CELEX: 62006TJ0189
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Väteperoxid och perborat
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Frågan huruvida bolaget kan hållas ansvarigt för överträdelsen
Motiveringsskyldighet
Likabehandling
Principen om en god förvaltning
Böter
Meddelande om samarbete

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Arkema France SA (tidigare Atofina SA), är ett bolag bildat enligt fransk rätt som vid tidpunkten för de faktiska
omständigheterna i målet bland annat tillverkade väteperoxid och natriumperborat.
Mellan överträdelsens inledningsdatum och april månad 2000 var Elf Aquitaine SA, med ett aktieinnehav på 97,5 procent, den
största aktieägaren i Arkema France. Från och med april månad 2000 ägdes Arkema France till 96,48 procent av Elf Aquitaine,
som i sin tur ägdes till 99,43 procent av Total SA.
I november 2002 informerade Degussa AG Europeiska gemenskapernas kommission om att det förekom konkurrensbegränsande samverkan
på marknaderna för väteperoxid och natriumperborat och ansökte om att kommissionens meddelande om immunitet mot böter och
nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, 2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete) skulle tillämpas.
Degussa försåg kommissionen med materiella bevis. Tack vare dessa bevis kunde kommissionen den 25 och den 26 mars 2003 genomföra
kontroller i tre företags lokaler, däribland sökandens.
Efter genomförandet av dessa kontroller ansökte flera företag, däribland EKA Chemicals AB, sökanden och Solvay SA om att meddelandet
om samarbete skulle tillämpas och försåg kommissionen med bevismaterial för den aktuella konkurrensbegränsande samverkan
Kommissionen riktade den 26 januari 2005 ett meddelande om invändningar till sökanden och övriga berörda företag.
Efter det att de berörda företagen hade hörts den 28 och den 29 juni 2005 antog kommissionen beslut K(2006) 1766 slutlig av
den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals
Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA,
Caffaro Srl, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, Total, Elf Aquitaine och sökanden (ärende COMP/F/38.620 – Väteperoxid och perborat)
(nedan kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av detta beslut publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
den 13 december 2006 (EUT L 353, s. 54). Beslutet delgavs sökanden genom en skrivelse av den 8 maj 2006.

Det angripna beslutet
I det angripna beslutet uppgav kommissionen att mottagarna av beslutet hade deltagit i en enda och fortlöpande överträdelse
av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, som avsåg väteperoxid och den vidareförädlade produkten natriumperborat (skäl
2 i det angripna beslutet).
Den konstaterade överträdelsen bestod främst i att konkurrenter utbytte kommersiellt viktiga och konfidentiella upplysningar
om marknaden och företagen, begränsade och kontrollerade produktionen liksom produktionens potentiella och faktiska kapacitet,
fördelade marknadsandelar och kunder samt fastställde och övervakade målpriser.
Sökanden, Total och Elf Aquitaine ålades ”gemensamt och solidariskt” ansvar för överträdelsen (skäl 441 i det angripna beslutet).
Vid fastställandet av böterna tillämpade kommissionen den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms
ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna).
Grundbeloppet för böterna fastställdes på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet (skäl 452 i det angripna beslutet).
Överträdelsen bedömdes vara mycket allvarlig (skäl 457 i det angripna beslutet).
Med tillämpning av differentierad behandling placerades sökanden, Total och Elf Aquitaine i den tredje kategorin, för vilken
utgångsbeloppet är 20 miljoner euro (skälen 460–462 i det angripna beslutet).
Med tanke på de centrala koncernbolagen Elf Aquitaines och Totals omfattande omsättning multiplicerade kommissionen grundbeloppet
med faktorn 3 för att säkerställa att böterna fick en tillräckligt avskräckande effekt (skäl 463 i det angripna beslutet).
Eftersom sökanden, enligt kommissionen, hade deltagit i överträdelsen från den 12 maj 1995 till den 31 december 2000, det
vill säga under en period om fem år och sju månader, höjdes bötesbeloppet som skulle tillskrivas sökanden med 55 procent,
med anledning av varaktigheten (skäl 467 i det angripna beslutet). Denna höjning tillämpades inte på det bötesbelopp som skulle
tillskrivas Total, som hölls ansvarigt för den aktuella överträdelsen för tiden mellan den 30 april och den 31 december 2000
(skäl 468 i det angripna beslutet).
Kommissionen fann att det förelåg en försvårande omständighet i sökandens fall, med hänsyn till att bolagets överträdelse
var en upprepning i förhållande till den överträdelse som konstaterades i kommissionens beslut 85/74/EEG av den 23 november 1984
om ett förfarande enligt artikel 85 i EEG‑fördraget (ärende IV/30.907 – Peroxider) (EGT L 35, 1985, s. 1), och kommissionens
beslut 94/599/EG av den 27 juli 1994 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG‑fördraget (ärende IV/31.865 – PVC) (EGT L 239,
s. 14). Kommissionen höjde därför grundbeloppet för sökandens böter med ett belopp motsvarande 50 procent av det grundbelopp
som skulle ha tillämpats om de centrala bolagen inom koncernen inte hade varit mottagare av det angripna beslutet (skälen
469–471 och fotnot 409 i det angripna beslutet).
Enligt kommissionen var sökanden det andra företaget som uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete. Sökandens
böter sänktes därför med 30 procent, beräknat utifrån det totala bötesbeloppet som ålades sökanden, Total och Elf Aquitaine
(skälen 509–514 och 529 i det angripna beslutet).
I artikel 1 o–q i det angripna beslutet angavs att de tre bolagen hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53 i EES-avtalet
genom att delta i den aktuella överträdelsen, vad gäller Total, från den 30 april till den 31 december 2000, samt vad gäller
sökanden och Elf Aquitaine, från den 12 maj 1995 till den 31 december 2000.
Enligt artikel 2 i i det angripna beslutet ålades sökanden böter med 78,663 miljoner euro, varav Total och Elf Aquitaine hölls
”gemensamt och solidariskt” ansvariga för betalningen av 42 miljoner euro respektive 65,1 miljoner euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 juli 2006.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på sjätte
avdelningen, och målet tilldelades, efter att parterna hörts, följaktligen denna avdelning i utökad sammansättning.
Då två medlemmar på avdelningen i utökad sammansättning var förhindrade att döma i målet, utsåg förstainstansrättens ordförande,
med stöd av artikel 32.3 i förstainstansrättens rättegångsregler, två andra domare för att uppnå en full avdelning.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen att inleda det muntliga förfarandet. Parterna utvecklade sin talan
och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 3 september 2010.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        i första hand, ogiltigförklara det angripna beslutet i den mån det berör sökanden,
–        i andra hand, upphäva eller sätta ned de böter som sökanden har påförts, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Sökanden har i huvudsak åberopat sex grunder till stöd för sin talan. Som första grund har sökanden anfört att reglerna om
ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags överträdelser och principen om likabehandling har åsidosatts. Den andra grunden
avser en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när Total och Elf Aquitaine tillskrevs ansvar för överträdelsen.
Den tredje grunden avser åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed. Som fjärde grund har
sökanden anfört att kommissionen gjorde en felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna
när böterna höjdes i avskräckande syfte. Den femte grunden avser felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska
omständigheterna avseende höjningen av bötesbeloppet på grund av upprepade överträdelser. Den sjätte grunden avser att kommissionen
gjorde en felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna rörande nedsättningen av bötesbeloppet
med tillämpning av meddelandet om samarbete.

Den första grunden: Åsidosättande av reglerna avseende moderbolags ansvar för ett dotterbolags överträdelse och av principen
om likabehandling
Inledande synpunkter
Tribunalen erinrar om att unionens konkurrensrätt avser verksamheten i företag. Begreppet företag omfattar varje enhet som
bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domstolens dom av den 10 september 2009
i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8237, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet även om enheten
i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
Då en sådan enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen
(se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
Överträdelsen av unionens konkurrensrätt ska klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter,
och meddelandet om invändningar ska vara riktat till denna person. Vidare ska det i meddelandet om invändningar anges i vilken
egenskap en juridisk person klandras för de åberopade omständigheterna (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis kan ett dotterbolags beteende tillskrivas moderbolaget, särskilt då dotterbolaget, trots att det är
ett fristående rättssubjekt, inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner
som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dessa två
juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där angiven
rättspraxis).
Det förhåller sig nämligen så, eftersom moder- och dotterbolag i en sådan situation ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen
utgör ett och samma företag i ovannämnda mening. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett och
samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att
ålägga böter utan att det behöver fastställas att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen (domen i det ovan
i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
Domstolen har även slagit fast att i det specifika fall då ett moderbolags helägda dotterbolag har överträtt unionens konkurrensregler
kan detta moderbolag dels utöva ett avgörande inflytande över dotterbolaget, dels föreligger det en motbevisbar presumtion
för att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolaget (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet
Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har preciserat att det under dessa omständigheter är tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade
hela aktiekapitalet i ett dotterbolag för att konstatera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets
affärspolitik. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalningen av de böter som påförs dotterbolaget,
förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att bryta presumtionen, inte kan bevisa att dotterbolaget uppträder självständigt
på marknaden (se domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall sammanfattade kommissionen i skälen 370–379 i det angripna beslutet, med hänvisning till domstolens och
tribunalens rättspraxis, de principer som den avsåg att tillämpa för att identifiera till vilka det angripna beslutet skulle
riktas.
