CELEX: 62006TJ0190
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Vodikov peroksid in perborat
Odločba, s katero je ugotovljena kršitev člena 81 ES
Pripis odgovornosti za kršitev
Pravica do obrambe
Domneva nedolžnosti
Obveznost obrazložitve
Enakost obravnavanja
Načelo individualizacije kazni in sankcij
Načelo zakonitosti v kazenskem pravu
Načelo dobrega upravljanja
Pravna varnost
Zloraba pooblastil
Globe

Dejansko stanje
Tožeči stranki, družbi Total SA in Elf Aquitaine SA, sta družbi po francoskem pravu in krovni družbi skupine, v katero je
spadala družba Arkema France SA (nekdanja družba Atofina SA, v nadaljevanju: Arkema), ki je ob nastanku dejstev med drugim
tržila vodikov peroksid (v nadaljevanju: VP) in natrijev perborat (v nadaljevanju: NPB).
Družba Elf Aquitaine je bila med datumom začetka kršitve in aprilom 2000 glavna (to je 97,5‑odstotna) delničarka družbe Arkema.
Odtlej je bila družba Arkema v 96,48‑odstotni lasti družbe Elf Aquitaine, ta pa je bila v 99,43‑odstotni lasti družbe Total.
Družba Degussa AG je novembra 2002 obvestila Komisijo Evropskih skupnosti o obstoju omejevalnega sporazuma na trgih VP in
NPB in zaprosila za uporabo Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (2002/C 45/03)
(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).
Družba Degussa je Komisiji predložila materialne dokaze, ki so tej omogočili, da je 25. in 26. marca 2003 opravila preiskave
v prostorih treh podjetij, med katerimi je bila tudi družba Arkema.
Po teh preiskavah je več podjetij, zlasti družbe EKA Chemicals AB, Arkema in Solvay SA, zaprosilo za uporabo obvestila o ugodni
obravnavi in Komisiji poslalo dokaze v zvezi z zadevnim omejevalnim sporazumom.
Komisija je 26. januarja 2005 tožečima strankama in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Po zaslišanju zadevnih podjetij, ki je potekalo 28. in 29. junija 2005, je Komisija sprejela Odločbo C(2006) 1766 konč. z
dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo
Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA,
SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, tožečima strankama in podjetju Arkema (zadeva COMP/F/38.620 – Vodikov
peroksid in perborat, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), povzetek katere je objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 13. decembra 2006 (UL L 353, str. 54). Tožečima strankama je bila vročena z dopisom z dne 8. maja 2006.

Izpodbijana odločba
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovnice te odločbe sodelovale pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES
in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) glede VP in njegovega nadaljnjega proizvoda NPB (točka 2 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Ugotovljeno kršitev so v glavnem sestavljali izmenjava tržno pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in podjetjih med konkurenti,
omejevanje in nadzor proizvodnje ter potencialnih in dejanskih zmogljivosti te proizvodnje, razdelitev tržnih deležev in strank
ter določanje in nadzor spoštovanja ciljnih cen.
Odločeno je bilo, da so tožeči stranki in družba Arkema „solidarno odgovorne“ za kršitev (točka 441 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Pri določanju zneska globe je Komisija uporabila metodo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
Uredbe št. 17, in člena 65(5) [PJ] (98/C 9/03) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju:
smernice).
Komisija je določila osnovne zneske glob na podlagi teže in trajanja kršitve (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe),
ki jo je opredelila kot zelo resno (točka 457 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki in družba Arkema so bile na podlagi različnega obravnavanja uvrščene v tretjo kategorijo, ki ustreza izhodiščnemu
znesku 20 milijonov EUR (točke od 460 do 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Za zagotovitev zadostnega odvračilnega učinka je bil ta izhodiščni znesek pomnožen z množiteljem 3 zaradi visokega prometa
tožečih strank (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker sta po navedbah Komisije družbi Arkema in Elf Aquitaine sodelovali pri kršitvi od 12. maja 1995 do 31. decembra 2000,
to je pet let in sedem mesecev, je bil izhodiščni znesek globe, ki je bil izračunan zanju, zaradi trajanja povečan za 55 %
(točka 467 obrazložitve izpodbijane odločbe). Globa, izračunana za družbo Total, ki ji je bila pripisana odgovornost za zadevno
kršitev med 30. aprilom in 31. decembrom 2000, ni bila povečana (točka 468 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v zvezi z družbo Arkema upoštevala obteževalno okoliščino, saj je to podjetje ponovilo kršitve, ugotovljene v
Odločbi 85/74/EGS z dne 23. novembra 1984 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe EGS (zadeva IV/30.907 – Peroksidni
proizvodi, UL L 35, 7.2.1985, str.

1) in Odločbi 94/599/ES z dne 27. julija 1994 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe ES (zadeva IV/31.865 – PVC,
UL L 239, 14.9.1994, str. 14). Zato je osnovni znesek globe, izračunane za družbo Arkema, povečala za 50 % osnovnega zneska,
ki bi ga morala zadevna družba plačati, če krovni družbi skupine ne bi bili naslovnici izpodbijane odločbe (točke od 469 do 471
obrazložitve izpodbijane odločbe in opomba 409 k izpodbijani odločbi).
Komisija je ugotovila, da je bila družba Arkema drugo podjetje, ki je izpolnilo pogoj iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi,
in ji je na tej podlagi zmanjšala globo za 30 %, kar se je odštelo od skupnega zneska globe, naložene družbi Arkema in tožečima
strankama (točke od 509 do 514 in 529 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točkah od (o) do (q) člena 1 izpodbijane odločbe je navedeno, da so zadevne tri družbe zaradi sodelovanja pri obravnavani
kršitvi kršile člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma EGP, in sicer družba Total od 30. aprila do 31. decembra 2000, družbi Arkema
in Elf Aquitaine pa od 12. maja 1995 do 31. decembra 2000.
S členom 2(i) izpodbijane odločbe je družbi Arkema naložena globa v višini 78,663 milijona EUR, pri čemer sta družbi Total
in Elf Aquitaine „solidarno“ odgovorni za plačilo v višini 42 milijonov EUR oziroma 65,1 milijona EUR.

Postopek in predlogi strank
Tožeči stranki sta 19. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo.
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana
zadeva po opredelitvi strank dodeljena šestemu razširjenemu senatu.
Ker se dva člana razširjenega senata nista mogla udeležiti sojenja, je predsednik Splošnega sodišča na podlagi člena 32(3)
Poslovnika Splošnega sodišča za dopolnitev senata določil dva druga sodnika.
Komisija je v okviru ukrepov procesnega vodstva, ki jih je odredilo Splošno sodišče 28. aprila 2010, z dopisom z dne 4. maja 2010
predložila nekaj elementov iz upravnega spisa, na katere sta se v tožbi sklicevali tožeči stranki.
Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi 3. septembra 2010
podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeči stranki Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–        primarno, člene 1(o) in (p), 2(i), 3 in 4 izpodbijane odločbe razglasi za nične;
–        podredno, spremeni člen 2(i) izpodbijane odločbe v delu, v katerem jima je Komisija solidarno z družbo Arkema naložila plačilo
globe, in zniža to globo;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.

Pravo
Tožeči stranki v podporo predlogu za razglasitev delne ničnosti izpodbijane odločbe navajata deset tožbenih razlogov, in sicer,
prvič, kršitev pravice do obrambe; drugič, kršitev obveznosti obrazložitve; tretjič, kršitev enotnosti pojma podjetja; četrtič,
kršitev pravil, ki urejajo pripis odgovornosti za kršitve, ki jih storijo hčerinske družbe, matičnim družbam; petič, napake
pri presoji v zvezi z družbo Total; šestič, kršitev več bistvenih načel, ki jih priznavajo vse države članice in so sestavni
del pravnega reda Unije; sedmič, kršitev načela dobrega upravljanja; osmič, kršitev načela pravne varnosti; devetič, kršitev
nekaterih temeljnih načel, na podlagi katerih se določajo globe, in desetič, zlorabo pooblastil.
Tožeči stranki z enajstim tožbenim razlogom podredno predlagata znižanje globe, ki jima je bila naložena s členom 2(i) izpodbijane
odločbe.
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti trditve iz četrtega tožbenega razloga.

Četrti tožbeni razlog: kršitev pravil, ki urejajo pripis odgovornosti za kršitve, ki jih storijo hčerinske družbe, matičnim
družbam
Četrti tožbeni razlog je razdeljen na tri dele. Najprej je treba preučiti drugi del tega tožbenega razloga.
Drugi del tožbenega razloga: napačna uporaba prava pri razlagi sodne prakse v zvezi s pripisom odgovornosti in pri upoštevanju
prakse odločanja Komisije
–       Uvodne ugotovitve
Opozoriti je treba, da konkurenčno pravo Unije zadeva dejavnosti podjetij in da pojem podjetja zajema vse subjekte, ki opravljajo
gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (glej sodbo Sodišča z dne 10. septembra 2009
v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 54 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da je treba pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, razumeti tako, da označuje gospodarsko
enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej zgoraj v točki 31 navedeno
sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 55 in navedena sodna praksa).
Kadar tak gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati
sam (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).
Kršitev konkurenčnega prava Unije je treba nedvoumno pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo glob in na katero
je treba nasloviti obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Prav tako je pomembno, da je v obvestilu o ugotovitvah o možnih
kršitvah navedeno, kot kakšni se pravni osebi očitajo navajana dejstva (glej zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo Nobel in
drugi proti Komisiji, točka 57 in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, predvsem če zadevna hčerinska
družba – čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
matične družbe, zlasti ob upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo ta pravna subjekta (glej
zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58 in navedena sodna praksa).
Tako je zato, ker sta v takem primeru matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato v zgoraj
navedenem smislu tvorita samo eno podjetje. Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska družba tvorita samo eno podjetje
v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero nalaga plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi
bilo treba dokazati osebno vpletenost te družbe v to kršitev (zgoraj v točki 31 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
točka 59).
V posebnem primeru, v katerem je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila
Unije o konkurenci, ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani
pa obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje (glej zgoraj v točki 31 navedeno
sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako pojasnilo, da v teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske
družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično
družbo štela za solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če matična družba, ki mora to
domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej zgoraj v točki 31
navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Komisija je v obravnavani zadevi v točkah od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča
in Splošnega sodišča povzela načela, ki jih je nameravala uporabiti za določitev naslovnikov izpodbijane odločbe.
Spomnila je, da je mogoče šteti, da je matična družba odgovorna za nezakonito ravnanje hčerinske družbe, če ta svojega ravnanja
na trgu ne določa samostojno, temveč večinoma sledi navodilom, ki jih prejme od matične družbe. Pojasnila je, da lahko v bistvu
domneva, da je hčerinska družba, ki je v stoodstotni lasti, večinoma sledila navodilom, ki jih je prejela od matične družbe,
in da lahko zadnjenavedena ovrže domnevo s predložitvijo nasprotnih dokazov (točka 374 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v zvezi z odgovornostjo družbe Elf Aquitaine navedla, da je imela ta v lasti 98 % kapitala družbe Arkema in je
vedno imenovala člane upravnega odbora te družbe. Zato je domnevala, da je družba Elf Aquitaine odločilno vplivala na ravnanje
svoje hčerinske družbe (točka 427 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva družbo Total, je Komisija navedla, da je ta aprila 2000 prevzela nadzor nad 99,43 % kapitala družbe Elf Aquitaine
in da je neposredno ali posredno nadzirala kapital družb iz skupine, ki so neposredno sodelovale pri kršitvah, zato je na
podlagi teh okoliščin domnevala, da je družba Total odločilno vplivala na ravnanje svojih hčerinskih družb Elf Aquitaine in
Arkema (točki 428 in 429 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v točkah od 430 do 432 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla trditve tožečih strank glede pripisa odgovornosti
za zadevno kršitev, nato pa jih je v točkah od 433 do 440 obrazložitve te odločbe še preučila.
