos mokėjimu arba užstato grąžinimu, turi būti pateikti per dvylika mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos.
<…>
4.   Jeigu eksportuotojas negali per 2 dalyje nurodytą laikotarpį, nors ir ėmėsi visų deramų priemonių, pateikti pagal 16 straipsnį reikalaujamų dokumentų, jo prašymu gali būti skirtas papildomas laikas dokumentams pateikti.“
Reglamento Nr. 800/1999 50 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Jeigu įrodymai, kad buvo laikomasi visų Bendrijos taisyklėse nustatytų reikalavimų, pateikiami per šešis mėnesius nuo tos dienos, kai pasibaigia 49 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatyti terminai, mokama grąžinamoji išmoka, sudaranti 85 % sumos, kuri būtų sumokėta, jei būtų įvykdyti visi reikalavimai.
<…>“
Pagal šio reglamento 51 straipsnį:
„1.   Jeigu nustatoma, kad eksportuotojas, siekdamas gauti grąžinamąją eksporto išmoką, paprašė sumos, didesnės nei taikoma išmoka, grąžinamoji išmoka už atitinkamus eksportuotus produktus bus ta, kuri taikoma iš tikrųjų eksportuotiems produktams, tačiau sumažinta:
a)
puse skirtumo tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir iš tikrųjų eksportuotiems produktams taikomos grąžinamosios išmokos;
b)
dvigubu skirtumu tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir taikomos grąžinamosios išmokos, jei eksportuotojas sąmoningai pateikia melagingą informaciją.
<…>
3.   1 dalies a punkte nurodyta bauda netaikoma:
a)
tais atvejais, kai atsiranda
force majeure
aplinkybių;
b)
išimtiniais atvejais, kai eksportuotojas, sužinojęs, kad prašoma grąžinamoji išmoka yra per didelė, savo iniciatyva nedelsdamas raštu praneša apie tai kompetentingai institucijai, nebent kompetentinga institucija eksportuotoją jau informavo, kad ji ketina tirti paraišką arba eksportuotojas sužino apie šį ketinimą kitu būdu, arba kompetentinga institucija jau nustatė, kad paprašyta grąžinamoji išmoka buvo neteisinga;
c)
tais atvejais, kai prašant grąžinamosios išmokos padaroma akivaizdi klaida, kurią pripažįsta kompetentingos institucijos;
<…>
7.   Baudos paprastai netaikomos, jeigu prašoma grąžinamoji išmoka didesnė kaip grąžinamoji išmoka, taikoma pagal 4 straipsnio 2 dalį, 18 straipsnio 3 dalį, 35 straipsnio 2 dalį ir (arba) 50 straipsnį.
<…>“
2000 m. birželio 9 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1291/2000, nustatantis bendrąsias išsamias taisykles dėl importo ir eksporto licencijų bei išankstinio nustatymo sertifikatų sistemos taikymo žemės ūkio produktams (
OL L 152, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 29 t., p. 145), buvo panaikintas 2008 m. balandžio 23 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 376/2008, nustatančiu bendrąsias išsamias taisykles dėl importo ir eksporto licencijų bei išankstinio nustatymo sertifikatų sistemos taikymo žemės ūkio produktams (
OL L 114, p. 3
).
Tačiau Reglamentas Nr. 1291/2000 tebetaikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms.
Reglamento Nr. 1291/2000 15 ir 16 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„15)
Importo arba eksporto licencija suteikia teisę importuoti arba eksportuoti, todėl ji turi būti pateikiama priimant importo arba eksporto deklaraciją.
16)
Kai taikomos supaprastintos importo arba eksporto procedūros, galima netaikyti reikalavimo pateikti licenciją muitinei arba galima licenciją pateikti vėliau. Tačiau importuotojas arba eksportuotojas privalo turėti licenciją tą dieną, kuri laikoma importo arba eksporto deklaracijos priėmimo data.“
Šio reglamento 24 straipsnyje numatyta:
„1.   Licencijos arba sertifikato egzempliorius Nr. 1 pateikiamas muitinei, kuri priėmė:
<…>
b)
eksporto licencijos arba sertifikato su iš anksto nustatyta grąžinamąja išmoka atveju – deklaraciją, susijusią su:
—
eksportu <...>
<...>
2.   Licencijos ar sertifikato egzempliorius Nr. 1 pateikiamas muitinei arba perduodamas jos žiniai tada, kai priimama 1 dalyje nurodyta deklaracija.