Kommissionen påpekade särskilt att ett moderbolag kan hållas ansvarigt för ett dotterbolags rättsstridiga beteende i den mån
dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden utan i huvudsak följer instruktioner från moderbolaget.
Kommissionen preciserade att det kan presumeras att ett helägt dotterbolag i huvudsak följer instruktioner från sitt moderbolag.
Denna presumtion kan motbevisas av moderbolaget (skäl 374 i det angripna beslutet).
Vad gäller Elf Aquitaines ansvar, angav kommissionen att bolaget hade innehaft 98 procent av sökandens aktiekapital och alltid
hade utsett styrelseledamöterna i dotterbolaget. Kommissionen presumerade därför att Elf Aquitaine hade utövat ett avgörande
inflytande över sökanden (skäl 427 i det angripna beslutet).
Vad gäller Total, angav kommissionen att bolaget sedan april 2000 innehade 99,43 procent av aktiekapitalet i Elf Aquitaine
och att bolaget direkt eller indirekt kontrollerade aktiekapitalet i det bolag inom koncernen som var direkt inblandat i överträdelsen.
Kommissionen presumerade under dessa förhållanden att Total utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag Elf Aquitaine
och sökanden (skälen 428 och 429 i det angripna beslutet).
I skälen 430–432 i det angripna beslutet redogjorde kommissionen för sökandens argument samt för de argument som Total och
Elf Aquitaine anfört mot att sistnämnda bolag hållits ansvariga för överträdelsen. Kommissionen prövade dessa argument i skälen
433–440 i det angripna beslutet.
I skäl 441 i det angripna beslutet bekräftade kommissionen sin slutsats att sökanden, Total och Elf Aquitaine utgjorde ett
enda företag och höll dem ansvariga för den aktuella överträdelsen. Kommissionen preciserade att Total endast var ansvarigt
för överträdelsen från och med det datum som bolaget övertog kontrollen av aktiekapitalet i Elf Aquitaine, det vill säga för
perioden mellan den 30 april och den 31 december 2000.
Sökanden har bestritt denna bedömning och i huvudsak gjort två påståenden avseende dels att reglerna om ansvar för en överträdelse,
dels att principen om likabehandling har åsidosatts.
Det påstådda åsidosättandet av reglerna avseende moderbolags ansvar för ett dotterbolags överträdelse
Sökanden har vid förhandlingen preciserat att bolaget inte bestrider konstaterandet av den aktuella överträdelsen, utan endast
att Total och Elf Aquitaine tillskrivits ansvar för överträdelsen i den mån detta ansvar inverkat på det bötesbelopp som ålagts
sökanden.
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att innehavet av hela, och
a fortiori
av nästan hela, aktiekapitalet i ett dotterbolag inte i sig gör det möjligt att automatiskt dra slutsatsen att moderbolaget
faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolaget och att tillskriva moderbolaget ansvar för dotterbolagets överträdelse.
Kommissionen gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att hålla moderbolagen ansvariga för sökandens överträdelse
enbart med tillämpning av presumtionen som grundar sig på att de innehade nästan hela aktiekapitalet i sökanden.
Tribunalen konstaterar härvid att den metod som kommissionen tillämpade för att hålla Total och Elf Aquitaine ansvariga för
den omtvistade överträdelsen, såvitt den grundas på den aktuella presumtionen, är förenlig med den rättspraxis som det hänvisas
till i punkterna 27–34 ovan.
Tvärtemot vad sökanden tycks antyda grundades detta ansvar för överträdelsen inte endast på uppdelningen av kapitalinnehavet,
utan även på att det konstaterats att presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande inte hade motbevisats (se, bland
annat, skälen 437 och 441 i det angripna beslutet).
Vidare framgår det av denna rättspraxis (se särskilt punkterna 33 och 34 ovan) att uppdelningen av kapitalinnehavet i ett
dotterbolag är ett tillräckligt kriterium för att uppställa denna presumtion, utan att kommissionen är skyldig att förete
ytterligare omständigheter som pekar på moderbolagets faktiska utövande av ett inflytande, såsom sökanden har krävt.
Denna slutsats påverkas inte av att sådana ytterligare omständigheter kunde konstateras i förstainstansrättens dom av den
12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2007, s. II‑5049, punkterna 13 och 54). Det framgår
nämligen utan tvekan av såväl domen av den 12 december 2007 i det ovannämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61
och 62) som av domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61
och 62), att tillämpningen av den aktuella presumtionen inte var villkorad av att det förelåg sådana ytterligare omständigheter.
Vidare krävs det inte att kommissionen i detta syfte fastställer att moderbolaget, vid tidpunkten för omständigheterna i målet,
kände till dotterbolagets rättsstridiga beteende.
Det ska även påpekas att ovannämnda rättspraxis speciellt avser det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent
av aktiekapitalet i ett dotterbolag (domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot
kommissionen, punkt 60). Total och Elf Aquitaine innehade dock inte i förevarande mål hela sökandens aktiekapital (se punkt 2
ovan).
Sökanden har emellertid inte anfört några argument rörande den omständigheten att Total och Elf Aquitaine innehade mindre
än 100 procent av aktiekapitalet i sökanden. Sökanden preciserade tvärtom vid förhandlingen att bolaget inte gjorde gällande
att denna omständighet ”i grunden inverka[de] på den juridiska kontrollen” av dotterbolaget. Av detta följer att sökanden
inte har invänt mot att samma bevisregler tillämpas utan åtskillnad i situationer där moderbolaget innehar hela eller nästan
hela aktiekapitalet i dotterbolaget.
Detta påstående kan således inte godtas.
Det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling
Sökanden har gjort gällande att kommissionen, genom att i moderbolagens fall endast grunda sig på den aktuella presumtionen,
gjorde sig skyldig till en ”omotiverad diskriminering” vid bevisningen. Sökanden var nämligen det enda dotterbolag för vilket
kommissionen endast åberopade presumtionen, trots att den för övriga berörda företag lade fram ytterligare omständigheter
avseende moderbolagens utövande av ett avgörande inflytande.
Tribunalen konstaterar härvid att det framgår av skälen 370–379 i det angripna beslutet att kommissionen tillämpade samma
regel med hänsyn till samtliga mottagare av beslutet, enligt vilken den omständigheten att ett moderbolag innehar hela eller
nästan hela aktiekapitalet i ett dotterbolag räcker för att ställa upp en motbevisbar presumtion som gör det möjligt att tillskriva
moderbolaget ansvaret. Den aktuella presumtionen tillämpades nämligen både på Total-koncernen och på de andra bolagskoncernerna
som det angripna beslutet är riktat till.
Att kommissionen med hänsyn till vissa av mottagarna av det angripna beslutet, det vill säga Akzo Nobel, FMC, Air liquide,
SNIA och Edison, utöver presumtionen åberopade vissa ytterligare omständigheter som visade på att moderbolagen utövade ett
avgörande inflytande innebär inte att kommissionen inte tillämpade samma principer för alla mottagare av beslutet.
Vad gäller Akzo Nobel följer det nämligen av skäl 384 i det angripna beslutet att ”eftersom [bolaget] helt äger EKA [Chemicals],
anser kommissionen att [det] utövade ett avgörande inflytande över EKA [Chemicals], då det inte har anförts några omständigheter
som bryter denna presumtion”. Detta övervägande påverkas inte av att kommissionen, i skäl 385 i det angripna beslutet, hänvisade
till vissa ytterligare omständigheter som bekräftar detta.
Vad gäller FMC angav kommissionen att den höll bolaget ansvarigt på grundval av ”den omständigheten att FMC Foret till 100 procent
(indirekt) [ägdes] av FMC” (skäl 390 i det angripna beslutet). Detta övervägande påverkas inte av att kommissionen i skäl
391 i det angripna beslutet åberopade ytterligare en omständighet som pekar på att FMC utövade ett avgörande inflytande över
dotterbolaget.
Vad gäller Air liquide angav kommissionen i skäl 403 i det angripna beslutet att ”eftersom [bolaget] vid tidpunkten för överträdelsen
innehade 100 procent av aktiekapitalet i Chemoxal och hade befogenhet att tillsätta Chemoxals styrelseledamöter, presumerade
[kommissionen] att [bolaget] utövade ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende”. Kommissionen preciserade detta
övervägande genom att i skäl 405 i det angripna beslutet ange att ”det hundraprocentiga innehavet i dotterbolagets aktiekapital
gav upphov till en presumtion som [kunde] brytas genom framläggande av bevis för ... dotterbolaget[s] ... självständighet”.