V točki 441 obrazložitve izpodbijane odločbe je potrdila svoj sklep, da tvorijo družba Arkema in tožeči stranki enotno podjetje,
zato je zadnjenavedenima pripisala odgovornost za zadevno kršitev, pri čemer je pojasnila, da družba Total zanjo odgovarja
le od datuma, na katerega je prevzela nadzor nad kapitalom družbe Elf Aquitaine, to je za obdobje od 30. aprila do 31. decembra 2000.
Tožeči stranki tako presojo v bistvu izpodbijata z očitkoma, ki zadevata veljavnost zadevne domneve in zavrnitev elementov,
ki sta jih predložili kot dokaz, da je bila družba Arkema samostojna.
–       Veljavnost zadevne domneve
Na prvem mestu, tožeči stranki trdita, da Komisija ni upoštevala sodne prakse in svoje prakse odločanja na tem področju, ker
jima je pripisala odgovornost za ravnanje družbe Arkema le na podlagi domneve, povezane z njunim skoraj popolnim nadzorom
nad kapitalom te hčerinske družbe.
Ugotoviti je treba, da je metoda, na podlagi katere je Komisija pripisala odgovornost za sporno kršitev tožečima strankama,
ker temelji na zadevni domnevi, skladna s sodno prakso, navedeno v točkah od 31 do 38 zgoraj.
Prvič – v nasprotju s trditvami tožečih strank – ta pripis ni temeljil le na strukturi lastništva nad kapitalom, temveč tudi
na ugotovitvi, da domneva o izvajanju odločilnega vpliva na hčerinski družbi ni bila ovržena (glej zlasti točki 437 in 441
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Drugič, iz navedene sodne prakse izhaja (glej zlasti točki 37 in 38 zgoraj), da struktura lastništva nad kapitalom hčerinske
družbe zadostuje kot merilo za tako domnevo, zato Komisiji ni treba predložiti dodatnih indicev v zvezi z dejanskim izvajanjem
vpliva matične družbe, kot to zahtevata tožeči stranki.
Navedenega sklepa ni mogoče omajati z dejstvom, da je bilo mogoče take dodatne indice ugotoviti v zadevi, v kateri je bila
izdana sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji (T‑112/05, ZOdl., str. II‑5049,
točki 13 in 54). Iz zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 12. decembra 2007 (točki 61 in 62) in zgoraj
v točki 31 navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009 (točki 61 in 62) namreč popolnoma nedvoumno
izhaja, da za uporabo zadevne domneve niso potrebni taki indici. Prav tako se od Komisije ne zahteva, naj za to dokaže, da
je bila matična družba ob nastanku dejstev seznanjena s kršitvijo hčerinske družbe.
Opozoriti je še treba, da zgoraj navedena sodna praksa zadeva poseben primer matične družbe, ki ima v lasti 100 % kapitala
svoje hčerinske družbe (zgoraj v točki 31 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točka 60).
V obravnavanem primeru pa tožeči stranki nista imeli v lasti vsega kapitala zadevne hčerinske družbe (glej točko 2 zgoraj).
Vendar je treba poudariti, da se tožeči stranki nista z nobeno trditvijo oprli na dejstvo, da sta bila njuna deleža manjša
od 100 %. Nasprotno, njune trditve glede možnosti, da Komisija uporabi zadevno domnevo, brez razlikovanja zadevajo „stoodstotno
ali skoraj stoodstotno“ lastništvo nad kapitalom hčerinske družbe, kar potrjuje, da ne nasprotujeta uporabi enakega dokaznega
sistema v obeh položajih.
Nazadnje, tudi če bi se Komisija – kot trdita tožeči stranki – v prejšnji praksi odločanja v zvezi s pripisom odgovornosti
za kršitev res oprla na dodatne indice glede dejanskega izvajanja odločilnega vpliva matične družbe, samo s tem dejstvom ne
bi bilo mogoče omajati veljavnosti metode pripisa odgovornosti, ki je bila uporabljena v obravnavanem primeru.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
–       Več indicev, ki sta jih predložili tožeči stranki v zvezi s samostojnostjo družbe Arkema na trgu
Na podlagi zgoraj v točki 38 navedene sodne prakse mora matična družba, če želi ovreči zadevno domnevo, predložiti zadostne
dokaze, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno.
V zvezi s tem je treba upoštevati vse zadevne elemente v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki to
hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko v posameznih primerih različni (zgoraj v točki 31 navedena sodba
Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 61 in 74).
Ta presoja zlasti ne sme biti omejena le na elemente, ki se nanašajo samo na poslovno politiko
strictu sensu
, kot sta distribucijska strategija ali cene. Zadevne domneve predvsem ni mogoče ovreči samo z dokazom, da hčerinska družba
brez navodil upravlja te posebne vidike svoje poslovne politike (glej v zvezi s tem zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo
Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 65 in 75).
V obravnavanem primeru iz upravnega spisa izhaja, da sta se tožeči stranki v upravnem postopku sklicevali na trditve o samostojnosti
družbe Arkema, pri čemer sta zlasti trdili, da je za njuno skupino značilno decentralizirano upravljanje hčerinskih družb,
da družba Arkema samostojno opredeljuje strateške usmeritve svojih dejavnosti, da v zvezi z upravljanjem svoje dejavnosti
na trgu ni prejemala navodil matičnih družb, da je tema družbama poročala le na splošno, da je bila finančno samostojna in
pristojna za sklepanje pogodb brez njune predhodne odobritve in da je samostojno opredeljevala svojo pravno strategijo. Samostojnost
družbe Arkema naj bi potrjevalo tudi to, kako so jo dojemale tretje osebe.
Tožeči stranki sta v podporo svojim trditvam predložili le tri brošure družbe Arkema in ene od njiju, družbe Elf Aquitaine,
naslovljene „Trgi in poklici“, ki so zadevale leta 1995, 2000 in 2003. Vendar je treba ne glede na to, kakšno dokazno vrednost
je treba pripisati tem dokumentom, ugotoviti, da vsebujejo le nekaj nepopolnih informacij v zvezi z odnosi med tožečima strankama
in njuno hčerinsko družbo. Tako bi lahko ti dokumenti kvečjemu dokazovali, da je bila družba Arkema decentralizirana enota
ali „kemijska veja“ v skupini, da je bilo predvideno, da se bo leta 2006 osamosvojila, in da je proizvajala veliko proizvodov
na različnih področjih. Ti dokumenti – razen brošure „Trgi in poklici“ za leto 2000 – zadevajo leta, ki niso vključena v obdobje
kršitve.
Tožeči stranki sta se poleg tega v eni od opomb k odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah sklicevali še na nekaj
elementov, ki izhajajo iz odgovora družbe Arkema na zahtevo Komisije za posredovanje podatkov.
Med zadevnimi elementi, ki jih je Komisija predložila v okviru ukrepov procesnega vodstva 4. maja 2010, sta tudi dokument,
naslovljen „Interna pooblastila in obveznosti glede izdatkov“, in seznam osebja, ki je vodilo družbe v zadevni skupini v letih
od 1991 do 2003.
Iz odgovora družbe Arkema na zahtevo Komisije za posredovanje podatkov v zvezi s prvim dokumentom izhaja, da ta vsebuje pravila
glede pravice – da se izda jamstvo skupine –, ki so se uporabljala „od leta 2001“. Iz tega dokumenta izhaja, da se je izvršni
odbor družbe Total z oceno ravni tveganja in donosnosti vključil le v zvezi z odločitvami hčerinskih družb, ki so zadevale
naložbe, višje od 10 milijonov EUR.
Po eni strani je treba opozoriti, da zadevnega dokumenta, ki vsebuje pravila glede razdelitve pristojnosti v skupini od leta 2001,
ni mogoče šteti za upošteven indic v zvezi z vezmi med zadevnimi družbami v obdobju kršitve, ki se je končalo 31. decembra 2000.
Po drugi strani iz odgovora tožečih strank na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izhaja, da se na ta dokument sklicujeta
v podporo trditvi, da nista nikoli posegli v upravljanje dejavnosti družbe Arkema v zvezi z VP in NPB, saj so bili njuni posegi
omejeni le na najpomembnejše naložbe hčerinske družbe. Vendar samostojnosti hčerinske družbe v smislu zgoraj v točki 57 navedene
sodne prakse nikakor ni mogoče utemeljiti samo z dokazom o tem, da zadevna družba samostojno upravlja nekatere posebne vidike
svoje politike v zvezi s trženjem proizvodov, na katere se nanaša kršitev.
Kar zadeva drugi dokument, ki vsebuje seznam vodilnega osebja v zadevnih družbah, je treba opozoriti, da je prekrivanje vodilnega
osebja v matični in hčerinski družbi sicer res indic, ki potrjuje izvajanje odločilnega vpliva, ni pa mogoče neobstoja takega
prekrivanja šteti za zadosten indic o samostojnosti hčerinske družbe.
Iz navedenega izhaja, da trditve, ki sta jih tožeči stranki podali v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
niso bile podprte s konkretnimi dokazi o samostojnosti njune hčerinske družbe in so jih v bistvu sestavljale le navedbe, ki
jih očitno ni mogoče šteti za več indicev, ki bi zadostovali za zavrnitev zadevne domneve.
Dodati je še treba, da z zadevnimi trditvami ni mogoče dokazati samostojnosti njune hčerinske družbe.
Prvič, kar zadeva trditev tožečih strank, da je bila družba Elf Aquitaine le neoperativni holding, primerljiv s „finančno
upravo“, kar naj se s prevzemom nadzora, ki ga je izvedla družba Total, ne bi spremenilo, je treba ugotoviti, da samo okoliščina,
da sta bili tožeči stranki le neoperativna holdinga, še ne zadostuje za izključitev domneve, da sta odločilno vplivali na
družbo Arkema, in sicer zlasti z usklajevanjem finančnih naložb v skupini. Holding je namreč v primeru skupine družb družba,
katere namen je zbrati kapitalske deleže v različnih družbah in zagotoviti enotno upravljanje z njimi (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, T‑69/04, ZOdl., str. II‑2567,
točka 63).
Tožeči stranki tudi sami potrjujeta, da je družba Elf Aquitaine posegala v najpomembnejše odločitve, ki bi lahko imele vpliv
na ravni skupine kot celote, in da je določala zelo splošno politiko, povezano s skladnostjo dejavnosti različnih vej med
seboj, spremembami dejavnosti in geografsko umestitvijo dejavnosti v svetu. S temi trditvami ni mogoče niti najmanj omajati
domneve o obstoju gospodarskega subjekta, sestavljenega iz tožečih strank in njunih hčerinskih družb, ampak je mogoče z njimi
prej kot to potrditi, da je bila naloga družbe Elf Aquitaine zagotoviti enotnost upravljanja in usklajevanje, s čimer je lahko
vplivala na ravnanje družbe Arkema na trgu.
Drugič, kar zadeva navedbo tožečih strank, da ob nastanku spornih dejstev nista nikoli posegli v opredelitev strategije katerega
koli proizvoda v „kemijski veji“, je treba opozoriti, da ta trditev ni podprta z zadostnimi dokazi. Kar zadeva velikost skupine,
domnevno specifičnost kemijske dejavnosti v okviru naftne družbe, velikost družbe Arkema in veliko število proizvodov, ki
jih je ta družba prodajala na različnih trgih, je treba opozoriti, da samo s temi elementi ni mogoče dokazati, da tožeči stranki
nista nikoli posegli v opredelitev poslovne strategije za katerega od proizvodov iz „kemijske veje“.
Tretjič, kar zadeva navedbo tožečih strank, da nista nikoli opredeljevali poslovne politike družbe Arkema in da pri hčerinski
družbi nista nikoli posegali v upravljanje dejavnosti, povezane z VP in NPB, je treba ugotoviti, da je v skupini družb delitev
nalog običajen pojav, zato s tem še ni mogoče ovreči domneve, da so bile tožeči stranki in družba Arkema samo eno podjetje
v smislu člena 81 ES. Enako velja za trditev, da je družba Arkema na trgu delovala v svojem imenu in za svoj račun ter ne
kot zastopnica svojih matičnih družb Total in Elf Aquitaine.
Ničesar ni mogoče sklepati niti na podlagi okoliščin, da tožeči stranki nista nikoli imeli skupnih strank s hčerinsko družbo,
da nista delovali na trgih, ki jih je pokrivala njuna hčerinska družba, in z njimi povezanih trgih, da je dejavnost, povezana
z zadevnimi proizvodi, vključevala le zelo majhen delež skupnega prometa vsake od tožečih strank in da so bili ti proizvodi
le nekateri med številnimi proizvodi „kemijske dejavnosti“ družbe Arkema.
