CELEX: 62010CJ0109
Muutoksenhaku
Kilpailu
Soodan yhteisön markkinat
Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö
Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Yrityksen kuuleminen

Solvay SA (jäljempänä Solvay) vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa
T-57/01, Solvay vastaan komissio, 17.12.2009 antaman tuomion (Kok., s. II-4621; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla
unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Solvayn kanteen, jossa se vaati EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) 13.12.2000 tehdyn komission päätöksen 2003/6/EY (EYVL 2003, L 10, s. 10;
jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista ja toissijaisesti sille määrätyn sakon kumoamista tai alentamista.

Asian tausta
Solvay on suuri kemian alan yritys. Sen perustaja Ernest Solvay kehitti menetelmän, jolla tuotetaan synteettisesti soodaa,
jota pääasiallisesti käytetään lasin valmistuksessa. Soodaa käytetään myös kemianteollisuudessa puhdistusaineiden valmistukseen
ja metallurgiassa.
Solvay myönsi vuoden 1870 tienoilla valmistuslisenssin Brunner, Mond & Co:lle, joka on yksi yhtiöistä, jotka alun perin muodostivat
Imperial Chemical Industriesin (jäljempänä ICI). Solvay sekä Brunner, Mond & Co. jakoivat vaikutusalueensa (”Alkali-kartelli”)
siten, että Solvay toimi Euroopan mantereella, kun taas Brunner, Mond & Co. Brittein saarilla, Brittiläisessä kansainyhteisössä
ja muissa Afrikan, Aasian ja Etelä-Amerikan maissa. Alkuperäistä sopimusta jatkettiin useaan otteeseen, muun muassa vuonna
1945.
1980-luvun lopussa Solvay oli suurin soodan tuottaja sekä Euroopan yhteisössä, jossa sillä oli 60 prosentin osuus markkinoista,
että maailmanlaajuisesti. ICI oli toiseksi suurin tuottaja. Niitä seuraavina oli neljä pientä tuottajaa eli Rhône-Poulenc,
Akzo, Matthes & Weber sekä Chemische Fabrik Kalk (jäljempänä CFK).
Luonnonsoodaa louhittiin Yhdysvalloissa. Sen tuotantokustannukset olivat alhaisemmat kuin synteettisen soodan, mutta lisäksi
tulivat kuljetuskustannukset. Polkumyynnin vastaiset toimenpiteet suojasivat yhteisön yrityksiä joitakin vuosia, mutta kyseiset
toimenpiteet joutuivat uudelleentarkastelun kohteeksi, kun Euroopan yhteisöjen komissio aloitti riidanalaiset menettelyt.
Oli mahdollista, että polkumyyntiä ei ollut enää näytetty toteen.
Itä-Euroopan maiden tuottajat olivat myös kilpailijoita, mutta ne tuottivat vain vähäisiä soodamääriä. Tuonti näistä maista
oli myös polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden kohteena.
Yhteisön markkinoilla oli todettavissa vaikutusalueiden jakaminen Solvayn ja ICI:n välillä sekä kansallisten markkinoiden
eristäminen, johon liittyivät merkittävät hintaerot.
Koska komissio epäili, että yhteisön tuottajayhtiöt olivat tehneet keskenään sopimuksia, se teki vuoden 1989 alussa tarkastuksia
suurimpien soodantuottajien luona ja vaati jäljennöksiä useista asiakirjoista. Tarkastuksia täydensivät tietopyynnöt.
Komissio lähetti 13.3.1990 Solvaylle, ICI:lle ja CFK:lle yhteisen väitetiedoksiannon. Kilpailusääntöjen rikkomiset, joista
yrityksiä arvosteltiin, muodostuivat siitä, että
–        Solvay ja ICI olivat rikkoneet ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 85 artikla,
josta puolestaan on tullut EY 81 artikla)
–        Solvay ja CFK olivat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklaa
–        Solvay oli rikkonut ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 86 artikla, josta puolestaan
on tullut EY 82 artikla)
–        ICI oli rikkonut perustamissopimuksen 86 artiklaa.
Komissio ei toimittanut kullekin epäilyksen kohteena olevalle yritykselle kaikkia asiakirjoja vaan ainoastaan siihen rikkomiseen
liittyvät asiakirjat, josta sitä arvosteltiin. Myöskään useita asiakirjoja tai niihin sisältyviä tekstikappaleita ei lähetetty
asianomaisille yrityksille luottamuksellisuussyistä.
Kyseiset yritykset kutsuttiin kuultaviksi. Näyttää siltä, ettei Solvay halunnut osallistua kuulemistilaisuuksiin.