3.   Po to, kai 1 dalyje nurodyta įstaiga padaro licencijoje arba sertifikato egzemplioriuje Nr. 1 atitinkamus įrašus ir jį patvirtina, jis grąžinamas suinteresuotai šaliai. Tačiau valstybės narės gali pareikalauti arba leisti, kad suinteresuota šalis pati padarytų įrašą licencijoje arba sertifikate; visais atvejais įrašą patikrina ir patvirtina kompetentinga institucija.
<…>“
Šio reglamento 25 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Nepaisant 24 straipsnio nuostatų, valstybė narė gali leisti, kad licencija arba sertifikatas būtų pateikti dokumentą išdavusiai institucijai ar, kai tai tikslinga, valdžios institucijai, atsakingai už grąžinamosios išmokos sumokėjimą.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2002 m. gegužės 2 d.
Nordex
pateikė kompetentingai muitinės įstaigai
Zollamt Nesserland
(Neserlando muitinė) deklaraciją dėl fetos sūrio eksporto iš Vokietijos į Kosovą. Šioje deklaracijoje ji nurodė turinti Danijos institucijų išduotą eksporto licenciją. Kadangi ši licencija nebuvo pridėta prie eksporto deklaracijos,
Zollamt Nesserland
suteikė
Nordex
vienos savaitės terminą pateikti šią licenciją. Per šį terminą buvo pateikta licencija, su kuria
Zollamt Nesserland
susiejo eksportuojamas prekes.
2002 m. gegužės 22 d.
Nordex
pateikė paraišką dėl diferencijuoto dydžio eksporto grąžinamosios išmokos
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
(Hamburgo (
Jonas
) teritorinė muitinė), atsakingai už šios išmokos mokėjimą. Prie šios paraiškos buvo pridėta 2002 m. gegužės 7 d. pažyma, kurią išdavė laikinoji Kosovo muitinės administracija (Jungtinių Tautų laikinosios administracijos misija Kosove, UNMIK), nustatanti minėto sūrio išleidimą į laisvą apyvartą Kosove.
2002 m. rugpjūčio 9 d. sprendimu
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
atsisakė mokėti prašomą eksporto grąžinamąją išmoką, motyvuodama tuo, kad nagrinėjamas eksporto sandoris įvykdytas neturint galiojančios eksporto licencijos.
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
atmetė dėl šio sprendimo pateiktą
Nordex
skundą;
Nordex
kreipėsi į
Finanzgericht Hamburg
(Hamburgo finansinių bylų teismas), siekdama gauti minėtą grąžinamąją išmoką.
Nustatyti Kosovo muitinės dokumentų pažeidimai susiję tik su 2004 ir 2005 metais. Kadangi muitinės antspaudas, uždėtas ant muitinės tarnybos dokumento, nustatančio prekių išleidimą į laisvą apyvartą Kosove, buvo suklastotas, 2006 m. sausio 25 d. ištaisytu sprendimu
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
paskyrė
Nordex
baudą pagal Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnį.
Todėl teismo procese dėl eksporto grąžinamųjų išmokų, kuris dar tebevyko
Finanzgericht Hamburg
,
Nordex
taip pat paprašė panaikinti paskirtą baudą. Šiuo klausimu
Nordex
pateikė naujus dokumentus – UNMIK muitinės tarnybos raštus ir šios tarnybos išduotos originalios muitinės licencijos patvirtintą kopiją.