Četrtič, kar zadeva trditev tožečih strank, da med njima in družbo Arkema ni obstajal sistem obveščanja in poročanja – razen
obveščanja, povezanega z zakonskimi obveznostmi na računovodskem področju in v zvezi s finančnimi predpisi –, je treba ugotoviti,
da se o samostojnosti hčerinske družbe ne presoja samo na podlagi vidikov operativnega upravljanja podjetja, zato le na podlagi
dejstva, da hčerinska družba ni nikoli določila posebne politike obveščanja matične družbe o zadevnem trgu, še ni mogoče dokazati
njene samostojnosti.
Petič, čeprav tožeči stranki trdita, da je bila družba Arkema pristojna za sklepanje pogodb brez predhodne odobritve in je
imela precejšnjo finančno samostojnost, je treba ugotoviti, da hkrati tudi priznavata, da sta nadzirali glavne projekte industrijskih
naložb in pridobitev ter najpomembnejše obveznosti hčerinske družbe, kar le še potrjuje sklep Komisije, da ta hčerinska družba
ni bila samostojna.
Šestič, enako velja za domnevo, da je družba Arkema v obravnavani zadevi samostojno opredelila svojo pravno strategijo že
med preiskavo, v kateri se je odločila sodelovati, ne da bi o tem prej poročala matičnima družbama. Na podlagi dejstva, da
podjetje v upravnem postopku in med sporom ne nastopa kot samo en sogovornik, namreč še ni mogoče sklepati, da je zadevna
hčerinska družba samostojna v odnosu do matične družbe ali matičnih družb.
Poleg tega je treba opozoriti, da lahko Komisija pripiše kršitev hčerinske družbe matični družbi zato, ker navedeni družbi
sestavljata samo eno podjetje, in ne zato, ker bi bila matična družba neposredno vpletena v zadevno kršitev. Torej sklepa
Komisije ni mogoče izpodbijati z dejstvom, da družba Arkema tožečih strank ni obveščala in da sta se z obstojem zadevnega
omejevalnega sporazuma seznanili šele po preverjanjih Komisije v prostorih hčerinske družbe.
Sedmič, trditev, da naj bi bila samostojnost družbe Arkema okrepljena s tem, kako jo dojemajo tretje osebe – še zlasti ker
zadevne družbe niso imele skupne znamke ter jih dobavitelji, stranke in potrošniki niso mešali med seboj –, ni podkrepljena
z dokazi.
Poleg tega je v brošurah „Trgi in poklici“, ki so bile priložene odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in
so bile očitno namenjene tretjim osebam, družba Arkema opisana kot izvajalka kemijske dejavnosti ali „kemijska veja“ skupin
Total in Elf Aquitaine. To je v nasprotju s trditvijo tožečih strank, da so tretje osebe družbo Arkema dojemale kot gospodarski
subjekt, popolnoma ločen od matičnih družb. Le to, kako tretje osebe dojemajo podobo družbe, nikakor ne zadostuje kot dokaz,
da je hčerinska družba v odnosu do matične družbe ali matičnih družb samostojna.
Osmič, kar zadeva trditev tožečih strank, da je mogoče samostojnost družbe Arkema potrditi z Odločbo Komisije C(2003) 4570
z dne 10. decembra 2003 o postopku na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/E‑2/37.857 – Organski peroksidi),
je treba ugotoviti, da ta odločba ne vsebuje nobene presoje glede tega, saj Komisija v njej ni preverila, ali bi bilo treba
kršitev pripisati krovni družbi skupine (glej točko 212 v nadaljevanju).
Devetič, kar zadeva element, na katerega sta se tožeči stranki prvič sklicevali pred Splošnim sodiščem in se navezuje na to,
da se je družba Arkema 18. maja 2006 s kapitalskega vidika ločila od tožečih strank, je treba opozoriti, da te ločitve, ki
je bila izvedena po končanju kršitve in sprejetju izpodbijane odločbe, ni mogoče šteti za upošteven indic, kar zadeva oceno
vezi med zadevnimi družbami v obdobju kršitve.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da je Komisija upravičeno menila, da elementi, ki sta jih predložili tožeči
stranki, niti kot celota ne zadostujejo za zavrnitev zadevne domneve.
Nazadnje, tožeči stranki sta na obravnavi še navedli, da je Komisija z zavrnitvijo indicev, ki sta ji jih predložili, zadevno
domnevo spremenila v neizpodbojno.
Glede tega je treba opozoriti, da je Komisija v točki 374 obrazložitve izpodbijane odločbe opozorila na ustaljeno sodno prakso,
po kateri lahko matična družba zadevno domnevo ovrže tako, da predloži zadostne dokaze v podporo trditvi, da je njena hčerinska
družba ravnala samostojno. Kot izhaja iz zgornje analize, je v obravnavanem primeru Komisija upravičeno menila, da elementi,
ki sta jih predložili tožeči stranki, niti kot celota ne zadostujejo za zavrnitev te domneve. Torej tožeči stranki neupravičeno
trdita, da je bila zadevna izpodbojna domneva spremenjena v neizpodbojno.
Zato je treba drugi del tega tožbenega razloga v celoti zavrniti.
Prvi del tožbenega razloga: napačna uporaba prava v zvezi z objektivnostjo merila za pripis odgovornosti
Tožeči stranki v bistvu trdita, da Komisija ni upoštevala objektivnosti meril za pripis odgovornosti, ker je trdila, da lahko
v zvezi s tem prosto presoja, in je na podlagi tega zavrnila njuno trditev v zvezi z dejstvom, da se v Odločbi C(2003) 4570
ni štelo, da je za ravnanje družbe Arkema odgovorna njena matična družba (točka 434 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Opozoriti je treba, da je Komisija v točki 434 obrazložitve izpodbijane odločbe v odgovor na trditev tožečih strank navedla:
„[T]o, da […] je Komisija Odločbo [C(2003) 4570] naslovila le na družbo [Arkema], še ne pomeni, da v obravnavanem primeru
odločbe ne more hkrati nasloviti na družbo [Arkema] in [tožeči stranki]. Komisija lahko odgovornost v takih okoliščinah po
prosti presoji pripiše matični družbi, in če te možnosti ni izkoristila v prejšnji odločbi, to še ne pomeni, da tega ne more
storiti v obravnavanem primeru.“
Ugotoviti je treba, da Komisija v nasprotju s trditvijo tožečih strank v obravnavanem primeru ni trdila, da ima „diskrecijsko
pravico pri določanju upoštevnega merila za pripis odgovornosti“ in da je torej pristojna za to, da družbi pripiše odgovornost
za kršitve, ki jih je storila druga družba, ne da bi upoštevala pravila, postavljena s sodno prakso. Z navedenim je želela
le zavrniti trditev tožečih strank v zvezi s tem, da v Odločbi C(2003) 4570, ki je bila naslovljena na družbo Arkema, odgovornost
za ravnanje te družbe ni bila pripisana matični družbi. Poleg tega iz zgoraj navedenega izhaja, da je Komisija pri pripisu
odgovornosti za sporno kršitev tožečima strankama uporabila natančno metodo, ki se sklada s pravili, postavljenimi s sodno
prakso, in zlasti s pojmom podjetja v konkurenčnem pravu.
To pomeni, da so trditve tožečih strank brezpredmetne. Tudi če bi namreč domnevali, da mora Komisija v nasprotju s svojo trditvijo
odgovornost za kršitev hčerinske družbe – če zadevni družbi tvorita samo eno podjetje v smislu konkurenčnega prava – vedno
pripisati matični družbi, dejstvo, da tega ni storila v prejšnjih odločbah, v ničemer ne vpliva na zakonitost izpodbijane
odločbe. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija v obravnavanem primeru to storila.
Vsekakor iz sodne prakse izhaja, da Komisiji ni treba sistematično preverjati, ali je treba odgovornost za kršitev hčerinske
družbe pripisati matični družbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Raiffeisen
Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, od T‑259/02 do T‑264/02 in T‑271/02, ZOdl., str. II‑5169, točki 330 in 331).
Torej samo dejstvo, da ni razmišljala o tem, da bi Odločbo C(2003) 4570 naslovila na matično družbo družbe Arkema, še ne pomeni,
da tega v skladu z načeli, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi s pripisom odgovornosti, ne sme storiti v obravnavanem primeru.
Zato je treba ta del tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del tožbenega razloga: kršitev „načela gospodarske samostojnosti pravne osebe“
Tožeči stranki trdita, da je na podlagi domnevnega „načela gospodarske samostojnosti pravne osebe“ položaj, v katerem matična
in hčerinska družba (tudi če je ta pod stoodstotnim nadzorom) tvorita samo eno podjetje, izjema. Po njunem mnenju je Komisija,
ker jima je „samodejno“ pripisala odgovornost za zadevno kršitev, kršila to „načelo“.
Opozoriti je treba, da pojem podjetja zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno
obliko in njihov način financiranja. Torej ga je treba razumeti tako, da označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika
to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej točki 31 in 32 zgoraj).
Iz tega izhaja, da samo zato, ker je hčerinska družba ločena pravna oseba, še ni mogoče ovreči možnosti, da tvori samo eno
podjetje z matično družbo.
Opozoriti je treba, da je bila odgovornost za sporno ravnanje pripisana tožečima strankama, ker domneva o izvajanju odločilnega
vpliva na hčerinsko družbo ni bila ovržena, saj ti nista predložili zadostnih dokazov o samostojnosti svoje hčerinske družbe.
Zato tožeči stranki metodo, ki je bila uporabljena v obravnavanem primeru, neupravičeno imenujeta „samodejna“, saj je omogočila
popolno upoštevanje položaja tožečih strank in zlasti vezi, ki so ju povezovale z družbo Arkema ob nastanku spornih dejstev.
Navedena metoda se torej sklada s pojmom podjetja v konkurenčnem pravu, saj je bilo mogoče z njo opredeliti, ali tožeči stranki
in družba Arkema tvorijo samo eno gospodarsko enoto. Poleg tega iz zgoraj navedenega izhaja, da se dejstvo, da zadevna metoda
temelji na domnevi in da mora to domnevo z nasprotnimi dokazi ovreči stranka, ki jo izpodbija, sklada s sodno prakso.
Poleg tega tožeči stranki ne dokažeta, da bi obstajalo splošno pravno načelo, ki bi v obravnavanem primeru nasprotovalo uporabi
take domneve. Kar zadeva trditve, povezane s pravili v francoskem in ameriškem civilnem in gospodarskem pravu, in prakso odločanja
francoskega organa, pristojnega za konkurenco, je treba opozoriti, da to niso elementi, na podlagi katerih bi bilo treba preučiti
zakonitost odločb Komisije na področju konkurence.
Nazadnje, poudariti je treba, da je zadevna domneva le način, ki ga ima na voljo Komisija za dokazovanje v preiskavah, ki
zadevajo konkurenco, zato se z njo nikakor vnaprej ne presoja o odnosih med matičnimi in hčerinskimi družbami, še zlasti pa
ne o stopnji morebitne pravne ali gospodarske samostojnosti hčerinske družbe, v skladu z upoštevno zakonodajo in odločitvami
zadevnih družb.
Ob upoštevanju navedenega je treba tretji del tega tožbenega razloga in tako četrti tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
Prvi tožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
Prvi del tožbenega razloga: trditev, da se tožeči stranki nista mogli ustrezno braniti
Na prvem mestu, tožeči stranki trdita, da bi morala Komisija podrobno ovreči pojasnila iz njunega odgovora na obvestilo o
ugotovitvah o možnih kršitvah tako, da bi jima predložila ločen sklop dokazov o njuni odgovornosti. Ker Komisija ni izpolnila
tega dokaznega bremena, naj bi kršila načelo enakosti orožij.
