CELEX: 62010CJ0344
Kasační opravné prostředky
Přihlášky k zápisu ochranných známek Společenství představujících bílou broušenou láhev a matně černou broušenou láhev
Zamítnutí zápisu
Nedostatek rozlišovací způsobilosti

Svými kasačními opravnými prostředky se společnost Freixenet SA (dále jen „společnost Freixenet“) domáhá zrušení rozsudků
Tribunálu Evropské unie ze dne 27. dubna 2010, Freixenet v. OHIM (bílá broušená láhev) (T‑109/08, dále jen „rozsudek T‑109/08“),
a Freixenet v. OHIM (matně černá broušená láhev) (T‑110/08, dále jen „rozsudek T‑110/08“) (dále společně jen „napadené rozsudky“),
kterými Tribunál zamítl její žaloby podané proti rozhodnutím prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu
(ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 30. října 2007 (věc R 97/2001‑1) a ze dne 20. listopadu 2007 (věc R 104/2001‑1), týkajícím
se přihlášek k zápisu označení představujících bílou broušenou láhev a matně černou broušenou láhev jako ochranných známek
Společenství (dále jen „sporná rozhodnutí“).

Právní rámec
Nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11, s. 1; Zvl. vyd.
17/01, s. 146) bylo zrušeno nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
L 78, s. 1), které vstoupilo v platnost dne 13. dubna 2009. Řízení v projednávaných věcech se však s ohledem na dobu rozhodnou
z hlediska skutkového stavu řídí i nadále nařízením č. 40/94.
Podle čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 se do rejstříku nezapíšou ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost.
Podle čl. 7 odst. 3 tohoto nařízení se absolutní důvod pro zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení nepoužije,
pokud ochranná známka získala užíváním ve vztahu k výrobkům, pro které je požadován její zápis do rejstříku, rozlišovací způsobilost.
Článek 38 odst. 3 téhož nařízení stanoví, že přihlášku lze zamítnout teprve poté, co byla přihlašovateli poskytnuta možnost
vzít přihlášku zpět nebo ji změnit nebo předložit svá vyjádření.
Článek 73 nařízení č. 40/94 stanoví:
„Rozhodnutí [OHIM] musí být odůvodněna. Mohou být založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit.“

Skutkový základ sporu
Dne 1. dubna 1996 společnost Freixenet podala u OHIM dvě přihlášky k zápisu ochranných známek Společenství týkající se sporných
zobrazení. V těchto přihláškách společnost Freixenet uvedla, že ochranné známky, jejichž zápis je požadován, patří do kategorie
„jiné“ a spočívají ve formě obchodní úpravy výrobku. V přihlášce, která vedla k vydání rozsudku T‑109/08, se společnost Freixenet
dovolávala „matně zlaté“ barvy a popsala ochrannou známku jako „bílou broušenou láhev, která při naplnění vínem získá matně
zlatý vzhled, jako by byla ojíněná“. V přihlášce, která vedla k vydání rozsudku T‑110/08, se společnost Freixenet dovolávala
„matně černé“ barvy a popsala ochranou známku jako „matně černou broušenou láhev“. K uvedeným přihláškám bylo mimoto připojeno
prohlášení, v němž společnost Freixenet tvrdila, že „ochranná známka nemá za cíl získat soukromou a výlučnou ochranu tvaru
láhve, ale zvláštního vzhledu jejího povrchu“.
Výrobky, pro které byl zápis požadován, náleží do třídy 33 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb
pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a odpovídají následujícímu popisu, a to „Šumivá vína“.
Rozhodnutími ze dne 29. listopadu 2000 průzkumový referent OHIM zamítl předložené přihlášky k zápisu ochranných známek z důvodu,
že dotčené ochranné známky postrádají rozlišovací způsobilost a že důkazy předložené společností Freixenet neumožňují dospět
k závěru, že rozlišovací způsobilost uvedených ochranných známek byla získána užíváním ve smyslu čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94.
Rozhodnutími ze dne 11. února 2004, vydanými ve věcech R 97/2001‑4 a R 104/2001‑4, čtvrtý odvolací senát OHIM zamítl odvolání
podaná společností Freixenet proti rozhodnutím uvedeného průzkumového referenta.
