CELEX: 62006TJ0186
Concurență
Înțelegeri
Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Durata încălcării
Noțiunile «acord» și «practică concertată»
Acces la dosar
Amenzi
Comunicarea privind cooperarea
Egalitate de tratament
Încredere legitimă
Obligația de motivare

Situația de fapt
Reclamanta, Solvay SA, este o societate de drept belgian care fabrica la data faptelor, între altele, peroxid de hidrogen
(denumit în continuare „PH”) și perborat de sodiu (denumit în continuare „PBS”).
La 7 mai 2002, reclamanta a dobândit controlul în proporție de 100 % asupra societății Ausimont SpA (în prezent Solvay Solexis
SpA), care la data faptelor era controlată în proporție de 100 % de Montedison SpA (în prezent Edison SpA).
În noiembrie 2002, Degussa AG a informat Comisia Comunităților Europene cu privire la existența unei înțelegeri pe piețele
PH și PBS și a solicitat aplicarea Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în
cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).
Degussa a prezentat Comisiei probe materiale care au permis acesteia să realizeze inspecții, la 25 și la 26 martie 2003, la
sediile a trei întreprinderi, inclusiv la sediul reclamantei.
În urma acestor inspecții, mai multe întreprinderi, între care în special EKA Chemicals AB, Arkema SA (fostă Atofina SA) și
reclamanta, au solicitat aplicarea Comunicării privind cooperarea și au transmis Comisiei elemente de probă privind înțelegerea
în cauză.
La 26 ianuarie 2005, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile reclamantei și celorlalte întreprinderi vizate.
Prin scrisorile din 29 aprilie și din 27 iunie 2005, reclamanta a solicitat accesul, pe de o parte, la versiunile neconfidențiale
ale răspunsurilor date de celelalte întreprinderi vizate la comunicarea privind obiecțiunile și, pe de altă parte, la anumite
documente confidențiale din dosar furnizate de Degussa.
Prin scrisorile din 4 mai și din 20 iulie 2005, Comisia, pe de o parte, a respins cererea de acces la răspunsurile la comunicarea
privind obiecțiunile și, pe de altă parte, a divulgat parțial documentele furnizate de Degussa.
Ca urmare a audierii întreprinderilor în cauză, care s‑a desfășurat la 28 și la 29 iunie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2006)
1766 final din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE
împotriva Akzo Nobel NV, a Akzo Nobel Chemicals Holding AB, a EKA Chemicals, a Degussa, a Edison, a FMC Corp., a FMC Foret
SA, a Kemira Oyj, a L’Air liquide SA, a Chemoxal SA, a SNIA SpA, a Caffaro Srl, a reclamantei, a Solvay Solexis, a Total SA,
a Elf Aquitaine SA și a Arkema (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) (denumită în continuare „decizia atacată”),
al cărei rezumat a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 13 decembrie 2006 (JO L 353, p. 54). Aceasta a fost notificată reclamantei printr‑o scrisoare din 8 mai 2006.

Decizia atacată
Comisia a precizat în decizia atacată că destinatarii acesteia au participat la o încălcare unică și continuă a articolului
81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) referitoare la PH și la produsul din aval, PBS
[considerentul (2) al deciziei atacate].
Încălcarea constatată a constat în principal în realizarea, între concurenți, a unui schimb de informații importante din punct
de vedere comercial și de informații confidențiale privind piețele și întreprinderile, în limitarea și în controlul producției
și al capacităților potențiale și reale ale acesteia, în împărțirea cotelor de piață și a clienților, precum și în stabilirea
și în supravegherea respectării obiectivelor privind prețurile.
În scopul calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda
de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul
(5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”).
Comisia a stabilit cuantumurile de bază ale amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării [considerentul (452)
al deciziei atacate], aceasta fiind calificată drept foarte gravă [considerentul (457) al deciziei atacate].
Prin aplicarea unui tratament diferențiat, reclamanta, în calitate de cel mai important operator pe piețele relevante din
SEE, a fost clasată în prima categorie, care corespunde unui cuantum de plecare de 50 de milioane de euro [considerentul (460)
al deciziei atacate].
În scopul asigurării unui efect suficient de descurajator, s‑a aplicat la acest cuantum de plecare un coeficient de multiplicare
de 1,5, având în vedere cifra de afaceri semnificativă a reclamantei [considerentul (463) al deciziei atacate].
Întrucât, potrivit Comisiei, reclamanta a luat parte la încălcare între 31 ianuarie 1994 și 31 decembrie 2000, și anume pentru
o perioadă de șase ani și unsprezece luni, cuantumul de plecare al amenzii sale a fost majorat cu 65 % [considerentul (467)
al deciziei atacate].
Având în vedere circumstanțele agravante, cuantumul de bază al amenzii a fost majorat cu 50 % pentru recidivă [considerentul
(469) al deciziei atacate].
Comisia a considerat că reclamanta era a treia întreprindere care a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea
privind cooperarea și i‑a acordat în acest temei o reducere a cuantumului amenzii de 10 % [considerentele (501)-(524) ale
deciziei atacate].
Articolul 1 litera (m) din decizia atacată prevede că reclamanta a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53
din Acordul privind SEE prin participarea la încălcare între 31 ianuarie 1994 și 31 decembrie 2000.
Cuantumul final al amenzii aplicate reclamantei în temeiul articolului 2 litera (h) din decizia atacată se ridică la 167,062
milioane de euro.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 iulie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea și,
după ascultarea părților, prezenta cauză a fost atribuită Camerei a șasea extinse.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 22 iulie 2009 și din 6 ianuarie 2010, Tribunalul a adresat părților întrebări
scrise la care acestea au răspuns la 15 septembrie 2009 și la 29 ianuarie 2010.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile
acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința care a avut loc la 3 martie 2010.
Potrivit articolului 32 din Regulamentul de procedură, deoarece doi membri ai camerei au fost împiedicați să asiste la deliberări,
în consecință, la deliberările Tribunalului au participat cei trei judecători care au semnat prezenta hotărâre.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în tot sau în parte, în special în măsura în care Comisia a constatat prin aceasta participarea
sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, precum și în perioada 18 mai-31 decembrie 2000;
–        anularea sau reducerea substanțială a amenzii care i‑a fost aplicată, precum și a amenzii aplicate Solvay Solexis;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente constituirii unei garanții bancare referitoare
la plata amenzii.
Comisia solicită Tribunalului:
–         respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin înscrisul din 15 septembrie 2009, reclamanta a renunțat în parte la cel de al doilea capăt de cerere din concluziile
sale, în măsura în care prin acesta se urmărea anularea sau reducerea amenzii aplicate Solvay Solexis. Această renunțare a
fost confirmată în ședință și a fost consemnată în procesul‑verbal de ședință.

