CELEX: 62014CJ0125
Ennakkoratkaisupyyntö
Tavaramerkit
Sellaisen kansallisen tavaramerkin rekisteröinti, joka on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi yhteisön tavaramerkki
Yhteisön tavaramerkki, joka on laajalti tunnettu Euroopan unionissa
Tunnettuuden alueellinen ulottuvuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY (
EUVL L 299, s. 25
) 4 artiklan 3 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Iron & Smith kft (jäljempänä Iron & Smith) ja Unilever NV (jäljempänä Unilever) ja joka koskee Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatalan (immateriaalioikeusvirasto) sellaisen päätöksen muuttamista, jolla immateriaalioikeusvirasto hylkäsi Iron & Smithin tekemän tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL L 78, s. 1
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa säädettyjen edellytysten ja yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti rekisteröityj[ä] tavaroiden ja palvelujen tavaramerkkejä kutsutaan jäljempänä ’yhteisön tavaramerkeiksi’.
2.   Yhteisön tavaramerkki on yhtenäinen. Sen oikeusvaikutukset ovat samanlaiset kaikkialla yhteisössä: sen voi rekisteröidä ainoastaan olemaan voimassa koko yhteisössä, sen voi luovuttaa, siitä voi luopua, sen hallintaoikeus voidaan menettää tai julistaa mitättömäksi ja sen käyttö voidaan kieltää ainoastaan koko yhteisössä. Tätä periaatetta sovelletaan, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.”
Kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa:
– –
c)
merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin yhteisön tavaramerkki, tavaroille tai palveluille, jotka ovat erilaisia kuin ne, joille yhteisön tavaramerkki on rekisteröity, kun se on laajalti tunnettu yhteisössä, ja jos merkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi yhteisön tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi.”
Kyseisen asetuksen 15 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos yhteisön tavaramerkin haltija ei viiden vuoden kuluessa rekisteröinnistä ole ottanut yhteisössä tavaramerkkiä tosiasialliseen käyttöön tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, tai jos tällainen käyttö on ollut viisi vuotta yhtäjaksoisesti keskeytyneenä eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä, yhteisön tavaramerkkiin sovelletaan tässä asetuksessa säädettyjä seuraamuksia.”
Tämän saman asetuksen 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisön tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa [sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (SMHV)] tehdy[n] vaatimukse[n] tai loukkauskanteeseen kohdistuva[n] vastakantee[n perusteella], jos:
a)
viiden vuoden yhtäjaksoisen jakson kuluessa tavaramerkkiä ei ole yhteisössä otettu tosiasialliseen käyttöön tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä; – –”
Direktiivin 2008/95 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi:
– –
b)
jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä.
2.   Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan:
a)
seuraavia tavaramerkkejä, joiden rekisteröimiseksi hakemus on tehty ennen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen huomioon mahdolliset vaatimukset niiden etuoikeudesta:
i)
yhteisön tavaramerkit,
– –
3.   Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi, jos se on sama tai samankaltainen kuin 2 kohdan mukaan aikaisempi yhteisön tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin tai on rekisteröity sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi yhteisön tavaramerkki on rekisteröity, milloin aikaisempi yhteisön tavaramerkki on laajalti tunnettu yhteisössä ja myöhemmän tavaramerkin aiheeton käyttö merkitsisi aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka olisi haitaksi aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.
– –”
Unkarin oikeus
Tavaramerkkien ja maantieteellisten merkintöjen suojaamisesta vuonna 1997 annetun lain nro XI (a védjegyek és a földrajzi árujelzők oltalmáról szóló 1997. évi XI. törvény, jäljempänä tavaramerkkilaki) 4 §:n 1 momentin c kohdan mukaan tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä, jos tavaramerkki on sama tai samankaltainen kuin kyseisessä maassa laajalti tunnettu aikaisempi tavaramerkki, sellaisia tavaroita ja palveluja varten, jotka ovat erilaisia kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, milloin sen käyttö merkitsisi kyseisen tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi.