Rozsudky ze dne 4. října 2006, Freixenet v. OHIM (tvar bílé broušené láhve) (T‑190/04) a Freixenet v. OHIM (tvar matně černé
broušené láhve) (T‑188/04), Tribunál zrušil tato rozhodnutí, když rozhodl, že tento odvolací senát porušil článek 73 nařízení
č. 40/94 a zásadu dodržení práv obhajoby.
Rozhodnutími ze dne 12. prosince 2006 prezidium odvolacích senátů OHIM vrátilo tyto věci prvnímu odvolacímu senátu.
Dopisy ze dne 18. června 2007, s přihlédnutím ke skutečnosti, že Tribunál čtvrtému odvolacímu senátu OHIM vytkl, že svá rozhodnutí
založil na důkazech, se kterými nebyla společnost Freixenet předem seznámena, první odvolací senát OHIM této společnosti předal
nákresy lahví, které byly uvedeny v rozhodnutích čtvrtého odvolacího senátu, jež byla zrušena Tribunálem, jakož i adresy internetových
stránek uvedených v rozhodnutích průzkumového referenta ze dne 29. listopadu 2000.
Dopisy ze dne 9. srpna 2007 společnost Freixenet předložila své vyjádření k výše uvedeným informacím.
Spornými rozhodnutími první odvolací senát OHIM zamítl odvolání, která mu byla předložena.

Řízení před Tribunálem a napadené rozsudky
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu dne 28. února 2008 podala společnost Freixenet dvě žaloby, kterými se domáhala toho, aby
Tribunál zrušil sporná rozhodnutí a rozhodl, že přihlášky k zápisu ochranných známek Společenství týkající se sporných zobrazení
splňují podmínky stanovené k tomu, aby byly zveřejněny v souladu s článkem 40 nařízení č. 40/94.
Na podporu těchto žalob společnost Freixenet uplatňovala tři žalobní důvody vycházející z porušení článku 73 nařízení č. 40/94,
čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení a čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení.
Napadenými rozsudky Tribunál nepřijal tyto tři žalobní důvody a zamítl uvedené žaloby v plném rozsahu.
Konkrétně, pokud jde o první část prvního žalobního důvodu vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění zakotvené v
čl. 73 první větě nařízení č.40/94, Tribunál v bodech 20 napadených rozsudků rozhodl, že odvolací senát nemusel poskytnout
přesné odkazy na informace ve spise, jelikož výslovně odkázal na praktické zkušenosti všeobecně získané při uvádění výrobků
široké spotřeby na trh, aby dospěl k závěru, že ochranné známky, jejichž zápis byl požadován, postrádaly rozlišovací způsobilost
ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. Tribunál tudíž v bodech 21 těchto rozsudků tuto první část zamítl.
V rámci téže části Tribunál v bodech 22 napadených rozsudků rovněž uvedl, že odvolací senát podepřel svou tezi, podle níž
každodenní zkušenosti potvrzují myšlenku, že skutečná ochranná známka šumivého vína je představována etiketou, tím, že uvedl,
že „nákresy uvedené v rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu, které byly zaslány [společnosti Freixenet], a nákresy, které
[společnost Freixenet] [mohla] sama najít díky svému průzkumu, představují ten nejlepší důkaz“. Tribunál v bodech 23 těchto
rozsudků rozhodl, že všechny nákresy potvrdily myšlenku, podle níž je skutečná ochranná známka šumivého vína představována
etiketou, a nikoliv formou jeho obalu, což představovalo odůvodnění, na němž odvolací senát založil svá sporná rozhodnutí.
Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení práva být vyslechnut zakotveného v čl. 73 druhé větě nařízení
č. 40/94, Tribunál v bodech 44 napadených rozsudků uvedl, že podle prvního odvolacího senátu OHIM zásadním prvkem umožňujícím
identifikovat původ výrobku je pro dotčeného spotřebitele etiketa umístěná na láhvi šumivého vína spíše než tvar láhve nebo
její vnější vzhled. Tribunál v bodech 45 těchto rozsudků upřesnil, že toto posouzení představovalo konečné stanovisko přijaté
OHIM, a že tedy nemusí být v zásadě předloženo společnosti Freixenet k vyjádření. Podle Tribunálu uvedené posouzení nespočívalo
na faktických skutečnostech shromážděných bez návrhu odvolacím senátem, ale bylo pokračováním argumentace průzkumového referenta
ze dne 19. listopadu 1998, kdy bylo společnosti Freixenet oznámeno, že ochranná známka, jejíž zápis byl požadován, má obvyklý
vzhled láhve šumivého vína, a z důvodu této skutečnosti postrádá veškerou rozlišovací způsobilost podle čl. 7 odst. 1 písm. b)
tohoto nařízení.