Komissio teki 19.12.1990 seuraavat neljä päätöstä:
–        [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – A: kalsinoitu sooda – Solvay, ICI) tehdyn päätöksen 91/297/ETY (EYVL
1991, L 152, s. 1), jossa se arvosteli Solvayta ja ICI:tä pääasiallisesti siitä, että kyseiset yritykset olivat jatkaneet
soodan markkinoiden jakamista huolimatta siitä, että ne olivat vakuuttaneet, että vuonna 1945 tehtyä sopimusta ei enää sovellettu,
ja jossa komissio osoittaakseen, että yritysten menettelyt eivät olleet itsenäisiä (ns. samansuuntaiset menettelyt), nojautui
erityisesti siihen, että tietyissä olosuhteissa Solvay teki toimituksia ICI:n nimissä, ja siihen, että näiden kahden yrityksen
välinen yhteydenpito oli tiivistä
–        [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) tehdyn päätöksen 91/298/ETY (EYVL
1991, L 152, s. 16), jossa se arvosteli Solvayta ja CFK:ta siitä, että nämä olivat tehneet hintoja koskevan sopimuksen, jonka
vastineeksi CFK sai takeet vuosittain tarkistettavasta vähimmäismyyntimäärästä
–        [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) tehdyn päätöksen 91/299/ETY (EYVL 1991,
L 152, s. 21), jossa se arvosteli Solvayta siitä, että tämä oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa soveltamalla suurimpiin
asiakkaisiinsa uskollisuusalennuksiin ja lisäostoihin liittyviin alennuksiin perustuvaa järjestelmää, joiden tarkoituksena
oli asiakkaiden sitominen Solvayhin koko soodatarpeensa osalta ja kilpailijoiden poissulkeminen
–        [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – D: kalsinoitu sooda – ICI) tehdyn päätöksen 91/300/ETY (EYVL 1991, L
152, s. 40), jossa se arvosteli ICI:tä samankaltaisesta menettelystä.
Nämä neljä päätöstä riitautettiin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Solvay vaati päätösten 91/297 (asia
T-30/91), 91/928 (asia T-31/91) ja 91/299 (asia T-32/91) kumoamista. ICI vaati päätösten 91/297 (asia T-36/91) ja 91/300 (asia
T-37/91) kumoamista. CFK sen sijaan maksoi sille päätöksessä 91/298 määrätyn sakon.
Tässä yhteydessä on syytä palauttaa mieleen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi 27.2.1992 polyvinyylikloridia
(PVC) tuottavien yritysten välistä kartellia koskevan komission päätöksen mitättömäksi sen vuoksi, ettei päätöstä ollut saatettu
sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi (yhdistetyt asiat T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89,
T-96/89, T-98/89, T-102/89 ja T-104/89, BASF v. komissio, tuomio 27.2.1992, Kok., s. II-315, Kok. Ep. XII, s. II‑1). Edellä
13 kohdassa mainituissa asioissa, joissa se oli kantajana, Solvay esitti ”täydentäviä kanteita”, joissa se esitti uuden kanneperusteen
vaatien, että päätös, jota se oli alun perin vaatinut kumottavaksi, olisi todettava mitättömäksi, ja viittasi kahteen lehtiartikkeliin,
joissa sen mukaan komissio ilmoitti, ettei se ollut saattanut ainuttakaan päätöstä todistusvoimaiseksi 25 vuoteen.
Sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin oli ratkaissut kyseisestä tuomiosta tehdyn valituksen asiassa C-137/92 P, komissio
vastaan BASF ym., 15.6.1994 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I‑239), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
toteutti Solvayn ja ICI:n tapauksessa muita prosessinjohtotoimia, joissa se erityisesti kehotti komissiota esittämään muun
muassa valittajan riitauttaman päätöksen tekstin, sellaisena kuin se oli aikanaan saatettu todistusvoimaiseksi. Komissio vastasi,
että niin kauan kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut päättänyt kyseisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta,
ei näin esitetyn perusteen hyväksyttävyyttä pitäisi tutkia. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin velvoitti
25.10.1994 antamallaan määräyksellä komission esittämään edellä mainitun tekstin, tämä noudatti määräystä ja esitti kyseisen
päätöksen tekstin. Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 6.–7.12.1994
pidetyssä istunnossa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi viisi tuomiota 29.6.1995.
Päätös 91/297 kumottiin puolustautumisoikeuksien loukkauksen vuoksi asiassa T-30/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla
tuomiolla (Kok., s. II-1775) ja asiassa T-36/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1847) siitä
syystä, että komissio ei ollut hallinnollisessa menettelyssä antanut riittävää oikeutta tutustua asiakirjoihin ja erityisesti
sellaisiin, jotka voivat olla puolustuksen kannalta hyödyllisiä. Sen toteamiseksi, että hallinnollisen menettelyn vaiheessa
tehtyä virhettä ei voida enää korjata oikeudenkäynnissä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lausui edellä mainitussa asiassa
Solvay vastaan komissio antamansa tuomion 98 kohdassa, että ”jos kantaja olisi voinut hallinnollisen menettelyn aikana käyttää
asiakirjoja, jotka olisivat saattaneet todistaa sen syyttömäksi, se olisi mahdollisesti voinut vaikuttaa komission jäsenten
kollegion harkintaan ainakin siltä osin kuin kysymys on väitetyn samansuuntaisen ja passiivisen käytöksen todistusarvosta
rikkomisen alkamisen ja näin ollen keston kannalta”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi sekä edellä mainitussa asiassa
Solvay vastaan komissio antamassaan tuomiossa että edellä mainitussa asiassa ICI vastaan komissio antamassaan tuomiossa, että
komission olisi ainakin pitänyt toimittaa luettelo muista yrityksistä peräisin olevista asiakirjoista, jotta olisi voitu tutkia
asiakirjojen täsmällinen sisältö ja niiden hyödyllisyys puolustuksen kannalta.
Päätös 91/298 kumottiin Solvayn osalta asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1821)
siitä syystä, ettei kyseistä komission päätöstä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi.
Päätös 91/299 kumottiin asiassa T-32/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetulla tuomiolla (Kok., s. II-1825) samasta
syystä.
