CELEX: 62014CJ0363
Ieškinys dėl panaikinimo
Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose
Europolas
Trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus, sąrašas
Teisinio pagrindo nustatymas
Teisinis pagrindas, taikomas įsigaliojus Lisabonos sutarčiai
Pereinamojo laikotarpio nuostatos
Antrinis teisinis pagrindas
Teisėkūros procedūra priimamų aktų ir įgyvendinimo priemonių atskyrimas
Konsultavimasis su Parlamentu
Valstybės narės arba Komisijos iniciatyva

Savo ieškiniu Europos Parlamentas prašo panaikinti 2014 m. gegužės 6 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimą 2014/269/ES, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2009/935/TVR, kiek tai susiję su trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus, sąrašu (
OL L 138, p. 104
, toliau – skundžiamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Sprendimas 2009/371/TVR
2009 m. balandžio 6 d. Tarybos sprendimo 2009/371/TVR dėl Europos policijos biuro (Europolo) įsteigimo (
OL L 121, p. 37
, toliau – Sprendimas dėl Europolo) 3 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Europolo tikslas – remti ir stiprinti valstybių narių kompetentingų institucijų veiksmus bei jų tarpusavio bendradarbiavimą organizuoto nusikalstamumo, terorizmo ir kitų rūšių sunkių nusikaltimų, darančių poveikį dviem ar daugiau valstybių narių, prevencijos ir kovos su jais srityje.“
Šio sprendimo 5 straipsnyje nurodyta:
„1.   Europolo pagrindinės užduotys yra šios:
a)
rinkti, kaupti, tvarkyti, analizuoti informacijos ir žvalgybos duomenis bei keistis jais;
b)
per 8 straipsnyje nurodytus nacionalinius padalinius nedelsiant pranešti valstybių narių kompetentingoms institucijoms jas dominančią informaciją ir apie bet kurias tarp nusikalstamų veikų nustatytas sąsajas;
c)
padėti atlikti tyrimus valstybėse narėse, visų pirma pateikiant visą svarbią informaciją nacionaliniams padaliniams;
d)
prašyti atitinkamų valstybių narių kompetentingų institucijų konkrečiais atvejais pradėti, atlikti arba koordinuoti tyrimus bei siūlyti sukurti jungtines tyrimo grupes;
e)
teikti valstybėms narėms žvalgybos duomenis ir analitinę pagalbą, jei numatomi svarbūs tarptautiniai renginiai;
f)
rengti grėsmės įvertinimus, strategines analizes ir bendras padėties vertinimo ataskaitas, susijusias su Europolo tikslu, įskaitant organizuoto nusikalstamumo grėsmės įvertinimus.
2.   1 dalyje nurodytos užduotys apima paramos teikimą valstybėms narėms joms vykdant informacijos iš interneto rinkimo ir analizės užduotis, siekiant padėti nustatyti nusikalstamas veikas, kurių padarymą palengvino internetas ar kurios buvo padarytos naudojantis internetu.
3.   Europolui keliamos šios papildomos užduotys:
a)
plėtoti valstybių narių kompetentingų institucijų tyrimo procedūrų specialią profesinę patirtį ir teikti patarimus tyrimų klausimais;
b)
teikti strateginę žvalgybos informaciją siekiant padėti ir skatinti racionaliai bei veiksmingai naudoti nacionaliniu ir Sąjungos lygiu turimus išteklius operatyvinei veiklai ir remti tokią veiklą.
4.   Be to, įgyvendindamas 3 straipsnyje nurodytą tikslą, Europolas, atsižvelgdamas į turimus darbuotojų bei biudžeto išteklius ir neperžengdamas valdybos nustatytų ribų, gali padėti valstybėms narėms teikdamas paramą, patarimus bei vykdydamas mokslinius tyrimus šiose srityse:
a)
valstybių narių kompetentingų institucijų narių profesinis mokymas, prireikus bendradarbiaujant su Europos policijos koledžu;
b)
tų institucijų organizavimas ir jų aprūpinimas įranga, sudarant palankesnes sąlygas valstybėms narėms teikti abipusę techninę pagalbą;
c)
nusikaltimų prevencijos metodai;
d)
techniniai ir kriminalistikos metodai bei analizė ir tyrimo procedūros.
5.   Pagal 2005 m. liepos 12 d. Tarybos sprendimą 2005/511/TVR dėl euro apsaugos nuo padirbinėjimo paskiriant Europolą centriniu biuru kovoje su euro padirbinėjimu <...> Europolas taip pat veikia kaip centrinis kovos su euro padirbinėjimu biuras. Europolas taip pat gali skatinti priemonių, vykdomų valstybių narių kompetentingų institucijų siekiant kovoti su euro padirbinėjimu arba atliekamų dalyvaujant jungtinėms tyrimo grupėms, jei būtina palaikant ryšį su Sąjungos subjektais ir trečiųjų šalių įstaigomis, koordinavimą. Gavęs prašymą Europolas gali finansiškai paremti su euro padirbinėjimu susijusius tyrimus.“
Šio sprendimo 23 straipsnyje nustatyta:
„1.   Jeigu tai reikalinga jo užduotims vykdyti, Europolas taip pat gali užmegzti ir palaikyti bendradarbiavimo santykius su:
a)
trečiosiomis valstybėmis;
<…>
2.   Europolas sudaro susitarimus su 1 dalyje nurodytais subjektais, įtrauktais į 26 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą sąrašą. Tokie darbo tvarkos susitarimai gali būti susiję su keitimusi operatyvine, strategine arba technine informacija, įskaitant asmens duomenis ir įslaptintą informaciją <...> Tokie susitarimai gali būti sudaromi tik patvirtinus Tarybai, kuri iš anksto pasikonsultuoja su valdyba, ir tiek, kiek tai yra susiję su keitimusi asmens duomenimis, per valdybą gavus jungtinės priežiūros institucijos nuomonę.