În drept
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă cinci motive, întemeiate pe erori de drept și de apreciere a faptelor în ceea ce
privește, în primul rând, constatarea participării sale la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, în al doilea
rând, constatarea participării sale la încălcare în perioada 18 mai-31 decembrie 2000, în al treilea rând, aplicarea Comunicării
privind cooperarea, în al patrulea rând, stabilirea cuantumului amenzii și, în al cincilea rând, respingerea cererii sale
de acces la anumite elemente din dosar.
Din argumentarea reclamantei reiese că motivele referitoare la durata participării sale la încălcare (primul și al doilea
motiv) și la accesul la dosar (al cincilea motiv) sunt prezentate în susținerea cererii sale de anulare a deciziei atacate,
în timp ce motivele privind stabilirea cuantumului amenzii (al patrulea motiv) și reducerea acesteia în temeiul Comunicării
privind cooperarea (al treilea motiv) sunt invocate în susținerea cererii sale de anulare a amenzii sau de reducere a cuantumului
acesteia.
Astfel, este necesară examinarea acestora în această ordine.

Cu privire la durata participării reclamantei la încălcare
Argumentele părților
Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta contestă constatarea participării sale la încălcare în
perioada inițială și în perioada finală a înțelegerii, și anume în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997 și, respectiv, în
perioada 18 mai-31 decembrie 2000.
–       Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-august 1997
Reclamanta pune în discuție concluzia Comisiei referitoare la participarea sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august
1997. Aceasta face distincție între perioada anterioară lunii mai 1995 și perioada mai 1995-august 1997.
În ceea ce privește perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995, potrivit reclamantei, Comisia nu a demonstrat participarea sa la niciun
fel de discuții sau de schimburi de informații cu concurenții.
În primul rând, în privința întâlnirii de la Stockholm dintre EKA Chemicals și Kemira din 31 ianuarie 1994, reținute ca dată
de început a încălcării, nu s‑ar fi stabilit în mod clar că aceasta ar fi avut efectiv loc, deoarece nu ar fi fost confirmată
de Kemira.
În plus, însemnările EKA Chemicals din cursul acestei reuniuni, care fac referire la discuții purtate de Kemira cu alte întreprinderi,
între care reclamanta, nu ar demonstra că discuțiile respective ar fi prezentat un caracter ilegal. Acest element nu ar fi
susținut de nicio altă probă care să permită stabilirea unei legături între înțelegerea bilaterală dintre EKA Chemicals și
Kemira pe piața scandinavă și pretinsa înțelegere pusă în aplicare la nivel european.
Întrucât însemnările EKA Chemicals arată că rezultatele discuțiilor cu Air Liquide „nu erau foarte bune”, iar discuțiile cu
reclamanta „progresau, în ce le privește, în mod mai satisfăcător”, acestea ar demonstra că Kemira nu ajunsese la niciun acord
nici cu Air Liquide, nici cu reclamanta. Având în vedere constatarea Comisiei potrivit căreia Air Liquide nu participase la
încălcare la această dată, ea ar fi trebuit să ajungă la aceeași concluzie cu privire la reclamantă.
În al doilea rând, în ceea ce privește reuniunea de la Göteborg din 2 noiembrie 1994, aceasta nu ar fi avut un obiectiv anticoncurențial.
Teza Comisiei referitoare la schimbul de informații comerciale care ar fi avut loc în cursul acestei reuniuni nu ar fi confirmată
de probele prezentate de EKA Chemicals și ar fi contrazisă de informațiile furnizate de reclamantă.
În al treilea rând, referitor la contactele care ar fi avut loc cu ocazia reuniunilor European Chemical Industry Council (CEFIC)
desfășurate la 29 aprilie 1994, la Roma, și la 25 noiembrie 1994, la Zaventem, doar declarațiile Degussa cu privire la schimbul
de „informații sensibile privind concurența” nu ar fi suficiente pentru a demonstra caracterul ilicit al acestora.
În ceea ce privește perioada mai 1995-august 1997, reclamanta admite că a făcut schimb de informații cu concurenții săi, dar
susține că aceste schimburi de informații nu pot fi calificate drept acord sau practică concertată.
Simplul fapt că a dorit să restrângă concurența nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE. Comisia ar fi trebuit să
dovedească existența unui acord care să rezulte dintr‑o voință comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Or, fiecare
dintre reuniunile prezentate în decizia atacată, care au avut loc până în luna august 1997, s‑ar fi încheiat fără ca întreprinderile
să se fi pus de acord cu privire la adoptarea vreunui comportament ilicit.
Astfel, contrar cerințelor care rezultă din jurisprudența invocată în considerentul (305) al deciziei atacate, Comisia nu
ar fi demonstrat că întreprinderile în cauză s‑au pus de acord cu privire la vreo linie de conduită specifică de natură să
restrângă concurența.
Comisia nu ar fi stabilit nici faptul că schimburile de informații din perioada în cauză constituiau o practică concertată.
Potrivit reclamantei, o practică concertată presupune acordul concurenților cu privire la adoptarea unui anumit comportament,
existența unor contacte între întreprinderi care să le permită acestora să înlăture orice incertitudine referitoare la conduita
reciprocă și la existența unor repercusiuni asupra comportamentului pe piață.
În opinia reclamantei, jurisprudența invocată în considerentul (298) al deciziei atacate, potrivit căreia schimbul de informații
în vederea pregătirii unui cartel poate fi considerat drept practică concertată, nu este aplicabilă decât în cazul în care
un acord a fost deja încheiat, iar schimbul se desfășoară pentru a permite punerea sa în aplicare. Or, în speță, nu ar fi
existat un acord sau o practică concertată anterioare schimbului de informații în cauză.
Astfel, disensiunile dintre participanții la reuniunile menționate ar fi fost atât de importante încât nu putea exista o cooperare
practică între aceștia și, în consecință, nu putea exista o practică concertată.
În plus, informațiile schimbate nu ar fi fost de natură să influențeze comportamentul concurenților, nici să reducă în mod
substanțial incertitudinea cu privire la comportamentul celorlalte întreprinderi pe piață.
În perioada în cauză, discuțiile ar fi vizat în special capacitățile și volumele diferiților furnizori, soluționarea problemei
noilor capacități și modul de repartizare a cererii suplimentare. Schimbul de informații ar fi privit volumele de producție
și ar fi fost destinat elaborării unor modele referitoare la modul de repartizare a volumelor menționate în vederea asigurării
unui nivel rezonabil de utilizare a capacităților, iar nu împărțirea pieței. Aceste informații nu ar fi putut permite întreprinderilor
să își adapteze comportamentul comercial.
Întrucât Comisia ar fi omis să examineze dacă informațiile schimbate ar fi putut fi utilizate în scopuri anticoncurențiale,
aceasta nu ar fi putut să stabilească legătura de cauzalitate dintre pretinsele practici concertate și comportamentul pe piață.