Vad gäller SNIA följer det av skäl 411 i det angripna beslutet att bolaget hölls ansvarigt med hänsyn till dess fusion med
det moderbolag som till hundra procent ägde enheten som var direkt involverad i överträdelsen. Denna situation är inte jämförbar
med sökandens situation.
Vad slutligen avser Edison, angav kommissionen i skäl 418 i det angripna beslutet att ”i avsaknad av argument som bryter presumtionen,
utgör innehavet av 100 procent av aktiekapitalet [enligt rättspraxis] tillräckligt bevis”. Vidare åberopade kommissionen,
i skälen 419–421 vissa ytterligare omständigheter och angav att Edisons argument avseende dotterbolagets självständighet motsades
av dessa omständigheter.
Det följer således av de ovannämnda skälen i det angripna beslutet, att kommissionen med hänsyn till samtliga mottagare av
det angripna beslutet ansåg att kontrollen över hela eller nästan hela aktiekapitalet i dotterbolaget, i avsaknad av argument
som bryter presumtionen som följer därav, var tillräcklig för att tillskriva moderbolaget ansvaret. Ytterligare omständigheter
som pekar på att vissa av de berörda moderbolagen utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag anfördes – när de
var tillgängliga – antingen för att stärka slutsatsen som redan på ett giltigt sätt följer av att dotterbolaget är helägt,
eller för att besvara de argument som framförts av de berörda företagen.
Vad vidare gäller den koncern som sökanden ingår i, angav kommissionen även, utöver det äganderättsliga sambandet, att Elf
Aquitaine hade tillsatt ledamöterna i sökandens styrelse (skäl 427 i det angripna beslutet). Kommissionen har för att tillskriva
ett moderbolag ansvaret för ett helägt eller nästan helägt dotterbolags överträdelse dock på intet sätt uppställt villkoret
att sådana ytterligare omständigheter ska föreligga.
Detta påstående kan således inte godtas och därmed kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.

Den andra grunden: Oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när Total och Elf Aquitaine tillskrevs ansvar för överträdelsen
Sökanden har gjort gällande att även om det antas att metoden att tillämpa den aktuella presumtionen är giltig, hade kommissionen
inte stöd i de faktiska omständigheterna för att tillskriva Total och Elf Aquitaine ansvar för överträdelsen.
Sökanden har för det första hävdat att bolaget ifrågasatt detta ansvar genom att visa att ledningen för Total och Elf Aquitaine
inte alls varit inblandad i de aktuella rättsstridiga förfarandena.
Tribunalen erinrar härvid om att kommissionen höll Total och Elf Aquitaine ansvariga för den omtvistade överträdelsen av det
skälet att dessa bolag vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna tillsammans med sökanden utgjorde ett enda företag.
För att komma fram till denna slutsats grundade sig kommissionen på presumtionen som följer av att de innehade nästan hela
sökandens aktiekapital och konstaterade att presumtionen inte hade motbevisats vid det administrativa förfarandet.
Eftersom detta övervägande inte grundas på att sökandens moderbolag deltog i de rättsstridiga beteendena kan det inte påverkas
av sökandens argument avseende det förhållandet att ledningen för dess moderbolag inte var direkt inblandad i och inte kände
till de påtalade faktiska omständigheterna.
Sökanden har för det andra hävdat att bolaget brutit den aktuella presumtionen, genom att under det administrativa förfarandet
visa att det bestämde sin affärspolitik självständigt.
För att bryta den aktuella presumtionen ankommer det, enligt den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 34 ovan, på moderbolaget
att bevisa att dotterbolaget uppträder självständigt på marknaden.
I detta avseende ska samtliga relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan
dotterbolaget och dess moderbolag beaktas, vilka kan variera från ett fall till ett annat (domen av den 10 september 2009
i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 61 och 74).
Denna bedömning ska i synnerhet inte inskränkas till enbart omständigheter som i strikt mening hänför sig till dotterbolagets
affärspolitik, såsom distributions- eller prisstrategi. Det räcker inte att visa att det är dotterbolaget som styr dessa specifika
delar av affärspolitiken, utan att erhålla några riktlinjer i detta avseende, för att bryta den aktuella presumtionen (se,
för ett liknande resonemang, domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 27 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
punkterna 65 och 75).
Det följer av handlingarna i målet att sökanden i sitt svar på meddelandet om invändningar i huvudsak gjorde gällande att
bolagets affärspolitik aldrig hade bestämts av moderbolagen, med beaktande bland annat av koncernstrukturen och av att den
verksamhet som berördes av överträdelsen utgjorde en så liten andel i förhållande till bolagets totala omsättning.
Tribunalen påpekar inledningsvis att dessa argument endast grundas på påståenden då sökanden inte har lagt fram några konkreta
bevis för att bolaget uppträder självständigt på marknaden. Särskilt hänvisas det inte i den aktuella delen i sökandens svar
på meddelandet om invändningar till någon handling till stöd för påståendena i denna del.
Sökandens argument i svaret på meddelandet om invändningar utgjorde följaktligen uppenbarligen inte omständigheter som räcker
för att bryta den aktuella presumtionen.
Tribunalen påpekar dessutom att argumenten i fråga, bortsett från den omständigheten att de saknar stöd i form av konkret
bevisning, inte kan styrka sökandens självständighet.
Vad för det första gäller sökandens påstående att Total och Elf Aquitaine endast var icke-operativa holdingbolag, konstaterar
tribunalen att denna omständighet inte räcker för att utesluta att de utövade ett avgörande inflytande över sökanden, genom
att bland annat samordna kapitalinvesteringarna inom koncernen. Inom en koncern har ett holdingbolag nämligen till uppdrag
att samla andelarna i olika bolag och till syfte att säkerställa en enhetlig ledning av dotterbolagen i koncernen (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik
mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 63).
Sökanden har själv medgett att Elf Aquitaine ingrep i de viktigaste besluten som kunde ha en inverkan på koncernnivån i sin
helhet och att detta bolag fastställde en mycket generell policy avseende förenligheten av de olika avdelningarnas inbördes
verksamheter, ändringar i verksamheten och den geografiska etableringen av verksamheten globalt. Dessa påståenden tyder på
att Elf Aquitaines funktion var att säkerställa en enhetlig förvaltning och en samordning som kunde påverka sökandens beteende
på marknaden.
För det andra konstaterar tribunalen, i den mån sökanden har gjort gällande att Total och Elf Aquitaine aldrig ingripit i
affärspolitiken avseende väteperoxid- och natriumperboratverksamheten, att fördelningen av arbetsuppgifter utgör en normal
företeelse inom en bolagskoncern som inte räcker för att motbevisa presumtionen att sökanden, Total och Elf Aquitaine utgjorde
ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG.
Det kan inte heller dras någon slutsats utifrån det faktum att moderbolagen aldrig haft några kunder som var gemensamma med
sökandens, att de inte verkade på någon av de marknader, eller angränsande marknader, där sökanden var verksam och att verksamheten
för de berörda produkterna endast utgjorde en mycket liten del av koncernens globala omsättning.
Vad för det tredje gäller sökandens argument att det inte fanns något informations- eller rapporteringssystem mellan sökanden
och moderbolagen, med undantag för information till följd av rättsliga skyldigheter i fråga om bokföring och regleringen inom
finanssektorn, påpekar tribunalen att, eftersom dotterbolagets självständighet inte bedöms enbart med hänsyn till den operativa
ledningen av ett företag, kan inte den omständigheten att dotterbolaget aldrig har infört någon särskild informationspolicy
till förmån för moderbolaget på den berörda marknaden utgöra tillräcklig bevisning för dotterbolagets självständighet.
Vad för det fjärde avser det argument som sökanden framställde för första gången vid tribunalen att bolaget ekonomiskt sett
avyttrades från Total-koncernen den 18 maj 2006, påpekar tribunalen att en avyttring som ägde rum efter överträdelsen och
antagandet av det angripna beslutet är irrelevant vid bedömningen av förhållandet mellan de berörda bolagen under överträdelseperioden.
Vad för det femte gäller sökandens argument att kommissionens ställningstagande i det angripna beslutet skiljer sig från dess
ställningstagande i beslut K(2003) 4570 av den 10 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i
EES-avtalet (ärende COMP/E-2/37.857 – Organiska peroxider), ska det påpekas att det framgår av skälen 373–391 i det beslutet
att kommissionen inte bedömde frågan om sökandens moderbolags ansvar och särskilt att den inte tog ställning till frågan huruvida
sökanden var självständig i förhållande till moderbolaget.
Tribunalen erinrar i detta avseende om att kommissionen inte är skyldig att systematiskt pröva om ansvaret för ett dotterbolags
överträdelse kan tillskrivas dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 december 2006
i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑5169,
punkterna 330 och 331). Enbart den omständigheten att kommissionen inte beaktade möjligheten att rikta beslut K(2003) 4570
till sökandens moderbolag utgör således inte hinder för att kommissionen gjorde så i förevarande fall, i enlighet med de principer
i fråga om tillskrivande av ansvar som framgår av rättspraxis.