Ugotoviti je treba, da iz zgoraj v točki 38 navedene sodne prakse izhaja, da mora matična družba ovreči zadevno domnevo tako,
da predloži zadostne dokaze o samostojnem ravnanju svoje hčerinske družbe na trgu. Če torej Komisija ugotovi, da zadevna domneva
ni bila ovržena, lahko odgovornost za kršitev pripiše matični družbi, ne da bi morala za to – kot trdita tožeči stranki –
predložiti „ločen sklop dokazov“ o odgovornosti.
Glede na navedeno ni mogoče upoštevati sodne prakse, na katero se po analogiji sklicujeta tožeči stranki in v skladu s katero
lahko podjetja, če se Komisija, da bi ugotovila obstoj kršitve, opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, kršitev izpodbijajo
tako, da se sklicujejo na okoliščine, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, prikazujejo v drugače in tako dopuščajo, da
se razlaga Komisije nadomesti z drugo prepričljivo razlago dejstev (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih
zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točki 186 in 187).
Primer iz te sodne prakse se ne ujema s primerom iz obravnavane zadeve.
Poleg tega je treba opozoriti, da na podlagi ustaljene sodne prakse spoštovanje pravice do obrambe zahteva, da se zadevnemu
podjetju v upravnem postopku da možnost, da ustrezno predstavi svoje stališče glede resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih
dejstev in okoliščin ter glede dokumentov, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju kršitve Pogodbe (sodbi
Sodišča z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80,
Recueil, str. 1825, točka 10, in z dne 6. aprila 1995 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji, C‑310/93 P,
Recueil, str. I‑865, točka 21).
V zvezi s tem Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES]
(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa, da se strankam pošlje obvestilo o ugotovitvah o
možnih kršitvah, v katerem morajo biti jasno opredeljeni vsi bistveni elementi, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka.
Tako obvestilo je procesno jamstvo, s katerim se zagotovi uporaba temeljnega načela prava Unije, ki zahteva spoštovanje pravice
do obrambe ves čas postopka (sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009 v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler in drugi
proti Komisiji, C‑322/07 P, C‑327/07 P in C‑338/07 P, ZOdl., str. I‑7191, točka 35).
To načelo zlasti določa, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga Komisija naslovi na podjetje, ki mu namerava
naložiti sankcijo zaradi kršitve pravil o konkurenci, vsebuje bistvene elemente v zvezi s tem podjetjem, kot so očitano ravnanje,
njegova opredelitev in dokazi, na katere se opira Komisija, da bi to podjetje lahko v upravnem postopku, uvedenem zoper njega,
učinkovito navedlo svoje argumente (glej zgoraj v točki 104 navedeno sodbo Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji,
točka 36 in navedena sodna praksa).
Natančneje, v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah mora biti brez nejasnosti navedena pravna oseba, ki ji je mogoče naložiti
plačilo glob, zadevno obvestilo mora biti naslovljeno nanjo, v njem pa mora biti tudi navedeno, kot kakšni se tej osebi očitajo
navajana dejstva (glej v tem smislu zgoraj v točki 104 Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji, točki 37 in 38).
Če torej lahko družba, zoper katero je bila zadevna domneva uporabljena, v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah
in med zaslišanjem pred pooblaščencem za zaslišanje predstavi vse dejanske in pravne elemente, s katerimi lahko izpodbija
to domnevo, in mora Komisija zadevne elemente upoštevati, da po potrebi umakne očitke, ki se izkažejo za neutemeljene, je
načelo enakosti orožij upoštevano.
V obravnavanem primeru tožeči stranki ne izpodbijata dejstva, da sta se lahko na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah seznanili s tem, da njuna vpletenost v to zadevo temelji na domnevi, povezani s skoraj popolnim nadzorom nad družbo
Arkema. Ker je ta domneva izpodbojna, sta lahko med upravnim postopkom v zvezi s tem zagotovili svojo obrambo tako, da sta
jo poskusili ovreči. Kot poleg tega izhaja iz izpodbijane odločbe in tožbe, sta to tudi storili, vendar jima Komisije ni uspelo
prepričati.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
Na drugem mestu, tožeči stranki trdita, da Komisija ni izpolnila obveznosti, v skladu s katero bi morala skrbno in nepristransko
preučiti nasprotne dokaze, s katerimi sta izpodbijali zadevno domnevo, zato naj se pri obrambi ne bi mogli osredotočiti na
konkretne elemente.
Opozoriti je treba, da tožeči stranki nista pojasnili, katerih posebnih upoštevnih elementov Komisija ni preučila.
Če domnevamo, da s tem očitkom izpodbijata način, na katerega je Komisija preučila vse elemente, ki sta jih predložili, da
bi z njimi ovrgli zadevno domnevo, je treba opozoriti, da je bila presoja, ki jo je v zvezi s temi elementi opravila Komisija,
potrjena v okviru preučitve četrtega tožbenega razloga zgoraj.
Poleg tega iz preučitve tretjega dela drugega tožbenega razloga v nadaljevanju izhaja, da samo zaradi jedrnatosti obrazložitve
izpodbijane odločbe v zvezi s tem še ni mogoče trditi, da je bila kršena obveznost skrbne in nepristranske preučitve upoštevnih
elementov iz upravnega postopka.
Iz točk od 434 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč mogoče razbrati, da je Komisija preučila trditve, povzete
v točki 431 obrazložitve izpodbijane odločbe, s katerimi sta želeli tožeči stranki dokazati, da bi morala biti zadevna odločba
naslovljena le na družbo Arkema. Z analizo odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče ugotoviti drugih
upoštevnih elementov, ki naj jih Komisija ne bi upoštevala.
Iz navedenega sledi, da ta očitek ni utemeljen.
Na tretjem mestu, tožeči stranki sta na obravnavi trdili, da Komisija – ker ju pred vročitvijo obvestila o ugotovitvah o možnih
kršitvah ni obvestila o zadevni preiskavi – ni izpolnila zahtev, povezanih s pravico do pravičnega sojenja, kot se priznava
s členom 6(3)(a) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin – podpisane v Rimu 4. novembra 1950 –, ki so
bile potrjene s sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi AC‑Treuhand proti Komisiji (T‑99/04, ZOdl., str. II‑1501)
ter kodeksom dobrih praks Komisije za izvajanje postopkov v zvezi s členoma 101 in 102 PDEU.
Opozoriti je treba, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 110 navedeni sodbi AC‑Treuhand proti Komisiji (točka 56) menilo,
da mora Komisija na podlagi načela spoštovanja pravice do obrambe zadevno podjetje ob prvem ukrepu, sprejetem zoper njega,
tudi v zahtevah za posredovanje podatkov, ki mu jih pošlje na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, obvestiti predvsem o predmetu
in namenu preiskave, ki poteka. V točki 58 zadevne sodbe je Splošno sodišče tudi opozorilo, da iz sodne prakse izhaja, da
je mogoče zaradi nepravilnosti, ki jo je storila Komisija, razglasiti ničnost končne odločbe te institucije le, če je lahko
navedena nepravilnost dejansko vplivala na pravico do obrambe zadevnega podjetja v upravnem postopku.
V obravnavanem primeru iz zadevne sodbe ne izhaja, da bi morala Komisija – kot trdita tožeči stranki – sprejeti preiskovalne
ukrepe v zvezi s podjetjem še pred pošiljanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, če bi menila, da ima na voljo tudi
informacije, s katerimi je mogoče utemeljiti pošiljanje takega obvestila, hkrati pa je treba še ugotoviti, da tožeči stranki
nista predložili nobenega konkretnega elementa v podporo trditvi, da sta bili zato prikrajšani za možnost dokazati, da nista
odločilno vplivali na družbo Arkema.
Kar zadeva trditev, da je Komisija kršila svoj kodeks dobrih praks, ker pred sprejetjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah
nanju ni naslovila nobenega preiskovalnega ukrepa, je treba ugotoviti, prvič, da je bil zadevni kodeks – v katerem je v točki 5
določeno, da se uporablja le za zadeve v obravnavi in prihodnje zadeve, ki se bodo obravnavale po njegovi objavi v
Uradnem listu Evropske unije –
sprejet po sprejetju izpodbijane odločbe in se torej ne uporablja za dejansko stanje v obravnavanem primeru.
Drugič, ugotoviti je treba, da je v točki 14 zadevnega kodeksa s sklicevanjem na zgoraj v točki 110 navedeno sodbo AC‑Treuhand
proti Komisiji (točka 56) navedeno, da so podjetja, „[k]o je na[nje] naslovljen prvi preiskovalni ukrep (običajno zahteva
po informacijah ali inšpekcijskem pregledu), […] seznanjen[a] z dejstvom, da se v zvezi z njimi izvaja predhodna preiskava,
ter z vsebino in namenom tovrstne preiskave“. Torej je treba ugotoviti – ne da bi se bilo treba izreči o pravni naravi zadevnega
kodeksa –, da iz njega nikakor ne izhaja, da mora Komisija pred sprejetjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah nasloviti
preiskovalne ukrepe na vse pravne subjekte, ki sestavljajo zadevno podjetje.
Ta očitek in tako tudi prvi del tožbenega razloga v celoti je treba torej zavrniti.
Drugi del tožbenega razloga: kršitev domneve nedolžnosti
Tožeči stranki trdita, da je Komisija kršila domnevo nedolžnosti, ker ju je, prvič,
a priori
razglasila za „krivi“ kršitve le na podlagi domneve, ki ni bila podkrepljena s konkretnimi elementi, in drugič, štela za
odgovorni, čeprav nista mogli polno izvajati svoje pravice do obrambe.
Opozoriti je treba, da se domneva nedolžnosti kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo
pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (glej
v tem smislu sodbo Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji, C‑199/92 P, Recueil, str. I‑4287, točki 149
in 150).
Na podlagi trditev tožečih strank ni mogoče ugotoviti, da je bilo v obravnavanem primeru to načelo kršeno.
Na prvem mestu, opozoriti je treba, da lahko Komisija domneva, da matična družba odločilno vpliva na hčerinsko družbo, če
je ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe, in na podlagi te domneve matično družbo šteje za solidarno
odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi. V takih okoliščinah se šteje, da matična družba s hčerinsko družbo
tvori eno podjetje, ki mora v skladu z načelom osebne odgovornosti odgovarjati za to kršitev. V obravnavanem primeru je družba
Arkema v prošnji, ki jo je vložila na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, priznala kršitev (glej točko 69 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Poleg tega tožeči stranki ne izpodbijata njene udeležbe pri zadevnem omejevalnem sporazumu.
V nasprotju s trditvami tožečih strank ni mogoče šteti, da ju je Komisija
a priori
obravnavala kot „krivi“, saj sta imeli možnost s predložitvijo dokazov o samostojnosti svoje hčerinske družbe ovreči zgoraj
navedeno domnevo, postavljeno v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Opozoriti je treba, da se dejstvo, da je Komisija sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, nikakor ne more šteti
za dokaz krivde zadevnega podjetja. V nasprotnem primeru bi lahko z začetkom kakršnega koli postopka na tem področju kršili
domnevo nedolžnosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji, C‑167/04 P,
ZOdl., str. I‑8935, točka 99).
Poleg tega, ker sta tožeči stranki na obravnavi v bistvu trdili, da je bila v obravnavanem primeru kršena domneva nedolžnosti
zaradi „koncentracije policijskih in preiskovalnih pooblastil ter pooblastil v zvezi s pregonom in sojenjem v rokah Komisije“,
je treba ugotoviti, da je bil ta očitek podan prepozno, saj sta se tožeči stranki nanj prvič sklicevali šele med obravnavo,
zato ga ni mogoče šteti za podkrepitev tega tožbenega razloga, kot je bil naveden v tožbi in po katerem je Komisija kršila
domnevo nedolžnosti, ker se je v zvezi s tožečima strankama sklicevala na domnevo, ki temelji na skoraj popolnem nadzoru nad
kapitalom njune hčerinske družbe. Torej je treba ta očitek na podlagi člena 48(2) Poslovnika zavreči kot nedopusten.
Ob upoštevanju navedenega je treba drugi del tožbenega razloga in tako ta tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Drugi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva s členom 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega akta
ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt sprejela, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo
z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh
upoštevnih dejanskih in pravnih elementov, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami
iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in glede na celoto pravnih
pravil, ki urejajo zadevno področje (glej sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink's France,
C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63 in navedena sodna praksa).