Precizarea Degussa privind schimbul de „informații sensibile privind concurența” nu ar fi suficientă pentru a demonstra caracterul
ilicit al acestuia.
Degussa s‑ar fi referit, în cererea de clemență și în răspunsul din 5 septembrie 2003 la solicitarea de informații adresată
de Comisie, la pretinse contacte cu concurenți care ar fi avut loc timp de mai mulți ani, fără a aduce nicio precizare cu
privire la conținutul informațiilor schimbate. Aceste referiri din cuprinsul unei cereri de clemență ar trebui tratate cu
prudență. Declarațiile Degussa ar fi ambigue și ar avea o forță probantă îndoielnică, în măsura în care nu ar data din perioada
faptelor și nu ar permite identificarea unor martori individuali. Întrucât nu ar fi confirmate de alte elemente din dosar,
acestea nu ar fi suficiente pentru a stabili încălcarea.
Degussa însăși nu ar fi admis că a săvârșit o încălcare înainte de „jumătatea anului 1997”. Degussa ar fi precizat că „expresia
«schimburi de informații sensibile privind piața» caracteriz[a] conținutul tipic al unei discuții între echipele comerciale
ale unor întreprinderi concurente” și că aceasta „nu [implica] o concertare activă între întreprinderi cu privire la linia
lor de conduită”. Degussa ar fi adăugat că asemenea schimburi „erau destinate numai să extindă sfera informațiilor necesare
pentru viitoarele decizii ale întreprinderilor”. Acestea nu ar fi avut, așadar, alt scop decât să creeze un „climat” care
să permită adoptarea unor decizii în viitor.
Declarațiile Degussa nu ar fi fost confirmate de celelalte întreprinderi. Documentele furnizate de EKA Chemicals ar confirma
numai schimbul de informații dintre aceasta și Kemira. Arkema s‑ar fi referit numai la anumite discuții privind un model susceptibil
de a fi utilizat pentru repartizarea „capacităților” de producție, discuții care s‑ar fi soldat cu un eșec. Ar rezulta din
cele de mai sus că, nici la începutul anului 1997, producătorii nu ar fi ajuns la niciun acord sau înțelegere cu privire la
o „organizare a pieței la scară europeană”, în pofida anumitor tentative în acest sens.
Inexistența unui acord sau a unei practici concertate ar fi confirmată, pe de o parte, de comportamentul adoptat de Degussa
la data faptelor, în special prin planul său „WAR” vizând creșterea vânzărilor sale indiferent de preț și, pe de altă parte,
de eșecul discuțiilor din cadrul reuniunii de la Sevilla din mai 1997, descrise de Degussa și de Arkema ca fiind „în impas”
din cauza lipsei de încredere dintre producători. Comisia însăși ar fi admis, în considerentul (164) al deciziei atacate,
că niciun acord nu fusese încă încheiat în cursul acestei reuniuni de la care reprezentantul reclamantei a „plecat trântind
ușa”.
În absența stabilirii existenței unei concertări, Comisia nu ar fi putut prezuma că întreprinderile au ținut seama de informațiile
care le fuseseră comunicate de alte întreprinderi. Spre deosebire de cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Curții din
8 iulie 1999, Hüls/Comisia (C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 161 și 162), în speță, întreprinderile în cauză nu ar fi
fost în măsură să ajungă la un acord cu privire la niciun aspect al politicii lor comerciale și, în orice caz, informațiile
schimbate nu ar fi putut fi luate în considerare în vederea punerii în aplicare a vreunei practici concertate.
Inexistența unei practici concertate ar fi confirmată și de faptul că piața PH avea un nivel concurențial foarte ridicat până
în luna august 1997. În special, prețurile pentru PH ar fi scăzut considerabil la sfârșitul anului 1996 și la începutul anului
1997, ajungând sub nivelul costurilor variabile.
Probele aduse de mai multe întreprinderi în cursul procedurii administrative ar demonstra că piața avea un nivel concurențial
foarte ridicat în perioada în cauză. Având în vedere această probă, Comisia ar fi trebuit să stabilească faptul că schimbul
de informații a avut efectiv o influență asupra comportamentului întreprinderilor pe piață.
În sfârșit, în ceea ce privește PBS, niciun element de probă nu ar arăta că reclamanta ar fi participat la o încălcare anterior
reuniunii de la Evian‑les‑Bains din 14 mai 1998. Înainte de această dată, nu s‑ar fi încheiat niciun acord și nu ar fi avut
loc niciun schimb de informații comerciale sensibile între producători.
Comisia susține că a stabilit corespunzător cerințelor legale că, începând cu data de 31 ianuarie 1994, comportamentul reclamantei
intra sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.
Aceasta ar fi stabilit că, în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, întreprinderile în cauză au făcut schimb de informații
sensibile în scopul specific de a‑și anticipa reciproc comportamentul pe piață în ceea ce privește volumele de producție,
eventuala reducere a acestora și posibilitatea de a împiedica introducerea unor noi capacități pe piață [considerentele (104)-(170)
și (304) ale deciziei atacate].
Declarațiile Degussa ar demonstra că, în cursul anilor ’90, întreprinderile au realizat schimburi de „informații sensibile
privind concurența”. Ar rezulta din descrierea furnizată de Degussa că informațiile divulgate priveau comportamentul preconizat
pe piață, și anume „evoluția volumelor și a prețurilor” și „intrarea sau ieșirea concurenților” [considerentul (104) al deciziei
atacate].
Aceste elemente ar fi confirmate de anumite probe scrise furnizate de EKA Chemicals, care ar fi menționat că „furnizorii se
înțeleseseră să nu pătrundă unii pe piețele celorlalți”. EKA Chemicals ar fi stabilit lista reuniunilor caracterizate, în
opinia sa, printr‑un comportament coluziv. Însemnările EKA Chemicals cu ocazia unei reuniuni bilaterale cu Kemira la Stockholm,
la 31 ianuarie 1994, ar menționa anumite discuții desfășurate, între altele, cu reclamanta. Din cuprinsul acestor informații
ar reieși în mod clar că producătorii controlau reciproc comportamentul concurenților lor și că, în acest context, Air Liquide
nu era disciplinat, în timp ce reclamanta răspundea așteptărilor celorlalți. EKA Chemicals s‑ar fi referit de asemenea la
o reuniune bilaterală cu reclamanta desfășurată la Göteborg, la 2 noiembrie 1994 [considerentele (106)-(108) și (111) ale
deciziei atacate].
Spre deosebire de susținerile reclamantei, Kemira nu ar fi contestat că a participat la întâlnirea cu EKA Chemicals din 31
ianuarie 1994, ci, dimpotrivă, ar fi admis participarea sa la încălcare începând cu această dată. Având în vedere că reuniunea
bilaterală a avut un obiect ilicit, ar fi fost evident că negocierile cu alți concurenți, între care reclamanta, relatate
în însemnările EKA Chemicals, erau de asemenea ilegale.