Finanzgericht Hamburg
atmetė
Nordex
skundus. Šio teismo teigimu,
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
saistoma
Zollamt Nesserland
priimtu sprendimu pratęsti terminą, todėl ji negali atsisakyti mokėti eksporto grąžinamosios išmokos dėl pavėluotai pateiktos eksporto licencijos. Tačiau, kadangi dokumentai, įrodantys, jog vykstant teismo procesui
Nordex
įvykdė visus su importu Kosove susijusius muitinės formalumus, nebuvo pateikti laiku, t. y per Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 2 dalyje nustatytą 12 mėnesių terminą arba, neįvykdžius šios sąlygos, per šio reglamento 50 straipsnio 2 dalyje nustatytą 18 mėnesių terminą, paraiška dėl eksporto grąžinamosios išmokos negali būti tenkinama, ir pagal Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnį nustatyta bauda taip pat turi būti paskirta.
Dėl šio sprendimo
Nordex
pateikė apeliacinį skundą
Bundesfinanzhof
(Federalinis finansų teismas).
Bundesfinanzhof
teigia, pirma, kad šios bylos baigtis priklauso nuo to, ar pagal Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnį teisė gauti pagrindinėje byloje nagrinėjamą grąžinamąją išmoką įgyjama laikantis procedūrinių taisyklių, kaip nurodyta, be kita ko, Reglamento Nr. 1291/2000 24 straipsnio 2 dalyje. Minėtas teismas pažymi, kad šis klausimas vis dėlto kyla, tik jei už grąžinamųjų išmokų mokėjimą atsakinga institucija nėra saistoma eksporto muitinės įstaigos suteikto papildomo termino pateikti eksporto licenciją.
Antra,
Bundesfinanzhof
abejoja galimybe taikyti Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 2 dalyje nustatytą dvylikos mėnesių terminą tuo atveju, jei dėl pavėluotai pateiktų įrodymų, patvirtinančių prekių pristatymą į paskirties vietą, nebuvo nei uždelsta, nei sutrukdyta išmokų mokėjimo procedūra, nes kompetentingos institucijos
Nordex
paraišką atmetė dėl kitų priežasčių.
Trečia, dėl baudos skyrimo
Bundesfinanzhof
mano, kad iš Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas, nėra akivaizdu, jog bauda taip pat skiriama, kai nustatoma, jog dokumentai, įrodantys prekių pristatymą į paskirties vietą, yra suklastoti, tačiau vykstant teismo procesui pakeisti nustatytus reikalavimus atitinkančiais dokumentais.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesfinanzhof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar priimant sprendimą dėl eksporto grąžinamosios išmokos skyrimo reikia daryti išvadą, kad eksporto licencija pagal Reglamento [Nr. 800/1999] 4 straipsnio 1 dalį tinkamai pateikta, kai eksporto muitinė priėmė eksporto deklaraciją, su kuria kartu nebuvo pateikta licencija, ir nustatė eksportuotojui konkretų terminą pateikti licenciją, o eksportuotojas, laikydamasis termino, ją pateikė?
2)
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar pagal Reglamento [Nr. 800/1999] 4 straipsnio 1 dalį imperatyviai reikalaujama pateikti eksporto licenciją jau eksporto deklaracijos atidavimo momentu, ar pakanka, kad eksportuotojas tokią eksporto licenciją (išduotą iki eksporto sandorio) pateiktų per mokėjimo procedūrą?
3)
Ar gali eksportuotojas, kuris iš pradžių pateikė suklastotus muitinės dokumentus, patvirtinančius, kad eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį, jau pasibaigus dokumentų pateikimo terminui, nustatytam Reglamente [Nr. 800/1999], pateikti galiojančius muitinės dokumentus ir taip išsaugoti savo teisę į išmoką, jei dėl pavėluotai pateiktų dokumentų nebuvo nei uždelsta, nei sutrukdyta mokėjimo procedūra, nes paraiška dėl grąžinamosios išmokos iš pradžių buvo atmesta dėl kitų priežasčių, o ne dėl to, kad nebuvo pateikta pristatymo įrodymų, ir tokie įrodymai buvo pateikti po to, kai nustatyta, kad dokumentai suklastoti?