V rámci této druhé části prvního žalobního důvodu Tribunál rovněž uvedl v bodech 46 uvedených rozsudků, že dedukce vycházející
z praktických zkušeností, a sice důležitost etikety umístěné na láhvi šumivého vína jakožto prvku umožňujícího dotčenému spotřebiteli
zjistit původ výrobku a rozličnost obchodních úprav, mohly být považovány za známé všem a zejména společnosti Freixenet. Podle
Tribunálu tyto dedukce patří do kategorie všeobecně známých skutečností, jejichž správnost OHIM nemusí prokazovat. Tribunál
kromě toho uvedl, že tato argumentace, o kterou odvolací senát především opřel sporná rozhodnutí, proběhla v rámci diskusí
mezi společností Freixenet a OHIM ohledně skutečností, které je třeba zohlednit pro prokázání rozlišovací způsobilosti ochranných
známek, jejichž zápis byl požadován.
V bodech 47 napadených rozsudků Tribunál uvedl, že myšlenka, podle níž etiketa představuje referenční prvek pro spotřebitele
šumivých vín, který nevychází z jiných prvků, jako jsou barva skla láhve nebo vzhled jejího povrchu, představuje těžiště odůvodnění
OHIM a je pouhým zjištěním vyplývajícím z praktických zkušeností. Vzhledem k tomu, že Tribunál měl za to, že tato myšlenka
nemohla být společnosti Freixenet neznámá, rozhodl, že tato společnost tedy měla skvělou možnost popřít myšlenku zastávanou
průzkumovým referentem a následně prvním odvolacím senátem OHIM k prokázání neexistence rozlišovací způsobilosti ochranných
známek, jejichž zápis byl požadován, a mohla se tedy dovolávat toho, že dotčený spotřebitel při výběru šumivého vína obvykle
nepřihlíží k etiketě, ale k obalu tohoto výrobku.
Kromě toho Tribunál konstatoval, že společnost Freixenet měla příležitost předložit své vyjádření k nákresům lahví uvedeným
v rozhodnutích čtvrtého odvolacího senátu OHIM a současně v bodech 48 těchto rozsudků rozhodl, že tedy nebyla v tomto ohledu
oprávněna dovolávat se porušení čl. 73 druhé věty nařízení č. 40/94.
Tribunál dospěl v bodech 49 napadených rozsudků k závěru, že společnost Freixenet byla vyslechnuta v souladu s čl. 73 druhou
větou nařízení č. 40/94, neboť se mohla vyjádřit k důvodům, pro které OHIM zamýšlel zamítnout přihlášky k zápisu ochranných
známek pro nedostatek rozlišovací způsobilosti vyžadované v tomto ohledu. Tribunál dále v bodech 50 těchto rozsudků rozhodl,
že společnost Freixenet tedy neprávem tvrdila, že odvolací senát porušil toto ustanovení tím, že ji nevyzval k předložení
vyjádření ke všeobecně známým skutečnostem, o kterých nemohla nevědět a které tvořily konečné stanovisko OHIM, nebo k uvedeným
nákresům lahví. Tribunál tedy druhou část prvního žalobního důvodu zamítl.
Pokud jde o druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, Tribunál v bodě 75 rozsudku
T‑109/08 a v bodě 74 rozsudku T‑110/08 především uvedl, že pokud jde o vlastní posouzení rozlišovací způsobilosti ochranných
známek, jejichž zápis byl požadován, odvolací senát OHIM zastával názor, že barva a matnost skla láhve nemohou „sloužit jako
ochranná známka“ šumivého vína. Kromě toho Tribunál v bodě 76 rozsudku T‑109/08 a v bodě 75 rozsudku T‑110/08 uvedl, že v tomto
kontextu se společnost Freixenet dovolávala originality těchto ochranných známek ke dni 1.dubna 1996, která jako taková nebyla
uvedeným odvolacím senátem ve sporných rozhodnutích zpochybněna. Podle Tribunálu však taková originalita nestačí k prokázání
rozlišovací způsobilosti uvedených ochranných známek, pokud jde o dotčené výrobky a relevantní veřejnost.