Reclamanta ar susține, în mod greșit, că nu există nicio probă a caracterului ilegal al întâlnirii sale cu EKA Chemicals care
a avut loc la 2 noiembrie 1994 la Göteborg. Astfel, din elementele furnizate de EKA Chemicals ar reieși că în cursul acestei
reuniuni au avut loc schimburi de informații comerciale [considerentul (113) al deciziei atacate].
Degussa ar fi precizat că schimbul de „informații sensibile privind concurența” a avut de asemenea loc cu ocazia reuniunilor
CEFIC desfășurate la 29 aprilie 1994 la Roma și la 25 noiembrie 1994 la Zaventem [considerentul (114) al deciziei atacate].
Aceste fapte ar fi confirmate de declarațiile Arkema potrivit cărora, în aprilie sau în iunie 1995, reclamanta ar fi participat
la discuții cu privire la „tendințele pieței și ale noilor sosiți”, în cadrul cărora „Degussa și [reclamanta] susțineau că
piața și pozițiile lor respective existente rămân cât se poate de stabile”, iar „un model de împărțire între producători [era]
în discuție fără îndoială începând din 1994-1995” [considerentele (115) și (116) ale deciziei atacate].
Pe de altă parte, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta ar fi admis că a stabilit contacte cu anumiți
concurenți și că a pus la dispoziție informații privind piața începând din mai 1995.
Aceste contacte, care ar fi avut loc în perioada inițială a înțelegerii, ar fi avut drept scop restrângerea concurenței și
ar fi condus la încheierea unui acord cu privire la prețuri și la împărțirea piețelor, ar intra sub incidența interdicției
prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE [considerentul (305) al deciziei atacate]. S‑ar putea aprecia că acestea fac parte
din același proiect de coluziune.
Comisia admite că nu s‑a încheiat niciun acord „ferm” cu privire la modelul de împărțire a pieței, discutat la Milano la 31
octombrie 1995 și la Sevilla în mai 1997, dar susține că faptul că un asemenea model a fost propus și a fost discutat este
suficient pentru a justifica stabilirea existenței unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE.
Simplul fapt că, în perioada în cauză, au avut loc discuții cu privire la volume, la prețuri și la modelele de împărțire a
clienților ar demonstra o voință comună de a restrânge concurența. Spre deosebire de cele susținute de reclamantă, nu ar fi
existat numai o „simplă intenție”, ci un proiect comun al cărui obiectiv era stabilirea unui acord care să influențeze comportamentul
lor pe piață.
Cu titlu subsidiar, Comisia arată că respectivul comportament al concurenților în perioada în cauză constituie o practică
concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. În consecință, acesta ar putea fi caracterizat ca intrând sub incidența
interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, chiar dacă nu a ajuns în etapa în care „se poate spune că un acord
[propriu‑zis] a fost încheiat” [considerentul (309) al deciziei atacate].
Astfel, în această perioadă, concurenții ar fi făcut schimb de informații referitoare la volumul vânzărilor, la prețuri și
la clienți, care ar fi fost de natură să le permită adaptarea comportamentului lor pe piață [considerentul (308) al deciziei
atacate, precum și considerentele (120), (127) și (144) ale acesteia].
Informațiile schimbate ar fi fost suficiente pentru a reduce incertitudinea cu privire la comportamentul concurenților pe
piață. Reclamanta însăși ar fi admis că a făcut schimb de informații confidențiale cu concurenții săi, începând din luna mai
1995, și ar fi declarat că „[p]articipanții au examinat opțiunile potențiale de ameliorare a situației pieței și de anticipare
a creșterii capacităților pe piață”, problema fiind „dacă era posibil să se ajungă la un acord” [punctele 130 și 133 din răspunsul
reclamantei la comunicarea privind obiecțiunile și considerentele (317)-(319) ale deciziei atacate]. Această declarație ar
confirma că schimburile de informații în cauză au avut ca efect să ofere concurenților posibilitatea de a‑și adapta comportamentul
pe piață. În plus, aceste schimburi ar fi servit la „pregătirea terenului” pentru creșterile de prețuri și pentru practicile
de împărțire a pieței.
În consecință, apreciată în ansamblu, seria de indicii invocate în decizia atacată ar fi îndeplinit cerințele de precizie
și de coerență pentru a sta la baza convingerii ferme că reclamanta a săvârșit încălcarea începând de la 31 ianuarie 1994.
–       Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000
Reclamanta susține că, prin faptul că a stabilit că înțelegerea a continuat după data de 18 mai 2000, Comisia a săvârșit erori
de drept și de apreciere a faptelor.
Pe de o parte, Comisia nu ar fi dovedit că, în cursul reuniunii desfășurate la Turku la 18 mai 2000, participanții ar fi decis
să continue aplicarea unui acord sau a unei practici concertate.
Comisia s‑ar fi întemeiat numai pe o probă prezentată de Arkema, neconcludentă și neconfirmată de alte probe. Informațiile
furnizate de Arkema ar fi contradictorii, deoarece aceasta ar fi afirmat de asemenea că reuniunea în cauză era „pentru anumiți
producători, ocazia de a arăta că timpurile se schimbaseră” și „de a semnala întreruperea cooperării”. Afirmația sa cu privire
la „consensul” la care s‑ar fi ajuns în cursul reuniunii în cauză ar fi contrazisă de alte întreprinderi.
Înainte de reuniunea din 18 mai 2000, cu ocazia unei întruniri bilaterale desfășurate la Krefeld, reclamanta ar fi informat
Degussa că nu mai era interesată de înțelegere. Comisia ar fi afirmat în mod greșit că întrunirea de la Krefeld era posterioară
celei de la Turku.
În ceea ce privește contactul bilateral dintre reclamantă și FMC Foret stabilit la sfârșitul anului 2000, acest contact izolat,
referitor la PBS, nu ar putea dovedi continuarea înțelegerii cu privire la PH. Înțelegerea ar fi încetat deja în ceea ce privește
PBS, iar FMC Foret ar fi încetat participarea la înțelegere la sfârșitul anului 1999 în ceea ce privește PH.
Pe de altă parte, Comisia s‑ar fi bazat, în mod greșit, pe o prezumție de continuare a efectelor înțelegerii ulterior lunii
mai 2000. Pentru a stabili că un acord care nu mai era în vigoare continua să producă efecte, Comisia ar fi trebuit să demonstreze
efectele acestuia asupra prețurilor.
Comisia nu ar fi ținut cont, între altele, de elementele de probă care indicau că piața era concurențială după luna mai 2000.