4)
Ar yra pagrindas pagal Reglamento [Nr. 800/1999] 51 straipsnį skirti baudą ir tuo atveju, kai prašoma eksporto grąžinamoji išmoka atitinka faktiškai taikomą išmoką, tačiau per mokėjimo procedūrą eksportuotojas iš pradžių pateikia dokumentus, kurių pagrindu eksporto grąžinamosios išmokos nebūtų galima taikyti?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar gali būti laikoma, kad eksporto licencija buvo pateikta laikantis Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnio 1 dalies, jei eksportuota neturint šios licencijos, o apie jos buvimą vis dėlto nustatyta eksporto deklaracijos pateikimo momentu ir ją eksportuotojas pateikė per savaitės laikotarpį, šiam tikslui papildomai suteiktą kompetentingos muitinės įstaigos.
Reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog teisė gauti grąžinamąją išmoką priklauso nuo to, ar kompetentingai muitinės įstaigai pateikiama eksporto licencija.
Kadangi Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnis yra bendrųjų nuostatų, susijusių su teise gauti grąžinamąją išmoką, dalis, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog, atsižvelgiant į 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (
OL L 351, p. 1
), 3 straipsnį, kuris atitinka Reglamento Nr. 800/1999 5 straipsnį ir yra tų pačių bendrųjų nuostatų dalis, šiame 3 straipsnyje nurodyta informacija reikalinga ne vien norint matematiškai apskaičiuoti tikslią grąžinamosios išmokos sumą, bet visų pirma skirta nustatyti, ar apskritai egzistuoja teisė į šią išmoką, ir pradėti grąžinamosios išmokos paraiškos patikrinimo procedūrą (Sprendimo
Dachsberger & Söhne
, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, 24 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Kalbant apie atlikti būtinus patikrinimus, pažymėtina, jog Reglamento Nr. 800/1999 5 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad kompetentinga muitinė turi teisę fiziškai patikrinti ir atpažinti prekes, už kurias paprašyta grąžinamosios išmokos ir kurios gabenamos į muitinę, per kurią išvežama iš Sąjungos muitų teritorijos.
Iš tiesų, šie patikrinimai būtini tam, kad būtų pasiekti eksporto grąžinamosios išmokos srityje priimtų Sąjungos teisės aktų tikslai (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Dachsberger & Söhne
,
EU:C:2009:172
, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo
Südzucker ir kt
., C‑608/10, C‑10/11 ir C‑23/11,
EU:C:2012:444
, 43 punktą).
Darytina išvada, kad eksporto licencijos pateikimas yra esminė grąžinamosios išmokos paraiškų patikrinimo procedūros dalis.
Tačiau Reglamente Nr. 800/1999 nėra aiškiai nustatyta tvarkos, pagal kurią pateikiama eksporto licencija. Ši tvarka paaiškėja iš Reglamento Nr. 1291/2000. Kaip matyti iš šio reglamento 15 konstatuojamosios dalies, licencija suteikia teisę eksportuoti, todėl ji turi būti pateikiama priimant eksporto deklaraciją.
Reglamento Nr. 1291/2000 24 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad eksporto licencija pateikiama muitinės įstaigai, kuri priėmė eksporto deklaraciją. Pagal šio reglamento 24 straipsnio 2 dalį licencija pateikiama muitinei arba perduodama jai susipažinti tada, kai priimama ši deklaracija.
Nepaisydama šio reglamento 24 straipsnio nuostatų, pagal šio reglamento 25 straipsnį valstybė narė gali leisti, kad licencija arba sertifikatas būtų pateikti dokumentą išdavusiai institucijai ar, kai tai tikslinga, valdžios institucijai, atsakingai už grąžinamosios išmokos sumokėjimą.
Be to, pagal to paties reglamento 16 konstatuojamąją dalį, kai taikomos supaprastintos importo arba eksporto procedūros, galima netaikyti reikalavimo pateikti licenciją muitinei arba galima licenciją pateikti vėliau. Tačiau importuotojas arba eksportuotojas privalo turėti licenciją tą dieną, kuri laikoma importo arba eksporto deklaracijos priėmimo data.