Tavaramerkkilain 76/C §:n 2 momentin mukaan asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla Euroopan unionissa laajalti tunnettu aikaisempi yhteisön tavaramerkki on otettava huomioon tavaramerkkilain 4 §:n 1 momentin c kohtaa sovellettaessa.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Iron & Smith teki 13.4.2012 immateriaalioikeusvirastoon hakemuksen värillisen kuviomerkin ”be impulsive” rekisteröimiseksi kansalliseksi tavaramerkiksi. Unilever vastusti tätä hakemusta esittämällä väitteen. Se tukeutui erityisesti tavaramerkkilain 4 §:n 1 momentin c kohtaan ja vetosi aikaisempiin yhteisön tavaramerkiksi ja kansainvälisiksi tavaramerkeiksi rekisteröityihin sanamerkkeihinsä ”Impulse”.
Koska Unilever ei osoittanut, että kyseiset tavaramerkit olivat laajalti tunnettuja Unkarissa, niiden tunnettuutta kansainvälisinä tavaramerkkeinä ei voitu todeta. Immateriaalioikeusvirasto totesi kuitenkin väitteen perusteena olevasta yhteisön tavaramerkistä, että Unilever oli markkinoinut ja myynyt suuria määriä kyseisellä tavaramerkillä varustettuja tuotteita Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Italiassa, minkä vuoksi se katsoi yhteisön tavaramerkin laajan tunnettuuden olennaisessa osassa Euroopan unionia näytetyksi. Asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella immateriaalioikeusvirasto totesi, että oli olemassa vaara, että tavaramerkin käyttö ilman perusteltua syytä voisi merkitä yhteisön tavaramerkin maineen tai erottamiskyvyn epäoikeutettua hyväksikäyttöä. Kuviomerkki, jonka rekisteröimistä tavaramerkiksi haettiin, voi nimittäin tuoda tavanomaisesti valistuneiden kuluttajien mieleen Unileverin tavaramerkin.
Iron & Smith vaati näin ollen rekisteröimistä koskevan hakemuksen hylkäävän päätöksen muuttamista ja arvosteli immateriaalioikeusvirastoa pääasiallisesti siitä, että tämä oli katsonut yhteisön tavaramerkin tunnettuuden osoitetuksi pelkästään sillä perusteella, että Unileverin tuotteiden markkinaosuus oli 5 prosenttia Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja 0,2 prosenttia Italiassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkasteli tavaramerkkilain 4 §:n 1 momentin c kohtaa ja 76/C §:n 2 momenttia, asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa sekä direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohtaa ja totesi, etteivät nämä säännökset sisällä viitteitä siitä, mikä maantieteellinen alue Euroopan unionin sisällä olisi riittävä sen toteamiseksi, että yhteisön tavaramerkki on laajalti tunnettu. Esiin nousee lisäksi kysymys siitä, onko silloinkin, kun tavaramerkki on tällä tavalla laajalti tunnettu, mahdollista, ettei myöhemmän tavaramerkin käyttö ilman perusteltua syytä voisi merkitä aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi, jos tällainen tavaramerkki ei ole tunnettu asianomaisessa jäsenvaltiossa.
Fövárosi Törvényszék päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Riittääkö se, että tavaramerkki on laajalti tunnettu yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, perustelemaan yhteisön tavaramerkin direktiivin N:o 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun tunnettuuden myös siinä tapauksessa, että kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä koskeva hakemus, jota vastaan on tehty tällaiseen tunnettuuteen perustuva väite, on tehty jossain muussa valtiossa kuin kyseessä olevassa jäsenvaltiossa?
2)
Voidaanko yhteisön tavaramerkin tunnettuutta tutkittaessa sovellettavina alueellisina kriteereinä käyttää unionin tuomioistuimen vahvistamia, yhteisön tavaramerkin tosiasialliseen käyttöön liittyviä periaatteita?
3)
Jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin haltija on näyttänyt yhteisön tavaramerkkinsä tunnettuuden muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, jossa kansallista rekisteröintiä koskeva hakemus on tehty, ja kyseiset jäsenvaltiot kattavat olennaisen osan Euroopan unionin alueesta, voidaanko edellä esitetystä riippumatta vaatia, että riittävä näyttö on esitettävä myös asianomaisesta jäsenvaltiosta?