<…>
4.   Prieš įsigaliojant 2 dalyje nurodytiems susitarimams, Europolas <...> gali tiesiogiai perduoti informaciją, išskyrus asmens duomenis ir įslaptintą informaciją, šio straipsnio 1 dalyje nurodytiems subjektams, jeigu tai reikalinga teisėtam gavėjo užduočių vykdymui.
<…>
6.   Europolas <...> gali perduoti šio straipsnio 1 dalyje nurodytiems subjektams:
<…>
b)
asmens duomenis, kai Europolas su atitinkamu subjektu yra sudaręs šio straipsnio 2 dalyje nurodytą susitarimą, pagal kurį leidžiama perduoti tokius duomenis, remiantis įvertinimu, kuriame nustatyta, kad tas subjektas užtikrina tinkamą duomenų apsaugos lygį.
<…>“
Pagal šio sprendimo 26 straipsnio 1 dalį:
„Taryba kvalifikuota balsų dauguma, pasikonsultavusi su Europos Parlamentu:
a)
nustato 23 straipsnio 1 dalyje nurodytų trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus, sąrašą. Sąrašą parengia valdyba ir prireikus jį peržiūri; <…>
<…>“
Sprendimas 2009/934/TVR
2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos sprendimo 2009/934/TVR dėl įgyvendinimo taisyklių, reglamentuojančių Europolo santykius su partneriais, įskaitant keitimąsi asmens duomenimis ir įslaptinta informacija, priėmimo (
OL L 325, p. 6
) 5 straipsnyje nustatyta:
„1.   Pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 1 dalį Europolas gali užmegzti ir palaikyti bendradarbiavimo santykius su trečiosiomis šalimis, jeigu tai reikalinga jo užduotims vykdyti.
2.   Pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 2 dalį Europolas sudaro susitarimus su trečiosiomis šalimis, įtrauktomis į Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą trečiųjų valstybių ir organizacijų sąrašą. Tokie susitarimai gali būti susiję su keitimusi operatyvine, strategine arba techninio pobūdžio informacija, įskaitant asmens duomenis ir įslaptintą informaciją. <...>
3.   Europolas gali inicijuoti susitarimo su trečiąja šalimi sudarymo procedūrą, kai ta trečioji šalis įtraukiama į 2 dalyje nurodytą sąrašą.
4.   Planuojant sudaryti operatyvinės veiklos susitarimą su trečiąja šalimi, Europolas atlieka įvertinimą, ar ta trečioji šalis užtikrina tinkamą duomenų apsaugos lygį. Šio įvertinimo dokumentas perduodamas valdybai, kuri yra gavusi išankstinę jungtinės priežiūros institucijos nuomonę. <…>“
Pagal šio sprendimo 6 straipsnį:
„1.   Valdyba, remdamasi 5 straipsnio 4 dalyje nurodytu įvertinimu ir atsižvelgdama į jungtinės priežiūros institucijos nuomonę, nusprendžia, ar direktoriui pradėti derybas su trečiąja šalimi dėl operatyvinės veiklos susitarimo sudarymo. Gavęs išankstinį teigiamą valdybos sprendimą direktorius pradeda derybas su trečiąja šalimi dėl tokio susitarimo sudarymo. <…>
<…>
3.   Baigęs derybas dėl susitarimo direktorius valdybai pateikia susitarimo projektą. Operatyvinės veiklos susitarimo sudarymo atveju valdyba gauna jungtinės priežiūros institucijos nuomonę. Valdyba patvirtina susitarimo projektą prieš jį pateikdama Tarybai patvirtinti.
Jei tvirtinamas operatyvinės veiklos susitarimas, Tarybai pateikiamas tas susitarimo projektas ir jungtinės priežiūros institucijos nuomonė.
4.   Pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 2 dalį tokie susitarimai gali būti sudaromi tik patvirtinus Tarybai, kuri iš anksto pasikonsultuoja su valdyba, o kai tokie susitarimai susiję su keitimusi asmens duomenimis, per valdybą gauna jungtinės priežiūros institucijos nuomonę.“
Sprendimas 2009/935/TVR
2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos sprendimo 2009/935/TVR, kuriuo nustatomas trečiųjų valstybių ir organizacijų, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus, sąrašas (
OL L 325, p. 12
), 1 straipsnyje nustatyta:
„Pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 2 dalį Europolas sudaro susitarimus su į šio sprendimo priede pateiktą sąrašą įtrauktomis trečiosiomis valstybėmis ir organizacijomis. Europolas gali inicijuoti susitarimo sudarymo procedūrą iš karto, kai tik trečioji valstybė ar organizacija įtraukiama į tą sąrašą. Europolas siekia sudaryti bendradarbiavimo susitarimą su tomis trečiosiomis valstybėmis ir organizacijomis, kuriuo būtų sudarytos sąlygos keistis asmens duomenimis, išskyrus atvejus, kai valdyba nusprendžia kitaip.“
Sprendimo 2009/935 2 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Valdybos narys ar Europolo darbuotojas gali pasiūlyti įtraukti į sąrašą naują trečiąją valstybę ar organizaciją. Teikdami tokį pasiūlymą jie nurodo operatyvinį poreikį sudaryti bendradarbiavimo susitarimą su ta trečiąja valstybe ar organizacija.