Kadar se, kot v obravnavanem primeru, odločba o uporabi člena 81 ES nanaša na več naslovnikov in zadeva problem pripisa odgovornosti
za kršitev, mora biti dovolj obrazložena glede vsakega naslovnika, zlasti pa glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo
odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za solidarno odgovorno, podrobno pojasniti
razloge, ki utemeljujejo pripis odgovornosti za kršitev tej družbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998
v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točke od 78 do 80).
Ta tožbeni razlog tožečih strank je razdeljen na tri dele.
Prvi del tožbenega razloga: kršitev okrepljene obveznosti obrazložitve zaradi novega stališča Komisije
Tožeči stranki trdita, da bi bilo treba v obravnavanem primeru izpodbijano odločbo dodatno obrazložiti, ker je Komisija sprejela
novo stališče v primerjavi s prejšnjo prakso odločanja. Po njunem mnenju Komisija ni izpolnila te obveznosti, saj je le potrdila
svojo razlago sodne prakse v zvezi s pripisom odgovornosti za kršitev matični družbi.
Opozoriti je treba, da je Komisija v točki 434 obrazložitve izpodbijane odločbe v odgovor na trditev tožečih strank navedla:
„[T]o, da […] je Komisija Odločbo [C(2003) 4570] naslovila izključno na družbo [Arkema], še ne pomeni, da v obravnavanem primeru
odločbe ne more hkrati nasloviti na družbo [Arkema] in [tožeči stranki]. Komisija lahko odgovornost v takih okoliščinah po
prosti presoji pripiše matični družbi, in če te možnosti ni izkoristila v prejšnji odločbi, to še ne pomeni, da tega ne more
storiti v obravnavanem primeru.“
Ugotoviti je treba, da ta odlomek v nasprotju s trditvami tožečih strank ne vsebuje nobenega priznanja v zvezi s tem, da je
Komisija v obravnavanem primeru uporabila korenito novo ali bistveno drugačno stališče kot v svoji prejšnji praksi.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija le na podlagi kapitalske vezi uporabila domnevo o tem, da je matična družba
odločilno vplivala na hčerinsko družbo, že v Odločbi C(2004) 4876 z dne 19. januarja 2005 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES]
in člena 53 Sporazuma EGP proti Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV,
Akzo Nobel Base Chemicals AB, EKA Chemicals AB, in Akzo Nobel AB, solidarno, Clariant AG in Clariant GmbH, solidarno, Elf
Aquitaine SA in Arkema SA, solidarno, in Hoechst AG (zadeva št. E-1/37.773 – MCAA), v kateri je odgovornost za kršitev, ki
jo je storila družba Arkema, pripisala družbi Elf Aquitaine. Torej tožeči stranki ne moreta trditi, da je Komisija v zvezi
z njima v obravnavanem primeru uporabila bistveno drugačno stališče. Poleg tega iz izpodbijane odločbe izhaja, da sta tožeči
stranki med upravnim postopkom trdili, da je bila prav Odločba C(2004) 4876 „velik preobrat“ v praksi odločanja Komisije,
zato sta od te zahtevali, naj počaka na izid sodnega postopka, ki sta ga začeli zoper to odločbo (glej točki 430 in 433 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Vsekakor se na podlagi sodne prakse, na katero se sklicujeta tožeči stranki, zahteva samo, da mora Komisija izrecno razviti
svoje razlogovanje, če v okviru svoje prakse odločanja sprejme odločbo, s katero se precej oddaljuje od svojih prejšnjih odločitev.
V takih okoliščinah ne zadostuje le kratka obrazložitev, zlasti v povezavi s prejšnjo prakso odločanja (glej v tem smislu
sodbo Sodišča z dne 26. novembra 1975 v zadevi Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique in drugi proti Komisiji,
73/74, Recueil, str. 1491, točka 3).
Vendar je Komisija v izpodbijani odločbi s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča izrecno pojasnila načela,
na katera se je nameravala opreti pri opredelitvi naslovnikov (točke od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe), in uporabo
teh načel v zvezi s tožečima strankama (točke od 427 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe). Torej so z obrazložitvijo izpodbijane
odločbe, kar zadeva razloge, iz katerih se je Komisija odločila, da je treba odgovornost za kršitev pripisati tožečima strankama,
izpolnjeni pogoji, postavljeni z zgoraj v točki 137 navedeno sodno prakso.
Zato prvega dela tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.
Drugi del tožbenega razloga: protislovnost obrazložitve
Tožeči stranki trdita, da obrazložitev iz točk od 370 do 372, od 435 do 442 in od 458 do 529 obrazložitve izpodbijane odločbe
vsebuje protislovje, saj naj bi Komisija mešala dva pojma, in sicer pojem podjetja v smislu člena 81 ES, ki pomeni gospodarski
subjekt, ki je odgovoren za kršitev in mu je zato treba naložiti sankcijo, in pojem pravnega subjekta, ki je naslovnik odločbe.
Prvič, kar zadeva izraze, ki jih je uporabila Komisija v izpodbijani odločbi, je treba ugotoviti – ne da bi bilo treba preučiti
vse točke obrazložitve izpodbijane odločbe, ki jih navajata tožeči stranki –, da iz točke 441 obrazložitve izpodbijane odločbe
nedvoumno izhaja, da je Komisija odločila, da tožečima strankama pripiše odgovornost za zadevno kršitev in jima naloži plačilo
globe, ker je ugotovila, da z družbo Arkema tvorita samo eno podjetje v smislu člena 81 ES. Tega sklepa ni mogoče omajati
z okoliščino, da besedilo izpodbijane odločbe občasno ni terminološko enotno in da se v njem z izrazom „podjetje“ označuje
katera od družb v zadevni skupini (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah Tokai
Carbon in drugi proti Komisiji, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 in T‑91/03, neobjavljena v ZOdl., točka 62).
Dalje, kar zadeva dejstvo, da Komisija po eni strani v izpodbijani odločbi navaja, da posamezne družbe iz skupine Total tvorijo
enotno podjetje, ki je storilo sporno kršitev, po drugi strani pa opredeljuje vsako od teh družb kot naslovnico izpodbijane
odločbe, ki ji je naloženo plačilo globe, je treba opozoriti, da je to le posledica okoliščine, da naslovniki pravil o konkurenci
in naslovniki odločb organov, pristojnih za konkurenco, niso nujno isti.
Čeprav se namreč pravila o konkurenci nanašajo na podjetja, za katera se uporabljajo neposredno ne glede na njihov pravni
status, je treba kršitev konkurenčnega prava Unije brez nejasnosti pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo
glob (glej v tem smislu zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točke
od 54 do 57, in sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Sodišča z dne 11. decembra 2007
v zadevi ETI in drugi, C‑280/06, ZOdl. str. I‑10893 in I‑10896, točki 68 in 69).
Kar zadeva opredelitev posameznih družb iz skupine Total v delu obrazložitve izpodbijane odločbe, ki se nanaša na izračun
globe, zadostuje ugotovitev, da je v tej odločbi jasno in nedvoumno izraženo razlogovanje, na podlagi katerega je Komisija
odmerila globo in zneske, za plačilo katerih je bila odgovornost pripisana tožečima strankama.
Nazadnje, kar zadeva trditev tožečih strank v zvezi z vsebinsko napako, ker naj se izračun globe za vsako od zadevnih podjetij
posebej ne bi skladal s pojmom enotnega podjetja, je treba napotiti na analizo tretjega tožbenega razloga, ki bo predstavljena
v nadaljevanju.
Zato je treba drugi del tega tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del tožbenega razloga: okoliščina, da Komisija ni odgovorila na izpodbijanje domneve o izvajanju odločilnega vpliva
Tožeči stranki trdita, da Komisija ni dovolj obrazložila odločitve, da zavrne elemente, ki sta jih predložili v upravnem postopku
za izpodbijanje domneve, povezane z njunim skoraj popolnim nadzorom nad kapitalom družbe Arkema.
V zvezi z obveznostjo obrazložitve, ki jo mora izpolniti Komisija, je treba napotiti na sodno prakso, navedeno v točkah 130
in 131 zgoraj. Zlasti je treba opozoriti, da se šteje, da je izpodbijana odločba v zvezi s tožečima strankama dovolj obrazložena,
če so v njej podrobno pojasnjeni razlogi, ki utemeljujejo pripis odgovornosti za kršitev tema družbama (glej v tem smislu
zgoraj v točki 131 navedeno sodbo SCA Holding proti Komisiji, točka 80).
Iz tega izhaja, da mora odločba – če se Komisija podobno kot v obravnavanem primeru opira na domnevo, da matična družba odločilno
vpliva na ravnanje hčerinske družbe, in so zadevne družbe med upravnim postopkom predložile elemente, s katerimi izpodbijajo
to domnevo – vsebovati zadostno obrazložitev, s katero je mogoče utemeljiti stališče Komisije, da ti elementi niso zadostovali
za zavrnitev zadevne domneve.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz točk od 430 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija obrazložila
svoje stališče glede elementov, na katere sta se tožeči stranki sklicevali v upravnem postopku.
V točkah od 430 do 432 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija namreč najprej opisala trditve, ki sta jih tožeči stranki
navedli v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in so temeljile predvsem na nezakonitosti okoliščine, da jima
je bilo zadevno ravnanje pripisano na podlagi domneve – zlasti z vidika načel samostojnosti pravnega subjekta, individualizacije
kazni, osebne odgovornosti, domneve nedolžnosti in enakosti orožij –, nato pa je na te trditve še odgovorila.
Poleg tega je v točkah od 433 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da tožeči stranki nista ovrgli domneve, povezane
s tem, da sta imeli v lasti skoraj ves kapital družbe Arkema, in da je zato treba na podlagi te domneve vztrajati pri sklepu
glede njune odgovornosti za kršitev.
Ugotoviti je treba, da je Komisija s temi razlogi odgovorila na bistvene točke trditev tožečih strank. Ker poleg tega ni dolžna
oblikovati stališča glede vseh trditev, ki so jih pred njo navajale zainteresirane stranke (sodba Splošnega sodišča z dne
15. junija 2005 v zadevi Corsica Ferries France proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl., str. II‑2197, točka 64; glej v tem smislu
tudi zgoraj v točki 130 navedeno sodbo Komisija proti Sytraval in Brink's France, točka 64), ji ni mogoče očitati, da ni natančno
odgovorila na vsako od trditev tožečih strank.
Jedrnatost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi s tem je mogoče pojasniti še z dejstvom, da sta tožeči stranki v bistvu
navajali le trditve, ki niso bile podprte s konkretnimi dokazi glede vezi med zadevnimi družbami v obdobju kršitve.
Kar poleg tega zadeva del, v katerem tožeči stranki izpodbijata utemeljenost presoje Komisije, ki je privedla do zavrnitve
zadevnih elementov, njune trditve zadevajo vsebinsko zakonitost izpodbijane odločbe, ki je bila preučena v okviru četrtega
tožbenega razloga zgoraj.
Ob upoštevanju navedenega je treba tretji del tega tožbenega razloga in tako drugi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Tretji tožbeni razlog: kršitev enotnosti pojma podjetja
Tožeči stranki trdita, da je Komisija kršila enotnost pojma podjetja, ker v različnih fazah odmere glob ni enotno uporabljala
pojma „podjetje“. Po njunem mnenju bi bilo treba višino globe za zadevno gospodarsko enoto določiti enotno, razdelitev odgovornosti
za plačilo globe med posamezne pravne subjekte, ki tvorijo podjetje, pa bi morala biti opredeljena v ločeni fazi razlogovanja.
Opozoriti je treba, da s temi trditvami, ki zadevajo le metodo, ki jo je uporabila Komisija za odmero glob in razdelitev odgovornosti
za njeno plačilo med posamezne družbe v skupini, ni mogoče ovreči zakonitosti presoje, na podlagi katere je bila odgovornost
za kršitev pripisana tožečima strankama.
Če bi trditve tožečih strank razumeli tako, da z njimi izpodbijata višino globe ali razdelitev odgovornosti za plačilo te
globe med posamezne družbe v skupini, je treba opozoriti, da tožeči stranki ne izpodbijata konkretnih izračunov Komisije.