În ceea ce privește evoluția prețurilor, Comisia s‑ar fi întemeiat numai pe un document al Arkema, din care ar fi reieșit
că prețurile sale medii au rămas relativ stabile pe parcursul întregului an 2000. Or, alte documente ale Arkema ar arăta că
prețurile acesteia au scăzut în 2000 în Uniunea Europeană și că prețul mediu nu era calculat numai pe baza vânzărilor realizate
în SEE. În plus, chiar dacă s‑ar presupune că prețurile au rămas stabile, acest fapt s‑ar putea explica prin creșterea puternică
a cererii și prin creșterea costurilor.
În măsura în care a afirmat că reclamanta nu s‑a distanțat în mod clar de cartel după data de 18 mai 2000, Comisia nu ar fi
ținut seama de faptul că înțelegerea se „prăbușise” la această dată și ar fi răsturnat, astfel, sarcina probei, cu încălcarea
principiului prezumției de nevinovăție.
Comisia contestă argumentele reclamantei referindu‑se, în special, la motivele expuse în considerentele (355)-(360) ale deciziei
atacate.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și sunt interzise orice acorduri între întreprinderi,
orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre
și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.
Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat
voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia,
T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB Holding și alții/Comisia, T‑9/99,
Rec., p. II‑1487, punctul 199).
Se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de
voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute
în vedere fac încă obiectul negocierilor (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB Holding și alții/Comisia, punctul 85 de mai
sus, punctele 151-157 și 206).
Noțiunea de practică concertată vizează o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea
unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între ele (Hotărârea
Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 115, și Hotărârea Curții Hüls/Comisia,
punctul 55 de mai sus, punctul 158).
În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici
de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel
de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte ea însăși pe piață sau pe care intenționează să îl
adopte pe piață, atunci când aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens
Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 116 și 117).
Faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru
a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia,
T‑148/89, Rec., p. II‑1063, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333,
punctul 178).
Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1)
CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care
se manifestă (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 131 și 132, și Hotărârea HFB Holding
și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 190).
În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de
control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată,
în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE (a se vedea în acest sens
Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 111-114, și Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999,
Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94
și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 696).
Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu
complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele drept practică concertată în sensul
articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă (Hotărârea
Hercules Chemicals/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 264, și Hotărârea HFB Holdings și alții/Comisia, punctul 85 de
mai sus, punctul 187).
În ceea ce privește administrarea probei încălcării, trebuie amintit că revine Comisiei obligația de a stabili elementele
de probă de natură a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie o încălcare a articolului
81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul
58).
Comisia trebuie să prezinte probe precise și concordante în această privință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie
2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, nu este obligatoriu ca fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în
raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global,
să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00,
T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 180 și jurisprudența citată).
Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE
de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor (a se vedea Hotărârea BPB/Comisia, punctul
89 de mai sus, punctul 185 și jurisprudența citată).
Trebuie să se ia de asemenea în considerare faptul că activitățile anticoncurențiale se desfășoară în mod clandestin și, în
consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din
anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada
încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P,
C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).
Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o
acțiune în anulare a unei decizii privind aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general
un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul
(1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența
citată).
Orice dubiu al instanței Uniunii Europene trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de
constatare a încălcării, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general al dreptului
Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor
și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul
55 de mai sus, punctele 149 și 150, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP,
T‑54/02 OP și T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 60 și 61).
În lumina acestor considerații, trebuie să se analizeze dacă, în speță, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale
faptul că, în perioadele în litigiu, comportamentul reclamantei constituia o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.
–       Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995
Reclamanta susține în esență că, prin faptul că a situat începutul încălcării la 31 ianuarie 1994, Comisia a săvârșit o eroare
de apreciere a faptelor. Aceasta afirmă că nu s‑a stabilit că, anterior lunii mai 1995, ar fi participat la vreun contact
cu concurenții care ar fi putut reprezenta o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.
Reiese din considerentele (104)-(114) și (351) ale deciziei atacate că data de 31 ianuarie 1994 a fost reținută de Comisie
drept data de început a participării reclamantei la încălcare pe baza declarațiilor făcute de Degussa în cererea sa de imunitate,
confirmate de proba scrisă furnizată de EKA Chemicals, precum și de declarațiile Arkema.
Mai întâi, Comisia a arătat că, potrivit declarațiilor Degussa, în cursul anilor ’90, concurenții au făcut din ce în ce mai
frecvent schimburi de „informații sensibile privind concurența” sau chiar de „informații privind piața”. Potrivit acestor
declarații, „[expresia] «schimb de informații privind piața» caracteriz[a] conținutul tipic al unei discuții între echipele
comerciale ale întreprinderilor concurente”. Comisia a adăugat că, potrivit acelorași declarații, „[i]nformațiile comunicate
oral se refereau la evoluția volumelor și a prețurilor, la comportamentul concurenților și al clienților pe piață, la intrarea
sau la ieșirea concurenților, la evoluția capacităților de producție, la inovația în termeni de produse din perspectiva cererii
și a ofertei, precum și la alte aspecte de aceeași natură” [considerentul (104) al deciziei atacate]. În opinia Degussa, concurenții
au întreprins asemenea discuții în special pentru a determina și pentru a controla cotele de piață ale concurenților și pentru
a furniza informații cu privire la comportamentul clienților [considerentul (105) al deciziei atacate].
În continuare, în ceea ce privește data precisă a începutului încălcării, Comisia a precizat că prima probă care confirmă
declarațiile Degussa, implicând‑o între altele pe reclamantă, se referă la întâlnirea dintre EKA Chemicals și Kemira desfășurată
la 31 ianuarie 1994 la Stockholm, precum și la întâlnirea care a avut loc la aceeași dată între Degussa și EKA Chemicals.
Potrivit Comisiei, această probă demonstrează că „EKA [Chemicals], Kemira, Degussa și [reclamanta luaseră] parte la comportamente
coluzive cel puțin de la începutul anului 1994” [considerentele (106)-(108) și (351) ale deciziei atacate].
În sfârșit, Comisia a indicat existența altor contacte ilicite în 1994 și în 1995, semnalată de EKA Chemicals [considerentele
(110) și (111) ale deciziei atacate], de Degussa [considerentul (114)] și de Arkema [considerentul (115) al deciziei atacate].
În această privință, trebuie arătat, mai întâi, că declarațiile Degussa, al căror conținut este contestat de reclamantă, nu
pot constitui în sine o probă suficientă privind participarea acesteia din urmă la încălcare.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi acuzate că a participat
la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de alte întreprinderi acuzate, reprezintă o dovadă suficientă a existenței
unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului JFE
Engineering și alții/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 219, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Grup Danone/Comisia,
T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 285).
Această considerație este cu atât mai mult aplicabilă în speță, având în vedere caracterul general al termenilor utilizați
de Degussa, care se referă la ansamblul reuniunilor care au avut loc în perioada inițială a înțelegerii, între 1994 și 1996.