V bodě 79 rozsudku T‑109/08 a v bodě 78 rozsudku T‑110/08 Tribunál rozhodl, že obě skutková zjištění odvolacího senátu OHIM,
která společnost Freixenet jako taková nepopírala a která vycházela jednak ze skutečnosti, že žádná láhev se neprodávala bez
etikety nebo rovnocenného označení, jednak ze skutečnosti, že sama společnost Freixenet používala ochrannou známku FREIXENET
na lahvích, jejichž zápis jako ochranné známky byl požadován, umožňují potvrdit myšlenku vycházející z praktických zkušeností,
podle níž barva a matnost skla láhve nemohou „sloužit jako ochranná známka“ šumivého vína ve vztahu k relevantní veřejnosti.
V rámci tohoto druhého žalobního důvodu Tribunál mimoto v bodě 81 rozsudku T‑109/08 a v bodě 80 rozsudku T‑100/08 připomněl,
že originalita ochranných známek, jejichž zápis byl požadován, nebyla zpochybňována. Zpochybňovaná byla skutečnost, že převážná
většina spotřebitelů nevnímá vzhled lahví jako užitečnou informaci k určení původu dotčeného šumivého vína, ale spíše se spoléhá
na etiketu.
Kromě toho v bodě 82 rozsudku T‑109/08 a v bodě 81 rozsudku T‑110/08 Tribunál rozhodl, že k argumentu vycházejícímu ze skutečnosti,
že nákresy lahví šumivých vín uvedené ve sporných rozhodnutích neodkazovaly na láhev prodávanou v době, kdy byl zápis ochranných
známek požadován, stačí uvést, že tento argument je irelevantní, neboť odvolací senát OHIM v těchto rozhodnutích správně zdůraznil,
že „neexistuje žádný předchozí případ vinařských podniků nabízejících veřejnosti víno v lahvích bez nápisů, s výlučnou nebo
zásadní důvěrou ve formální vzhled láhve jako označení průmyslového nebo obchodního původu výrobku“. Tribunál dospěl k závěru,
že každopádně i za předpokladu, že by společnost Freixenet byla první, která použila balení, pro které se požadoval zápis
ochranných známek, nic to nemění na tom, že by originalita tohoto balení nestačila, neboť spotřebitel při rozhodování o koupi
přihlíží, a to bez ohledu na rozhodnou dobu, k dalšímu prvku, zejména s přihlédnutím k velké rozličnosti obchodních úprav
nabízených v obchodech.
V důsledku toho Tribunál v bodě 85 rozsudku T‑109/08 a v bodě 84 rozsudku T‑110/08 rozhodl, že odvolací senát správně shledal,
že ochranné známky, jejichž zápis byl požadován, postrádaly rozlišovací způsobilost, a proto druhý žalobní důvod zamítl.
Pokud jde o třetí žalobní důvod vycházející z porušení čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, Tribunál v bodě 113 rozsudku T‑109/08
a v bodě 108 rozsudku T‑110/08 především uvedl, že nelze zpochybnit, že na devět z patnácti členských států, které tvořily
Evropské společenství v okamžiku podání přihlášek k zápisu, se nevztahovaly průzkumy trhu předložené společností Freixenet.
Tribunál mimoto v bodě 122 rozsudku T‑109/08 a v bodě 118 rozsudku T‑110/08 upřesnil, že jelikož jsou ochranné známky, jejichž
zápis byl požadován, tvořeny obchodní úpravou výrobku, neexistuje jazyková překážka jejich zápisu, a že tedy získání rozlišovací
způsobilosti užíváním bylo v zásadě třeba prokázat v celé části Společenství, kde chyběla inherentní rozlišovací způsobilost,
aby bylo možno tyto ochranné známky zapsat na základě čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94.
Tribunál dospěl v bodě 123 rozsudku T‑109/08 a v bodě 119 rozsudku T‑110/08 k závěru, že vzhledem k neexistenci dostatečných
důkazů pro čtrnáct z patnácti dotčených členských států nemohlo být tedy získání rozlišovací způsobilosti užíváním ve Španělsku
považováno za dostačující k dosažení zápisu ochranné známky Společenství, která má jednotný charakter a účinky v celém Společenství.
Tribunál rovněž shledal, že se společnost Freixenet nemůže za tímto účelem obdobně dovolávat rozsudku ze dne 6. října 2009,
PAGO International (C‑301/07, Sb. rozh. s. I‑9429), který se týká žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se čl. 9
odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 a otázky ochrany přiznané z titulu dobrého jména již zapsané ochranné známce Společenství.