2.   Valdyba nusprendžia, ar siūlyti Tarybai į sąrašą įtraukti tą trečiąją valstybę ar organizaciją.
3.   Sprendimą dėl trečiosios valstybės ar organizacijos įtraukimo į sąrašą Taryba priima iš dalies pakeisdama šio sprendimo priedą.“
Minėto sprendimo priede išvardytos trečiosios valstybės ir organizacijos, su kuriomis Europolas sudaro susitarimus.
Skundžiamas sprendimas
Skundžiamo sprendimo, kuriuo įgyvendinamas Sprendimas dėl Europolo, ypač jo 26 straipsnio 1 dalies a punktas, ir Sprendimas 2009/934, ypač jo 5 ir 6 straipsniai, 4 ir 7 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„4)
2012 m. spalio 3–4 d. posėdyje Europolo valdyba nusprendė rekomenduoti Tarybai įtraukti į sąrašą tam tikras trečiąsias valstybes, nurodydama, kad, siekiant vykdyti veiklą [operatyviniais poreikiais], reikia sudaryti bendradarbiavimo susitarimus su šiomis trečiosiomis valstybėmis;
<…>
7)
2012 m. gruodžio 19 d. Taryba nusprendė konsultuotis su Europos Parlamentu ir po šių konsultacijų Europos Parlamentas pateikė nuomonę <...>“
Šio sprendimo 1 straipsnyje nustatyta:
„Į Sprendimo [2009/935] priedo 1 punktą įterpiami šie įrašai:
—
Brazilija,
—
Gruzija,
—
Meksika,
—
Jungtiniai Arabų Emyratai.“
Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas ir
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, jeigu būtų nuspręsta panaikinti skundžiamą sprendimą, palikti galioti jo padarinius, kol jis bus pakeistas nauju aktu.
2014 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai ir Vengrijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
Dėl ieškinio
Rašytiniuose pareiškimuose Parlamentas savo ieškinį grindžia trimis pagrindais, kurie susiję taip: pirmasis – su esminių procedūros reikalavimų pažeidimu, nes nebuvo valstybės narės arba Komisijos iniciatyvos, ir taikyta netinkama neprivalomo konsultavimosi su Parlamentu procedūra, antrasis – su tuo, kad buvo pasirinktas panaikintas arba neteisėtas teisinis pagrindas, ir trečiasis – su tuo, kad priimant sprendimą, kuriam turi būti taikoma teisėkūros procedūra, buvo pasirinktas įgyvendinimo priemonių teisinis pagrindas.
Atsižvelgiant į tai, kad akto teisinis pagrindas lemia, kokią procedūrą reikia taikyti jį priimant (Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑130/10,
EU:C:2012:472
, 80 punktas ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑658/11,
EU:C:2014:2025
, 57 punktas), pirmiausia nagrinėtini antrasis ir trečiasis pagrindai, susiję atitinkamai su tuo, kad buvo pasirinktas panaikintas arba neteisėtas teisinis pagrindas, ir su tuo, kad priimant sprendimą, kuriam turi būti taikoma teisėkūros procedūra, buvo pasirinktas įgyvendinimo priemonių teisinis pagrindas.
Dėl antrojo ir trečiojo pagrindų, susijusių atitinkamai su tuo, kad buvo pasirinktas panaikintas arba neteisėtas teisinis pagrindas, ir su tuo, kad priimant sprendimą, kuriam turi būti taikoma teisėkūros procedūra, buvo pasirinktas įgyvendinimo priemonių teisinis pagrindas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmosios dalies, susijusios su tuo, kad buvo pasirinktas panaikintas teisinis pagrindas
– Šalių argumentai
Parlamentas tvirtina, kad nei Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas, nei Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsniai negali būti laikomi tinkamu teisiniu pagrindu.
Iš tiesų šiose nuostatose tik netiesiogiai daroma nuoroda į ES 34 straipsnio 2 dalies c punktą, kuris galėtų būti vienintelis galimas teisinis pagrindas imantis tokios priemonės, kaip skundžiamas sprendimas, priskirtinos prie buvusio „trečiojo ramsčio“.
Todėl, Parlamento nuomone, teisinis pagrindas, kuriuo rėmėsi Taryba, yra ES 34 straipsnio 2 dalies c punktas. Tačiau, kadangi šis straipsnis buvo panaikintas Lisabonos sutartimi, juo nebebuvo galima remtis kaip teisiniu pagrindu priimant naujus aktus.
Taryba nurodo, kad skundžiamą sprendimą priėmė remdamasi Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktu. Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsniai buvo nurodyti tik kaip papildomas teisinis pagrindas. Vengrija taip pat teigia, kad Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas yra pakankamas teisinis pagrindas, todėl priimant skundžiamą sprendimą nereikėjo remtis pirmine teise.
– Teisingumo Teismo vertinimas
Siekiant įvertinti, ar antrojo ieškinio pagrindo pirmoji dalis pagrįsta, reikia nustatyti, kokiu teisiniu pagrindu remiantis buvo priimtas skundžiamas sprendimas.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad minėtame sprendime nedaroma nuorodos į ES 34 straipsnį ir kad jis aiškiai pagrįstas Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktu ir Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsniais.
Todėl, atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo tekstą, kuriame tam, kad būtų įvykdyta pareiga motyvuoti, iš principo turi būti nurodytas jo teisinis pagrindas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Taryba
, C‑370/07,
EU:C:2009:590
, 39 ir 55 punktus; Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 29 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 19 punktą), negalima teigti, kad šis sprendimas pagrįstas ES 34 straipsniu.
Be to, pažymėtina, kad skundžiamame sprendime nėra jokios kitos nuostatos, iš kurios būtų galima spręsti, jog Taryba siekė 34 straipsnį naudoti kaip šio sprendimo teisinį pagrindą.