Päätös 91/300 oli asiassa T-37/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion (Kok., s. II-1901) kohteena. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi oikeudelliset perusteet ja perustelut, jotka koskivat sitä, että muista yrityksistä peräisin
oleviin asiakirjoihin ei ollut annettu tutustua, koska nämä asiakirjat eivät olisi voineet olla valittajan puolustuksen kannalta
hyödyllisiä, sekä ne, jotka koskivat sitä, että valittajan omien asiakirjojen luetteloa ei ollut toimitettu. Se kumosi riidanalaisen
päätöksen kuitenkin sen vuoksi, ettei sitä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi.
Komissio teki edellä mainituista asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetusta tuomiosta ja asiassa T-32/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetusta tuomiosta valituksen, josta annettiin 6.4.2000 tuomio yhdistetyissä asioissa
C-287/95 P ja C-288/95 P, komissio vastaan Solvay (Kok., s. I-2391). Komissio teki myös edellä mainitusta asiassa T-37/91,
komissio vastaan ICI, 29.6.1995 annetusta tuomiosta valituksen, josta annettiin 6.4.2000 tuomio asiassa C-286/95 P, komissio
vastaan ICI (Kok., s. I-2341). Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi kyseiset valitukset edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
komissio vastaan Solvay ja asiassa komissio vastaan ICI antamissaan tuomioissa.
Komissio teki Solvayn osalta 13.12.2000 kaksi uutta päätöstä:
–        Riidanalainen päätös, joka vastaa päätöstä 91/299. Päätösten sanamuoto on pääasiallisesti sama. Riidanalaiseen päätökseen
sisältyy lisäksi menettelyn kuvaus. Sen adressaattina on Solvay, jolle komissio määrää 20 miljoonan euron suuruisen sakon.
–        EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) tehty päätös
2003/5/EY (EYVL 2003, L 10, s. 1), joka vastaa päätöstä 91/298 mutta johon sisältyy lisäksi menettelyn kuvaus. Komissio määrää
tässä päätöksessä Solvaylle 3 miljoonan euron suuruisen sakon.
Solvay nosti kanteet näistä päätöksistä. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi nämä kanteet asiassa T-58/01, Solvay vastaan
komissio, 17.12.2009 antamallaan tuomiolla (Kok., s. II-4781) ja valituksenalaisella tuomiolla.

Oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa
Koska valittaja oli esittänyt perusteen, jonka mukaan sille ei ollut annettu tilaisuutta tutustua asiakirja-aineistoon, unionin
yleinen tuomioistuin kehotti 19.12.2003 komissiota esittämään yksityiskohtaisen luettelon kaikista asiakirjoista, joista asiakirja-aineisto
muodostuu. Pyydettyään lisäaikaa komissio toimitti ensin yhden ja sitten toisen luettelon. Solvay pyysi saada tutustua eräisiin
asiakirjoihin. Tässä selvittämisvaiheessa komissio myönsi kadottaneensa joitakin kansioita ja totesi, että se ei voinut laatia
luetteloa niihin sisältyvistä asiakirjoista, koska myöskään näiden kansioiden sisällysluetteloita ei voitu löytää. Valittaja
esitti 15.7.2005 ja komissio 17.11.2005 kirjalliset huomautuksensa valittajan saamien asiakirjojen hyödyllisyydestä tämän
puolustuksen kannalta. Asianosaisille esitettiin vielä kysymyksiä vuonna 2008. Istunto pidettiin 26.6.2008.

Valituksenalainen tuomio

Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevien vaatimusten tueksi esitetyt perustelut
Valittaja esitti kuusi kanneperustetta, jotka on jaettu useita väitteitä sisältäviin osiin.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koski ajan kulumista
–        Vanhentumista koskevien sääntöjen virheellinen soveltaminen
Solvay väitti, että vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä
ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26.11.1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2988/74 (EYVL
L 319, s. 1) mukaisesti laskettu vanhentumisaika ei pysähdy valitusmenettelyn ajaksi. Sen mukaan komission oli mahdollista
tehdä uusi päätös välittömästi edellä mainitussa asiassa T-31/91, Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion julistamisen
jälkeen. Komissio otti riskin tehdessään valituksen, etenkin kun se oli tietoinen edellä mainitussa asiassa komissio vastaan
BASF ym. annetusta tuomiosta, jossa yhteisöjen tuomioistuin oli esittänyt kantansa toimien todistusvoimaiseksi saattamisesta.
Unionin yleinen tuomioistuin viittasi yhdistetyissä asioissa C-238/99 P, C‑244/99 P, C-245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99
P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 15.10.2002 annettuun tuomioon, joka koskee niin sanottua
toista PVC-päätöstä, ja totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka valitus on vireillä
unionin tuomioistuimessa (96–109 kohta). Se toi esiin Solvayn ehdottamaan ratkaisuun liittyvät käytännön vaikeudet eli kahden
päätöksen yhtäaikaisen olemassaolon siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin hyväksyisi komission valituksen.