Tribunál proto rozhodl, že odvolací senát OHIM správně shledal, že důkazy poskytnuté společností Freixenet nebyly dostatečné
pro prokázání rozlišovací způsobilosti označení, jejichž zápis byl požadován, získané užíváním, a tudíž třetí žalobní důvod
zamítl.

Návrhová žádání účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
Společnost Freixenet navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil napadené rozsudky;
–        vyhověl jejím návrhovým žádáním uplatněným před Tribunálem a
–        uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
OHIM navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl kasační opravné prostředky a
–        uložil společnosti Freixenet náhradu nákladů řízení.
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 10. listopadu 2010 bylo nařízeno spojení věcí C‑344/10 P a C‑345/10 P pro účely ústní
části řízení a rozsudku.

Ke kasačním opravným prostředkům
Na podporu svých kasačních opravných prostředků se společnost Freixenet dovolává tří důvodů, které vycházejí zaprvé z porušení
čl. 38 odst. 3 a článku 73 nařízení č. 40/94, jakož i článku 296 SFEU a článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních
svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, zadruhé z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení a zatřetí z porušení
čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení. Nejprve je třeba přezkoumat druhý důvod kasačních opravných prostředků.
Argumentace účastníků řízení
Svým druhým důvodem kasačních opravných prostředků společnost Freixenet tvrdí, že Tribunál porušil čl. 7 odst. 1 písm. b)
nařízení č. 40/94 tím, že v napadených rozsudcích rozhodl, že odvolací senát OHIM nebyl povinen uvést konkrétní skutečnosti
na podporu zamítnutí zápisu a k tomu, aby popřel rozlišovací způsobilost ochranných známek, jejichž zápis byl požadován, se
mohl omezit na tvrzení údajně všeobecně známé skutečnosti, přestože společnost Freixenet poskytla konkrétní a podložené údaje
dokládající originalitu těchto ochranných známek k relevantnímu datu, jelikož tyto se podstatně odlišovaly od normy a od zvyklostí
dotčeného odvětví. Vzhledem k tomu, že podle judikatury musí být posouzení rozlišovací způsobilosti konkrétní, OHIM je povinen
konkrétně odpovědět na konkrétní informace předložené přihlašovatelem a nemůže se omezit na vágní a obecná odmítnutí, což
Tribunál v napadených rozsudcích nesprávně připustil.
Kromě toho společnost Freixenet zdůrazňuje skutečnost, že se ochranné známky, jejichž zápis byl požadován, podstatně odlišují
od norem daného odvětví ke dni 1. dubna 1996, a uvádí, že z tohoto pohledu byla originalita těchto ochranných známek uznána
jak odvolacím senátem OHIM, tak Tribunálem v bodech 76 a 81 rozsudku T‑109/08, jakož i v bodech 75 a 80 rozsudku T‑110/08.
Tvrdí, že jelikož v souladu s judikaturou pouze schopnost odlišit původ výrobku stačí k tomu, aby se neuplatnil důvod pro
zamítnutí uvedený v čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, a s přihlédnutím ke skutečnosti, že tyto ochranné známky měly
minimální rozlišovací způsobilost, což Tribunál připustil, když je kvalifikoval jako originální, Tribunál se dopustil nesprávného
právního posouzení a porušil toto ustanovení tím, že uvedeným ochranným známkám nepřiznal rozlišovací způsobilost, i když
kritérium ochrany bylo splněno.
Společnost Freixenet Tribunálu rovněž vytýká, že porušil čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 tím, jakou důležitost přiznal
nezbytnosti spojit slovní prvek s ochrannými známkami, jejichž zápis byl požadován, když v bodě 82 rozsudku T‑109/08 a v bodě
81 rozsudku T‑110/08 potvrdil úvahu odvolacího senátu OHIM, podle níž „neexistuje žádný předchozí případ vinařských podniků
nabízejících veřejnosti víno v lahvích bez nápisů, s výlučnou nebo zásadní důvěrou ve formální vzhled láhve jako označení
průmyslového nebo obchodního původu výrobku“. Tribunál tak nesprávně vycházel z domněnky, že jiné než slovní označení nemá
žádnou rozlišovací způsobilost, pokud není použito ve spojení se slovním prvkem, přestože ani toto nařízení, ani judikatura
nepodmiňují zápis ochranné známky tvořené formou obchodní úpravy výrobku nebo obchodní úpravou jejího obalu přítomností nápisů
nebo slovních prvků.