Natančneje, ne trdita, da bi jima bila lahko ob uporabi drugačne metode pripisana odgovornost za plačilo manjšega deleža globe.
Vsekakor je treba ugotoviti, da pristop Komisije ni bil v nasprotju s pojmom podjetja.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da tožeči stranki pravilno navajata, da je mogoče na podlagi členov 81 ES in 82 ES za kršitelje
konkurenčnega prava šteti podjetja ali podjetniška združenja. Poleg tega lahko Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003
podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, zlasti kadar kršijo določbe členov 81 ES ali 82 ES.
Opozoriti je tudi treba, da pojem podjetja zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno
obliko in njihov način financiranja. Zlasti je treba pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, razumeti tako, da označuje
gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej v tem smislu
zgoraj v točki 31 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 54 in 55 ter navedena
sodna praksa).
Kadar tak subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati sam (glej
zgoraj v točki 143 navedeno sodbo ETI in drugi, točka 39 in navedena sodna praksa). Vendar je treba kršitev konkurenčnega
prava Unije nedvoumno pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo glob (zgoraj v točki 104 navedena sodba Papierfabrik
August Koehler in drugi proti Komisiji, točka 38, in zgoraj v točki 31 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z
dne 10. septembra 2009, točka 57). Ko je torej ugotovljen obstoj take kršitve, je treba določiti fizično ali pravno osebo,
odgovorno za upravljanje podjetja takrat, ko je bila storjena kršitev, da lahko zanjo odgovarja (sodba Splošnega sodišča z
dne 17. decembra 1991 v zadevi Enichem Anic proti Komisiji, T‑6/89, Recueil, str. II‑1623, točka 236; glej v tem smislu tudi
sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Cascades proti Komisiji, C‑279/98 P, Recueil, str. I‑9693, točka 78).
Poleg tega je Sodišče že odločilo, da je praksa Komisije – po kateri se družba šteje za solidarno odgovorno za plačilo dela
globe, naložene drugi družbi, če je prvi mogoče pripisati odgovornost za protikonkurenčno ravnanje druge – skladna s členom 15(2)
Uredbe št. 17 (nadomeščen s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003). V tem primeru se na podlagi takega pripisa odgovornosti zadevni
družbi naloži plačilo globe za kršitev, za katero se šteje, da jo je storila sama (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v
zadevi Metsä‑Serla in drugi proti Komisiji, C‑294/98 P, Recueil, str. I‑10065, točke od 26 do 28).
Torej dejstvo, da so v izpodbijani odločbi opredeljene različne pravne osebe, ki morajo solidarno odgovarjati za plačilo globe,
ni v nasprotju s pojmom podjetja. Nasprotno, gre za natančno uporabo tega pojma, saj je dokazano, da zadevno podjetje s pravnega
vidika sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb.
Prav tako ni mogoče o kršitvi pojma podjetja sklepati le na podlagi dejstva, da je bila odgovornost za plačilo globe pripisana
različnim pravnim osebam, ki morajo plačati različne zneske. Ni namreč nujno, da ugotovitev, da več pravnih oseb tvori samo
eno podjetje, ki je odgovorno za storjeno kršitev, pomeni tudi, da je tem podjetjem mogoče enako pripisati vse elemente, ki
se upoštevajo pri izračunu globe zanje, zlasti če se je sestava zadevnega podjetja s pravnega vidika spreminjala. Tako se
je v obravnavanem primeru štelo, da je družba Total odgovorna le za del obdobja kršitve (točka 441 obrazložitve izpodbijane
odločbe), nobena od tožečih strank pa ni bila obravnavana, kot da je kršitev ponovila (točka 469 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče v zgoraj v točki 163 navedeni sodbi Cascades proti Komisiji zavrnilo pristop,
po katerem se matični družbi pripiše odgovornost za kršitev hčerinskih družb, če je bila ta storjena, preden jih je prevzela
matična družba. Sodišče je pojasnilo, da mora fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila ob storitvi kršitve,
načeloma zanjo odgovarjati, čeprav je bila ob sprejetju odločbe o ugotovitvi kršitve za upravljanje podjetja odgovorna druga
oseba. Glede tega je najprej poudarilo, da zadevne družbe niso bile preprosto pripojene k prevzemni družbi, temveč so svojo
dejavnost nadaljevale kot hčerinske družbe, zato je menilo, da morajo še naprej same odgovarjati za svoje kršitve, ki so bile
storjene, preden jih je prevzela matična družba, saj tej ni mogoče pripisati odgovornosti zanje (točke od 77 do 80 sodbe).
Ker je torej družba Total prevzela nadzor nad družbo Elf Aquitaine aprila 2000, ji je Komisija upravičeno pripisala odgovornost
za sporno kršitev le od 30. aprila 2000 (točka 441 obrazložitve izpodbijane odločbe), izhodiščni znesek naložene globe pa
ni bil povečan zaradi trajanja (točki 467 in 468 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ob upoštevanju navedenega tožeči stranki ne moreta upravičeno grajati Komisije, ker je v razlogih, povezanih z izračunom globe,
opredelila različne družbe iz skupine Total.
Nazadnje, poudariti je treba, da je Komisija razen povečanj zaradi trajanja kršitve in njene ponovitve, ki jih je določila
ob upoštevanju sprememb, ki so se sčasoma zgodile v sestavi zadevnega podjetja, globo izračunala enotno za vse zadevne družbe
iz skupine Total. Pri tem je zlasti uporabila enak izhodiščni znesek in enako znižanje na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.
Torej ugovori tožečih strank v zvezi s tema fazama izračuna globe niso utemeljeni.
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.

Peti tožbeni razlog: napake pri presoji v zvezi z družbo Total
Tožeči stranki z dvema očitkoma izpodbijata samo odgovornost družbe Total. Na prvem mestu, izpodbijata trditev, da bi lahko
družba Total, ki je prevzela nadzor nad skupino aprila 2000, družbi Arkema dajala „navodila o kartelu“ v zvezi z omejevalnim
sporazumom, ki je obstajal že leta in v zvezi s katerim je zadnji sestanek potekal 18. maja 2000. Navajata, da je kršitev,
ki jo je mogoče pripisati družbi Total, lahko trajala največ osem mesecev, čeprav je dejansko trajala le en mesec, saj je
zadnji večstranski sestanek omejevalnega sporazuma potekal 18. maja 2000.
Najprej je treba opozoriti, da trditev tožečih strank, da je mogoče družbi Total pripisati odgovornost za največ enomesečno
kršitev, temelji na predpostavki, da se je delovanje omejevalnega sporazuma prenehalo na datum zadnjega večstranskega sestanka,
to je 18. maja 2000.
Vendar nista tožeči stranki te teze z ničimer utemeljili, še zlasti pa nista z dokazi izpodbijali ugotovitve Komisije, da
se je sestanek 18. maja 2000 končal s splošnim soglasjem o ohranitvi ravni cen in da so se zato učinki omejevalnega sporazuma
ohranili do 31. decembra 2000 (točke od 357 do 360 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Dalje, opozoriti je treba, da odgovornost družbe Total temelji na okoliščini, da je ta od 30. aprila 2000, ko je prevzela
zadevno skupino, z družbama Arkema in Elf Aquitaine tvorila isto podjetje, odgovorno za zadevno kršitev (točka 441 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da le zato, ker je družba Total prevzela nadzor nad zadevno skupino šele v zadnji fazi kršitve,
še ni mogoče izključiti možnosti, da je ta družba v zadevnem obdobju odločilno vplivala na ravnanje hčerinske družbe, ki je
bila vpletena v kršitev, na trgu.
Tožeči stranki razen datuma, na katerega je družba Total prevzela nadzor nad skupino, ne navajata nobene posebne okoliščine,
s katero bi bilo mogoče dokazati, da je družba Arkema med majem in decembrom 2000 svoje ravnanje na trgu določala neodvisno
od družbe Total.
V takih okoliščinah je lahko Komisija upravičeno domnevala, da je družba Total, ki je 30. aprila 2000 prevzela nadzor nad
skoraj vsem kapitalom skupine, odločilno vplivala na ravnanje družbe Arkema na trgu, in ji je nato – ker ta domneva ni bila
ovržena – pripisala odgovornost za kršitev v zadevnem obdobju.
Poleg tega je treba trditev tožečih strank, da se družba Total ob upoštevanju datuma, na katerega je prevzela nadzor nad skupino,
ni mogla seznaniti s protipravnim ravnanjem hčerinske družbe in sprejeti odločitev o njegovem končanju, zavrniti kot neupoštevno.
Iz zgoraj navedenega namreč izhaja, da je bila družbi Total odgovornost pripisana na podlagi dejstva, da je bila eden od pravnih
subjektov, iz katerih je bilo sestavljeno podjetje, ki je kršilo konkurenčno pravo, in sicer ne glede na to, ali je bila seznanjena
z obstojem kršitve ali ne.
Prvega očitka torej ni mogoče sprejeti.
Na drugem mestu, tožeči stranki trdita, da je Komisija v točki 471 obrazložitve izpodbijane odločbe neupravičeno trdila, da
so bile naslovnice Odločbe 85/74/EGS z dne 23. novembra 1984 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe EGS (zadeva IV/30.907
– Peroksidni proizvodi, UL L 35, 7.2.1985, str.

1) in Odločbe Komisije 94/599, ki sta se upoštevali v zvezi s ponovitvijo kršitve, ob sprejetju teh prejšnjih odločb del skupine
Total.
Ugotoviti je treba, da je Komisija v točki 471 obrazložitve izpodbijane odločbe napačno navedla, da „so pravne osebe, na katere
sta bili naslovljeni odločbi [85/74 in 94/599], bile in so še vedno članice skupine Total“, kar je tudi sama priznala v odgovoru
na tožbo.
Vendar ta ugotovitev ne vpliva na zakonitost izpodbijane odločbe. Po eni strani namreč iz točke 441 obrazložitve izpodbijane
odločbe izhaja, da je bila družbi Total pripisana odgovornost za kršitev le od datuma, na katerega je prevzela nadzor nad
skupino, to je od 30. aprila 2000.
Po drugi strani iz točke 469 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija s tem, da je povečanje zaradi ponovitve
kršitve uporabila le za globo, ki jo je izračunala za družbo Arkema, upoštevala dejstvo, da ta družba pri prejšnjih obsodbah
ni spadala v skupino Total.
Ob upoštevanju navedenega je treba drugi očitek in tako peti tožbeni razlog v celoti zavrniti.

Šesti tožbeni razlog: kršitev več bistvenih načel, ki jih priznavajo vse države članice in so sestavni del pravnega reda Unije
Tožeči stranki trdita, da je Komisija, ker jima je pripisala odgovornost za zadevno kršitev in jima naložila globo, kršila
načela enakega obravnavanja, osebne odgovornosti, individualizacije kazni in zakonitosti v kazenskem pravu.
Domnevna kršitev načela enakega obravnavanja
Tožeči stranki trdita, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, ker jima je pripisala odgovornost za kršitev le
na podlagi navedene domneve, saj naj bi se pri pripisu odgovornosti drugim družbam, na katere je bila še naslovljena izpodbijana
odločba, oprla na domnevo, podkrepljeno z dodatnimi elementi (točke 385, 391, 394, 405, 411 in od 423 do 427 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Glede tega je treba ugotoviti, da iz točk od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da se je Komisija v zvezi
z vsemi naslovnicami oprla na isto pravilo, po katerem nadzor nad vsem ali skoraj vsem kapitalom hčerinske družbe zadostuje
za postavitev izpodbojne domneve, na podlagi katere je mogoče odgovornost pripisati matični družbi. Zadevna domneva je bila
namreč uporabljena za skupino Total in za druge skupine družb, na katere je bila naslovljena izpodbijana odločba.
To, da je Komisija v zvezi z nekaterimi naslovnicami izpodbijane odločbe, to je družbami Akzo Nobel, FMC, Air Liquide, SNIA
in Edison, poleg zadevne domneve navedla še nekaj dodatnih indicev v zvezi s tem, da so matične družbe izvajale odločilni
vpliv, še ne pomeni, da niso bila za vse naslovnice uporabljena enaka načela.