Taigi iš Reglamento Nr. 1291/2000 24 ir 25 straipsnių, taip pat iš šio reglamento 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas tam tikromis aplinkybėmis norėjo numatyti eksportuotojui galimybę perduoti eksporto licenciją muitinės tarnybai susipažinti arba pateikti ją šiai muitinės tarnybai vėliau.
Todėl pats šių išimčių buvimas rodo, kad eksporto licencijos pateikimas eksporto deklaracijos priėmimo momentu ne visais atvejais yra būtina sąlyga eksporto grąžinamajai išmokai gauti, vis dėlto su išlyga, kad nebus trukdoma pasiekti eksporto grąžinamųjų išmokų srityje priimtų ES teisės aktų tikslų ir kad kompetentingos institucijos galės atlikti prekių patikrinimus.
Šiuo atveju visų pirma nustatyta, kad eksporto licencija egzistavo priimant eksporto deklaraciją ir kad kompetentinga muitinės įstaiga apie tai žinojo. Tuomet atrodo, kad vėlavimas, susijęs su Danijos institucijų išduotos eksporto licencijos perdavimu šiai muitinės įstaigai, negali būti tiesiogiai priskirtas
Nordex
. Galiausiai, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimo nematyti, kad šios eksporto licencijos pateikimas pristačius eksporto deklaraciją užkirstų kelią kompetentingai muitinės įstaigai atlikti reikalingus fizinius prekių patikrinimus.
Kalbant apie klausimą, ar kompetentinga institucija, atsakinga už eksporto grąžinamosios išmokos mokėjimą, galėjo prieštarauti kompetentingos muitinės įstaigos sprendimui suteikti papildomą terminą, reikia priminti, kad Sąjungos teisės normas dėl muitinės veiklos reikia aiškinti taip, jog už eksporto grąžinamosios išmokos mokėjimą atsakinga muitinė privalo atsižvelgti į eksporto muitinės priimtą sprendimą, jei šis sprendimas atitinka visus „sprendimo“ formai ir turiniui keliaimus reikalavimus, numatytus Muitinės kodekso 4 straipsnio 5 punkte ir taikytinose nacionalinės teisės nuostatose (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Südzucker ir kt
.,
EU:C:2012:444
, 64–67 punktus).
Tačiau nacionalinis teismas turi patikrinti, ar nagrinėjamas sprendimas atitinka šias sąlygas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Südzucker ir kt
.,
EU:C:2012:444
, 67 punktą).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 800/1999 4 straipsnio 1 dalį, nagrinėjamą kartu su Reglamento Nr. 1291/2000 24 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad pagal ją nedraudžiama suteikti eksporto grąžinamųjų išmokų esant ypatingoms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai buvo eksportuojama neturint eksporto licencijos, o apie jos buvimą vis dėlto nustatyta eksporto deklaracijos pateikimo momentu ir ją eksportuotojas pateikė per savaitės laikotarpį, šiam tikslui papildomai suteiktą kompetentingos muitinės įstaigos.
Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį prejudicinį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar eksportuotojas, kuris suklastotus muitinės dokumentus, patvirtinančius, kad eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį, pateikė pasibaigus terminams, nustatytiems Reglamento Nr. 800/1999 49 ir 50 straipsniuose, turi teisę pateikti galiojančius muitinės dokumentus vykstant teismo procesui dėl eksporto grąžinamųjų išmokų suteikimo, net jei šios išmokos buvo suteiktos pavėluotai dėl kitų priežasčių, o ne dėl to, kad nebuvo pateikta šių prekių pristatymo įrodymų.
Iš pradžių reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 1 dalį eksportuotojas turi pateikti aiškią paraišką dėl eksporto grąžinamosios išmokos mokėjimo. Pagal šio reglamento 49 straipsnio 2 dalį, išskyrus tuos atvejus, kai atsiranda
force majeure
aplinkybių, eksportuotojas turi per dvylika mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos kompetentingoms nacionalinėms institucijoms pateikti dokumentus, susijusius su grąžinamosios išmokos mokėjimu.