Av ovanstående följer att det var rätt av kommissionen att finna att de omständigheter som sökanden anfört inte ens beaktade
tillsammans räckte för att bryta den aktuella presumtionen.
Vad gäller den handling som sökanden bilagt ansökan, med rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden”, till stöd för
sitt argument att Total endast godkände dotterbolagens viktigaste investeringar, ska det påpekas att sökanden inte hänvisade
till denna handling i svaret på meddelandet om invändningar. Handlingen kan följaktligen inte åberopas för att bestrida kommissionens
bedömning i det angripna beslutet.
Det ska påpekas att handlingen i fråga i vart fall inte utgör bevisning som kan styrka sökandens självständighet. Den innehåller
nämligen, såsom framgår av sökandens svar på kommissionens begäran om upplysningar, reglerna för att träffa bindande avtal
för koncernen som är tillämpliga ”sedan 2001” och vilka följaktligen inte är knutna till den aktuella överträdelseperioden.
Vidare räcker inte övervägandet enligt vilket det centrala koncernbolagets ingripande i dotterbolagets affärspolitik är begränsat
till investeringar av ett visst värde för att styrka dotterbolagets självständighet.
Med beaktande av dessa överväganden anser tribunalen att det var rätt av kommissionen att finna att de omständigheter som
sökanden anfört i sitt svar på meddelandet om invändningar inte räckte för att bryta den aktuella presumtionen.
Talan kan således inte bifallas såvitt avser den andra grunden.

Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed
Sökanden har hävdat att kommissionen, genom att underlåta att besvara de argument som sökanden lade fram för att visa att
bolaget är självständigt, åsidosatte motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed.
Vad för det första avser motiveringsskyldigheten har sökanden gjort gällande att kommissionen inte tog ställning till de argument
som sammanfattas i skäl 431 i det angripna beslutet och som avser att det förhållandet att Elf Aquitaine utsåg ledamöterna
i sökandens styrelse inte i sig bevisade att moderbolaget faktiskt kontrollerade sökanden och att sökanden helt självständigt
bestämde sin affärspolitik. Vidare underlät kommissionen att redogöra för vissa av de argument som sökanden lagt fram gällande
den omständigheten att ledningen för Total och Elf Aquitaine aldrig var inblandad i de förfaranden som avses i det angripna
beslutet och att moderbolagens kontroll begränsade sig till att godkänna de viktigaste investeringarna.
Den motivering som krävs enligt artikel 253 EG ska enligt fast rättspraxis vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av
motiveringen ska vidare klart och tydligt framgå hur den institution som antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs
därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att behörig domstol ges möjlighet att utföra sin prövning.
Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen
av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget
och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (se domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
När, som i förevarande mål, ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG riktar sig till flera mottagare och berör frågan om
vilka företag som ska hållas ansvariga för överträdelsen, ska beslutet innehålla en tillräcklig motivering i förhållande till
var och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till dem som enligt beslutet ska bära ansvaret för överträdelsen. Vad
beträffar ett moderbolag som hålls solidariskt ansvarigt för sitt dotterbolags rättsstridiga beteende, ska ett sådant beslut
innehålla en utförlig redogörelse för skälen till att förstnämnda bolag tillskrivs överträdelsen (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑327/94, SCA Holding mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1373, punkterna 78–80).
Härav följer att när kommissionen, såsom i förevarande fall, grundar sig på presumtionen att moderbolaget utövar ett avgörande
inflytande över dotterbolaget, och när de berörda bolagen under det administrativa förfarandet anfört omständigheter i syfte
att bryta denna presumtion, ska beslutet innehålla en tillräcklig redogörelse för skälen som kan motivera kommissionens ståndpunkt
att dessa omständigheter inte gjort det möjligt att bryta denna presumtion.
Tribunalen erinrar härvid om att det framgår av skälen 430–441 i det angripna beslutet att kommissionen antog ett motiverat
ställningstagande avseende de omständigheter som sökanden och dess moderbolag anfört under det administrativa förfarandet.
Kommissionen besvarade nämligen – efter att i skälen 430–432 i det angripna beslutet ha redogjort för de argument som de berörda
företagen framställt i sina respektive svar på meddelandet om invändningar – argumenten, som huvudsakligen byggde på att tillskrivandet
av ansvar för överträdelsen på grundval av presumtionen var rättsstridigt, med beaktande bland annat av principerna om juridiska
enheters självständighet, om att straff ska vara individuella, om oskuldspresumtion och om parternas likställdhet i processen.
Vidare konstaterade kommissionen i skälen 433–441 i det angripna beslutet att presumtionen som grundades på Elf Aquitaines
och Totals innehav av nästan hela aktiekapitalet i sökanden inte hade motbevisats och att slutsatsen att de förstnämnda ansvarade
för överträdelsen kvarstod på grundval av denna presumtion.
Tribunalen anser att kommissionen med denna motivering även behandlade huvudpunkterna i sökandens argumentation.
Vidare följer att eftersom kommissionen inte är skyldig att ta ställning till samtliga argument som de berörda personerna
har åberopat inför den (förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål T‑349/03, Corsica Ferries France mot kommissionen,
REG 2005, s. II‑2197, punkt 64; se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 89 nämnda målet kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, punkt 64), kan kommissionen inte klandras för att den inte exakt besvarade vart och ett av
sökandens argument. Ett generellt svar, som det svar som har getts i förevarande mål, kan nämligen beroende på omständigheterna
i det enskilda fallet räcka för att företaget på ett ändamålsenligt sätt ska kunna försvara sina rättigheter och för att tribunalen
ska kunna utöva sin prövning.
Den kortfattade motiveringen i det angripna beslutet i denna fråga motiveras dessutom av att sökandens argument i huvudsak
bestod av påståenden och saknade stöd i konkret bevisning avseende bolagets påstådda självständighet på marknaden.
Vad särskilt gäller sökandens argument att kommissionen i skälen 430–432 i det angripna beslutet underlät att redogöra för
sökandens påstående att moderbolagens kontroll begränsade sig till att godkänna de viktigaste investeringarna, ska det härvid
konstateras att detta påstående ingår i argumentet att ”[sökanden] helt självständigt bestäm[de] sin affärspolitik och sitt
beteende på marknaden”, vilket återges i skäl 431 fjärde strecksatsen i det angripna beslutet. Detta argument underkändes
som otillräckligt inom ramen för kommissionens generella svar på den aktuella motbevisningen i skäl 437 i beslutet med angivelsen
att ”[den aktuella] presumtionen inte har motbevisats”.
Det ska vidare erinras om att det kortfattade svaret motiveras av att påståendena i fråga saknade stöd av konkret bevisning.
Vad avser argumentet att ledningen för Total och Elf Aquitaine aldrig var inblandad i de påtalade förfarandena, framgår det
av punkterna 64 och 65 ovan att kommissionen inte grundade sig på denna omständighet för att hålla sökandens moderbolag ansvariga
för överträdelsen. Att kommissionen inte uttryckligen tog ställning till detta argument kan således inte utgöra ett åsidosättande
av motiveringsskyldigheten.
Vad gäller den omständigheten att kommissionen inte uttryckligen svarade på argumentet som återges i skäl 431 i det angripna
beslutet, enligt vilket det förhållandet att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i sökandens styrelse inte bevisade att det utövat
en faktisk kontroll, ska det påpekas att det framgår av skälen 427–429 i det angripna beslutet att denna omständighet angetts
utöver den aktuella presumtionen och att den inte utgjorde villkor för att tillskriva sökandens moderbolag ansvar för den
omtvistade överträdelsen. Avsaknaden av ett uttryckligt svar på detta argument har följaktligen inte hindrat sökanden från
att få kännedom om motiveringen till att sökanden tillskrevs ansvar eller att bestrida detta vid tribunalen.
Vad slutligen gäller sökandens argument att motiveringsskyldigheten utökades i förevarande fall med anledning av kommissionens
nya tillvägagångssätt, ska det påpekas att den presumtion – att ett moderbolag utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag
som endast grundas på det äganderättsliga förhållandet – redan har tillämpats av kommissionen i beslut K(2004) 4876 av den
19 januari 2005 i ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel, Akzo Nobel Nederland
BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals, Akzo Nobel AB,
Atofina, Elf Aquitaine, Hoechst AG, Clariant GmbH och Clariant AG (ärende E-1/37.773 – MCAA), i vilket kommissionen tillskrev
Elf Aquitaine ansvaret för sökandens överträdelse. Sökanden kan följaktligen inte göra gällande att kommissionen tillämpade
en helt ny ståndpunkt i förhållande till dess moderbolag i förevarande fall.
Kommissionen lämnade under alla omständigheter inte endast en kortfattad motivering i det angripna beslutet, utan redogjorde
uttryckligen, med hänvisning till domstolens och tribunalens rättspraxis, såväl för de principer som den avsåg att tillämpa
för att identifiera dem till vilka beslutet skulle riktas (skälen 370–379 i det angripna beslutet) som för tillämpningen av
dessa principer med avseende på Total-koncernen (skälen 427–441 i det angripna beslutet).