Prin urmare, aceste declarații nu pot fi suficiente, în sine, pentru a situa data începutului participării reclamantei la
încălcare la debutul anului 1994.
În măsura în care Comisia se referă la declarațiile Degussa, potrivit cărora „informații sensibile privind concurența” au
fost schimbate în cursul contactelor multilaterale stabilite cu ocazia reuniunilor CEFIC din 29 aprilie și din 25 noiembrie
1994 [considerentul (114) al deciziei atacate], trebuie arătat că această precizare, care nu menționează în mod explicit reclamanta,
face parte dintre declarațiile citate anterior de Degussa și nu poate fi considerată, așadar, un element de natură să le confirme.
În continuare, în ceea ce privește proba adusă de Comisie în susținerea declarațiilor Degussa referitoare la perioada în cauză,
este clar că reclamanta nu a participat la reuniunile invocate în considerentul (351) al deciziei atacate, și anume întâlnirile
care au avut loc între EKA Chemicals și Kemira la 31 ianuarie 1994 la Stockholm și întâlnirea care a avut loc la aceeași dată
între EKA Chemicals și Degussa.
În contextul acestor reuniuni, Comisia s‑a referit numai la un document al EKA Chemicals, datând din perioada respectivă,
potrivit căruia, în cadrul reuniunii din 31 ianuarie 1994, EKA Chemicals și Kemira au făcut schimb de informații privind piața
scandinavă, iar aceasta din urmă „[a] anunțat că [purtase] negocieri cu [Air Liquide], dar că rezultatele acestor discuții
nu erau foarte bune”. În opinia Comisiei, potrivit aceluiași document, „[d]iscuțiile cu [Degussa] și [reclamanta] progres[au],
în ce le privește, în mod mai satisfăcător” [considerentul (106) al deciziei atacate].
Or, cu toate că acest document face referire, pe de o parte, la anumite schimburi de informații între producătorii scandinavi,
Kemira și EKA Chemicals și, pe de altă parte, la anumite discuții între acestea din urmă și anumiți producători de pe „piața
continentală”, menționarea reclamantei în acest context nu constituie o probă suficientă privind participarea sa la contactele
ilicite care au fost stabilite cu ocazia reuniunii respective.
Astfel, este vorba despre o probă indirectă, care provine de la întreprinderea care nu a participat la pretinsele discuții
cu reclamanta și care nu a fost confirmată de Kemira. În plus, referirile conținute în documentul respectiv nu permit identificarea
obiectului discuțiilor în cauză.
În această privință, Comisia a considerat în mod greșit că nu are „niciun motiv să se îndoiască de faptul că informațiile
conținute în acest document sunt reflectarea fidelă a discuțiilor purtate la acel moment” și care sunt elemente constitutive
ale înțelegerii la care ar fi participat reclamanta [considerentul (317) al deciziei atacate].
Cu privire la alte contacte bilaterale din anul 1994, prezentate de EKA Chemicals, Comisia face referire la întâlnirea care
a avut loc între EKA Chemicals și reclamantă la 2 noiembrie 1994 la Göteborg; potrivit EKA Chemicals, participanții la această
întâlnire au „discutat despre piața PH în Europa” [considerentul (111) al deciziei atacate].
Or, trebuie arătat că această simplă referire, formulată în termeni generali, nu este suficientă pentru a stabili caracterul
ilegal al reuniunii respective, pe care reclamanta îl contestă. Obiectul ilicit al acestei reuniuni nu poate fi demonstrat
nici de trimiterea pe care Comisia a făcut‑o la alte declarații ale EKA Chemicals, întrucât acestea din urmă nu se raportează
în mod explicit la respectiva reuniune, ci menționează doar că, „începând din anii ’90, întâlnirile dintre EKA [Chemicals]
și [reclamantă] au vizat în principal aspecte generale privind piața precum informațiile privind prețurile, previziunile privind
piața etc.” [considerentul (113) și nota de subsol 84 ale deciziei atacate].
În sfârșit, deși Comisia a considerat că declarațiile Degussa erau susținute de declarațiile Arkema referitoare la reuniunile
care au avut loc în cursul anului 1995 și potrivit cărora, între altele, „un model de împărțire între producători [fusese]
în discuție fără îndoială începând din 1994-1995” [considerentele (104) și (115) ale deciziei atacate], trebuie totuși să
se observe că aceste din urmă declarații se raportează la reuniunea multilaterală din „aprilie sau [din] mai 1995” [considerentul
(115) al deciziei atacate], precum și la contactele subsecvente și, prin urmare, nu puteau constitui probe care să confirme
declarațiile Degussa în ceea ce privește participarea reclamantei la încălcare în perioadele anterioare.
Rezultă din toate cele de mai sus că elementele prezentate în considerentele (104)-(115) și (351) ale deciziei atacate, privite
în ansamblu, nu constituie o serie de indicii suficientă pentru a constitui temeiul constatării de către Comisie a participării
reclamantei la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995.
Astfel, pe de o parte, declarațiile Degussa invocate în considerentele (104) și (105) ale deciziei atacate nu sunt suficiente,
în sine, pentru a stabili că reclamanta a participat la acțiuni coluzive începând din anul 1994 și, pe de altă parte, celelalte
elemente invocate în considerentele (106)-(115) și (351) ale deciziei atacate nu aduc o probă suficientă în susținerea acestor
declarații în ceea ce privește participarea reclamantei la contacte ilicite anterior lunii mai 1995.
Prin urmare, trebuie admisă critica reclamantei întemeiată pe o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește participarea
sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995.
–       Cu privire la perioada mai 1995-august 1997
În decizia atacată, Comisia a constatat că întreprinderile destinatare, între care reclamanta, au participat la o înțelegere
complexă care a constat într‑o serie de acorduri și de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în sensul
articolului 81 alineatul (1) CE. Principalele aspecte ale acesteia ar fi inclus schimbul de informații privind piețele, limitarea
producției și a capacităților de producție, împărțirea piețelor și stabilirea prețurilor [considerentul (337) al deciziei
atacate].
În ceea ce privește în special perioada inițială a înțelegerii, Comisia a precizat între altele că participanții la înțelegere
s‑au întâlnit în mod regulat, cel puțin începând din 31 ianuarie 1994, pentru a face schimb de informații sensibile privind
piața și pentru a discuta despre volumele de producție, despre eventuala reducere a acestora sau despre posibilitatea de a
împiedica introducerea unor noi capacități pe piață [considerentul (304) al deciziei atacate], și că aceste contacte coluzive,
care au condus la încheierea unor acorduri ferme privind prețurile și împărțirea pieței, puteau fi considerate ca făcând parte
din același proiect de coluziune [considerentul (305) al deciziei atacate].