Konkrečiai kalbant, netgi darant prielaidą, kad nustatyta, jog ES 34 straipsnio 2 dalies c punktas galėjo būti vienintelis teisinis pagrindas imantis tokios priemonės, kaip skundžiamas sprendimas, ši aplinkybė šiuo atžvilgiu neturi reikšmės, nes tai, kad Taryba aiškiai pasirinko skundžiamame sprendime nurodyti ne šią nuostatą, bet Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktą ir Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsnius, aiškiai parodo, jog skundžiamas sprendimas pagrįstas būtent pastarosiomis nuostatomis (pagal analogiją žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 21 punktą).
Šiuo klausimu primintina, kad, nors Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsniai nesusiję su Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte numatyto sąrašo (toliau – sąrašas) pakeitimu, todėl jie negali būti tinkamas skundžiamo sprendimo teisiniu pagrindas, tai, kad jie buvo nurodyti kaip jo teisinis pagrindas, bet kuriuo atveju yra tik formalus trūkumas, nes tai neturėjo įtakos skundžiamo sprendimo turiniui ar jo priėmimo procedūrai (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Jungtinė Karalystė / Taryba
, C‑81/13,
EU:C:2014:2449
, 65–67 punktus).
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad dėl to, jog Lisabonos sutartimi panaikintas ES 34 straipsnis, neišnyko skundžiamo sprendimo teisinis pagrindas.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes antrojo ieškinio pagrindo pirmąją dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo antrosios dalies ir trečiojo pagrindo, atitinkamai susijusių su tuo, kad buvo pasirinktas neteisėtas teisinis pagrindas, ir su tuo, kad priimant sprendimą, kuriam turi būti taikoma teisėkūros procedūra, buvo pasirinktas įgyvendinimo priemonių teisinis pagrindas
– Šalių argumentai
Parlamentas nurodo, kad, jeigu reikėtų Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktą laikyti skundžiamo sprendimo teisiniu pagrindu, ši nuostata būtų neteisėtas antrinis teisinis pagrindas, kuriuo nebūtų galima tinkamai pagrįsti šio sprendimo.
Iš tiesų, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad su Sutartimis nėra suderinamas antrinio teisinio pagrindo, kuriuo supaprastinama akto priėmimo tvarka, sukūrimas. Taip būtų kalbant apie Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktą, nes pagal jį minėto sprendimo įgyvendinimo priemonių nustatymas nesiejamas su išankstine valstybės narės ar Komisijos iniciatyva, priešingai, nei būtų buvę reikalaujama pagal ES 34 straipsnio 2 dalies c punktą.
Be to, Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas tapo netaikomas įsigaliojus Lisabonos sutarčiai ir leidžia neteisėtai nukrypti nuo šia Sutartimi nustatytos naujų aktų priėmimo procedūros. Toks nukrypimas neleidžiamas pagal Protokolo (Nr. 36) dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų (toliau – Protokolas dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų) 9 straipsnį, kuriame numatyta tik tai, kad buvusio „trečiojo ramsčio“ aktai nėra savaime panaikinami dėl minėtos Sutarties įsigaliojimo.
Parlamentas taip pat nurodo, kad sąrašas yra pagrindinė nagrinėjamos srities nuostata, todėl turi būti laikomas teisėkūros procedūra priimamo akto dalimi. Jis bent jau turėtų būti laikomas normine nuostata, priskiriama prie deleguotųjų aktų, kaip jie suprantami pagal SESV 290 straipsnį, o ne prie įgyvendinimo aktų, kaip jie suprantami pagal SESV 291 straipsnį.
Šiuo klausimu Parlamentas remiasi trimis argumentais. Pirma, Sprendime dėl Europolo nenustatyta, kokias sąlygas privalo įvykdyti valstybė, kad būtų įtraukta į sąrašą. Antra, įtraukimas į sąrašą turėtų svarbių padarinių, be kita ko, piliečių pagrindinėms teisėms. Trečia, tam reikėtų politinio sprendimo, priskirtino prie pačių Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų.
Tuo remdamasis Parlamentas daro išvadą, kad procedūra ir teisinis pagrindas buvo pasirinkti klaidingai, nes skundžiamas sprendimas buvo priimtas tarsi būtų įgyvendinimo priemonė.
Taryba mano, kad Parlamento argumentus dėl antrinio teisinio pagrindo – Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkto – tinkamumo ir dėl to, kad sąrašo pakeitimas yra pagrindinė nagrinėjamos srities nuostata, reikia analizuoti kaip šios nuostatos neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.
Taryba visų pirma ginčija šio neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo priimtinumą. Šiuo klausimu ji tvirtina, kad pagal Protokolo dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 10 straipsnio 1 dalį Teisingumo Teismo įgaliojimai, susiję su Sprendimu dėl Europolo, iki 2014 m. gruodžio 1 d. išliko tokie patys, kokie buvo iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo. Tuo metu taikytoje ES 35 straipsnio 6 dalyje Parlamentui nebuvo numatyta galimybės pareikšti ieškinį dėl buvusio „trečiojo ramsčio“ akto, koks yra skundžiamas sprendimas, panaikinimo. Remiantis tuo, kad Teisingumo Teismas toje srityje neturėjo kompetencijos, darytina išvada, kad Parlamento pareikštas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas turi būti pripažintas nepriimtinu.