–       Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen
Unionin yleinen tuomioistuin tutki kutakin menettelyn vaihetta ja menettelyä kokonaisuudessaan. Se totesi lisäksi, että koska
riidanalaisen päätöksen sisältö oli olennaisilta osin sama kuin päätöksen 91/299, puolustautumisoikeuksia ei ollut loukattu
ajan kulumisesta huolimatta. Se totesi valituksenalaisen tuomion 141 kohdassa erityisesti, että valittaja oli nimenomaisesti
luopunut siitä mahdollisuudesta, että sakkoa alennettaisiin korvaukseksi, ja että se ei ollut myöskään esittänyt vahingonkorvausvaatimusta.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen tekemistä ja todistusvoimaiseksi saattamista koskevia olennaisia
menettelymääräyksiä oli rikottu
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän perusteen kaksi ensimmäistä osaa, jotka koskivat kollegisen päätöksenteon periaatteen
ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi väitteestä, jonka mukaan valittajan oikeutta
tulla kuulluksi uudelleen oli loukattu, että riidanalaisen päätöksen sisältö oli olennaisilta osiltaan sama kuin päätöksen
91/299 ja että näin ollen komission ei ollut tarvinnut kuulla valittajaa uudelleen (valituksenalaisen tuomion 191 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi lisäksi kyseisen kanneperusteen osan, joka koski sitä, ettei kilpailunrajoituksia ja
määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa kuultu uudelleen ja että tämän komitean kokoonpano oli sääntöjenvastainen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 218–230 kohdassa saman kanneperusteen osan, jonka mukaan takavarikoituja
asiakirjoja oli käytetty 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204) vastaisesti. Solvay katsoi, että koska 5.4.1989 tehty tarkastuspäätös koski vain EY 81 artiklan
rikkomista, komissio ei voinut käyttää asiakirjoja muutoin kuin menettelyn aloittamiseksi valittajaa vastaan EY 82 artiklan
nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin vastasi, että komissio ei ole velvollinen suorittamaan tarkastuspäätöksessä kyseisten
rikkomisten täsmällistä oikeudellista luonnehdintaa ja että käsiteltävässä asiassa osa kyseisessä tarkastuspäätöksessä arvostelluista
tosiseikoista eli ”yksinostojärjestelyjen täytäntöönpano” oli samoja kuin ne, jotka olivat perusteena määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä koskevan rikkomisen toteamiselle. Komissio ei siis ollut ylittänyt tarkastuspäätöksestä johtuvia tutkinnan oikeudellisia
rajoja.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös saman kanneperusteen osan, jonka mukaan puolueettomuusperiaatetta, hyvän hallinnon
periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta oli loukattu.
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan merkitykselliset maantieteelliset markkinat oli määritelty virheellisesti
Tutkittuaan tämän kanneperusteen unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 256 kohdassa, että Solvaylla
oli määräävä markkina-asema siitä riippumatta, määritelläänkö merkitykselliset maantieteelliset markkinat yhteisöksi Yhdistynyttä
kuningaskuntaa ja Irlantia lukuun ottamatta vai jokaiseksi yksittäiseksi valtioksi, jossa sen väitetään rikkoneen EY 82 artiklaa
kalsinoidun soodan markkinoilla.
Neljäs kanneperuste, jonka mukaan määräävää markkina-asemaa ei ole
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli valituksenalaisen tuomion 275–279 kohdassa määräävää markkina-asemaa koskevaa oikeuskäytäntöä.
Se totesi Solvaylla olevat markkinaosuudet ja katsoi 286–304 kohdassa, ettei valittaja kyennyt perusteluillaan osoittamaan,
että olemassa olisi ollut sellaisia poikkeuksellisia olosuhteita, joiden vuoksi olisi perusteltua kyseenalaistaa toteamus,
jonka mukaan kantajalla oli määräävä asema merkityksellisillä markkinoilla.
Viides kanneperuste, jonka mukaan kyseessä ei ollut määräävän markkina-aseman väärinkäyttö
Vakuutettuaan useaan otteeseen valituksenalaisen tuomion 325, 327, 349, 368, 369, 376 ja 388 kohdassa, ettei Solvay kiistänyt
sitä vastaan esitettyjen todisteiden paikkansapitävyyttä, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että arvostelun kohteena olleet
menettelytavat eli lisäostoalennukset, uskollisuusalennukset, suurimmalle asiakkaalle myönnetty konsernialennus ja yksinoikeussopimukset
merkitsivät määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä. Se selosti erityisesti, miten lisäostoalennusjärjestelmä johti syrjiviin
menettelytapoihin.
Kuudes kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon oli loukattu
Unionin yleinen tuomioistuin tutki, oliko se, että valittaja ei saanut hallinnollisessa menettelyssä tutustua eräisiin asiakirjoihin,
estänyt sitä saamasta tietoja asiakirjoista, joita olisi voitu käyttää sen puolustuksessa. Mainittu tuomioistuin päätyi kielteiseen
vastaukseen tutkittuaan, voivatko kyseiset asiakirjat muuttaa merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden tai merkityksellisten
tuotemarkkinoiden määrittämistä taikka päätelmiä siitä, että Solvaylla oli määräävä markkina-asema, jota se oli käyttänyt
väärin. Unionin yleinen tuomioistuin tutki kanneperusteen osan, joka koski sitä, ettei valittaja saanut tutustua koko asiakirja-aineistoon.
Pyrittyään ratkaisemaan, mitä komission kadottamiin asiakirjoihin sisältyi, unionin yleinen tuomioistuin vahvisti, että menettelyt,
joista Solvayta arvosteltiin, oli näytetty toteen olemassa oleviin kansioihin sisältyvillä asiakirjoilla, ja totesi lopuksi
valituksenalaisen tuomion 479 kohdassa, että ”voidaan siis pitää poissuljettuna, että kantaja olisi voinut löytää puuttuvista
’alavihoista’ asiakirjoja, jotka olisivat – – olleet hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta”.