Kar zadeva družbo Akzo Nobel, iz točke 384 obrazložitve izpodbijane odločbe namreč izhaja, da ima ta „stoodstotni nadzor nad
družbo EKA [Chemicals], zato Komisija meni, da je odločilno vplivala na [to družbo], saj ni bil predložen noben element, s
katerim bi bilo mogoče ovreči to domnevo“. Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da se je Komisija v točki 385 obrazložitve
zadevne odločbe sklicevala na nekaj dodatnih indicev, s katerimi jo je podkrepila.
Kar zadeva družbo FMC, je Komisija navedla, da je sklep v zvezi z njeno odgovornostjo izpeljala iz „dejstva, da je [bila]
družba FMC Foret hčerinska družba pod (posrednim) stoodstotnim nadzorom [družbe FMC]“ (točka 390 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Na to ugotovitev ne vpliva dejstvo, da je Komisija v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla dodaten
indic glede odločilnega vpliva družbe FMC na njeno hčerinsko družbo.
Kar zadeva družbo Air Liquide, je Komisija v točki 403 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da „je imela [ta] v času
kršitve v lasti ves kapital družbe Chemoxal in je bila pristojna za imenovanje članov upravnega odbora te družbe, zato je
predpostavila, da je odločilno vplivala na ravnanje hčerinske družbe“. To navedbo je v točki 405 obrazložitve izpodbijane
odločbe dopolnila s pojasnilom, da se na podlagi „stoodstotne kapitalske udeležbe postavi domneva, ki jo je mogoče ovreči
tako, da se dokaže, da […] je bila hčerinska družba samostojna“.
Kar zadeva družbo SNIA, iz točke 411 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da ji je bila odgovornost pripisana zaradi združitve
z družbo, ki je bila matična družba s stoodstotnim deležem v subjektu, neposredno vpletenem v kršitev, zato tega položaja
ni mogoče primerjati s položajem tožečih strank.
Nazadnje, kar zadeva družbo Edison, je Komisija v točki 418 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da se je „lastništvo
nad stoodstotnim kapitalskim deležem [v sodni praksi] štelo za zadosten element, če ta domneva ni bila ovržena“. Poleg tega
je v točkah od 419 do 421 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla nekaj dodatnih elementov, glede katerih je pripomnila,
da so v nasprotju s trditvijo družbe Edison o samostojnosti njene hčerinske družbe.
Tako iz točk obrazložitve izpodbijane odločbe, na katere se sklicujeta tožeči stranki, izhaja, da je Komisija v zvezi z vsemi
naslovnicami izpodbijane odločbe menila, da je mogoče odgovornost za kršitev pripisati matični družbi že na podlagi nadzora
nad vsem ali skoraj vsem kapitalom hčerinske družbe, če iz tega izpeljana domneva ni ovržena, dodatni indici glede vpliva,
ki so ga nekatere matične družbe izvajale nad svojimi hčerinskimi družbami, pa so bili navedeni – če so bili na voljo – ali
kot potrditev sklepa, ki je že tako veljavno izhajal iz nadzora nad vsem kapitalom hčerinske družbe, ali pa kot odgovor na
trditve, ki so jih podala zadevna podjetja.
Poleg tega je Komisija v zvezi s tožečima strankama poleg kapitalske vezi navedla še dejstvo, da je člane upravnega odbora
družbe Arkema imenovala družba Elf Aquitaine (točka 427 obrazložitve izpodbijane odločbe), vendar ob tem ni menila, da so
za to, da se odgovornost za kršitev hčerinske družbe, ki je v (skoraj) stoodstotni lasti matične družbe, pripiše tej družbi,
potrebni še dodatni elementi.
Ta očitek torej ni utemeljen.
Domnevna kršitev načel osebne odgovornosti, individualizacije kazni in zakonitosti v kazenskem pravu
Tožeči stranki v bistvu trdita, da je Komisija kršila navedena pravna načela, ker ni priznala, da je družba Arkema od njiju
neodvisen gospodarski subjekt, ter jima je zato neupravičeno pripisala odgovornost za njeno kršitev in jima naložila plačilo
globe.
Opozoriti je treba, da je glede na naravo zadevnih kršitev ter naravo in resnost sankcij za te kršitve odgovornost za njihovo
storitev osebna (sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125,
točka 78). Poleg tega se sme fizična ali pravna oseba na podlagi načela individualizacije kazni in sankcij kaznovati samo
zaradi dejstev, ki se ji očitajo individualno (sodba Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp Thyssen
Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, T‑45/98 in T‑47/98, Recueil, str. II‑3757, točka 63), to pa je načelo,
ki velja za vsak upravni postopek, v katerem se lahko na podlagi pravil Unije o konkurenci izrečejo sankcije (sodba Splošnega
sodišča z dne 4. julija 2006 v zadevi Hoek Loos proti Komisiji, T‑304/02, ZOdl., str. II‑1887, točka 118).
V obravnavanem primeru zadostuje ugotovitev, da trditve tožečih strank temeljijo na napačni predpostavki, da ni bila v zvezi
z njima ugotovljena nobena kršitev in da jima ni bila naložena nobena individualna globa. Iz zgoraj navedenega namreč izhaja,
da sta bili tožeči stranki individualno obsojeni zaradi kršitve člena 81 ES, za katero se je – ob upoštevanju gospodarskih,
organizacijskih in pravnih vezi, ki so ju povezovale s hčerinskima družbama, in zaradi nesamostojnosti zadnjenavedenih družb
na trgu – štelo, da sta jo storili sami (glej v tem smislu zgoraj v točki 164 navedeno sodbo Metsä‑Serla in drugi proti Komisiji,
točki 27 in 34).
Poleg tega v nasprotju s trditvami tožečih strank iz preučitve četrtega tožbenega razloga zgoraj izhaja, da je bila v zvezi
z njima dokazana kršitev člena 81 ES. Sankcije za tako kršitev so jasno določene v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003. Torej je
bilo načelo
nullum crimen, nulla poena sine lege
upoštevano.
Ta očitek in tako šesti tožbeni razlog v celoti je treba torej zavrniti.

Sedmi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja
Na prvem mestu, tožeči stranki trdita, da Komisija ni skrbno in nepristransko preučila elementov, predloženih v dokaz samostojnosti
družbe Arkema.
Ker pri tem le znova navajata trditev – da zadevni elementi niso bili preučeni –, ki je bila že preučena in zavrnjena v točkah
od 111 do 115 zgoraj, jo je treba iz istih razlogov zavrniti.
Na drugem mestu, trdita, da bi morala Komisija zaradi ekonomičnosti postopka ugoditi njuni prošnji za prekinitev postopka,
v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, dokler ne bi Splošno sodišče odločilo o tožbah, vloženih zoper Odločbo C(2004) 4876.
Ker pa se tožeči stranki sklicujeta le na ekonomičnost postopka, s čimer očitno ni mogoče izpodbiti zakonitosti izpodbijane
odločbe, je treba njune trditve takoj zavrniti.
Zato je treba sedmi tožbeni razlog zavrniti.

Osmi tožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti
Tožeči stranki trdita, da je bilo zaradi novosti merila glede pripisa odgovornosti, ki je bilo uporabljeno v obravnavanem
primeru v primerjavi s prejšnjo prakso odločanja Komisije in zlasti v primerjavi z Odločbo C(2003) 4570, kršeno načelo pravne
varnosti.
Dovolj je pripomniti, da izpodbijana odločba ni prva odločba, v kateri je Komisija odgovornost za kršitev, ki jo je storila
družba Arkema, pripisala matični družbi na podlagi domneve o izvajanju odločilnega vpliva. V Odločbi C(2004) 4876 je namreč
že pripisala odgovornost družbi Elf Aquitaine. Torej izpodbijana odločba v nasprotju s trditvami tožečih strank ni preobrat
v praksi Komisije, kar zadeva pripis odgovornosti, in sicer niti v zvezi z zadevno družbo. Poleg tega sta se tožeči stranki
v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v obravnavanem primeru že sklicevali na merilo pripisa odgovornosti,
ki ga je Komisija uporabila v Odločbi C(2004) 4876, kar izhaja tudi iz trditev, ki sta jih navedli v okviru šestega tožbenega
razloga. Zato ta tožbeni razlog temelji na napačni predpostavki, da je Komisija v obravnavanem primeru tožečima strankama
odgovornost pripisala na podlagi novega merila.
Vsekakor je treba opozoriti, da Komisiji odgovornosti za kršitev hčerinske družbe ni treba sistematično pripisati matični
družbi (glej točko 89 zgoraj). Torej samo z odločitvijo, da bo odgovornost za ugotovljeno kršitev pripisala podjetju, sestavljenemu
iz matične in hčerinske družbe, čeprav tega v prejšnji praksi ni storila, še ne krši načela pravne varnosti.
Poleg tega je treba ugotoviti, da iz Odločbe C(2003) 4570 (točke od 373 do 391 njene obrazložitve), na katero se sklicujeta
tožeči stranki, izhaja, da Komisija v zvezi z družbo Arkema sploh ni preučila vprašanja odgovornosti njene matične družbe,
zlasti se ni izrekla o njeni neodvisnosti od matične družbe. Zato tudi če bi domnevali, da so bila dejstva iz zgoraj navedene
zadeve podobna dejstvom iz obravnavane zadeve, ni mogoče trditi, da je bila ta odločba kakršno koli jamstvo glede tega, kako
bo Komisija obravnavala odnose med družbo Arkema in njenima matičnima družbama, niti glede merila pripisa odgovornosti, uporabljenega
za to skupino družb.
Zato tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Deveti tožbeni razlog: kršitev temeljnih načel, na podlagi katerih se določajo globe
Tožeči stranki izpodbijata višino globe, ki jima je bila naložena, pri čemer navajata več razlogov.
Na prvem mestu, trdita, da bi jima moralo biti priznano znižanje globe, ker nista bili seznanjeni s kršitvijo, ki jo je storila
njuna hčerinska družba. V zvezi s tem se sklicujeta na načelo enakega obravnavanja in navajata, da je bilo v izpodbijani odločbi
na podlagi tega priznano znižanje eni od preostalih naslovnic izpodbijane odločbe, in sicer družbi Caffaro.
Opozoriti je treba, da je Komisija znižala izhodiščni znesek globe, ki jo je naložila podjetju, sestavljenemu iz družb SNIA
in Caffaro, saj ni bilo dokazano, da je bila ta družba, ki se je udeležila le nekaj sestankov omejevalnega sporazuma, ki so
se nanašali le na enega od zadevnih proizvodov, seznanjena – ali bi morala biti seznanjena – s skupnim načrtom protikonkurenčnih
sporazumov (točki 332 in 461 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva tožeči stranki, je treba spomniti, da jima je bila odgovornost za zadevno kršitev pripisana, ker sta s hčerinsko
družbo tvorili samo eno podjetje, ne pa zato, ker bi bili neposredno vpleteni v kršitev, zato okoliščina, da nista bili seznanjeni
z omejevalnim sporazumom, ne vpliva na zadevni pripis odgovornosti.
Tožeči stranki ne trdita, da njuna hčerinska družba, ki je bila neposredno vpletena v kršitev, ni bila seznanjena s skupnim
načrtom protikonkurenčnih sporazumov, zato samo na podlagi dejstva, da nista bili seznanjeni z omejevalnim sporazumom, še
ni mogoče zmanjšati teže kršitve, ki jo je storilo podjetje, ki sta ga tvorili skupaj s hčerinsko družbo, niti ni mogoče s
tem utemeljiti znižanja globe.
Kar zadeva domnevno kršitev načela enakega obravnavanja, je treba opozoriti, da tožeči stranki kot pravna subjekta, pristojna
za upravljanje podjetja, ki je tržilo zadevna proizvoda in je neposredno sodelovalo pri vseh elementih kartela, nista v podobnem
položaju kot družba Caffaro, ki je upravljala podjetje, katerega udeležba pri omejevalnem sporazumu ni zajemala celotnega
skupnega protikonkurenčnega načrta.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
Na drugem mestu, tožeči stranki se sklicujeta na kršitev domneve nedolžnosti in načela pravne varnosti, kar zadeva povišanje
globe zaradi odvračilnega učinka.