În plus, Comisia a apreciat că schimbul de informații cu privire la volumele de vânzări, la prețuri și la clienți, în perioada
inițială a înțelegerii, era de natură să permită întreprinderilor în cauză să țină seama de aceste informații pentru a‑și
stabili propriul comportament pe piață și că, prin urmare, se putea prezuma că întreprinderile respective au ținut seama de
informațiile schimbate cu concurenții lor pentru a‑și stabili propriul comportament pe piață [considerentul (308) al deciziei
atacate].
Astfel, Comisia a constatat că, „deși nu [atinsese] de la începutul încălcării faza în care se poate spune că a fost încheiat
un acord [propriu‑zis], [comportamentul în cauză] p[utea] fi caracterizat cel puțin […] ca intrând sub incidența interdicției
prevăzute la articolul 81 alineatul (1) [CE] […,] [întrucât] ansamblul comportamentelor coluzive în diferite forme [prezintă]
toate caracteristicile unui acord și/sau ale unei practici concertate” [considerentul (309) al deciziei atacate].
În susținerea acestor constatări, în ceea ce privește perioada mai 1995-august 1997, Comisia a menționat în special următoarele
fapte:
–        reuniunea multilaterală desfășurată în aprilie sau în mai 1995 la Paris a fost organizată în scopul de a stabili contacte
permanente între concurenți, Degussa și reclamanta exprimându‑și dorința de a stabiliza, în măsura posibilului, pozițiile
existente pe piață [considerentele (115)-(117) ale deciziei atacate];
–        contactele bilaterale stabilite cu ocazia reuniunii CEFIC desfășurate la 11 sau la 12 mai 1995 la Dresda au vizat problema
scăderii prețurilor, preconizată din cauza finalizării noilor instalații de producție [considerentele (118) și (119) ale deciziei
atacate];
–        reuniunile bilaterale care au avut loc în iunie 1995 între Atofina și Air Liquide [considerentul (120) al deciziei atacate],
între Atofina și Degussa [considerentul (121) al deciziei atacate], precum și între Degussa și EKA Chemicals [considerentul
(122) al deciziei atacate] au fost consacrate unor discuții referitoare la supracapacitatea pe piața PH și la posibilitățile
de cooperare între producători, pe baza unui tabel cu date detaliate pe client și pe producător, care includea datele reclamantei;
–        în general, în jurul anului 1995, mai multe propuneri referitoare la cotele de vânzări și la controlul supracapacității au
„circulat” timp de mai mult de un an și au făcut obiectul unor discuții între Atofina, Degussa și reclamantă [considerentele
(123) și (124) ale deciziei atacate];
–        reuniunea care a avut loc între Atofina, Degussa și Chemoxal la Paris, la 23 octombrie 1995, a vizat în special o propunere
exprimată în cifre de limitare a noilor capacități, între care cea provenind de la o nouă uzină a reclamantei, precum și o
propunere de acord privind prețurile [considerentele (126) și (127) ale deciziei atacate];
–        producătorii au fost împărțiți în două grupuri, „A” și „B”, coordonate de reclamantă și, respectiv, de Degussa, grupul „B”
având rolul de a împărți cotele de piață definite de grupul „A”, care reunea „liderii pieței”, și anume Degussa și reclamanta,
precum și întreprinderile scandinave, EKA Chemicals și Kemira [considerentele (130) și (131) ale deciziei atacate];
–        reuniunea grupului „B”, desfășurată la 31 octombrie 1995 la Milano, a vizat „bazele unui model care să permită repartizarea
creșterii”, iar însemnările luate cu această ocazie fac referire, în special, la informații cu privire la reclamantă [considerentele
(132) și (133) ale deciziei atacate];
–        anumite contacte bilaterale, care o includ de asemenea pe reclamantă, stabilite cu ocazia reuniunii CEFIC desfășurate la 21
și la 22 noiembrie 1995 la Bruxelles, precum și reuniunea din Italia au implicat schimbul de informații privind piața și definirea
nivelului prețurilor PH pentru anul următor, care, totuși, nu a fost respectat [considerentele (134)-(136) ale deciziei atacate];
–        reuniunea bilaterală care a avut loc între Atofina și reclamantă la începutul anului 1996 la Paris a avut drept obiectiv compararea
pozițiilor grupurilor „A” și „B” [considerentul (139) al deciziei atacate];
–        întâlnirile desfășurate cu ocazia reuniunilor CEFIC, cu participarea reclamantei, la 24 mai 1996 la Göteborg și la 27 noiembrie
1996 la Bruxelles, au vizat propuneri exprimate în cifre de împărțire a pieței și privind prețurile, fără a se finaliza însă
printr‑un acord concret [considerentele (141)-(145) ale deciziei atacate];
–        numeroase contacte bilaterale stabilite în 1996 și în 1997, între care întâlnirea desfășurată între EKA Chemicals și reclamantă,
în aprilie sau în mai 1997 la Copenhaga, în cadrul cărora reclamanta a întrebat dacă EKA Chemicals era pregătită să se alăture
efortului coordonat al celorlalți producători de reducere a capacităților, indică planuri de reducere a capacităților [considerentele
(154) și (155) ale deciziei atacate];
–        întrunirile desfășurate la 28 sau la 29 mai 1997, cu ocazia întâlnirii CEFIC de la Sevilla, au reunit grupurile „A” și „B”
și au vizat un model structurat de împărțire a pieței PH, însă nu s‑a ajuns la niciun acord final și discuțiile au fost amânate
pentru luna august 1997 [considerentele (156)-(167) ale deciziei atacate];
–        anumite contacte bilaterale între reclamantă, EKA Chemicals și Degussa au urmat reuniunilor menționate în vara anului 1997
[considerentele (168)-(170) ale deciziei atacate].
Reclamanta nu contestă nici materialitatea contactelor respective, nici conținutul discuțiilor prezentat în considerentele
deciziei atacate, citate anterior.
Aceasta susține totuși că faptele menționate nu permit să se stabilească existența unui acord sau a unei practici concertate
anterior datei reuniunii multilaterale desfășurate în luna august 1997 la Bruxelles, care a condus la un acord ferm referitor
la o creștere a prețului PH [considerentele (171)-(174) ale deciziei atacate] și pe care reclamanta o recunoaște ca marcând
începutul participării sale la încălcare.
În primul rând, reclamanta arată, referindu‑se la elementele prezentate în considerentele (115)-(170) ale deciziei atacate,
că, până la reuniunea din luna august 1997, participanții la discuțiile în cauză nu au putut încheia un acord privind împărțirea
piețelor sau prețurile și nu s‑au angajat în practici concertate.
În această privință, în opinia reclamantei, Comisia s‑a întemeiat pe o interpretare eronată a noțiunilor de acord și de practică
concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și a săvârșit o eroare de apreciere a faptelor.