Dėl šio dvylikos mėnesių termino Teisingumo Teismas yra nusprendęs, pirma, kad tokiu terminu atsižvelgiama į valstybių narių administracijų interesus užbaigus eksporto grąžinamųjų išmokų skyrimo bylas per protingą terminą (šiuo klausimu dėl atitinkamų nuostatų, įtvirtintų Reglamento Nr. 3665/87 47 straipsnio 2 dalyje žr. , Sprendimo
Eribrand
, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, 40 punktą).
Antra, Europos Sąjungos teisės aktais taip pat atsižvelgiama į tai, kad eksportuotojai gali turėti praktinių sunkumų gauti muitinės dokumentus iš importuojančios trečiosios valstybės institucijų, kurių atžvilgiu jie negali imtis jokių prievartos priemonių. Šiomis aplinkybėmis pagal Europos Sąjungos teisės aktus kompetentingoms nacionalinėms institucijoms nustatoma galimybė suteikti atitinkamam eksportuotojui papildomą terminą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Eribrand
,
EU:C:2003:364
, 41 ir 42 punktus).
Iš tiesų, iš taikytino teisės akto ir visų pirma iš Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio struktūros ir tikslo matyti, kad šiuo reglamentu iš apdairaus eksportuotojo nesiekiama automatiškai atimti nustatytos teisės į grąžinamąsias išmokas, jei jis, nors ir dėdamas visas reikiamas pastangas, negali pateikti išmokai reikalingų dokumentų dėl to, kad minėti dokumentai buvo prarasti dėl nuo jo nepriklausančių aplinkybių (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Bonn Fleisch
, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, 46 punktą).
Taip pat Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad jeigu eksportuotojas negali per dvylikos mėnesių laikotarpį, nors ir ėmėsi visų deramų priemonių, pateikti dokumentų, įrodančių, jog muitinės importo formalumai buvo atlikti, jo prašymu gali būti skirtas papildomas terminas pateikti dokumentus.
Nors Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio formuluotėje nenustatyta papildomo termino, kurį galima skirti, trukmės apribojimo, tačiau iš šio reglamento 50 straipsnio 2 dalyje įtvirtintos aiškios nuorodos į to paties reglamento 47 straipsnio 2 ir 4 dalyse nurodytus terminus matyti, kad, jei eksportuotojui buvo suteiktas papildomas terminas, jis pasibaigus šiam terminui vis dar turi šešių mėnesių laikotarpį, skirtą dokumentams pridėti ir 85 % grąžinamajai išmokai, kuri sumokama, jeigu įvykdomi visi reikalavimai, gauti (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Eribrand
,
EU:C:2003:364
, 45 punktą).
Atvirkščiai, kaip matyti iš Reglamento Nr. 3665/87 25 konstatuojamosios dalies, grąžinamoji išmoka neskiriama, jeigu nesilaikoma eksporto ar grąžinamajai išmokai gauti būtinų įrodymų pateikimo termino. Taigi dėl šio reglamento Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad dėl to, jog nebuvo laikytasi šiame reglamente nustatytų procedūros taisyklių, teisių į eksporto grąžinamąją išmoką gali sumažėti arba jų galima išvis netekti ir kad būtent taip yra tuo atveju, kai eksportuotojas pateikia eksporto grąžinamajai išmokai gauti būtinus įrodymus tik pasibaigus terminams, nustatytiems šio reglamento 47 straipsnio 2 dalyje ir 48 straipsnio 2 dalyje, o šių nuostatų turinys iš esmės atitinka Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 2 dalies ir 50 straipsnio 2 dalies turinį (Sprendimo
Laub
, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, 16 punktas).
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad pavėluotai pateiktas įrodymas, jog eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį, neturėjo poveikio eksporto gražinamosios išmokos suteikimo procedūros, kuri buvo uždelsta dėl kitų priežasčių, o ne dėl tų, kurios susijusios su šio pristatymo įrodymu, eigai.