Sakon kumoamista tai alentamista koskevien vaatimusten tueksi esitetyt perustelut
Valittaja esitti tässä yhteydessä viisi kanneperustetta, jotka koskivat rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia, rikkomisen
keston virheellistä arviointia, lieventävien olosuhteiden olemassaoloa, sakon suhteettomuutta ja ajan kulumista.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 510 ja 511 kohdassa, että EY 82 artiklan soveltamista koskevassa
päätöksessä ei voida pitää raskauttavana seikkana uusimista, joka perustui EY 81 artiklan rikkomisesta tuomitsemisiin, ja
että lisäksi ne rikkomiset, joihin Solvayn oli jo todettu syyllistyneen, poikkeavat huomattavasti nyt käsiteltävässä asiassa
kyseessä olevista menettelytavoista. Tämän vuoksi se alensi määrätyn sakon määrää 5 prosenttia.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi vastauksena viidenteen sakkoa koskevaan kanneperusteeseen, että sakko säilyttää rankaisevan
ja ehkäisevän luonteensa tietyn ajan kuluttuakin.
Unionin yleinen tuomioistuin vahvisti lopulta sakon 19 miljoonaksi euroksi. Se päätti, että valittaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja että sen on korvattava 95 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista ja että komissio vastaa 5 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan.

Valituksen tarkastelu
Valittaja esittää yhdeksän valitusperustetta. Ensimmäisen mukaan oikeutta tuomioistuinratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa
on loukattu. Toisen perusteen mukaan asetuksen N:o 17 14 ja 20 artiklaa on rikottu. Kolmannen perusteen mukaan puolustautumisoikeuksia
on loukattu sen vuoksi, että evättyään hallinnollisessa menettelyssä valittajalta oikeuden tutustua asiakirja-aineistoon,
komissio kadotti osan aineistosta. Neljännen perusteen mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu siltä osin kuin on kyse
niistä valittajan puolesta puhuvista asiakirjoista, joihin on voitu tutustua kirjaamossa. Viidennen perusteen mukaan valittajan
oikeutta tulla kuulluksi ennen kuin komissio teki riidanalaisen päätöksen on loukattu. Kuudennen perusteen mukaan tuomioiden
perusteluvelvollisuus on laiminlyöty ja EY 82 artiklaa on sovellettu virheellisesti siltä osin kuin on kyse unionin yleisen
tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämästä merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden määritelmästä. Seitsemännen
perusteen mukaan tuomioiden perusteluvelvollisuus on laiminlyöty ja EY 82 artiklaa on sovellettu virheellisesti valituksenalaisessa
tuomiossa arvioitaessa määräävää markkina-asemaa. Kahdeksannen perusteen mukaan tuomioiden perusteluvelvollisuus on laiminlyöty
ja EY 82 artiklaa on sovellettu virheellisesti tutkittaessa Saint-Gobain-konsernille myönnettyä lisäostoalennusta. Yhdeksännen
perusteen mukaan tuomioiden perusteluvelvollisuus on laiminlyöty ja EY 82 artiklaa on sovellettu virheellisesti tarkasteltaessa
syrjinnästä johtuvaa väärinkäyttöä.
On syytä tutkia ensiksi ja yhdessä kolmas ja viides valitusperuste, jotka molemmat koskevat puolustautumisoikeuksien loukkausta.
Asianosaisten lausumat
Valittaja arvostelee kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että kun se velvoitti
valittajan osoittamaan, että kadonneet asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta, se asetti valittajalle
mahdottoman näyttövelvollisuuden, koska näitä asiakirjoja ei voitu tarkastella.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se noudattanut periaatetta,
jonka mukaan oli riittävää, että oli edes pieni mahdollisuus, että kyseisillä asiakirjoilla voi olla vaikutusta riidanalaiseen
päätökseen.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen kolmannessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se ei pelkästään
väliaikaisesti tutkinut asiakirja-aineistoa varmistaakseen, olisivatko puuttuvat asiakirjat voineet vaikuttaa kyseiseen päätökseen,
vaan ratkaisi ensin asiakysymyksen. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi ensin, että kanneperusteet, jotka valittaja
oli esittänyt riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi, oli hylättävä, ja päätteli siitä tämän jälkeen,
että asiakirjoilla, joihin valittajan ei annettu tutustua, ei olisi voinut olla mitään vaikutusta kyseiseen päätökseen.
Valittaja arvostelee saman valitusperusteen neljännessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi valituksenalaisen
tuomion 470 kohdassa, että ”minkään seikan perusteella ei voida olettaa, että kantaja olisi pystynyt löytämään puuttuvista
’alavihoista’ asiakirjoja, jotka olisivat osoittaneet vääräksi toteamuksen, että sillä oli määräävä asema”, pelkästään markkinaosuuksien
perusteella, ja siitä, että se oli näin ollen kääntänyt todistustaakan ja jättänyt noudattamatta syyttömyysolettamaa. Valittaja
oli kiistänyt määräävän markkina-aseman olemassaolon, eikä ole mahdotonta, että se olisi voinut muilla asiakirjoilla vahvistaa
argumentaatiotaan.
Valittaja arvostelee kolmannen valitusperusteen viidennessä osassa sitä, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi puolustautumisoikeuksia,
kun se totesi valituksenalaisen tuomion 474 kohdassa Saint-Gobainille myönnetystä konsernialennuksesta, että ”kantajan olisi
pitänyt yrittää osoittaa, missä määrin muut todisteet olisivat voineet kyseenalaistaa salaisen pöytäkirjan sisällön tai ainakin
asettaa sen eri valoon”.