Påståendet om ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten saknar följaktligen grund.
Sökanden har för det andra hävdat att kommissionen åsidosatte principen om god förvaltningssed genom att enbart grunda sig
på en presumtion om ett avgörande inflytande och genom att inte omsorgsfullt och opartiskt pröva de omständigheter som anförts
för att bryta presumtionen, i synnerhet omständigheterna avseende att det saknade relevans att Elf Aquitaine utsett ledamöterna
i sökandens styrelse och att sökanden självständigt bestämde sin affärspolitik.
Som följer av punkterna 98–101 ovan motiveras kommissionens kortfattade svar på dessa omständigheter i det angripna beslutet,
vad gäller påståendet om sökandens självständighet, av att detta inte stöds av någon konkret bevisning och, vad gäller argumentet
avseende att tillsättandet av styrelseledamöterna saknar relevans, av att denna omständighet är överflödig och inte utgjort
villkor för det aktuella ansvaret. Det går således inte heller av det kortfattade svaret att dra slutsatsen att kommissionen
åsidosatte skyldigheten att omsorgsfullt och opartiskt pröva de relevanta omständigheter som framgår av det administrativa
förfarandet.
Av lydelsen i skälen 434–441 i det angripna beslutet går det vidare att dra slutsatsen att kommissionen prövade sökandens
och moderbolagens argument, vilka sammanfattas i skäl 431 i det angripna beslutet, och som anförts mot det ansvar som tillskrivits
för den aktuella överträdelsen. En analys av svaret på meddelandet om invändningar visar inte att kommissionen förbisåg några
andra relevanta omständigheter.
Påståendet om ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed saknar följaktligen grund.
Av ovanstående följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.

Den fjärde grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när böterna höjdes i avskräckande
syfte
Sökanden har för det första gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig rättstillämpning genom att göra den aktuella
höjningen på grundval av Elf Aquitaine och Totals omsättning, eftersom de inte kan hållas ansvariga för överträdelsen.
Detta påstående bygger helt och hållet på förutsättningen att sökandens moderbolag inte kunde hållas ansvariga för den omtvistade
överträdelsen, vilken underkänts inom ramen för prövningen av den första och den andra grunden. Påståendet kan således inte
godtas.
Sökanden har för det andra gjort gällande att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen och principen om likabehandling
genom att inom ramen för den aktuella höjningen ta hänsyn till koncernens storlek och omsättning utan att bevisa att ledningen
för moderbolagen hade deltagit i överträdelsen eller att dotterbolaget hade använt koncernens resurser.
Tribunalen erinrar om att kommissionen, enligt fast rättspraxis, vid fastställandet av bötesbeloppet ska säkerställa att det
har en avskräckande verkan och att den i samband härmed bland annat kan ta hänsyn till det berörda företagets storlek och
ekonomiska styrka (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl.
mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkterna 106 och 120, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133, samt av den 28 juni 2005
i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen,
REG 2005, s. I‑5425, punkt 243).
Det ska erinras om att nödvändigheten att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande kräver att bötesbeloppet anpassas
så att böterna inte blir betydelselösa eller tvärtom orimliga, bland annat mot bakgrund av det berörda företagets finansiella
förmåga, i enlighet med de krav som följer av nödvändigheten att säkerställa att böterna blir effektiva och att proportionalitetsprincipen
iakttas (förstainstansrättens dom av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II‑897, punkt 283,
och av den 18 juni 2008 i mål T‑410/03, Hoechst mot kommissionen, REG 2008, s. II‑881, punkt 379).
Det är bland annat möjligheten för det berörda företaget att lättare uppbringa de medel som behövs för att betala böterna,
vilket, för att en tillräckligt avskräckande verkan ska uppnås för detta företag, kan motivera att en multiplikationsfaktor
tillämpas (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål C‑289/04 P, Showa Denko mot kommissionen,
REG 2006, s. I‑5859, punkt 18, domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 284, och i det ovan
i punkt 114 nämnda målet Hoechst mot kommissionen, punkt 379).
Kommissionen kunde således med rätta i förevarande mål höja det aktuella bötesbeloppet med hänsyn till den totala storleken
på företaget, bestående av sökanden, Total och Elf Aquitaine.
Vidare, vad gäller övervägandet som särskilt motiveras av möjligheten för det berörda företaget att lättare uppbringa de medel
som behövs för att betala böterna, var kommissionen, tvärtemot vad sökanden har gjort gällande, inte skyldig att styrka ett
samband mellan företagets användning av resurserna och den aktuella överträdelsen, utan hade rätt att beakta företagets totala
storlek.
Eftersom den aktuella höjningen rättsenligt gjorts på grundval av det berörda företagets storlek, och de resurser som använts
inom ramen för överträdelsen inte utgör ett relevant kriterium, kan höjningen inte anses utgöra ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen
enbart av den anledningen att det inte gjordes någon åtskillnad enligt nämnda kriterium mellan de företag som gjort sig skyldiga
till överträdelsen.
Vad avser sökandens påstående att höjningen av böterna är oproportionerlig ska det för det första noteras att den sanktionerade
överträdelsen utgörs av handlingar vilkas rättsstridighet har bekräftats av kommissionen vid upprepade tillfällen alltsedan
de första ingripandena på området. Det var således helt motiverat att bestämma bötesbeloppet till en nivå som är tillräckligt
avskräckande (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05
och T‑111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkterna 46 och 47).
Det ska vidare erinras om att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, för
att därigenom kunna främja att företagen respekterar konkurrensreglerna. I detta avseende kan den aktuella höjningen med tillämpning
av multiplikationsfaktorn 3 med hänsyn till det berörda företagets storlek, som följer av Totals och Elf Aquitaines synnerligen
höga globala omsättning under det räkenskapsår som föregick antagandet av det angripna beslutet (skäl 463 i det angripna beslutet),
inte anses vara oproportionerlig med hänsyn till det avskräckande syftet.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.

Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna avseende höjningen av bötesbeloppet
på grund av upprepade överträdelser
Denna grund består av två delar.
Den första delgrunden: Åsidosättande av principerna inget brott och inget straff utan lag samt rättssäkerhetsprincipen
Sökanden har i ansökan gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principerna inget brott och inget straff utan lag samt
rättssäkerhetsprincipen när den grundade sig på tidigare sanktionsåtgärder, som avser faktiska omständigheter som inträffade
mer än tjugo år innan det angripna beslutet antogs.
Sökanden preciserade vid förhandlingen att bolaget, efter att ha fått kännedom om domstolens dom av den 8 februari 2007 i
mål C‑3/06 P, Groupe Danone mot kommissionen (REG 2007, s. I‑1331), och av den 17 juni 2010 i mål C‑413/08 P, Lafarge mot
kommissionen (REU 2010, s. I‑0000), drog tillbaka talan vad avsåg den femte grundens första del. Sökanden vidhöll samtidigt
den argumentation som utvecklats inom ramen för den femte grundens andra del som avser ett åsidosättande av principen
ne bis in idem
och av proportionalitetsprincipen. Detta antecknades i förhandlingsprotokollet.
Det saknas följaktligen anledning att pröva den femte grundens första del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen
ne bis in idem
och proportionalitetsprincipen
Sökanden har för det första gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen
ne bis in idem
, såvitt samma tidigare vidtagna sanktionsåtgärder som de i det angripna beslutet redan beaktats som återfall för sökanden
i två tidigare beslut, nämligen K(2003) 4570 och K(2004) 4876.
Det ska erinras om att en tillämpning av principen
ne bis in idem
kräver att tre villkor är uppfyllda, nämligen att de faktiska omständigheterna är identiska, att det är fråga om en och samma
regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot
att samma person straffas mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse (domstolens
dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 338).
För det första ska det påpekas att kommissionens hänsynstagande i det angripna beslutet till tidigare överträdelser inte syftade
till att återigen sanktionera nämnda överträdelser, utan endast till att sanktionera sökanden för deltagandet i den kartell
som avses med det angripna beslutet genom att ta hänsyn till att sökanden begått tidigare överträdelser. Den omständigheten
att kommissionen redan har beaktat samma överträdelser i de två tidigare åberopade besluten innebär följaktligen inte ett
åsidosättande av principen
ne bis in idem
.
För det andra ska det under alla omständigheter påpekas att de kumulativa villkoren för tillämpningen av principen
ne bis in idem
som anges ovan i punkt 127 inte är uppfyllda, eftersom de faktiska omständigheterna inte är identiska. Kommissionen ålade
nämligen sökanden böter med anledning av bolagets deltagande i kartellen, gentemot vilken kommissionen inte tidigare hade
inlett något förfarande eller vidtagit några sanktionsåtgärder. Sökanden har inte heller hävdat att så skulle vara fallet.
