CELEX: 62009CJ0530
Arvonlisävero
Direktiivi 2006/112/EY
52 artiklan a alakohta ja 56 artiklan 1 kohdan b ja g alakohta
Verollisen liiketoimen suorituspaikka
Verotuksellinen liittymäkohta
Messuosastojen suunnittelu, vuokraus ja pystytys

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL
L 347, s. 1) 52 artiklan a alakohdan ja 56 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Inter-Mark Group sp. z o.o. sp. komandytowa (jäljempänä Inter-Mark),
joka on Puolan oikeuden mukaan perustettu arvonlisäverovelvollinen yhtiö Puolassa, ja valittajan vastapuolena on Dyrektor
Izby Skarbowej w Poznaniu (Poznańin verotoimiston johtaja, jäljempänä Dyrektor), joka toimii Minister Finansówin (valtiovarainministeri)
nimissä, ja jossa on kyse siitä, kuinka palvelun suorituspaikka määritellään arvonlisäveroa (jäljempänä ALV) kannettaessa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 2006/112 45 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kiinteään omaisuuteen liittyvien palvelujen, mukaan lukien kiinteistövälittäjä- ja asiantuntijapalvelut, sekä rakennustyön
valmistelua ja yhteensovittamista koskevien palvelujen, kuten arkkitehtien ja valvontatoimistojen palvelujen suorituspaikka
on kiinteän omaisuuden sijaintipaikka.”
Saman direktiivin 52 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Seuraavien palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa palvelu tosiasiassa suoritetaan:
a)     kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, koulutus- ja viihdetoiminta tai vastaava toiminta, mukaan lukien tällaisen toiminnan
järjestäjien suorittamat palvelut sekä tällaisen toiminnan mahdolliset liitännäispalvelut”.
Mainitun direktiivin 56 artiklan 1 kohdan b ja g alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäljempänä lueteltujen palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa hankkijalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka,
jolle palvelu on suoritettu, taikka näiden puuttuessa hankkijan kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka, jos palvelut suoritetaan
yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille hankkijoille tai yhteisöön, mutta muuhun kuin suorittajan kotimaahan sijoittautuneille
verovelvollisille:
– –
b)      mainos- ja ilmoituspalvelut;
– –
g)      irtaimen aineellisen omaisuuden vuokraus, lukuun ottamatta kaikkia kulkuneuvoja;
– –”

Kansallinen säännöstö
Tavaroista ja palveluista kannettavasta verosta 11.3.2004 annetun lain (Ustawa z dnia 11 marca 2004r. o podatku od towarów
i usług; Dz. U. 2004, nro 54, järjestysnumero 535), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä arvonlisäverolaki),
27 §:n 2 momentin 3 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Palvelujen, jotka koskevat kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, koulutus- ja viihdetoimintaa, tai vastaavien palvelujen,
kuten messujen ja näyttelyjen, sekä tällaisen palvelun liitännäispalvelujen suorituspaikka on paikka, jossa ne tosiasiassa
suoritetaan – –”.
Arvonlisäverolain 27 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Silloin kun 4 momentissa tarkoitettuja palveluja suoritetaan
1)      luonnollisille henkilöille, oikeushenkilöille tai oikeushenkilöllisyyttä vailla oleville organisatorisille yksiköille, joiden
kotipaikka on jonkin kolmannen valtion alueella, tai
2)      verovelvollisille, joiden kotipaikka on yhteisössä mutta eri valtiossa kuin palvelujen suorittajan,
palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa palvelun hankkijalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, jolle
kyseinen palvelu suoritetaan, tai näiden puuttuessa hankkijan kotipaikka tai hankkijan pysyvä asuinpaikka.”
Arvonlisäverolain 27 §:n 4 momentin 2 kohdan mukaisesti 3 momenttia sovelletaan muun muassa mainos- ja ilmoituspalveluihin.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Inter-Mark pyysi 11.2.2009 Dyrektorilta sellaista kirjallista tulkintaa arvonlisäverolain säännösten soveltamisesta, joka
koskee messu- ja näyttelyosastojen vuokrauspalvelun suorituspaikan määrittelemistä sekä tämän paikan määrittelemistä, kun
näitä samoja palveluja suorittavat alihankkijat. Kansallisen tuomioistuimen päätöksestä ilmenee, ettei alihankintaan liittyvällä
osalla ole merkitystä käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kannalta.