Valittaja toteaa tämän valitusperusteen kuudennessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi puolustautumisoikeuksia,
kun se totesi valituksenalaisen tuomion 471 kohdassa, että komission maantieteellisten markkinoiden määrittelyssä mahdollisesti
tekemä virhe ”ei olisi voinut vaikuttaa lopputulokseen ratkaisevasti”, ja päätteli näin, ettei valittaja olisi pystynyt löytämään
komission kadottamista kansioista asiakirjoja, jotka olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta.
Valittaja arvostelee viidennen valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että – huolimatta
edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta – se ei vastannut
valittajan väitteeseen, jonka mukaan valittajaa olisi pitänyt kuulla ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, koska hallinnollisessa
menettelyssä oli sääntöjenvastaisuuksia, jotka johtuivat siitä, että valittaja ei saanut tutustua asiakirjoihin kyseisen päätöksen
tekemistä edeltäneessä vaiheessa, ja jotka vaikuttivat päätöksen valmistelutoimien pätevyyteen, ja koska ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin oli ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä todennut nämä sääntöjenvastaisuudet edellä mainitussa asiassa T-30/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa.
Valittaja arvostelee tämän valitusperusteen toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä ei suostunut toteamaan,
että komission olisi ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä pitänyt kuulla asianomaista yritystä, koska ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen tuomiossa, joka tosin annettiin eri menettelyssä, oli todettu sellaisen virheen olemassaolo, joka oli vaikuttanut
kumotun päätöksen valmistelutoimiin. Valittaja palauttaa tässä yhteydessä mieleen edellä mainitussa asiassa T-30/91, Solvay
vastaan komissio, 29.6.1995 annetun tuomion ja korostaa, että käsiteltävässä asiassa menettelyssä oli samoja virheitä kuin
kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa. Komission olisi pitänyt EY 233 artiklan nojalla tehdä tarvittavat päätelmät ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen antamasta tuomiosta. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi päätöksen 91/299, koska
sitä ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi, komission olisi pitänyt ottaa huomioon myös edellä mainitussa asiassa T-30/91,
Solvay vastaan komissio, 29.6.1995 annettu tuomio, jossa lopullisesti todettiin eräs toinen menettelyvirhe. Komission olisi
valittajan mukaan siis pitänyt ottaa huomioon tämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteama menettelyvirhe menettelyn
korjaamiseksi ja siis antaa valittajan tutustua asiakirjoihin ja esittää kaikki kirjalliset ja suulliset huomautuksensa ennen
riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Komissio katsoo, että valittajan esittämät perusteet ja perustelut on jätettävä tutkimatta ja että ne ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin komissio väittää, valittaja ei asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden loukkaamista koskevassa valitusperusteessaan
arvostele unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia tosiseikoista vaan sääntöjä, joita se sovelsi osittain kadonneiden asiakirjojen
hyödyllisyyttä koskevaan todistustaakkaan. Kysymys siitä, sovelsiko unionin yleinen tuomioistuin asianmukaista oikeudellista
perustetta arvioidessaan näiden asiakirjojen hyödyllisyyttä valittajan puolustuksen kannalta, on oikeuskysymys, jonka unionin
tuomioistuin voi tutkia muutoksenhaun yhteydessä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal
Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 40 kohta ja asia C-413/06 P, Bertelsmann ja Sony
Corporation of America v. Impala, tuomio 10.7.2008, Kok., s. I-4951, 117 kohta).
Puolustautumisoikeudet kuuluvat perusoikeuksiin, jotka ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista
unionin tuomioistuin valvoo (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 64 kohta).
Puolustautumisoikeuksien noudattaminen komissiossa menettelyssä, jonka tarkoituksena on sakon määrääminen yritykselle kilpailusääntöjen
rikkomisesta, edellyttää sitä, että asianomainen yritys saa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen
ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen
rikkomisen olemassaoloa koskevan väitteensä tukena (em. yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 66 kohta).
Näitä oikeuksia koskevat Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi valituksenalaisen tuomion 405 kohdassa, oikeus tutustua asiakirja-aineistoon
merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta. Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta
puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun
ottamatta (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 315 kohta ja em. yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Se, että oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon loukataan päätöksen tekemistä edeltävässä menettelyssä, voi lähtökohtaisesti
johtaa kyseisen päätöksen kumoamiseen, jos puolustautumisoikeuksia on loukattu (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij
ym. v. komissio, tuomion 317 kohta).
Puolustautumisoikeuksien loukkaamista ei voida tällaisessa tilanteessa korjata pelkästään sillä, että asiakirjoihin tutustuminen
on tehty mahdolliseksi oikeudenkäynnin aikana (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion
318 kohta). Koska unionin yleisen tuomioistuimen suorittama tutkinta rajoittuu esitettyjen perusteiden laillisuusvalvontaan,
sillä ei ole tarkoitus korvata asian täysimääräistä tutkimista hallinnollisessa menettelyssä eikä sillä ole tällaista vaikutusta.