Kommissionen åsidosatte således inte principen
ne bis in idem
när den beaktade sina tidigare beslut 85/74 och 94/599 till stöd för konstaterandet i det angripna beslutet att sökanden
tidigare hade gjort sig skyldig till överträdelser, trots att den redan hade beaktat samma försvårande omständighet i besluten
K(2003) 4570 och K(2004) 4876.
Sökandens påstående i denna del ska således underkännas.
Sökanden har för det andra gjort gällande att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen genom att i det angripna
beslutet höja böternas grundbelopp på grund av förekomsten av upprepade överträdelser. Sökandens argument enligt vilket det
avskräckande syftet redan är uppfyllt genom att samma försvårande omständighet redan beaktats i besluten K(2003) 4570 och
K(2004) 4876 saknar härvid grund och kan inte godtas.
Den omständigheten att kommissionen redan beaktat besluten 85/74 och 94/599, för att konstatera förekomsten av upprepade överträdelser
inom ramen för andra överträdelser, utgör nämligen inte hinder för att dessa två beslut beaktas i det angripna beslutet vid
prövningen av hur allvarlig den aktuella överträdelsen är, i syfte att avskräcka sökanden från att upprepa sitt rättsstridiga
beteende i framtiden.
Var och en av nämnda överträdelser utgjorde – såsom konstaterats i besluten 85/74 och 94/599 – oberoende av varandra, en upprepning
av en överträdelse av konkurrensreglerna som visar på en benägenhet från sökandens sida att inte dra de lämpliga konsekvenserna
av dessa sanktionsbeslut (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 124 nämnda målet Groupe Danone mot kommissionen,
punkt 40).
För det andra godtar inte tribunalen sökandens argument, enligt vilket kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen
genom att återigen höja sökandens böter med anledning av upprepade överträdelser, trots att denna omständighet hade beaktats
i besluten K(2003) 4570 och K(2004) 4876 och att bolaget, följaktligen, inte hade getts möjlighet att anpassa sitt beteende.
Eftersom kommissionen inte grundade sig på nämnda beslut för att fastställa sökandens återfallsbeteende, saknar det betydelse
i förevarande fall att de antogs efter det att överträdelsen som omfattas av det angripna beslutet upphörde.
Mot bakgrund av dessa överväganden kan sökandens påstående att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen inte godtas.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den femte grunden.

Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna rörande nedsättningen
av bötesbeloppet med tillämpning av meddelandet om samarbete
I punkterna 21–23 i meddelandet om samarbete föreskrivs följande:
”21. För att uppfylla villkoren [för nedsättning av böterna] måste ett företag förse kommissionen med bevis på den misstänkta
överträdelsen som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in. Dessutom måste det upphöra
med sin inblandning i den misstänkta överträdelsen senast vid den tidpunkt då företaget inkommer med bevismaterialet.
22. Begreppet ’mervärde’ avser i vilken grad bevismaterialet som sådant eller genom sin detaljrikedom stärker kommissionens
förmåga att klart fastställa sakförhållandena i ärendet. I sin bedömning tillmäter kommissionen i allmänhet skriftliga bevis
från den period som uppgifterna gäller ett större kvalitativt värde än bevis som framställs senare. På liknande sätt kommer
de bevis som är direkt relevanta för klargörandet av sakförhållandena generellt att kvalitativt värderas högre än bevis som
endast indirekt är relevanta.
23. Kommissionen kommer att avgöra följande i de slutgiltiga beslut som fattas för att fullborda det administrativa förfarandet:
a)      Huruvida det bevismaterial som ett företag lämnat har ett betydande mervärde jämfört med det bevismaterial som kommissionen
besitter vid samma tidpunkt.
b)      Hur omfattande nedsättning ett företag kommer att åtnjuta vilket kommer att bestämmas enligt det följande på grundval av de
böter som annars skulle ha ålagts företagen:
–        det första företaget som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med 30–50 %,
–        det andra företaget som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med 20–30 %,
–        övriga företag som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med upp till 20 %.
För att bestämma nivån av nedsättning inom dessa kategorier kommer kommissionen att beakta tidpunkten för inlämnandet av bevismaterialet
som uppfyller villkoren i punkt 21 och i vilken omfattning det representerar mervärde. Den kan också beakta i vilken grad
och med vilken kontinuitet företaget samarbetar efter det datum bevismaterialet lämnats in.
Om ett företag lämnar in bevismaterial som gäller, för kommissionen tidigare okända, sakförhållanden som har ett direkt samband
med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet, kommer kommissionen inte att beakta dessa element när den avgör vilka
böter som skall åläggas det företag som tillhandahållit detta bevismaterial.”
Kommissionen konstaterade i förevarande fall att Degussa uppfyllde villkoren för att kunna beviljas total immunitet i fråga
om böter. EKA Chemicals, sökanden och Solvay, vilka bedömdes utgöra det första, det andra respektive det tredje företaget
som uppfyllde villkoren i punkt 21 i meddelandet om samarbete, beviljades nedsättningar av bötesbeloppet med 40, 30 och 10 procent
(skälen 501–524 i det angripna beslutet).
I förevarande grund har sökanden i huvudsak hävdat att det angripna beslutet är behäftat med faktiska och rättsliga felaktigheter
och att tribunalen borde medge bolaget ytterligare nedsättning av bötesbeloppet med hänsyn till omfattningen och vikten av
dess samarbete under det administrativa förfarandet.
Denna grund består av fyra delar.
Den första delgrunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tolkningen av meddelandet om samarbete
Sökanden har gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i skäl 512 i det angripna beslutet
genom att göra en ”rent tidsmässig” tolkning av meddelandet om samarbete och genom att använda det datum som bevismaterialet
lämnades in som centralt kriterium för dess tillämpning. Sökanden har särskilt hävdat att bolaget lämnade det viktigaste bidraget
till att överträdelsen kunde fastställas och att det betydande mervärdet av dess bidrag motiverar att sökanden ska betraktas
som det ”första företaget” i den mening som avses i punkt 23 i meddelandet om samarbete.
Det ska påpekas att det framgår av uppgifterna i det angripna beslutet, som inte har bestritts, att EKA Chemicals inkom med
sin ansökan om förmånlig behandling den 29 mars 2003, uttalade sig muntligt den 31 mars 2003 och tillhandahöll bevis på överträdelsen
under samma vecka (skälen 67, 503 och 505 i det angripna beslutet).
Det är vidare utrett att sökanden översände sin ansökan om förmånlig behandling till kommissionen per telefax klockan 15:50
den 3 april 2003, efter det att ovanstående omständigheter inträffade. Till ansökan hade tretton bilagor fogats vilka uppgavs
innehålla handlingar rörande den konkurrensbegränsande samverkan. Den 26 maj 2003 inkom sökanden med nytt material rörande
bolagets ansökan om förmånlig behandling, däribland förklaringarna till de handlingar som hade översänts den 3 april 2003
(skälen 69, 510 och 516 i det angripna beslutet).
Kommissionen angav i det angripna beslutet att EKA Chemicals var det första företaget som uppfyllde villkoren i punkt 21 i
meddelandet om samarbete, eftersom EKA Chemicals, den 29 och den 31 mars 2003, hade försett kommissionen med bevis som hade
ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan hade samlat in (skäl 503 i det angripna beslutet). Kommissionen
angav att sökanden var det andra företaget som uppfyllde dessa villkor, genom de uppgifter som lämnades in den 3 april 2003
(skäl 509 i det angripna beslutet).
I skäl 512 i det angripna beslutet, som sökanden har kritiserat, angav kommissionen följande:
”... det framgår klart av punkt 23 i meddelandet om [samarbete] att tidpunkten för inlämnandet av bevismaterial som anses
ha ett avgörande mervärde är avgörande för att fastställa vilken kategori av nedsättning som är tillämplig. Bevisen jämförs
med dem som kommissionen besitter vid samma tidpunkt. Huruvida det inlämnade bevismaterialet har ett betydande mervärde fastställs
således endast med hänsyn till de uppgifter som redan ingår bland kommissionens handlingar i ärendet och de bevis som det
berörda företaget lämnat in. [Kommissionen] anser följaktligen att de bevis som EKA [Chemicals] lämnade in den 29 mars 2003,
tillsammans med dess uttalande av den 31 mars 2003, uppfyller det ovannämnda villkoret i enlighet med punkt 21 i meddelandet
om [samarbete]. EKA [Chemicals] kan således beviljas nedsättning inom den första kategorin i punkt 23 i meddelandet om [samarbete].
Detta innebär att värdet av [sökandens] inlämnade bevis endast är relevant för att bestämma nivån på en eventuell nedsättning
inom nästföljande kategori.”
Tribunalen konstaterar att det framgår av punkterna 21 och 23 i meddelandet om samarbete att ett företag, för att ha rätt
till nedsättning av bötesbeloppet, måste förse kommissionen med bevis på den misstänkta överträdelsen som har ett betydande
mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in.
Vid fastställandet av nivån på nedsättningen inom kategorierna i punkt 23 b i nämnda meddelande, ska kommissionen dessutom
fastställa vid vilken tidpunkt företaget uppfyllde dessa villkor.