Inter-Mark ilmoitti pyynnössään, että toiminnassa, jota se aikoo harjoittaa, on kyse messu‑ ja näyttelyosastojen antamisesta
määräajaksi sellaisten asiakkaiden käyttöön, jotka esittelevät tavaroitaan tai palvelujaan tällaisissa tilaisuuksissa. Käyttöön
antamista edeltää yleensä hankkeen ja sen ulkoasun suunnittelu. Tarvittaessa palvelu sisältää myös osaston rakenteiden kuljettamisen
ja sen pystyttämisen messujen tai näyttelyn järjestämispaikalle. Osastojen vuokrauspalvelua suoritetaan pääasiassa ulkomaalaisille
sopimuskumppaneille, joiden liiketoiminnan kotipaikka tai kotipaikka on unionin jäsenvaltioiden tai kolmansien valtioiden
alueella. Inter-Mark ei sulje kuitenkaan pois palvelujen suorittamista kotimaisille toimijoille. Kyseisiä osastoja aiotaan
antaa vuokraajien käyttöön sekä Puolan alueella että unionin jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden alueella. Sopimuksen
päättyessä vuokraajien on palautettava osastot Inter-Markille.
Inter-Markin mukaan mainittujen osastojen käyttöön antamisen kulut lisätään maksuihin, jotka näytteilleasettajien on maksettava
kyseisen tilaisuuden järjestäjälle voidakseen osallistua siihen. Nämä maksut kattavat erityisesti sähkö- ja vesimaksut, muut
messuinfrastruktuuriin liittyvät kustannukset ja mediapalvelujen kustannukset. Sen sijaan jokainen näytteilleasettaja vastaa
itse oman osastonsa varustamisesta ja rakentamisesta, ja näihin hän käyttää Inter-Markin palveluja. Pääsymaksut, joita peritään
vierailijoilta joissakin messu- ja näyttelytilaisuuksissa, tulevat kokonaisuudessaan niiden järjestäjille.
Inter-Mark tarkensi pyynnössään, että sen mukaan sen näin tarjoamat palvelut ovat direktiivissä 2006/112 tarkoitettuja mainos‑
ja ilmoituspalveluja. Toissijaisesti kyseiset palvelut voitaisiin katsoa vuokrauspalveluiksi ja muiksi samankaltaisiksi palveluiksi,
jotka koskevat irtainta aineellista omaisuutta, lukuun ottamatta kulkuneuvoja.
Dyrektor totesi Minister Finansówin nimissä 4.5.2009 antamassaan yksittäistapauksen tulkinnassa, että pääasiassa kyseessä
olevien kaltaisten palvelujen suorituspaikaksi on katsottava arvonlisäverolain 27 §:n 2 momentin 3 kohdan a alakohdan mukaisesti
paikka, jossa ne tosiasiassa suoritetaan. Dyrektor esitti tulkintansa tueksi, että mainonta on suostuttelevaa viestintää,
jossa käytettävillä tekniikoilla ja toimintatavoilla pyritään kiinnittämään huomio tavaraan, palveluun tai ajatukseen. Inter-Markin
harjoittama toiminta ei ole tällaista viestintää vaan pikemminkin messujen ja näyttelyjen järjestämisen liitännäispalvelu.
Inter-Mark valitti tästä yksittäistapauksen tulkinnasta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen. Se väitti valituksensa
tueksi, että Dyrektorin tulkinta on erityisesti vastoin direktiivin 2006/112 52 artiklan a alakohtaa, 56 artiklan 1 kohdan
b ja/tai g alakohtaa sekä oikeuskäytäntöä, sellaisena kuin se ilmenee seuraavista asioista: asia C-68/92, komissio vastaan
Ranska, tuomio 17.11.1993 (Kok., s. I-5881); asia C-69/92, komissio vastaan Luxemburg, tuomio 17.11.1993 (Kok., s. I-5907);
asia C-73/92, komissio vastaan Espanja, tuomio 17.11.1993 (Kok., s. I-5997); asia C-327/94, Dudda, tuomio 26.9.1996 (Kok.,
s. I-4595); asia C-438/01, Design Concept, tuomio 5.6.2003 (Kok., s. I-5617) ja asia C-114/05, Gillan Beach, tuomio 9.3.2006
(Kok., s. I-2427); nämä asiat liittyvät jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä:
yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annettuun kuudenteen neuvoston direktiiviin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä
kuudes direktiivi).