Prvič, njuna trditev o kršitvi domneve nedolžnosti temelji na predpostavki, da „na podlagi nobenega elementa ni bilo mogoče
ugotoviti [njune] odgovornosti v kartelu“. Ker pa iz preučitve četrtega tožbenega razloga zgoraj izhaja, da je bila tožečima
strankama upravičeno pripisana odgovornost za kršitev, je treba to trditev zavrniti.
Drugič, tožeči stranki trdita, da je Komisija kršila domnevo nedolžnosti, ker je v točki 465 obrazložitve izpodbijane odločbe
navedla, da lahko matična družba ustanovi ločeno hčerinsko družbo zato, da bi se lahko zadevna hčerinska družba vključila
v kršitev, sama pa bi se izognila sankciji.
Komisija je v točki 465 obrazložitve izpodbijane odločbe v odgovor na pripombe tožečih strank na utemeljitev v zvezi z zadevnim
zneskom navedla, da bi se lahko „zelo veliko podjetje, ki je bilo udeleženo pri enem ali več omejevalnih sporazumih – če bi
Komisija na podlagi take utemeljitve odločila, da je treba družbi Atofina naložiti nižjo globo, kot jo je bilo mogoče utemeljiti
z velikostjo podjetja, katerega del je [bila] –, […] izognilo visokim globam tako, da bi ustanovilo majhne hčerinske družbe
z majhnim prometom in jih vključilo v nezakonito ravnanje“.
Iz te točke obrazložitve izhaja, da je Komisija v bistvu menila, da lahko s povišanjem zadevne globe upošteva dejansko gospodarsko
moč vseh pravnih subjektov, ki tvorijo zadevno enotno podjetje, in tako določi globo z zadostnim odvračilnim učinkom.
Take splošne navedbe nikakor ni mogoče obravnavati tako, da je bilo z njo kršeno načelo nedolžnosti v zvezi s tožečima strankama.
Tretjič, tožeči stranki se sklicujeta na kršitev načela pravne varnosti, kar utemeljujeta s trditvami, ki so bile predstavljene
že v okviru osmega tožbenega razloga, ki se nanaša na domnevni preobrat v praksi Komisije. Ta očitek je torej treba zavrniti
iz razlogov, predstavljenih v točkah od 210 do 212 zgoraj.
Četrtič, tožeči stranki izpodbijata zakonitost povišanja globe zaradi odvračilnega učinka, pri čemer trdita, da tako povišanje
ni določeno niti s členom 23 Uredbe št. 1/2003 niti s smernicami.
Opozoriti je treba, da mora Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso pri odmeri globe paziti na odvračilni učinek globe,
pri čemer lahko upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja (zgoraj v točki 103 navedena sodba Musique
Diffusion française in drugi proti Komisiji, točki 106 in 120, ter sodba Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah
Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425,
točka 243).
Tako je lahko Komisija v obravnavanem primeru ob upoštevanju velikosti podjetja, ki ga upravljata tožeči stranki, ki se kaže
v njunem zelo velikem svetovnem prometu, upravičeno povišala izhodiščni znesek globe (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Očitki zoper povišanje globe zaradi odvračilnega učinka torej niso utemeljeni.
Na tretjem mestu, tožeči stranki sta na obravnavi trdili, da je pravilo iz člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003,
po katerem se določi največ 10‑odstotni delež prometa, nezakonito z vidika načel zakonitosti in pravne varnosti, ker se sklicuje
na promet, ki ga je imelo podjetje v poslovnem letu pred sprejetjem odločbe, in ne na promet v obdobju, v katerem je bila
storjena kršitev.
Opozoriti je treba, da je bil ta očitek podan prepozno, saj sta se tožeči stranki nanj prvič sklicevali šele med obravnavo,
zato ga ni mogoče šteti za podkrepitev tega tožbenega razloga, kot je bil naveden v tožbi in s katerim po eni strani zahtevata
znižanje globe, ker nista bili seznanjeni s kršitvijo, po drugi strani pa grajata povišanje globe zaradi odvračilnega učinka.
Torej je treba ta očitek na podlagi člena 48(2) Poslovnika zavreči kot nedopusten.
Vsekakor pa je tudi neupošteven, saj tožeči stranki ne navajata, da bi upoštevanje poslovnega leta v obdobju kršitve lahko
imelo kakršen koli vpliv, kar zadeva uporabo domnevno nezakonitega pravila iz člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003
v obravnavanem primeru.
Glede na navedeno ta tožbeni razlog ni utemeljen.

Deseti tožbeni razlog: zloraba pooblastil
Tožeči stranki trdita, da je Komisija zlorabila pooblastila, ker si s tem, da jima je pripisala odgovornost za kršitev, ni
prizadevala za kaznovanje odgovornega podjetja, ampak je želela z upoštevanjem njune precejšnje velikosti le povišati naloženo
globo.
Na podlagi ustaljene sodne prakse je pri odločitvi ugotovljena zloraba pooblastil le, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih
in skladnih dokazov jasno, da je bila odločitev sprejeta za doseganje drugih ciljev, kot so tisti, ki so v njej navedeni (glej
sodbo Splošnega sodišča z dne 16. septembra 1998 v združenih zadevah IECC proti Komisiji, T‑133/95 in T‑204/95, Recueil, str. II‑3645,
točka 188 in navedena sodna praksa).
Opozoriti je treba, da lahko Komisija na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 z odločbo naloži globe podjetjem, ki kršijo
člen 81 ES. Ni sporno, da se sankcije iz člena 23 Uredbe št. 1/2003 naložijo zato, da bi z njimi kaznovali nezakonita dejanja
zadevnih podjetij ter da bi ta podjetja in druge gospodarske subjekte odvrnili od prihodnjih kršitev pravil konkurenčnega
prava Unije (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 29. junija 2006 v zadevi Showa Denko proti Komisiji, C‑289/04 P, ZOdl.,
str. I‑5859, točka 16).
Ker tožeči stranki in družba Arkema tvorijo eno podjetje v smislu člena 81 ES in ker je to podjetje sodelovalo pri sporni
kršitvi, ni kazen, ki jima je bila naložena, v ničemer pomenila spreobračanja namena, s katerim je bila naložena, kar velja
tudi za to, da je želela Komisija z njeno naložitvijo doseči odvračilni učinek.
Zato je treba deseti tožbeni razlog zavrniti.

Enajsti, podredni, tožbeni razlog: znižanje globe na ustrezno raven
V okviru enajstega tožbenega razloga tožeči stranki zahtevata znižanje globe na ustrezno raven, pri čemer navajata dva razloga.
Prvič, trdita, da bi bilo treba zato, ker nista bili seznanjeni s kršitvijo, izhodiščni znesek globe znižati za 25 %, saj
je bilo tako znižanje odobreno v točki 461 obrazložitve izpodbijane odločbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da okoliščin iz točke 461 obrazložitve izpodbijane odločbe ni mogoče primerjati s položajem
tožečih strank (glej točko 219 zgoraj). Zato Splošno sodišče meni, da tožečima strankama na tej podlagi ni mogoče odobriti
znižanja.
Drugič, tožeči stranki zahtevata uporabo olajševalne okoliščine, ker jima je bilo naloženo plačilo visokih glob zaradi udeležbe
pri drugih omejevalnih sporazumih v istem obdobju, na katero se nanaša izpodbijana odločba, in sicer z Odločbo C(2004) 4876
in Odločbo C(2006) 2098 z dne 31. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva
št. COMP/F/38.645 – Metakrilati).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je imela Komisija tožečima strankama – ker je ugotovila, da sta storili tri ločene kršitve
določb člena 81(1) ES – pravico naložiti tri ločene globe, pri čemer so bile z vsako od njih upoštevane omejitve, določene
s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Carbone‑Lorraine
proti Komisiji, T‑73/04, ZOdl., str. II‑2661, točka 56). Vsaka od navedenih glob mora nujno temeljiti na presoji trajanja
in teže kršitve, ki se z njo sankcionira. Vendar je treba ugotoviti, da naložitev globe tožečima strankama zaradi različnih
protikonkurenčnih dejavnosti v zvezi z drugimi proizvodi ne vpliva na resničnost sporne kršitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF in UCB proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949,
točka 52).
Zato ob upoštevanju odvračilnega namena glob le z dejstvom, da sta bili tožečima strankama pred kratkim naloženi drugi globi
za kršitve, ki so deloma potekale sočasno, ni mogoče utemeljiti znižanja globe, naložene v obravnavanem primeru.
Tožeči stranki nista predložili nobenega dokaza o tem, da bi se zaradi globe, ki jima je bila naložena v obravnavanem primeru,
v povezavi z drugimi, pred kratkim naloženimi, globami znašli v posebej težkem finančnem položaju, ki bi ga bilo treba izjemoma
upoštevati pri odmeri njune globe.
Nazadnje, tožeči stranki se sklicujeta še na Odločbo 94/599, iz katere izhaja, da je Komisija pri določanju višine globe v
okviru omejevalnega sporazuma iz te odločbe upoštevala dejstvo, da so bile večini podjetij že naložene visoke globe zaradi
udeležbe pri drugem omejevalnem sporazumu na sosednjem trgu v skoraj istem obdobju (točka 52 obrazložitve Odločbe 94/599),
vendar je treba v zvezi s tem poudariti, da je bila ta odločba sprejeta pred sprejetjem smernic, ki so bile uporabljene v
obravnavanem primeru, in da se razlikuje od odločbe iz obravnavane zadeve. Komisija je namreč v obravnavanem primeru za kršitve
na trgih VP in NPB v izpodbijani odločbi izrekla samo eno obsodbo, tožeči stranki pa ne navajata, da bi bila ta trga povezana
s trgi, na katere se nanašata drugi novejši obsodbi.
Ker torej ni mogoče z nobenim elementom, na katerega se tožeči stranki sklicujeta v obravnavanem primeru, utemeljiti znižanja
globe, ni mogoče ugoditi njunemu podrednemu predlogu, naj se zniža globa, ki jima je bila naložena.
Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeči stranki nista
uspeli, zato se jima v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:
1. Tožba se zavrne.
2. Total SA in Elf Aquitaine SA se naloži plačilo stroškov.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O'Higgins
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. julija 2011.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Izpodbijana odločba
Postopek in predlogi strank
Pravo
Četrti tožbeni razlog: kršitev pravil, ki urejajo pripis odgovornosti za kršitve, ki jih storijo hčerinske družbe, matičnim
družbam
Drugi del tožbenega razloga: napačna uporaba prava pri razlagi sodne prakse v zvezi s pripisom odgovornosti in pri upoštevanju
prakse odločanja Komisije
– Uvodne ugotovitve
– Veljavnost zadevne domneve
– Več indicev, ki sta jih predložili tožeči stranki v zvezi s samostojnostjo družbe Arkema na trgu
Prvi del tožbenega razloga: napačna uporaba prava v zvezi z objektivnostjo merila za pripis odgovornosti
Tretji del tožbenega razloga: kršitev „načela gospodarske samostojnosti pravne osebe“
Prvi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
Prvi del tožbenega razloga: trditev, da se tožeči stranki nista mogli ustrezno braniti
Drugi del tožbenega razloga: kršitev domneve nedolžnosti
Drugi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Prvi del tožbenega razloga: kršitev okrepljene obveznosti obrazložitve zaradi novega stališča Komisije
Drugi del tožbenega razloga: protislovnost obrazložitve
Tretji del tožbenega razloga: okoliščina, da Komisija ni odgovorila na izpodbijanje domneve o izvajanju odločilnega vpliva
Tretji tožbeni razlog: kršitev enotnosti pojma podjetja
Peti tožbeni razlog: napake pri presoji v zvezi z družbo Total
Šesti tožbeni razlog: kršitev več bistvenih načel, ki jih priznavajo vse države članice in so sestavni del pravnega reda Unije
Domnevna kršitev načela enakega obravnavanja
Domnevna kršitev načel osebne odgovornosti, individualizacije kazni in zakonitosti v kazenskem pravu
Sedmi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja
Osmi tožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti
Deveti tožbeni razlog: kršitev temeljnih načel, na podlagi katerih se določajo globe
Deseti tožbeni razlog: zloraba pooblastil
Enajsti, podredni, tožbeni razlog: znižanje globe na ustrezno raven
Stroški
*Jezik postopka: francoščina.