4)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi ja kun otetaan huomioon sisämarkkinoiden erityispiirteet, voiko olla niin, ettei asianomainen kansallinen kohdeyleisö tunne olennaisessa osassa Euroopan unionia intensiivisesti käytettyä tavaramerkkiä, minkä vuoksi toinen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa säädetyistä edellytyksistä sille, että tavaramerkin rekisteröintiä koskeva hakemus voidaan hylätä, ei täytykään, koska tällöin ei aiheudu vaaraa siitä, että kansallinen tavaramerkki merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi? Jos vastaus on myöntävä, mitkä seikat yhteisön tavaramerkin haltijan on osoitettava, jotta mainittu edellytys täyttyy?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen, toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys
Näillä kolmella kysymyksellä, joita on syytä tarkastella yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, millä edellytyksin tiettyä yhteisön tavaramerkkiä voidaan pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa pitää direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdan nojalla laajalti tunnettuna unionissa.
On todettava, että direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa käytetyllä ilmaisulla ”laajalti tunnettu yhteisössä” on sama merkitys kuin asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa käytetyllä samasanaisella ilmaisulla, joka puolestaan on sama kuin yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (
EYVL 1994, L 11, s. 1
) 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa käytetty ilmaisu.
Asetuksen N:o 40/94 9 artiklan 1 kohdan c alakohdasta on oikeuskäytännössä jo todettu, että käsite ”laajalti tunnettu” edellyttää tiettyä tunnettuuden astetta kohdeyleisön keskuudessa, mikä on katsottava saavutetuksi, kun merkittävä osa tämän tavaramerkin kattamien tavaroiden tai palvelujen kohderyhmästä tuntee yhteisön tavaramerkin (ks. tuomio PAGO International, C‑301/07,
EU:C:2009:611
, 21 ja 24 kohta).
Tutkittaessa tämän edellytyksen täyttymistä kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki asiassa merkitykselliset seikat, joita ovat muun muassa tavaramerkin markkinaosuus, tavaramerkin käyttämisen intensiivisyys, maantieteellinen laajuus ja kesto sekä se, missä määrin yritys on käyttänyt varoja tavaramerkin tunnetuksi tekemiseen (tuomio PAGO International, C‑301/07,
EU:C:2009:611
, 25 kohta).
Maantieteellisessä mielessä laajaa tunnettuutta koskeva edellytys on katsottava täyttyneeksi, kun yhteisön tavaramerkki on laajalti tunnettu unionin alueen olennaisessa osassa, joka voi tilanteen mukaan vastata muun muassa yhden ainoan jäsenvaltion aluetta (ks. vastaavasti tuomio PAGO International, C‑301/07,
EU:C:2009:611
, 27 ja 29 kohta).
Jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin on osoitettu olevan laajalti tunnettu unionin alueen olennaisessa osassa, joka voi tilanteen mukaan merkitä yhden ainoan jäsenvaltion aluetta, on siis katsottava, että tämä tavaramerkki on direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”laajalti tunnettu [unionissa]”, eikä sen haltijalta voida edellyttää tällaisen tunnettuuden osoittamista sen jäsenvaltion alueella, jossa väitteen kohteena olevan myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröimistä koskeva hakemus on tehty.
Edellytystä, joka koskee yhteisön tavaramerkin ”tosiasiallista käyttöä” unionissa, koskevilla säännöksillä, kuten asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdalla ja 51 artiklalla, pyritään eri tavoitteeseen kuin unionissa laajalti tunnetuille tavaramerkeille annettua laajempaa suojaa koskevilla säännöksillä, kuten kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdalla (ks. vastaavasti tuomio Leno Merken, C‑149/11,
EU:C:2012:816
, 53 kohta). Viimeksi mainittu säännös liittyy edellytyksiin, joilla voidaan antaa suojaa niitä tavaroiden ja palvelujen luokkia, joita varten yhteisön tavaramerkki on rekisteröity, laajemmalle kun taas asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdassa ja 51 artiklassa esiintyvä käsite ”tosiasiallinen käyttö” viittaa käytön vähimmäisvaatimukseen, joka kaikkien tavaramerkkien on täytettävä saadakseen suojaa.