Vengrijos palaikoma Taryba papildomai teigia, kad tuo metu, kai buvo priimtas sprendimas, Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas atitiko ES sutartį. Iš tiesų šioje nuostatoje tik numatytas ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytos procedūros taikymas, o pagal šią nuostatą imantis tokios priemonės, kaip skundžiamas sprendimas, nebūtinai reikalinga valstybės narės arba Komisijos iniciatyva.
Be to, Taryba ir Čekijos Respublika mano, kad sąrašo pakeitimas jokiu būdu nepriskirtinas prie pagrindinės Sprendimu dėl Europolo reglamentuojamos srities nuostatos.
Dėl Lisabonos sutarties įsigaliojimo padarinių Taryba, Čekijos Respublika ir Vengrija nurodo, kad Parlamento siūlomas Protokolo dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 9 straipsnio aiškinimas užkirstų kelią bet kokiai galimybei imtis įgyvendinimo priemonių, numatytų buvusio „trečiojo ramsčio“ aktuose, o būtent tokios situacijos siekė išvengti Sutarčių rengėjai.
– Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sąjungos akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir prie kurių priskirtinas tokio akto tikslas ir turinys (Sprendimo
Komisija / Parlamentas ir Taryba
, C‑43/12,
EU:C:2014:298
, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad šalių nuomonės dėl Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkto ir skundžiamo sprendimo tikslo ar turinio ryšio neišsiskiria. Tačiau Parlamentas ginčija šios nuostatos teisėtumą ir tvirtina, kad ja supaprastinama tokios priemonės, kaip skundžiamas sprendimas, priėmimo tvarka, palyginti su šiam tikslui Sutartyse numatyta procedūra.
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į tai, jog taisyklės, susijusios su Sąjungos institucijų valios formavimu, yra įtvirtintos Sutartyse ir jų negali nustatyti nei valstybės narės, nei pačios institucijos, ypatingais atvejais tik Sutartimis gali būti suteikiami įgaliojimai institucijai pakeisti jose įtvirtintą sprendimų priėmimo procedūrą. Todėl jei institucijai būtų pripažinta galimybė nustatyti antrinius teisinius pagrindus, kuriais remiantis galima priimti teisėkūros procedūra priimamus aktus arba nustatyti įgyvendinimo priemones, neatsižvelgiant į tai, ar taip būtų sugriežtinta, ar supaprastinta akto priėmimo tvarka, tai reikštų, kad jai suteikta teisėkūros galia, kuri viršija numatytą Sutartyse (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑133/06,
EU:C:2008:257
, 54–56 punktus; Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 42 ir 43 punktus; Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 32 ir 33 punktus).
Šiomis aplinkybėmis pirmiausia nagrinėtinas Parlamento argumentas, kad priimant skundžiamą sprendimą teisinis pagrindas ir procedūra buvo pasirinkti klaidingai, nes sprendimas susijęs su pagrindine reglamentuojamos srities nuostata ir ją galima reglamentuoti tik teisėkūros procedūra priimamu aktu.
Iš tiesų, kadangi Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąrašo keitimo procedūra neatitinka pirminėje teisėje nustatytos teisėkūros procedūra priimamų aktų policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje priėmimo procedūros, šį argumentą reikia analizuoti kaip paties Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkto teisėtumo ginčijimą, grindžiant tuo, kad pastarąja nuostata leidžiama priimti aktą, susijusį su pagrindine reglamentuojamos srities nuostata, taikant lankstesnę procedūrą, nei šiuo tikslu nustatyta pirminėje teisėje.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tokios srities, kaip nagrinėjama šioje byloje, pagrindinių normų priėmimas priklauso Sąjungos teisės aktų leidėjo kompetencijai, ir tokios taisyklės turi būti nustatytos pagrindiniame teisės akte. Iš to darytina išvada, kad teisė priimti nuostatas, kuriomis įtvirtinamos pagrindinio teisės akto pagrindinės nuostatos ir kurioms priimti būtinas politinis sprendimas, priskirtinas prie paties Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų, negali būti deleguota, ir tokios nuostatos negali būti įtvirtintos įgyvendinimo aktuose (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑355/10,
EU:C:2012:516
, 64–66 punktus).
Nustatant, kokios atitinkamos srities nuostatos turi būti laikomos pagrindinėmis, reikia remtis objektyviais įrodymais, kuriuos gali patikrinti teismas, ir atsižvelgti į atitinkamos srities charakteristikas ir ypatybes (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑355/10,
EU:C:2012:516
, 67 ir 68 punktus).
Šiuo atveju iš Sprendimo dėl Europolo 3 straipsnio matyti, kad Europolo tikslas yra remti ir stiprinti valstybių narių kompetentingų institucijų veiksmus ir jų tarpusavio bendradarbiavimą organizuoto nusikalstamumo, terorizmo ir kitų rūšių sunkių nusikaltimų, darančių poveikį dviem ar daugiau valstybių narių, prevencijos ir kovos su jais srityje.
Šiomis aplinkybėmis ryšių tarp Europolo ir trečiųjų valstybių užmezgimas yra papildoma Europolo veikla, nes pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 1 dalį užmegzti ir palaikyti bendradarbiavimo santykius su šiomis valstybėmis galima tik jeigu tai reikalinga Europolo užduotims vykdyti.
Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė tokių santykių užmezgimo ir palaikymo principą, apibrėžė tikslą, kurio turi būti siekiama tokiais santykiais, ir nustatė sritį, kurioje tokie santykiai turėtų būti užmezgami.
Todėl net jeigu priimant sprendimą, kuriuo pakeičiamas sąrašas, tenka spręsti tam tikrus techninio ir politinio pobūdžio klausimus, negalima teigti, kad tokiam sprendimui priimti būtinas politinis sprendimas, priskirtinas prie paties Sąjungos teisės aktų leidėjo įgaliojimų.