Jei toks pavėluotas pateikimas būtų leidžiamas, būtų panaikintas ne tik Reglamento Nr. 800/1999 49 ir 50 straipsnių ir kompetentingų institucijų teisės pratęsti eksportuotojo prašymu terminus, bet ir grąžinamųjų išmokų paraiškų tikrinimo procedūros veiksmingumas. Iš tiesų, jei galiojantys dokumentai, įrodantys eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, galėtų būti pateikti po to, kai nustatyta, jog iš pradžių pateikti muitinės dokumentai buvo suklastoti, eksportuotojas galėtų pakeisti savo grąžinamosios išmokos paraišką kaip panorėjęs arba atsižvelgdamas į galimo patikrinimo rezultatus ir taip išvengti pirmiausia Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnyje numatytų sankcijų, taip panaikinant šios nuostatos atgrasomąjį pobūdį ir didelę dalį jos veiksmingumo.
Šiomis aplinkybėmis kompetentingų nacionalinių institucijų atliktų patikrinimų, leidžiančių patvirtinti, jog dokumentai, įrodantys eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, yra suklastoti, trukmė negali būti prilyginta
force majeure
atvejui, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 800/1999 49 straipsnio 2 dalį, nes, kaip matyti iš Reglamento Nr. 3665/87 priešpaskutinės konstatuojamosios dalies, nacionalinių institucijų delsimas gali būti
force majeure
atvejis, jei šis delsimas yra administracinio pobūdžio ir nėra priskirtinas eksportuotojui.
Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, net jei eksportuotojo kontrahento padarytas pažeidimas ar klaida gali prilygti aplinkybei, kurios eksportuotojas negali kontroliuoti, tai yra įprasta komercinė rizika, ir verslo sandorių srityje tai negali būti neprognozuojama. Eksportuotojas gali laisvai pasirinkti kontrahentus ir privalo imtis tinkamų atsargumo priemonių, į sudaromas su jais sutartis įrašydamas atitinkamas sąlygas arba sudarydamas atitinkamą draudimo sutartį (šiuo klausimu žr. Sprendimo
AOB Reuter
, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir Sprendimo
Eurofit
, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, 43 punktą).
Iš visų šių argumentų matyti, kad Reglamento Nr. 800/1999 49 ir 50 straipsniai turi būti aiškinami taip: išskyrus
force majeure
atvejus, eksportuotojas, kuris pateikė suklastotus muitinės dokumentus, patvirtinančius, kad eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį pasibaigus šiuose straipsniuose nustatytiems terminams, negali pateikti galiojančių muitinės dokumentų vykstant teismo procesui dėl eksporto grąžinamųjų išmokų suteikimo, net jei šios išmokos buvo suteiktos pavėluotai dėl kitų priežasčių, o ne dėl to, jog nebuvo pateikta šių prekių pristatymo įrodymų.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagrindas pagal šią nuostatą skirti baudą yra ir tada, kai eksportuotojas per nustatytą terminą pateikė dokumentus, įrodančius eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, kurie pasirodė esą suklastoti, nors iš galiojančių dokumentų, pateiktų per procedūrą, matyti, jog prašoma eksporto grąžinamoji išmoka atitinka tą, kuri turėtų būti suteikta.
Siekiant įvertinti Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio taikymo sritį, reikia priminti, kad pagal šio reglamento 63 ir 64 konstatuojamąsias dalis, atsižvelgiant į patirtį, Europos Sąjungos teisės aktų tikslas yra kovoti su pažeidimais ir pirmiausia sukčiavimu, žalingu Sąjungos biudžetui, numatant sankcijas, skatinančias eksportuotojus laikytis taisyklių šioje srityje (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Elfering Export
, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, 31 punktą), o eksportuotojo padaryto pažeidimo subjektyvus aspektas šiuo atžvilgiu nėra svarbus (Sprendimo
Eurofit
,
EU:C:2013:487
, 38 punktas).
Tai rodo, kad atsakomybė, kuria grindžiama Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta sankcija, yra iš esmės objektyvi (dėl Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatų, kurių turinys iš esmės atitinka šios Reglamento Nr. 800/1999 nuostatos turinį, žr. Sprendimo
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 19 punktą). Darytina išvada, kad grąžinamosios išmokos sumažinimas, nurodytas Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies a punkte, turi būti taikomas net ir tuomet, kai nėra eksportuotojo kaltės (šiuo klausimu žr. Sprendimo
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 17 punktą).