Tässä tilanteessa Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”a)      Onko direktiivin [2006/112] 52 artiklan a alakohdan säännöstä tulkittava siten, että palvelut, joissa on kyse messu- ja näyttelyosastojen
antamisesta määräajaksi messuilla ja näyttelyissä tarjontaansa esittelevien asiakkaiden käyttöön, kuuluvat kyseisessä säännöksessä
mainittuihin messu- ja näyttelytoiminnan järjestämisen liitännäispalveluihin eli kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, koulutus-
ja viihdetoimintaa vastaaviin palveluihin, joita verotetaan paikassa, jossa ne tosiasiallisesti suoritetaan,
b)      vai onko katsottava, että nämä ovat mainos‑ ja ilmoituspalveluja, joita verotetaan paikassa, jossa palvelun hankkijalla on
pysyvästi liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, jolle palvelu on suoritettu, taikka näiden puuttuessa hankkijan
kotipaikassa tai vakinaisessa asuinpaikassa, direktiivin [2006/112] 56 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti,
jos oletetaan, että kyseiset palvelut koskevat messu- ja näyttelyosastojen antamista määräajaksi omaa tarjontaansa messuilla
tai näyttelyissä esittelevien asiakkaiden käyttöön, mitä yleensä edeltää hankkeen ja osaston ulkoasun suunnittelu sekä mahdollisesti
osaston rakenteiden kuljetus ja pystytys messujen tai näyttelyn järjestämispaikalle, ja että tavaroitaan tai palvelujaan esittelevät
palveluntarjoajan asiakkaat maksavat tilaisuuden järjestäjälle erillisen maksun, joka oikeuttaa osallistumaan messuille tai
näyttelyyn ja joka kattaa sähkö- ja vesimaksut, muut messuinfrastruktuuriin liittyvät kustannukset, mediapalvelujen kustannukset
ja niin edelleen.
Jokainen näytteilleasettaja vastaa itsenäisesti oman messuosastonsa varustamisesta ja rakentamisesta, ja käyttää tähän riidanalaisia
palveluja, jotka edellyttävät tulkintaa.
Messujen ja näyttelyjen järjestäjät perivät vierailijoilta erillisen pääsymaksun, jonka saa tilaisuuden järjestäjä eikä palveluntarjoaja.”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään etenkin, onko direktiiviä 2006/112 tulkittava siten,
että palvelu, jossa on kyse näyttelyosastojen suunnittelusta ja antamisesta määräajaksi tavaroitaan ja palvelujaan messuilla
ja näyttelyissä esittelevien asiakkaiden käyttöön sekä tarvittaessa osastojen kuljetuksesta ja pystytyksestä, on katsottava
direktiivin 2006/112 52 artiklan a alakohdassa tarkoitetun toiminnan järjestämisen liitännäispalveluksi, vai onko se katsottava
mainitun direktiivin 56 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi mainos‑ ja ilmoituspalveluksi.
Jotta kansalliselle tuomioistuimelle voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on aluksi tutkittava sitä, sovelletaanko ennakkoratkaisukysymyksessä
tarkoitetun palvelun kaltaiseen palveluun Inter-Markin ja komission väitteen mukaisesti direktiivin 2006/112 56 artiklan 1
kohdan b alakohtaa.
On muistutettava, että oikeuskäytännössä on katsottu, että myynninedistämistoiminnan katsomiseksi kuudennen direktiivin 9
artiklan 2 kohdan e alakohdassa, jonka sanamuoto on asiasisällöltään sama kuin direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan b
alakohta, tarkoitetuksi mainospalveluksi riittää, että sillä välitetään viesti, jolla pyritään tiedottamaan yleisölle tavaran
tai palvelun olemassaolosta tai ominaisuuksista sen myynnin lisäämiseksi (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Ranska, tuomion
18 kohta).
Sama koskee kaikkia toimenpiteitä, jotka liittyvät erottamattomasti mainoskampanjaan ja jotka näin auttavat mainosviestin
välittämisessä.  Tämä pätee tietyssä mainonnassa käytettävien välineiden valmistamiseen (ks. em. asia komissio v. Ranska,
tuomion 19 kohta).