Parlamento argumentas, kad sąrašo pakeitimas gali turėti svarbių padarinių piliečių pagrindinėms teisėms, šios išvados pakeisti negali.
Žinoma, pažymėtina, kad, pirma, asmens duomenų perdavimu, kuris gali būti leidžiamas pagal Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnį sudarytais susitarimais, gali būti ribojamos atitinkamų asmenų pagrindinės teisės ir, antra, kai kurie tokie apribojimai gali būti tokie griežti, kad prireiktų Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑355/10,
EU:C:2012:516
, 77 punktą).
Tačiau, atrodo, patį asmens duomenų perdavimo tam tikroms trečiosioms valstybėms principą ir sritis, kuriose tokie duomenys turi būti perduoti, nustatė pats teisės aktų leidėjas, nes Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 6 dalies b punkte ir Sprendimo 2009/934 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta, be kita ko, kad turi būti įvertinta, ar atitinkama trečioji valstybė užtikrina tinkamą duomenų apsaugos lygį.
Bet kuriuo atveju trečiosios valstybės įtraukimas į sąrašą savaime nereiškia, kad leidžiama jai perduoti asmens duomenis. Iš tiesų, iš Sprendimo dėl Europolo 23 straipsnio 2, 4 ir 6 dalių matyti, kad tokius duomenis galima perduoti tik tuo atveju, jeigu Europolas su šia valstybe sudaro susitarimą, pagal kurį leidžiama perduoti tokius duomenis. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad pagal šio sprendimo 23 straipsnio 2 dalį, sietiną su Sprendimo 2009/934 5 ir 6 straipsniais ir Sprendimo 2009/935 1 straipsniu, derybos dėl tokio susitarimo ir jo sudarymas po to, kai atitinkama trečioji valstybė įtraukiama į sąrašą, apima vėlesnius Europolo valdybos ir Tarybos priimamus sprendimus: valdyba gali neleisti Europolo direktoriui pradėti derybų su atitinkama trečiąja valstybe, gali pakreipti derybas taip, kad būtų sudarytas susitarimas, kuriuo neleidžiama keistis asmens duomenimis, arba galiausiai nepatvirtinti direktoriaus suderėto susitarimo projekto, o Taryba gali nepatvirtinti Europolo pateikto projekto.
Dėl Parlamento argumento, kad Sprendime dėl Europolo nenustatytos sąlygos, kurias trečioji valstybė turi įvykdyti, kad būtų įtraukta į sąrašą, pažymėtina, jog šios sąlygos pakankamai tiksliai nustatytos šio sprendimo 23 straipsnio 1 dalyje.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad sąrašo pakeitimas nėra pagrindinė Sprendimu dėl Europolo reglamentuojamos srities nuostata, todėl Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo nustatyti, kad pakeitimus galima padaryti priimant įgyvendinimo aktą.
Taigi, antra, reikia nagrinėti Parlamento argumentą, kad Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas yra neteisėtas, nes juo leidžiama nustatyti šio sprendimo įgyvendinimo priemones be išankstinės valstybės narės ar Komisijos iniciatyvos.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog, kadangi Sąjungos akto teisėtumą reikia vertinti pagal jo priėmimo metu buvusias teisines ir faktines aplinkybes, Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkto teisėtumą reikia vertinti atsižvelgiant į nuostatas, kuriomis šio sprendimo priėmimo metu buvo reglamentuojamas bendrųjų aktų policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje įgyvendinimas, t. y. į ES 34 straipsnio 2 dalies c punktą ir 39 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 45 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 35 punktą).
Iš šių nuostatų darytina išvada, kad Taryba, pasikonsultavusi su Parlamentu, kvalifikuota balsų dauguma nustato priemones, kurios būtinos sprendimams, priimtiems pagal antraštinę dalį dėl policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose, įgyvendinti.
Tačiau šalys nesutaria dėl ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte įtvirtintų normų aiškinimo, kiek tai susiję su klausimu, ar nustatant tokias įgyvendinimo priemones reikia išankstinės valstybės narės ar Komisijos iniciatyvos.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad šia nuostata sprendimai, kuriuos Taryba gali priimti vienbalsiai, atskiriami nuo priemonių, reikalingų sprendimams Sąjungos lygmeniu įgyvendinti, kurias Taryba nustato kvalifikuota balsų dauguma.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į sakinių, iš kurių sudaryta minėta nuostata, sintaksę, žodžių junginį „bet kurios valstybės narės arba Komisijos iniciatyva“ reikia suprasti kaip susijusį tik su pagrindinėmis priemonėmis, kurias Taryba gali nustatyti vienbalsiai.
Taigi iš minėtos nuostatos formuluotės matyti, jog ją reikia aiškinti taip, kad valstybės narės arba Komisijos iniciatyva nebūtina tokioms įgyvendinimo priemonėms, kaip skundžiamas sprendimas, nustatyti.
Šį aiškinimą patvirtina ES 34 straipsnio 2 dalies c punkto kontekstas, į kurį reikia atsižvelgti aiškinant šią nuostatą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
M’Bodj
, C‑542/13,
EU:C:2014:2452
, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš tiesų, kiek tai susiję su nuostatomis, taikomomis būtent policijos ir teismų bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, pagal SESV 76 ir 291 straipsnius valstybės narės arba Komisijos iniciatyva reikalinga tik tuo atveju, kai priimami aktai, kuriems taikoma teisėkūros procedūra, o ne kai nustatomos įgyvendinimo priemonės.