Lisäksi on todettava, että on mahdotonta määrittää ennalta abstraktisti, millaista alueellista laajuutta olisi sovellettava ratkaistaessa, onko asianomaisen yhteisön tavaramerkin käyttö tosiasiallista vai ei (ks. tuomio Leno Merken, C‑149/11,
EU:C:2012:816
, 55 kohta).
Tästä seuraa, että yhteisön tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevaa edellytystä koskevat säännökset ja erityisesti oikeuskäytännössä vahvistetut kriteerit tämän tosiasiallisen käytön osoittamiseksi poikkeavat yhteisön tavaramerkin tunnettuutta unionissa koskevista säännöksistä ja kriteereistä.
Tästä seuraa, että oikeuskäytännössä vahvistetut yhteisön tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevat kriteerit eivät sellaisenaan ole merkityksellisiä direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun ”tunnettuuden” osoittamiseksi.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin on osoitettu olevan laajalti tunnettu unionin alueen olennaisessa osassa, joka voi tilanteen mukaan merkitä yhden ainoan jäsenvaltion aluetta eikä tämän jäsenvaltion tarvitse välttämättä olla se jäsenvaltio, jossa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröimistä koskeva hakemus on tehty, on katsottava, että tämä tavaramerkki on laajalti tunnettu unionissa. Oikeuskäytännössä vahvistetut yhteisön tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevat kriteerit eivät sellaisenaan ole merkityksellisiä kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun ”tunnettuuden” osoittamiseksi.
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, millä edellytyksin direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohtaa sovelletaan, jos aikaisempi yhteisön tavaramerkki on jo tullut laajalti tunnetuksi olennaisessa osassa unionin aluetta mutta ei kohdeyleisön keskuudessa siinä jäsenvaltiossa, jossa väitteen kohteena olevaa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä on haettu.
Direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että kun aikaisempi yhteisön tavaramerkki on ”laajalti tunnettu yhteisössä” ja myöhemmän tavaramerkin, joka on samankaltainen kuin yhteisön tavaramerkki ja joka rekisteröitäisiin sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia kuin yhteisön tavaramerkin kattamat tavarat tai palvelut, aiheeton käyttö merkitsisi aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka olisi haitaksi niille, tätä myöhempää tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä.
Silloin, kun kohdeyleisö ei yhdistä aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä ja myöhempää kansallista tavaramerkkiä toisiinsa, eli kun tämä yleisö ei toisin sanoen liitä tavaramerkkejä yhteen, myöhemmän tavaramerkin käyttö ei voi merkitä direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua (ks. analogisesti Intel Corporation, C‑252/07,
EU:C:2008:655
, 30 ja 31 kohta) aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka niille haitaksi olemista.
Vaikka oletettaisiin, ettei kohdeyleisö siinä jäsenvaltiossa, jossa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröimistä on haettu, tunne aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä, mikä kansallisen tuomioistuimen pitää tutkia, tämän kansallisen tavaramerkin käyttö ei myöskään lähtökohtaisesti voi merkitä aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka niille haitaksi olemista.
Sitä vastoin ei voida pitää mahdottomana, että vaikka merkittävä osa kohdeyleisöstä siinä jäsenvaltiossa, jossa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä on haettu, ei tunnekaan aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä, kaupalliselta kannalta vähäistä suurempi osa tästä yleisöstä tuntee kyseisen tavaramerkin ja liittää sen ja myöhemmän kansallisen tavaramerkin yhteen.