OHIM zpochybňuje tuto argumentaci společnosti Freixenet a tvrdí, že tento druhý důvod kasačních opravných prostředků musí
být zamítnut jako neopodstatněný.
Závěry Soudního dvora
Z ustálené judikatury vyplývá, že rozlišovací způsobilost ochranné známky ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94
znamená, že tato ochranná známka umožní identifikovat výrobek, pro který je zápis požadován, jako pocházející od určitého
podniku, a tedy odlišit tento výrobek od výrobků jiných podniků (viz zejména rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Henkel v. OHIM,
C‑456/01 P, Recueil, s. I‑5089, bod 34; ze dne 7. října 2004, Mag Instrument v. OHIM, C‑136/02 P, Sb. rozh. s. I‑9165, bod
29, a ze dne 25. října 2007, Develey v. OHIM, C‑238/06 P, Sb. rozh. s. I‑9375, bod 79).
Tato rozlišovací způsobilost musí být posuzována jednak vzhledem k výrobkům nebo službám, pro které je zápis požadován, jednak
vzhledem k jejich vnímání relevantní veřejností (viz zejména výše uvedený rozsudek Henkel v. OHIM, bod 35; rozsudek ze dne
22. června 2006, Storck v. OHIM, C‑25/05 P, Sb. rozh. s. I‑5719, bod 25 a výše uvedený rozsudek Develey v. OHIM, bod 79).
Jak Tribunál uvedl v bodě 69 rozsudku T‑109/08 a v bodě 68 rozsudku T‑110/08, v projednávané věci není zpochybňováno, že dotčené
výrobky, a sice šumivá vína, jsou výrobky běžné spotřeby a že cílovou veřejností je široká veřejnost patnácti členských států,
které tvořily Společenství v okamžiku podání přihlášek k zápisu.
Rovněž podle ustálené judikatury nejsou kritéria posouzení rozlišovací způsobilosti trojrozměrných ochranných známek tvořených
vzhledem samotného výrobku odlišná od kritérií použitelných na ostatní druhy ochranných známek (viz zejména výše uvedený rozsudek
Mag Instrument v. OHIM, bod 30; ze dne 12. ledna 2006, Deutsche SiSi-Werke v. OHIM, C‑173/04 P, Sb. rozh. s. I‑551, bod 27;
výše uvedený rozsudek Storck v. OHIM, bod 26, a rozsudek ze dne 4. října 2007, Henkel v. OHIM, C‑144/06 P, Sb. rozh. s. I‑8109,
bod 36).
V rámci použití těchto kritérií je nicméně třeba zohlednit skutečnost, že vnímání průměrného spotřebitele není nutně stejné
v případě trojrozměrné ochranné známky tvořené vzhledem samotného výrobku jako v případě slovní nebo obrazové ochranné známky
spočívající v označení nezávislém na vzhledu výrobků, které označuje. Průměrní spotřebitelé totiž obvykle nevyvozují původ
výrobků z jejich tvaru nebo tvaru jejich obalu v případě, že neexistuje žádný grafický nebo textový prvek, a prokázat rozlišovací
způsobilost takové trojrozměrné ochranné známky se tedy může jevit obtížnější než v případě slovní nebo obrazové ochranné
známky (viz zejména výše uvedené rozsudky Mag Instrument v. OHIM, bod 30; Deutsche SiSi-Werke v. OHIM, bod 28, a Storck v. OHIM,
bod 27).
Za těchto podmínek pouze ochranná známka, která se podstatně odlišuje od normy nebo od zvyklostí daného odvětví, a v důsledku
toho je způsobilá plnit svou základní funkci označení původu, nepostrádá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b)
nařízení č. 40/94 (viz zejména výše uvedené rozsudky Mag Instrument v. OHIM, bod 31; Deutsche SiSi-Werke v. OHIM, bod 31,
a Storck v. OHIM, bod 28).
Tato judikatura postupně vyvinutá pro trojrozměrné ochranné známky tvořené vzhledem samotného výrobku nebo obalem takových
výrobků, jako jsou tekutiny, které jsou v obchodním styku baleny z důvodů souvisejících se samotnou povahou výrobku (viz výše
uvedený rozsudek Deutsche SiSi-Werke v. OHIM, bod 29, a rozsudek ze dne 4. října 2007, Henkel v. OHIM, bod 38), je rovněž
platná tehdy, když stejně jako v projednávané věci je ochrannou známkou, jejíž zápis je požadován, „jiná“ ochranná známka
tvořená zvláštním vzhledem povrchu obalu tekutého výrobku. V takovémto případě totiž ochranná známka také nesestává z označení
nezávislého na vzhledu potřebného obalu výrobků, které označuje (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Storck v. OHIM,
bod 29).