Tästä seuraa, että palvelu, jolla suunnitellaan ja annetaan käyttöön määräajaksi messu- tai näyttelyosasto, on katsottava
direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi mainos‑ ja ilmoituspalveluksi, jos osastoa käytetään
sellaisen viestin välittämiseen, jolla pyritään tiedottamaan yleisölle palvelun hankkijan tarjoaman tavaran tai palvelun olemassaolosta
tai ominaisuuksista sen myynnin lisäämiseksi, tai jos osasto liittyy erottamattomasti mainoskampanjaan ja auttaa mainosviestin
välittämisessä. Näin on etenkin silloin, kun mainittu osasto on väline sellaisen viestin välittämiseen, jolla tiedotetaan
yleisölle tuotteiden olemassaolosta tai ominaisuuksista, tai kun sitä käytetään mainostilaisuuksien järjestämiseen.
Sen sijaan silloin, jos osasto ei täytä näitä edellytyksiä, pääasiassa kyseessä olevan kaltaista palvelua ei voida katsoa
direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi mainos‑ ja ilmoituspalveluksi.
Jos suunniteltu palvelu ei tällaisessa yksittäistapauksessa kuulu direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan,
on määriteltävä, voiko se kuulua saman direktiivin 52 artiklan a alakohdan soveltamisalaan.
On muistutettava, että oikeuskäytännössä on katsottu sellaisista palveluista, jotka voidaan katsoa liitännäispalveluiksi direktiivin
2006/112 52 artiklan a alakohdassa mainittuja palveluja vastaavalle toiminnalle, johon kuuluu messujen tai näyttelyn järjestäjän
harjoittama toiminta, että kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan c alakohdassa, jonka sanamuoto vastaa direktiivin 2006/112
52 artiklan a alakohdan sanamuotoa, mainittujen eri palveluryhmien yhteisenä tekijänä on muun muassa se, että nämä palvelut
suoritetaan yleensä tiettynä aikana järjestettävien tilaisuuksien yhteydessä ja että paikka, jossa nämä monitahoiset palvelut
tosiasiallisesti suoritetaan, on periaatteessa helppo todeta, koska mainitut tilaisuudet järjestetään määrätyissä tiloissa
(em. asia Gillan Beach, tuomion 24 kohta).
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisukysymyksessä mainitun kaltainen palvelu voidaan katsoa direktiivin 2006/112 52 artiklan
a alakohdassa tarkoitetuksi liitännäispalveluksi, kun se koskee kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, koulutus- ja viihdeaiheista
tai vastaavanaiheista tiettyä messutapahtumaa tai näyttelyä varten olevan osaston tai sellaisen osaston, joka vastaa mallia,
jonka muodon, koon, rakenteen tai ulkoasun tietyn messutapahtuman tai näyttelyn järjestäjä on määritellyt, suunnittelua ja
käyttöön antamista määräajaksi.
Kaikki unionin tuomioistuimessa huomautuksia esittäneet osapuolet ovat yksimielisiä siitä, että tällaisessa tapauksessa erityisessä
messutapahtumassa tai näyttelyssä käytettävän osaston suunnittelu ja käyttöön antaminen määräajaksi on katsottava tämän messutapahtuman
tai näyttelyn järjestäjän toiminnan liitännäispalveluksi, johon sovelletaan direktiivin 2006/112 52 artiklan a alakohtaa.
Tällöin on merkityksellistä, että osasto toimitetaan sellaista messutapahtumaa tai näyttelyä varten, joka pidetään määrätyissä
tiloissa, järjestetäänpä se kerran tai toistuvasti. Koska direktiivin 2006/112 52 artiklan a alakohdassa nimittäin vaaditaan
arvonlisäveron kantamista siinä paikassa, jossa palvelu tosiasiassa suoritetaan, tämän säännöksen soveltaminen sellaisen osaston
toimittamiseen, jota käytetään useilla messuilla tai useissa näyttelyissä, joita järjestetään useissa jäsenvaltioissa, saattaisi
olla hyvin monimutkaista, ja sillä siis kyseenalaistettaisiin arvonlisäveron luotettava ja asianmukainen kanto.
Siinä tapauksessa, ettei pääasiassa kyseessä oleva palvelu joissakin yksittäistapauksissa kuuluisi direktiivin 2006/112 56
artiklan 1 kohdan b alakohdan eikä 52 artiklan a alakohdan soveltamisalaan, hyödyllisen vastauksen antamiseksi kansalliselle
tuomioistuimelle on määriteltävä, minkä direktiivin muun säännöksen soveltamisalaan se voi kuulua.