Reikia taip pat pažymėti, kad taisyklių, susijusių su bauda, tikslas yra priversti laikytis apskritai Sąjungos teisės akto, o ne tik vienos jo dalies ar specifinių jo nuostatų (žr. Sprendimo
Elfering Export
,
EU:C:2006:260
, 32 punktą). Todėl sankcijas nustatančiose nuostatose nedaromas skirtumas tarp formalių sąlygų, susijusių su terminų laikymusi, ir materialinių sąlygų, susijusių su deklaracijų turiniu.
Nagrinėjamu atveju buvo nustatyta, kad per teisės akte nustatytą terminą pateikti dokumentai, įrodantys eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, yra suklastoti. Taigi, kadangi atitinkamas eksportuotojas per nustatytą terminą nepateikė visų nagrinėjamame teisės akte nustatytų reikalingų dokumentų, jam turėjo būti skirta bauda pagal Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies a punktą, nebent jam taikytinas vienas iš atleidimo nuo sankcijos pagrindų, numatytų šio reglamento 51 straipsnio 3 dalyje esančiame baigtiniame sąraše, kurio negalima papildyti nauju atleidimo nuo sankcijos pagrindu, grindžiamu, be kita ko, eksportuotojo kaltės nebuvimu (šiuo klausimu žr. sprendimų
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 36 punktą ir
Eurofit
,
EU:C:2013:487
, 43 punktą).
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, Reglamento Nr. 800/1999 51 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagrindas pagal šią nuostatą skirti baudą yra ir tada, kai eksportuotojas per nustatytą terminą pateikė dokumentus, įrodančius eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, kurie pasirodė esą suklastoti, nors iš galiojančių dokumentų, pateiktų per procedūrą, matyti, jog prašoma eksporto grąžinamoji išmoka atitinka tą, kuri turėjo būti suteikta.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/1999, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles, iš dalies pakeisto 2001 m. lapkričio 26 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2299/2001, 4 straipsnio 1 dalį, nagrinėjamą kartu su 2000 m. birželio 9 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1291/2000, nustatančio bendrąsias išsamias taisykles dėl importo ir eksporto licencijų bei išankstinio nustatymo sertifikatų sistemos taikymo žemės ūkio produktams, 24 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą nedraudžiama suteikti eksporto grąžinamųjų išmokų esant ypatingoms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai buvo eksportuojama neturint eksporto licencijos, apie kurios buvimą vis dėlto nustatyta eksporto deklaracijos pateikimo momentu ir kurią eksportuotojas pateikė per savaitės laikotarpį, šiam tikslui papildomai suteiktą kompetentingos muitinės įstaigos.

2.
Reglamento Nr. 800/1999, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2299/2001, 49 ir 50 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad, išskyrus
force majeure
atvejus, eksportuotojas, kuris suklastotus muitinės dokumentus, patvirtinančius, kad eksportuojamos prekės pristatytos į paskirties šalį, pateikė pasibaigus šiuose straipsniuose nustatytiems terminams, negali pateikti galiojančių muitinės dokumentų vykstant teismo procesui dėl eksporto grąžinamųjų išmokų suteikimo, net jei šios išmokos buvo suteiktos pavėluotai dėl kitų priežasčių, o ne dėl to, jog nebuvo pateikta šių prekių pristatymo įrodymų.

3.
Reglamento Nr. 800/1999, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2299/2001, 51 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagrindas pagal šią nuostatą skirti baudą yra ir tada, kai eksportuotojas per nustatytą terminą pateikė dokumentus, įrodančius eksportuojamų prekių pristatymą į paskirties šalį, kurie pasirodė esą suklastoti, nors iš galiojančių dokumentų, pateiktų per procedūrą, matyti, jog prašoma eksporto grąžinamoji išmoka atitinka tą, kuri turėjo būti suteikta.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.