Vaikka yritys, joka on nostanut kanteen komission päätöksestä, saa jotkin asiakirja-aineistoon sisältyvät asiakirjat myöhemmin
tietoonsa, se ei pääse takaisin siihen asemaan, jossa se olisi ollut, jos se olisi voinut vedota samoihin asiakirjoihin esittääkseen
kirjalliset ja suulliset huomautuksensa komissiolle (ks. em. yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 103
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ja erityisesti asianomaisen puolesta puhuviin asiakirjoihin on taattu oikeudenkäyntivaiheessa,
asianomaisen yrityksen ei tarvitse osoittaa, että jos sillä olisi ollut oikeus tutustua asiakirjoihin, joita ei ole annettu
sille tiedoksi, komission päätös olisi ollut sisällöltään toisenlainen, vaan sen on osoitettava ainoastaan, että kyseiset
asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta (asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio, tuomio 2.10.2003,
Kok., s. I-11177, 128 kohta; em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 318 kohta ja em. yhdistetyt
asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 131 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin toi asianmukaisesti esiin nämä periaatteet, mutta se päätteli valituksenalaisen tuomion 481 kohdassa
kuitenkin, että ”vaikka kantaja ei päässyt tutustumaan kaikkiin tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin, tämä seikka
ei nyt käsiteltävänä olevassa asiassa estänyt sitä puolustautumasta niiden pääasiaa koskevien väitteiden osalta, jotka komissio
esitti väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä”.
Unionin yleinen tuomioistuin teki tämän päätelmän tutkittuaan ensin kyseisessä päätöksessä asianomaista yritystä vastaan esitettyjä
väitteitä ja niiden tueksi esitettyjä todisteita. Tätä menettelytapaa ei voida arvostella, koska juuri näiden seikkojen valossa
on arvioitava muiden asiakirjojen hyödyllisyyttä puolustuksen kannalta.
Unionin yleinen tuomioistuin perusti kuitenkin päätelmänsä huomioihin, joiden mukaan ensiksikin ”erittäin suuret markkinaosuudet
ovat lisäksi itsessään – poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta – osoitus määräävän aseman olemassaolosta”, ja jos
tällaisia olosuhteita oli ollut olemassa, valittaja ei voinut olla tietämätön niistä (valituksenalaisen tuomion 470 kohta),
toiseksi ”komission [maantieteellisten markkinoiden määrittelyssä] mahdollisesti tekemä virhe ei olisi voinut vaikuttaa lopputulokseen
ratkaisevasti” (valituksenalaisen tuomion 471 kohta) ja kolmanneksi ”kantajan olisi pitänyt yrittää osoittaa, missä määrin
muut todisteet olisivat voineet kyseenalaistaa salaisen pöytäkirjan sisällön tai ainakin asettaa sen eri valoon” (valituksenalaisen
tuomion 474 kohta).
Valittajan mukaan näissä toteamuksissa jätetään huomiotta, mitä seurauksia käsiteltävässä asiassa asiakirjojen katoamisesta
on valittajan oikeuksille. Päätellessään näin unionin yleinen tuomioistuin nojautuu hypoteeseihin paitsi kadotettujen asiakirjojen
sisällön osalta myös siltä osin kuin on kyse tiedosta, joka valittajalla olisi pitänyt olla tästä sisällöstä. Erityisesti
on niin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 202 kohdassa, että unionin yleinen tuomioistuin ei täsmennä,
miksi valittajan itsensä tiedossa olisi pitänyt olla kaikki mahdolliset poikkeukselliset olosuhteet, jotka olisivat voineet
myötävaikuttaa sen olettaman kumoamiseen, jonka mukaan määräävä markkina-asema oli olemassa ja joka perustui markkinaosuuksia
koskeviin tietoihin.
Tässä yhteydessä on syytä palauttaa mieleen, että komission mukaan puuttuviin alavihkoihin sisältyivät todennäköisesti asetuksen
N:o 17 11 artiklan nojalla esitettyihin tietopyyntöihin annetut vastaukset. Ei siis ole mahdotonta, että valittaja olisi voinut
löytää näistä alavihkoista muilta yrityksiltä peräisin olevia tietoja, joiden perusteella se olisi voinut tulkita tosiseikkoja
toisin kuin komissio, mikä olisi voinut olla hyödyllistä sen puolustuksen kannalta.
Koska valittajalla ei ollut tilaisuutta tutustua näihin asiakirjoihin ja koska niiden sisältöä ei ollut määritetty eikä se
ollut määritettävissä, unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se velvoitti – kuten se teki valituksenalaisen
tuomion 474 kohdassa – valittajan täsmentämään perustelut, joihin se olisi voinut vedota, jos asiakirjat olisivat olleet sen
käytettävissä, mutta joita sen ei kuitenkaan todellisuudessa ollut mahdollista tietää.
On korostettava, että käsiteltävässä asiassa ei ole kyse vain eräistä puuttuvista asiakirjoista, joiden sisältö olisi voitu
selvittää muiden lähteiden avulla, vaan kokonaisista alavihkoista, jotka – jos edellä 62 kohdassa esitetyt komission olettamat
pitävät paikkansa – saattoivat sisältää komissiossa käytyyn menettelyyn liittyviä olennaisia asiakirjoja, jotka olisivat voineet
olla merkityksellisiä valittajan puolustuksen kannalta.
Tästä seuraa, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 481 kohdassa, että se, ettei valittaja
päässyt tutustumaan kaikkiin tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin, ei estänyt sitä puolustautumasta, se teki oikeudellisen
virheen siltä osin, oliko komissio loukannut puolustautumisoikeuksia, ei noudattanut todistustaakkaa koskevia periaatteita
ja nojautui puuttuvien asiakirjojen sisällön osalta hypoteesiin, jota se itse ei pystynyt todentamaan.