Ač Tribunál v bodech 63 až 67 rozsudku T‑109/08 a v bodech 62 až 66 rozsudku T‑110/08 správně identifikoval kritéria stanovená
judikaturou, z těchto rozsudků nicméně vyplývá, že Tribunál se touto judikaturou při posuzování projednávané věci neřídil.
Tribunál se totiž namísto toho, aby ověřil, zda se ochranné známky, jejichž zápis byl požadován, podstatně odlišují od normy
nebo od zvyklostí daného odvětví, omezil na to, že v bodě 79 rozsudku T‑109/08 a v bodě 78 rozsudku T‑110/08 obecně konstatoval,
že jelikož se žádná láhev neprodává bez etikety nebo bez rovnocenného označení, pouze tento slovní prvek umožňuje určit původ
dotčených šumivých vín tak, že barva a matnost skla láhve nemohou „sloužit jako ochranná známka“ šumivého vína ve vztahu k relevantní
veřejnosti, pokud nebyly použity ve spojení se slovním prvkem.
Takové posouzení vede k systematickému vyloučení ochrany, kterou může nařízení č. 40/94 poskytovat ochranným známkám tvořeným
vzhledem obalu samotného výrobku neobsahujícím nápis nebo slovní prvek.
Vyplývá z toho, že se Tribunál dopustil porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 (v tomto smyslu viz rozsudek ze
dne 20. září 2001, Procter & Gamble v. OHIM, C‑383/99 P, Recueil, s. I‑6251, bod 45).
Za těchto podmínek je třeba přijmout druhý důvod kasačních opravných prostředků vznesený společností Freixenet a zrušit napadené
rozsudky, aniž je nezbytné zkoumat ostatní důvody kasačních opravných prostředků.

K žalobám před Tribunálem
V souladu s čl. 61 prvním pododstavcem druhou větou statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě zrušení
rozhodnutí Tribunálu vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. Je třeba uvést, že v projednávané
věci tomu tak je.
Pokud jde o návrhy společnosti Freixenet předložené před Tribunálem směřující ke zrušení sporných rozhodnutí a zakládající
se na porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, je třeba jim vyhovět z důvodů uvedených v bodech 45 až 52 tohoto
rozsudku. Odvolací senát OHIM se totiž dopustil téhož nesprávného právního posouzení jako Tribunál, když v bodech 34 a 37
rozhodnutí ze dne 30. října 2007 a v bodech 31 a 34 rozhodnutí ze dne 20. listopadu 2007 shledal, že „formální vzhled neplní
funkci ochranné známky, ale etiketa ano“, tedy tím, že nepřezkoumal, zda se ochranné známky, jejichž zápis byl požadován,
natolik podstatně odlišovaly od normy nebo od zvyklostí daného odvětví, že měly rozlišovací způsobilost.
Za těchto podmínek je třeba zrušit sporná rozhodnutí, aniž je nezbytné zkoumat ostatní žalobní důvody vznesené společností
Freixenet v rámci jejích žalob před Tribunálem.

K nákladům řízení
Podle článku 122 jednacího řádu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydává sám konečné rozhodnutí
ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 69 odst. 2 tohoto řádu, který se na základě článku 118 uvedeného řádu použije
na řízení o kasačním opravném prostředku, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že společnost Freixenet požadovala náhradu nákladů
řízení a OHIM neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení v prvním stupni i náhradu
nákladů řízení o kasačních opravných prostředcích.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Rozsudky Tribunálu Evropské unie ze dne 27. dubna 2010, Freixenet v. OHIM (bílá broušená láhev) (T‑109/08) a Freixenet v. OHIM
(matně černá broušená láhev) (T‑110/08), se zrušují.
2)
Rozhodnutí prvního odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 30. října
2007 (věc R 97/2001-1) a ze dne 20. listopadu 2007 (věc R 104/2001-1) se zrušují.
3)
Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) se ukládá náhrada nákladů řízení v prvním stupni i náhrada
nákladů řízení o kasačních opravných prostředcích.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.