Denna tolkning stöds av systematiken i det aktuella meddelandet, enligt vilket det ”första”, det ”andra” och ”övriga” företag
som uppfyller de aktuella villkoren delas in i tre olika kategorier. Detta innebär således att kommissionen är skyldig att
fastställa exakt vid vilken tidpunkt det berörda företaget uppfyllde villkoren för nedsättning av bötesbeloppet, genom att
jämföra de tillhandahållna bevisen med dem som kommissionen redan samlat in vid tidpunkten för ansökan.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att det var riktigt av kommissionen att fastställa kategorierna som avses
i punkt 23 i meddelandet om samarbete i skälen 503 och 509 i det angripna beslutet med hänsyn till vid vilken tidpunkt EKA
Chemicals respektive sökanden uppfyllde villkoren i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Denna slutsats påverkas inte av de argument varigenom sökanden av olika skäl har bestritt detta tillvägagångssätt.
För det första följer sökandens tolkning, enligt vilken hänvisningen till det ”första” företaget i punkt 23 i meddelandet
om samarbete ska förstås som det företag vars bidrag har störst mervärde, inte av lydelsen i nämnda punkt. Punkt 23 i meddelandet
om samarbete avser uttryckligen ”det första företaget som uppfyller villkoren i punkt 21”, det vill säga villkoret att lämna
in bevis som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in vid tidpunkten för ansökan.
För det andra har sökanden felaktigt kritiserat kommissionen för att ha använt sig av ett ”rent tidsmässigt” tillvägagångssätt,
vilket medför att det första företag som samarbetar belönas och att betydelse således endast tillskrivs ”det tidsmässiga kriteriet,
oaktat i vilken omfattning bidraget representerar mervärde”.
Såsom framgår av skälen 503, 509 och 515 i det angripna beslutet grundade sig kommissionen nämligen, när den delade in de
företag som hade ansökt om förmånlig behandling i kategorierna enligt punkt 23 i meddelandet om samarbete, inte endast på
i vilken ordning företagen hade lämnat in sina ansökningar. Kommissionen tog även hänsyn till värdet av deras bidrag genom
att i enlighet med villkoren i punkt 21 i meddelandet om samarbete undersöka huruvida bevisen som lämnats in hade ett betydande
mervärde jämfört med dem som kommissionen redan hade samlat in vid tidpunkten för respektive ansökan.
Tvärtemot vad sökanden har gjort gällande uppfyller detta tillvägagångssätt, som tar hänsyn till såväl den tidsmässiga aspekten
som bevismaterialets kvalitativa värde och belönar det företag som först uppfyller villkoren för nedsättning av bötesbeloppet,
syftet med meddelandet om samarbete, i den del det ger incitament för företag som önskar samarbeta att göra det så tidigt
som möjligt i undersökningen, genom att i samband med sin första ansökan inge allt bevismaterial som de besitter. Genom att
det skapas ett incitament att tillhandahålla bevis med ett betydande mervärde redan från den första ansökan, förhindrar ett
sådant tillvägagångssätt särskilt att det företag som ansöker om förmånlig behandling endast samarbetar fragmentariskt under
förfarandets gång.
För det tredje, eftersom meddelandet om samarbete grundas på den exakta kronologiska ordningen i vilken ansökningar lämnas
in, vilket motsvarar de eftersträvade syftena avseende insyn och rättssäkerhet, kan det inte tillämpas annorlunda med hänsyn
till huruvida lång eller kort tid förflutit mellan ansökningarna. Sökanden kan följaktligen inte med framgång åberopa den
omständigheten att ansökningarna i förevarande mål, när det gäller EKA Chemicals och sökanden, gjordes med bara några dagars
mellanrum och, rent av, vad gäller sökanden och Solvay, med några timmars mellanrum.
För det fjärde kan sökanden inte med framgång åberopa den bedömning som förstainstansrätten gjorde i domen av den 6 maj 2009
i mål T‑116/04, Wieland-Werke mot kommissionen (REG 2009, s. II‑1087), punkt 127. I det målet fann förstainstansrätten, inom
ramen för bedömningen av i vilken mån två företag har samarbetat, att tidsaspekten inte kan beaktas i sådana fall där de berörda
parterna har överlämnat information inom ett ganska kort tidsintervall under samma fas av det administrativa förfarandet.
Det är tillräckligt att påpeka att den åberopade bedömningen avser punkt D i kommissionens meddelande om befrielse från eller
nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4), där det inte görs någon hänvisning till kriteriet avseende
vilket av två företag som först har samarbetat. Det framgår vidare att förstainstansrätten i den åberopade domen underkände
argumentet avseende en analog tillämpning av punkt 23 i meddelandet om samarbete, som är tillämpligt i förevarande mål (domen
i det ovan i punkt 156 nämnda målet Wieland-Werke mot kommissionen, punkterna 126 och 129).
För det femte konstaterar tribunalen, i den mån sökanden har åberopat bestämmelser som är tillämpliga i vissa medlemsstater,
att det program för förmånlig behandling som kommissionen antagit är fristående, och de program som tillämpas av konkurrensmyndigheterna
i medlemsstaterna kan därmed inte påverka tolkningen som följer av bestämmelserna i punkterna 21 och 23 i meddelandet om samarbete.
För det sjätte påpekar tribunalen, vad gäller den modell till program för förmånlig behandling som utarbetats av europeiska
konkurrensnätverket i september 2006, att denna modell, som bland annat är avsedd att föranleda frivillig harmonisering av
de program för förmånlig behandling som tillämpas av medlemmarna i konkurrensnätverket, antogs efter meddelandet om samarbete
och således inte är relevant vid tolkningen av detsamma.
Under alla omständigheter utesluter punkt 11 i denna modell, som åberopats av sökanden och enligt vilken ”konkurrensmyndigheten
för att fastställa en rimlig nedsättning av böterna ska beakta vid vilken tidpunkt bevisen lämnats in (och även i vilken turordning
företagen begärt en sådan nedsättning), samt bevisens sammanlagda mervärde”, inte det tillvägagångssätt som kommissionen tillämpat
i förevarande mål och vilket just grundar sig på dessa faktorer. Vad gäller den exakta kombinationen av den tidsmässiga och
kvalitativa faktorn, föreskrivs i punkt 24 i samma modell möjligheten ”att kombinera dessa faktorer på olika sätt för att
belöna det ansökande företaget för dess bidrag”. Samtidigt understryks i denna modell vikten av en ”klar åtskillnad mellan
immunitet mot böter och nedsättning av böter för att det tveklöst ska vara mer intressant att ansöka om immunitet mot böter”,
vilket inte är i fråga i förevarande mål.
Slutligen har sökanden i sin ansökan angett att bolaget ”har begärt att tribunalen ex officio ska pröva huruvida de aktuella
bestämmelserna i meddelandet om samarbete strider mot allmänna rättsprinciper, särskilt principen om likabehandling, proportionalitetsprincipen
och likhetsprincipen”. Det är härvid tillräckligt att påpeka att denna argumentation inte grundas på några andra argument
än dem som prövats och underkänts ovan. Denna argumentation kan följaktligen inte godtas.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den sjätte grundens första del.
Den andra delgrunden: Huruvida de bevis som sökanden lämnat in har ett högre mervärde än de bevis som lämnats in av EKA Chemicals
Sökanden har hävdat att om kommissionen hade tolkat meddelandet om samarbete korrekt, skulle den nödvändigtvis ha dragit slutsatsen
att sökanden var det första företaget som uppfyllde villkoren för att erhålla en nedsättning av böterna. Den bevisning som
sökanden tillhandahöll bidrog i hög grad till att kommissionen kunde fastställa överträdelsen och har ett betydligt högre
mervärde än de bevis som EKA Chemicals lämnat in.
Det framgår av prövningen av den sjätte grundens första del att det var riktigt av kommissionen att fastställa i vilken ordning
företagen uppfyllde villkoren för att erhålla en nedsättning av böterna genom att undersöka huruvida det berörda företaget
hade lämnat in bevis med ett betydande mervärde i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete innan något annat
företag uppfyllde detta villkor.
Eftersom kommissionen konstaterade att det bevismaterial som EKA Chemicals lämnade in mellan den 29 och den 31 mars 2003 uppfyllde
detta villkor, vilket sökanden inte har bestritt inom ramen för förevarande delgrund, var det riktigt av kommissionen att
anse att EKA Chemicals utgjorde det första företaget i den mening som avses i punkt 23 b i meddelandet om samarbete, oaktat
värdet av de bidrag som inkom därefter, däribland sökandens.
Den sjätte grundens andra del kan således inte godtas.