Kun otetaan huomioon mainitun palvelun ominaispiirteet, on todettava, että osaston rakenteiden käyttöön antaminen määräajaksi
korvausta vastaan olisi näissä olosuhteissa katsottava palvelun ratkaisevaksi tekijäksi. Näin ollen mainittu palvelu on katsottava
direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitetuksi irtaimen aineellisen omaisuuden vuokraukseksi. Kuten
tämän tuomion 26 kohdasta ilmenee, näin on erityisesti silloin, kun mainittua osastoa käytetään useammilla messuilla tai useammissa
näyttelyissä, joita järjestetään eri jäsenvaltioissa.
Tähän on lisättävä, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltaista palvelua ole Saksan hallituksen väitteen vastaisesti missään
tapauksessa, tilanteesta riippumatta, katsottava direktiivin 2006/112 45 artiklassa tarkoitetuksi kiinteään omaisuuteen liittyväksi
palveluksi.
Oikeuskäytännöstä käy nimittäin ilmi, että vain sellaiset palvelut, joilla on riittävän suora yhteys kiinteään omaisuuteen,
voivat kuulua mainitun 45 artiklan soveltamisalaan (ks. analogisesti asia C-166/05, Heger, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I-7749,
24 kohta, joka liittyy kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkintaan).
On todettava, ettei pääasiassa suunnitellulla palvelulla ole suoraa yhteyttä kiinteään omaisuuteen, eikä pelkästään se seikka,
että messu- tai näyttelyosaston on oltava tietyn ajan väliaikaisesti asennettuna kiinteään omaisuuteen tai tällaisen kiinteän
omaisuuden sisälle, ole tältä osin riittävä.
Kansallisten tuomioistuimien, jotka yksin ovat toimivaltaisia arvioimaan tosiseikkoja, tehtävänä on määrittää ottamalla huomioon
kunkin yksittäistapauksen olosuhteet kyseisen palvelun olennaiset ominaispiirteet sen luokittelemiseksi direktiiviin 2006/112
mukaan.
Edellä esitetyillä perusteilla esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että palvelu,
jossa on kyse messu- tai näyttelyosaston suunnittelusta ja antamisesta määräajaksi tavaroitaan ja palvelujaan messutapahtumissa
ja näyttelyissä esittelevien asiakkaiden käyttöön sekä tarvittaessa osaston kuljetuksesta ja pystytyksestä, voi kuulua
–        direktiivin 56 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan, kun osasto suunnitellaan mainos‑ ja ilmoitustarkoituksiin tai
sitä käytetään niihin
–        direktiivin 52 artiklan a alakohdan soveltamisalaan, kun osasto suunnitellaan ja annetaan käyttöön kulttuuri-, taide-, urheilu-,
tiede-, koulutus- ja viihdeaiheista tai vastaavanaiheista tiettyä messutapahtumaa tai näyttelyä varten tai kun se vastaa mallia,
jonka muodon, koon, rakenteen tai ulkoasun tietyn messutapahtuman tai näyttelyn järjestäjä on määritellyt
–        direktiivin 56 artiklan 1 kohdan g alakohdan soveltamisalaan, kun tämän saman osaston rakenteiden käyttöön antaminen määräajaksi
korvausta vastaan on mainitun palvelun ratkaiseva tekijä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettua neuvoston direktiiviä 2006/112/EY on tulkittava siten, että palvelu,
jossa on kyse messu- tai näyttelyosaston suunnittelusta ja antamisesta määräajaksi tavaroitaan ja palvelujaan messutapahtumissa
ja näyttelyissä esittelevien asiakkaiden käyttöön sekä tarvittaessa osaston kuljetuksesta ja pystytyksestä, voi kuulua
–
direktiivin 56 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan, kun osasto suunnitellaan mainos‑ ja ilmoitustarkoituksiin tai
sitä käytetään niihin
–
direktiivin 52 artiklan a alakohdan soveltamisalaan, kun osasto suunnitellaan ja annetaan käyttöön kulttuuri-, taide-, urheilu-,
tiede-, koulutus- ja viihdeaiheista tai vastaavanaiheista tiettyä messutapahtumaa tai näyttelyä varten tai kun se vastaa mallia,
jonka muodon, koon, rakenteen tai ulkoasun tietyn messutapahtuman tai näyttelyn järjestäjä on määritellyt
–
direktiivin 56 artiklan 1 kohdan g alakohdan soveltamisalaan, kun tämän saman osaston rakenteiden käyttöön antaminen määräajaksi
korvausta vastaan on mainitun palvelun ratkaiseva tekijä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: puola.