Tällaisen yhteyden olemassaolo, jota on arvioitava kokonaisuutena ottaen huomioon kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset tekijät (ks. tuomio Intel Corporation, C‑252/07,
EU:C:2008:655
, 41 kohta), ei sellaisenaan voi riittää sen toteamiseksi, että kyse on jostakin direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta loukkauksesta (ks. analogisesti tuomio Intel Corporation, C-252/07,
EU:C:2008:655
, 32 kohta). Saadakseen tässä säännöksessä säädettyä suojaa aikaisemman yhteisön tavaramerkin haltijan on esitettävä näyttöä siitä, että myöhemmän tavaramerkin käyttö ”merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi [niille] haitaksi”, ja näin ollen osoitettava joko direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu hänen tavaramerkkiään koskeva todellinen ja aktuaalinen loukkaus tai vakava vaara siitä, että tällainen loukkaus aiheutuu tulevaisuudessa. Tällaisessa tapauksessa myöhemmän tavaramerkin haltijan on osoitettava, että tavaramerkin käyttämiselle on perusteltu syy (ks. analogisesti tuomio Intel Corporation, C‑252/07,
EU:C:2008:655
, 37 ja 39 kohta).
Kuten kyseisten tavaramerkkien välisen yhteyden olemassaoloa, direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun jonkin loukkauksen olemassaoloa tai vakavaa vaaraa sellaisesta tulevaisuudessa on arvioitava kokonaisvaltaisesti ottaen huomioon kaikki yksittäistapauksessa merkitykselliset tekijät (ks. analogisesti tuomio Intel Corporation, C‑252/07,
EU:C:2008:655
, 68 kohta).
Tästä on muistutettava erityisesti, että mitä välittömämpi ja vahvempi myöhemmän tavaramerkin herättämä mielikuva aikaisemmasta tavaramerkistä on, sitä suurempi on vaara siitä, että myöhemmän tavaramerkin käyttö tällä hetkellä tai tulevaisuudessa merkitsee aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka on niille haitaksi (ks. tuomio Intel Corporation, C‑252/07,
EU:C:2008:655
, 67 kohta).
Kun otetaan huomioon kaikki edellä todettu, neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että jos aikaisempi yhteisön tavaramerkki on jo tullut laajalti tunnetuksi olennaisessa osassa unionin aluetta mutta ei kohdeyleisön keskuudessa siinä jäsenvaltiossa, jossa väitteen kohteena olevan myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä on haettu, yhteisön tavaramerkin haltija voi saada direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa annettua suojaa, kun ilmenee, että kaupalliselta kannalta vähäistä suurempi osa tästä yleisöstä tunteen kyseisen tavaramerkin ja liittää sen ja myöhemmän kansallisen tavaramerkin yhteen ja että kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset tekijät huomioon ottaen on olemassa tässä säännöksessä tarkoitettu yhteisön tavaramerkkiä koskeva todellinen ja aktuaalinen loukkaus tai sellaisen puuttuessa vakava vaara siitä, että tällainen loukkaus aiheutuu tulevaisuudessa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin on osoitettu olevan laajalti tunnettu Euroopan unionin alueen olennaisessa osassa, joka voi tilanteen mukaan merkitä yhden ainoan jäsenvaltion aluetta eikä tämän jäsenvaltion tarvitse välttämättä olla se jäsenvaltio, jossa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröimistä koskeva hakemus on tehty, on katsottava, että tämä tavaramerkki on laajalti tunnettu Euroopan unionissa. Oikeuskäytännössä vahvistetut yhteisön tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevat kriteerit eivät sellaisenaan ole merkityksellisiä kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun ”tunnettuuden” osoittamiseksi.

2)
Jos aikaisempi yhteisön tavaramerkki on jo tullut laajalti tunnetuksi olennaisessa osassa Euroopan unionin aluetta mutta ei kohdeyleisön keskuudessa siinä jäsenvaltiossa, jossa väitteen kohteena olevan myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä on haettu, yhteisön tavaramerkin haltija voi saada direktiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohdassa annettua suojaa, kun ilmenee, että kaupalliselta kannalta vähäistä suurempi osa tästä yleisöstä tuntee kyseisen tavaramerkin ja liittää sen ja myöhemmän kansallisen tavaramerkin yhteen ja että kaikki yksittäistapauksen merkitykselliset tekijät huomioon ottaen on olemassa tässä säännöksessä tarkoitettu yhteisön tavaramerkkiä koskeva todellinen ja aktuaalinen loukkaus tai sellaisen puuttuessa vakava vaara siitä, että tällainen loukkaus aiheutuu tulevaisuudessa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: unkari.