Den tredje delgrunden som anförts i andra hand: EKA Chemicals bevisning saknar betydande mervärde
Sökanden har hävdat att kommissionen gjorde en oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den ansåg att de uppgifter
som EKA Chemicals lämnade in mellan den 29 och den 31 mars 2003 hade ett ”betydande mervärde” i den mening som avses i punkterna 21
och 23 i meddelandet om samarbete. Enligt sökanden styrker EKA Chemicals uppgifter endast de bevis som Degussa lämnat in och
avser huvudsakligen den skandinaviska marknaden samt bilaterala möten i den konkurrensbegränsande samverkans början, innan
”spelreglerna” för den aktuella multilaterala kartellen sattes upp.
Det ska i detta hänseende erinras om att kommissionen inom ramen för bedömningen av det samarbete som tillhandahålls av medlemmarna
i ett fall av konkurrensbegränsande samverkan inte får åsidosätta likabehandlingsprincipen. Kommissionen har emellertid ett
stort utrymme att skönsmässigt bedöma kvaliteten och användbarheten av det samarbete som tillhandahålls av ett visst företag.
Av denna anledning kan endast en uppenbart oriktig bedömning från kommissionens sida ifrågasättas med framgång (se domen i
det ovan i punkt 156 nämnda målet Wieland-Werke mot kommissionen, punkt 124 och där angiven rättspraxis).
Kommissionen konstaterade i förevarande mål att EKA Chemicals hade tillhandahållit bevis som hade ett betydande mervärde jämfört
med dem som kommissionen redan förfogade över när bevismaterialet lämnades in (skäl 503 i det angripna beslutet).
I detta hänseende ska det till att börja med erinras om att det följer av skäl 506 i det angripna beslutet att EKA Chemicals
tillhandahöll handlingar från den aktuella tiden som avsåg vissa möten och andra kontakter av konkurrensbegränsande karaktär.
Handlingarna innehöll faktiska omständigheter som kommissionen inte kände till sedan tidigare och som hade ett direkt samband
med fastställandet av den konkurrensbegränsande samverkans varaktighet under perioden 31 januari 1994–14 oktober 1997, samt
uppgifter som styrkte och kompletterade Degussas uppgifter avseende perioden 14 oktober 1997–31 december 1999.
Vad gäller fastställandet av att det rörde sig om en enda överträdelse på EES-nivå, vilket inte har bestritts av sökanden,
påverkas inte bedömningen av upplysningarna från EKA Chemicals av att de i huvudsak rörde den skandinaviska marknaden. Det
ska vidare erinras om att EKA Chemicals lämnade upplysningar om kontakter mellan producenter på kontinenten och att ett antal
av överträdelserna utan åtskillnad avsåg såväl den skandinaviska som den kontinentaleuropeiska marknaden (se, bland annat,
skälen 106 och 144 i det angripna beslutet).
Den omständigheten som sökanden har åberopat, att EKA Chemicals bidrag till stor del avsåg den inledande perioden av den konkurrensbegränsande
samverkan, påverkar inte heller dess betydande mervärde. Det ska noteras att det material som tillhandahölls av EKA Chemicals
gjorde det möjligt för kommissionen att fastställa att den konkurrensbegränsande samverkan inleddes den 31 januari 1994 och
att styrka de faktiska omständigheterna avseende den inledande perioden av den konkurrensbegränsande samverkan, mellan den
31 januari 1994 och den 14 oktober 1997. Tvärtemot vad sökanden har gjort gällande styrker dessa omständigheter inte bara
den information som kommissionen hade samlat in vid tidpunkten för den aktuella ansökan. Vidare, såsom framgår av skäl 506
i det angripna beslutet, innefattade EKA Chemicals bidrag uppgifter som styrkte och kompletterade Degussas uppgifter avseende
perioden därefter, mellan den 14 oktober 1997 och den 31 december 1999.
Eftersom denna bedömning inte påverkas av vilket värde sökandens bidrag har, kan sökanden inte med framgång bestrida densamma,
med hänvisning till att bolaget lämnade in mer detaljerade uppgifter avseende hur den konkurrensbegränsande samverkan fungerade
under de aktuella perioderna.
Slutligen påverkas det betydande mervärdet av EKA Chemicals bidrag inte av sökandens argument att materialet från detta bolag
endast tas upp i ett fåtal av skälen i det angripna beslutet.
Med beaktande av dessa överväganden konstaterar tribunalen att sökandens argument inte visar att kommissionen gjorde sig skyldig
till ett uppenbart fel när den fastställde att EKA Chemicals hade inkommit med bevis som hade ett betydande mervärde, i den
mening som avses i meddelandet om samarbete, innan sökanden inkom med ansökan om förmånlig behandling.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grundens tredje del.
Den fjärde delgrunden som anförts i tredje hand: Ytterligare nedsättning av bötesbeloppet utanför tillämpningsområdet för
meddelandet om samarbete
Sökanden har gjort gällande att kommissionen borde ha beviljat bolaget ytterligare nedsättning av bötesbeloppet med hänsyn
till dess effektiva samarbete utanför tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete, i enlighet med riktlinjerna, för att
återspegla det ”verkliga värdet” av dess samarbete med hänsyn till den uppenbart otillräckliga nedsättning som beviljats med
tillämpning av nämnda meddelande.
Tribunalen nöjer sig med att erinra om att när överträdelser utan tvekan kan hänföras till tillämpningsområdet för meddelandet
om samarbete kan den berörda parten i princip inte med giltig verkan klandra kommissionen för att den inte betraktade dennes
samarbete som en förmildrande omständighet utanför den rättsliga ram som utgörs av nämnda meddelande (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑15/02, BASF mot kommissionen, REG 2006, s. II‑497, punkt 586
och där angiven rättspraxis).
Detta gäller i ännu högre grad i förevarande fall då kommissionen beaktade sökandens samarbete genom att sänka bötesbeloppet
med tillämpning av meddelandet om samarbete. Under dessa omständigheter kan kommissionen inte med framgång klandras för att
den inte, utanför tillämpningsområdet för nämnda meddelande, sänkte det bötesbelopp som påförts sökanden ytterligare.
Vidare påpekar tribunalen, i den mån sökanden har påstått att det förekom omständigheter som motiverar ett undantag från dessa
överväganden på grund av att värdet av bolagets bidrag endast delvis beaktades med tillämpning av meddelandet om samarbete,
att kommissionen beviljade sökanden en maximal nedsättning av bötesbeloppet på 30 procent inom ramen för den kategori som
var tillämplig på sökanden i enlighet med punkt 23 i meddelandet. Kommissionen gjorde detta trots att sökanden lämnade in
kompletterande uppgifter först den 26 maj 2003, flera veckor efter bolagets första ansökan, som endast utgjordes av tretton
bilagor vilka uppgavs innehålla handlingar rörande den aktuella kartellen (skälen 510 och 513 i det angripna beslutet).
Eftersom sökandens samarbete belönades med en maximal nedsättning inom den tillämpliga kategorin i enlighet med meddelandet
om samarbete, kan bolaget i vart fall inte med framgång göra gällande en ytterligare nedsättning på samma grund med stöd av
riktlinjerna.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den sjätte grunden.
Vad slutligen avser andrahandsyrkandet om en ändring av det bötesbelopp som ålagts sökanden, finner tribunalen, med hänsyn
till att ingen av de omständigheter som har åberopats i förevarande mål motiverar en nedsättning av bötesbeloppet, inte skäl
att bifalla detta yrkande med tillämpning av sin obegränsade behörighet.
Av det ovan anförda följer att talan ska ogillas i dess helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet,
ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Arkema France SA ska ersätta rättegångskostnaderna.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 14 juli 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten2
Det angripna beslutet3
Förfarandet och parternas yrkanden4
Rättslig bedömning5
Den första grunden: Åsidosättande av reglerna avseende moderbolags ansvar för ett dotterbolags överträdelse och av principen
om likabehandling5
Inledande synpunkter5
Det påstådda åsidosättandet av reglerna avseende moderbolags ansvar för ett dotterbolags överträdelse7
Det påstådda åsidosättandet av principen om likabehandling9
Den andra grunden: Oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när Total och Elf Aquitaine tillskrevs ansvar för överträdelsen10
Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed14
Den fjärde grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna när böterna höjdes i avskräckande
syfte17
Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna avseende höjningen av bötesbeloppet
på grund av upprepade överträdelser19
Den första delgrunden: Åsidosättande av principerna inget brott och inget straff utan lag samt rättssäkerhetsprincipen19
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen ne bis in idem och proportionalitetsprincipen20
Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning och oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna rörande nedsättningen
av bötesbeloppet med tillämpning av meddelandet om samarbete21
Den första delgrunden: Felaktig rättstillämpning vad gäller tolkningen av meddelandet om samarbete23
Den andra delgrunden: Huruvida de bevis som sökanden lämnat in har ett högre mervärde än de bevis som lämnats in av EKA Chemicals27
Den tredje delgrunden som anförts i andra hand: EKA Chemicals bevisning saknar betydande mervärde27
Den fjärde delgrunden som anförts i tredje hand: Ytterligare nedsättning av bötesbeloppet utanför tillämpningsområdet för
meddelandet om samarbete29
Rättegångskostnader30
*
Rättegångsspråk: franska.