Todėl reikia atmesti Parlamento argumentą, kad tai, jog pagal Spendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktą leidžiama šio sprendimo įgyvendinimo priemones nustatyti be išankstinės valstybės narės arba Komisijos iniciatyvos, reiškia, kad minėtą sprendimą reikia vertinti kaip nustatantį paprastesnę tokių priemonių priėmimo tvarką, palyginti su šiuo tikslu ES sutartyje nustatyta procedūra.
Dėl Parlamento argumentų, kad Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas neatitinka įsigaliojus Lisabonos sutarčiai taikytinų procedūros taisyklių, bet kuriuo atveju primintina, kad Protokole dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų įtvirtintos nuostatos, kuriomis konkrečiai reglamentuojama teisės sistema, po Lisabonos sutarties įsigaliojimo taikytina aktams, priimtiems iki jos įsigaliojimo remiantis ES sutartimi (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 51 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 41 punktą).
Šio protokolo 9 straipsnyje būtent numatyta, kad tokių aktų teisinė galia išlieka tol, kol įgyvendinant Sutartis šie aktai panaikinami, anuliuojami arba iš dalies pakeičiami.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad šį straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis reiškia, jog prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai tinkamai remiantis ES sutartimi priimto akto nuostata, kurioje įtvirtinta to akto įgyvendinimo priemonių priėmimo tvarka, ir toliau turi teisinę galią, kol ji panaikinama, anuliuojama ar iš dalies pakeičiama, ir remiantis ja galima imtis įgyvendinimo priemonių taikant joje nustatytą procedūrą (Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 57 punktas ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 47 punktas).
Šiomis aplinkybėmis, kadangi SESV 290 straipsnis netaikomas, Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktas nėra nesuderinamas su šia ESV sutarties nuostata.
Taip pat įvertinęs Parlamento argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta griežtesnė ar paprastesnė įgyvendinimo priemonių priėmimo tvarka, palyginti su šiuo tikslu ESV sutartyje įtvirtinta procedūra, Teisingumo Teismas negali konstatuoti, kad ši nuostata yra neteisėtas antrinis teisinis pagrindas, kuris netaikytinas pripažinus pagrįstu neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą (pagal analogiją žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 58 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 48 punktą).
Todėl šiomis aplinkybėmis, nesant reikalo spręsti nei dėl antrojo ieškinio pagrindo antrosios dalies, nei dėl trečiojo pagrindo priimtinumo, jiems negalima pritarti kaip nepagrįstiems (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 59 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 49 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), taigi reikia atmesti visus šiuos pagrindus.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminio procedūros reikalavimo pažeidimu
Šalių argumentai
Parlamentas tvirtina, kad, jeigu šiuo atveju tebetaikytina iki Lisabonos sutarties galiojusi tvarka, skundžiamas sprendimas turėjo būti priimtas valstybės narės arba Komisijos iniciatyva, pasikonsultavus su Parlamentu, kaip nustatyta ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte, siejamame su ES 39 straipsnio 1 dalimi.
Pirma, skundžiamas sprendimas nebuvo priimtas valstybės narės arba Komisijos iniciatyva. Antra, Tarybos konsultavimasis su Parlamentu neatitiko ES 39 straipsnio 1 dalies ir Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkto reikalavimų, nes, Tarybos nuomone, toks konsultavimasis buvo neprivalomas.
Taryba, priešingai, mano, kad nei Sprendime dėl Europolo, nei ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte, nei SESV 291 straipsnio 2 dalyje, nei SESV 76 straipsnyje nėra nustatyto reikalavimo priimti tokį aktą, kaip skundžiamas sprendimas, valstybės narės arba Komisijos iniciatyva.
Be to, Taryba nurodo, kad, kadangi ES 39 straipsnis buvo panaikintas Lisabonos sutartimi, ji nebeprivalėjo konsultuotis su Parlamentu. Tarybos teigimu, nustačius tokią pareigą reikštų, kad į SESV 291 straipsnyje nustatytą procedūrą įtraukiamas elementas, kurio tame straipsnyje nėra, ir taip būtų pažeista Lisabonos sutartimi nustatyta institucinė pusiausvyra.
Vengrija savo ruožtu nurodo, kad Taryba įvykdė Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą konsultuotis, pasinaudojusi savanoriško konsultavimosi galimybe.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, dėl to, kad skundžiamas sprendimas buvo priimtas be išankstinės valstybės narės arba Komisijos iniciatyvos, reikia konstatuoti, kad Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte nenumatyta tokia iniciatyva. Priešingai, iš šios nuostatos, sietinos su Sprendimo 2009/935 2 straipsnio 2 dalimi, matyti, kad pasiūlyti įtraukti trečiąją valstybę į sąrašą turi Europolo valdyba.
Be kita ko, iš šio sprendimo 62–66 punktuose išdėstytų argumentų matyti, kad ES 34 straipsnio 2 dalies c punkte nenustatytas reikalavimas imtis įgyvendinimo priemonių policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje valstybės narės arba Komisijos iniciatyva.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad prieš priimant skundžiamą sprendimą nebuvo valstybės narės arba Komisijos iniciatyvos, nėra esminis procedūros reikalavimo pažeidimas.
Antra, dėl konsultavimosi su Parlamentu sąlygų primintina, kad reguliarus konsultavimasis su Parlamentu tais atvejais, kurie numatyti taikytinose Sąjungos teisės normose, yra esminis procedūros reikalavimas, kurio nesilaikymas lemia atitinkamo akto negaliojimą (Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 63 punktas ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 53 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Kadangi išnagrinėjus antrąjį ir trečiąjį ieškinio pagrindus matyti, kad Taryba galėjo pagrįstai priimti skundžiamą sprendimą, remdamasi Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punktu, reikia nustatyti, ar prieš priimant šia nuostata grindžiamą aktą reikėjo konsultuotis su Parlamentu.