Valittaja viittasi viidennessä valitusperusteessa asianomaisen yrityksen kuulemiseen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä,
ja tästä on muistettava, että kyseinen oikeus kuuluu puolustautumisoikeuksiin. Puolustautumisoikeuksien loukkausta on kuitenkin
tutkittava kunkin yksittäistapauksen erityisten olosuhteiden perusteella.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 184 kohdassa aivan oikein, että kun päätös, jossa määrätään
seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohtaa rikkoneille yrityksille, on kumottu sellaisen menettelyvirheen vuoksi, joka koskee yksinomaan
niitä menettelytapoja, joiden mukaisesti komission jäsenten kollegio on lopullisesti tehnyt päätöksen, ja komissio tekee sen
jälkeen uuden päätöksen, joka on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin asianomaisia yrityksiä vastaan
esitettyihin väitteisiin, komission ei tarvitse kuulla yrityksiä uudelleen (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Limburgse
Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 83–111 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kysymystä valittajan kuulemisesta ei kuitenkaan voida erottaa oikeudesta tutustua asiakirja-aineistoon.
Vaikka riidanalainen päätös on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin asianomaista yritystä vastaan
esitettyihin väitteisiin kuin ensimmäinen päätös, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi menettelyn viimeisessä
vaiheessa tehdyn menettelyvirheen eli sen vuoksi, että komission jäsenten kollegio ei ollut saattanut sitä sääntöjenmukaisesti
todistusvoimaiseksi, on kuitenkin niin, että ensimmäisen päätöksen tekemiseen liittyi myös virhe, joka edelsi tätä viimeksi
mainittua virhettä. Kuten edellä 17 kohdasta käy ilmi, on kiistatonta, että ensimmäisen päätöksen tekemiseen johtaneessa hallinnollisessa
menettelyssä komissio ei toimittanut valittajalle kaikkia asiakirja-aineistoonsa sisältyviä asiakirjoja, etenkään valittajan
puolesta puhuvia.
Kuten edellä 17 kohdassa on palautettu mieleen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi em. asiassa T-30/91, Solvay vastaan
komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa ja em. asiassa T-36/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 antamassaan tuomiossa edellä
12 kohdassa tarkoitetusta päätöksestä 91/297, joka liittyy riidanalaiseen päätökseen ja jota koski sama väitetiedoksianto,
että tässä hallinnollisessa menettelyssä loukattiin puolustautumisoikeuksia, koska komissio ei ollut antanut asianomaiselle
yritykselle riittävää tilaisuutta tutustua asiakirjoihin ja erityisesti sellaisiin, jotka voivat olla sen puolustuksen kannalta
hyödyllisiä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi kyseiset päätökset toteamalla yhtäältä, että kilpailuasioissa oikeus
tutustua asiakirjoihin on yksi puolustautumisoikeuden suojaamiseksi tarkoitetuista menettelyllisistä takeista, ja toisaalta,
että komission olisi pitänyt laatia yksityiskohtainen luettelo asiakirja-aineiston muodostavista asiakirjoista, jotta asianomainen
yritys olisi voinut arvioida, oliko tarpeen pyytää tilaisuutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin, jotka olisivat saattaneet
olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta (em. asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, 59 ja 101 kohta ja em.
asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, 69 ja 111 kohta).
Näistä tekijöistä huolimatta ja ottamatta huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jossa vahvistetaan asiakirjoihin
ja erityisesti asianomaisen puolesta puhuviin asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden merkitys (ks. mm. asia C-51/92
P, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4235), komissio teki saman päätöksen kuin sen, joka oli kumottu
siitä syystä, ettei päätöstä ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi, aloittamatta uutta hallinnollista menettelyä,
jossa valittajaa olisi kuultu sen jälkeen, kun tämän olisi annettu tutustua asiakirjoihin.
Tästä seuraa, että kun unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon kaikkia asiaan liittyviä erityisiä olosuhteita, ja
erityisesti, kun se nojautui siihen, että ensimmäinen päätös kumottiin sen vuoksi, ettei sitä ollut saatettu asianmukaisesti
todistusvoimaiseksi, ja siihen, että toinen sisälsi samat asianomaista yritystä vastaan esitetyt väitteet, se katsoi virheellisesti,
että valittajan kuuleminen ei ollut tarpeen. Se teki siis oikeudellisen virheen todetessaan, että komissio ei loukannut puolustautumisoikeuksia,
kun se ei kuullut valittajaa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Näistä seikoista johtuu, että kolmas ja viides valitusperuste ovat perusteltuja ja että valituksenalainen tuomio on kumottava,
koska unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt kumoamatta riidanalaisen päätöksen puolustautumisoikeuksien loukkauksen vuoksi.
Koska kolmannen ja viidennen valitusperusteen toteaminen perustelluksi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, muita
valitusperusteita ei ole tarpeen tutkia.

Riidanalaisesta päätöksestä nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan mukaan silloin, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin
tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen antaman ratkaisun. Se voi ratkaista asian lopullisesti itse, jos asia on
ratkaisukelpoinen. Nyt käsiteltävässä tapauksessa asia on näin.
Tämän tuomion 51–72 kohdasta seuraa, että kanne on perusteltu ja että riidanalainen päätös on kumottava puolustautumisoikeuksien
loukkauksen vuoksi.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan mukaan silloin, kun valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee
itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen
118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja
koska tämä on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kaikki
valittajalle sekä menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-57/01, Solvay vastaan komissio, 17.12.2009 antama tuomio kumotaan.
2)
EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) 13.12.2000
tehty komission päätös 2003/6/EY kumotaan.
3)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan sekä menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.