Iš pačios minėtos nuostatos formuluotės matyti, kad prieš pakeisdama sąrašą Taryba privalėjo pasikonsultuoti su Parlamentu.
Priešingai, nei tvirtina Taryba, dėl to, kad Lisabonos sutartimi panaikinta ES 39 straipsnio 1 dalis, neišnyksta pareiga konsultuotis su Parlamentu, nes ji aiškiai nustatyta Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte.
Be to, tai, kad SESV 291 straipsnyje neįtvirtinta pareiga konsultuotis su Parlamentu, neturi reikšmės, nes pareiga konsultuotis su Parlamentu yra vienas iš Sprendimo dėl Europolo teisinių padarinių, likęs galioti įsigaliojus Lisabonos sutarčiai pagal Protokolo dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų 9 straipsnį (pagal analogiją žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑317/13 ir C‑679/13,
EU:C:2015:223
, 68 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑540/13,
EU:C:2015:224
, 58 punktą).
Šiuo atveju neginčijama, kad Taryba skundžiamą sprendimą priėmė pasikonsultavusi su Parlamentu.
Tačiau Parlamentas teigia, kad tai, jog Taryba konsultavosi manydama, kad neprivalo to daryti, yra esminio procedūros reikalavimo pažeidimas.
Šiuo klausimu tenka konstatuoti, kad nebuvo nei teigta, nei
a fortiori
įrodyta, kad Tarybos padaryta klaida dėl to, kokiu pagrindu ji privalėjo konsultuotis su Parlamentu, faktiškai lėmė Parlamentui suteikto vaidmens skundžiamo sprendimo priėmimo procedūroje apribojimą ar turėjo reikšmės šio sprendimo turiniui.
Visų pirma pažymėtina, kad Parlamentas galėjo informuoti Tarybą apie savo poziciją prieš priimant minėtą sprendimą. Be to, iš pačios Parlamento nuomonės, pateiktos vykstant minėtai procedūrai, formuluotės ir paaiškinimų, šios institucijos pateiktų per posėdį, matyti, kad priimdamas minėtą nuomonę jis manė, jog Taryba su juo konsultuojasi vykdydama Sprendimo dėl Europolo 26 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą pareigą konsultuotis.
Šiomis aplinkybėmis nenustatyta, kad Tarybos padaryta klaida sukliudė Parlamentui veiksmingai dalyvauti aptariamoje procedūroje ar kėlė grėsmę Parlamento funkcijų vykdymo sąlygoms (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑392/95,
EU:C:1997:289
, 14 punktą ir Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑658/11,
EU:C:2014:2025
, 81 punktą).
Šios išvados nepaneigia Teisingumo Teismo pozicija, išreikšta Sprendime
Parlamentas / Taryba
(C‑316/91,
EU:C:1994:76
).
Iš tiesų, Teisingumo Teismas šiame sprendime konstatavo, kad netinkamai pasirinkus teisinį pagrindą, kuriame nenumatytas konsultavimasis su Parlamentu, gali būti pažeista Parlamento prerogatyva – teisė į tai, kad su juo būtų konsultuojamasi, – kai ji nustatyta pirminėje teisėje, nors ir buvo neprivalomas konsultavimasis (Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑316/91,
EU:C:1994:76
, 14 punktas).
Vis dėlto šiame sprendime Teisingumo Teismas padarė tokią išvadą tik vertindamas Parlamento pareikšto ieškinio dėl Tarybos akto priimtinumą ir nenagrinėjo klausimo, ar aiškinant taikytiną teisinį pagrindą Tarybos padaryta klaida dėl konsultavimosi su Parlamentu privalomojo pobūdžio savaime yra esminio procedūros reikalavimo pažeidimas, neatsižvelgiant į jos konkretų poveikį veiksmingam Parlamento dalyvavimui atitinkamoje procedūroje arba Parlamento funkcijų vykdymo sąlygoms.
Be to, byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, Teisingumo Teismo išreikšta pozicija iš dalies buvo pagrįsta tuo, kad tariama klaida dėl teisinio pagrindo lėmė tai, kad nebuvo taikoma nuostata, pagal kurią derinimo procedūra galėjo būti taikoma Parlamento prašymu (Sprendimo
Parlamentas / Taryba
, C‑316/91,
EU:C:1994:7
, 18 punktas), o nagrinėjamoje byloje taip nebuvo.
Be kita ko, pažymėtina, kad Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog klaidingas teisinio pagrindo, kuriame nustatyta pareiga konsultuotis su Parlamentu, pakeitimas teisiniu pagrindu, kuriame toks konsultavimasis nenumatytas, yra tik formalus trūkumas (Sprendimo
Komisija / Taryba
, 165/87,
EU:C:1988:458
, 20 punktas). Taigi tai, kad Taryba suklydo dėl teisinio pagrindo, pagal kurį ji konsultuojasi su Parlamentu, neturėjo poveikio sprendimo, priimto pagal aptariamą procedūrą, turiniui.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad negalima pritarti visam pirmajam ieškinio pagrindui.
Nė vienam Parlamento ieškinio pagrindui negalima pritarti, todėl ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Parlamentas pralaimėjo bylą, iš jo priteisiamos bylinėjimosi išlaidos.
Pagal šio reglamento 140 straipsnio 1 dalį Čekijos Respublika ir Vengrija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Parlamento bylinėjimosi išlaidas.

3.
Čekijos Respublika ir Vengrija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.