Referitor la pretinsa eroare de drept, trebuie amintit că, în cadrul unei încălcări complexe, Comisia nu este ținută să califice
fiecare dintre comportamentele constatate drept acord sau practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, în
ceea ce privește formele de coluziune care au aceeași natură. În plus, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie
încălcarea ca fiind acord sau practică concertată în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute
de dispoziția citată anterior (a se vedea punctele 90 și 91 de mai sus).
În speță, nu se poate invoca, așadar, împotriva Comisiei un motiv de drept întemeiat pe faptul că a definit ansamblul comportamentelor
în cauză ca prezentând toate elementele constitutive „ale unui acord și/sau ale unei practici concertate”, în măsura în care
acestea puteau fi considerate ca intrând sub incidența uneia sau a alteia dintre aceste forme de coluziune prevăzute la articolul
81 alineatul (1) CE.
În ceea ce privește pretinsa eroare de apreciere a faptelor, reclamanta susține în esență că, anterior lunii august 1997,
concurenții, pe de o parte, nu au ajuns la un acord privind comportamentul specific pe piață și, pe de altă parte, nu au adoptat
o formă de coordonare care să poată fi calificată drept practică concertată.
Reclamanta se referă, în special, la informațiile prezentate în decizia atacată potrivit cărora, în 1996, discuțiile „se învârteau
în cerc de un an” și păreau „în impas”. Aceasta subliniază că, încă în mai 1997, „[o] lipsă de încredere era motiv suplimentar
pentru lipsa unui acord privind menținerea unui
statu quo
în termeni de cote de piață”, „producătorii cei mai puțin importanți […] [votând] împotriva stabilirii unor cote de piață”
[considerentele (140), (142) și (164) ale deciziei atacate].
Or, cu toate că elementele invocate de reclamantă indică faptul că producătorii care au participat la reuniunile din perioada
mai 1995-august 1997 nu au reușit să încheie un acord „propriu‑zis” cu privire la împărțirea pieței, ceea ce Comisia însăși
a constatat în considerentul (309) al deciziei atacate, nu este mai puțin adevărat că aceștia au purtat, pentru o lungă perioadă,
discuții regulate cu privire la proiectul unui asemenea acord.
Astfel, reiese din faptele necontestate de reclamantă că în cursul lunii mai 1995 au avut loc întâlniri în scopul de a stabili
contacte permanente între concurenți, ca urmare a invitațiilor recurente ale Degussa și ale reclamantei adresate concurenților
lor pe piața PH. Participanții au discutat despre tendințele pieței și despre noii‑sosiți pe piața europeană a PH, Degussa
și reclamanta dorind ca pozițiile existente pe piață să rămână cât mai stabile posibil [considerentele (115)-(117) ale deciziei
atacate].
În perioada mai 1995-august 1997 au avut loc discuții regulate, acestea având ca obiect propuneri referitoare la cotele de
vânzări și la controlul supracapacității [considerentele (123) și (124) ale deciziei atacate], o propunere exprimată în cifre
de limitare a noilor capacități, între care cele aparținând reclamantei, precum și o propunere de acord privind prețurile
[considerentele (126) și (127) ale deciziei atacate], „bazele unui model care să permită repartizarea creșterii” [considerentele
(132) și (133) ale deciziei atacate], propuneri exprimate în cifre de împărțire a pieței și un acord privind prețurile [considerentele
(143)-(145) ale deciziei atacate], un efort coordonat de reducere a capacităților [considerentele (154) și (155) ale deciziei
atacate] sau un model structurat de împărțire a pieței PH [considerentele (159)-(167) ale deciziei atacate].
Conținutul convorbirilor, care nu este repus în discuție de reclamantă, evidențiază existența unei voințe comune de a restrânge
concurența.
Astfel, această succesiune de reuniuni regulate, în cursul cărora întreprinderile s‑au întâlnit pentru a discuta despre proiecte
de limitare a noilor capacități, despre împărțirea cotelor de piață și despre un acord privind prețurile, nu ar fi fost posibilă
dacă nu exista, la acel moment, o voință comună a participanților la aceste reuniuni de a stabiliza piața prin măsuri de restrângere
a concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Dansk Rørindustri/Comisia, T‑21/99, Rec.,
p. II‑1681, punctul 46).
Întrucât discuțiile în cauză au fost clar ghidate de o voință comună a participanților de a se pune de acord cu privire la
însuși principiul unei restrângeri a concurenței, această considerație nu poate fi infirmată de faptul că elementele specifice
ale restricției avute în vedere au făcut obiectul unor negocieri între participanți până în luna august 1997 și că modalitățile
de încheiere a acordului ferm din luna august 1997 privind o creștere coordonată a prețurilor PH au fost diferite de cele
discutate în cursul reuniunilor anterioare.
Implicarea reclamantei în aceste contacte coluzive rezultă de altfel în mod clar din participarea sa activă la discuții. Aceasta
a participat la majoritatea reuniunilor în perioada în cauză, „făcând sinteza” propunerilor [considerentele (123) și (124)
ale deciziei atacate] și coordonând grupul compus din „liderii pieței” [considerentele (130) și (131) ale deciziei atacate].
În această privință, menționarea de către reclamantă a faptului că, în cursul reuniunii care a avut loc în mai 1997 [considerentul
(162) al deciziei atacate], reprezentantul său a „plecat trântind ușa, […] iritat de cererile micilor producători”, nu constituie
un indiciu de natură să demonstreze că participarea sa la reuniunea vizată și –
a fortiori
– la ansamblul contactelor în cauză era lipsită de orice spirit anticoncurențial.
Având în vedere aceste considerații, Comisia a putut constata în mod întemeiat că respectivele comportamente care țineau de
faza inițială a înțelegerii, la care reclamanta a participat, se înscriau în același proiect anticoncurențial și, prin urmare,
intrau sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.
Astfel, pe de o parte, trebuie amintit că se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1)
CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă
elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor (a se vedea punctul 86 de mai sus).
În speță, reclamanta nu poate susține, așadar, în mod valabil că, în măsura în care întreprinderile nu au convenit să adopte
linii de conduită specifice pe piață, comportamentele în cauză constituie, cel mult, o simplă intenție de a restrânge concurența,
care nu intră sub incidența formelor de coluziune prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.
În măsura în care elementele prezentate mai sus demonstrează că respectivii concurenți dispuneau deja de un proiect comun
al cărui obiectiv era realizarea unui acord anticoncurențial, trebuie să se considere că aceste discuții depășesc nivelul
unei simple intenții sau tentative de realizare a unui acord.
Pe de altă parte, trebuie arătat că respectivele contacte din perioada în cauză puteau fi calificate, în orice caz, ca intrând
sub incidența articolului 81 alineatul (1) CE, cu titlu de practică concertată.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii
unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE
(a se vedea punctul 89 de mai sus).
În această privință, chiar dacă Comisia nu reușește să demonstreze că întreprinderile au încheiat un acord în sensul strict
al termenului, este suficient, pentru a se constata o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, concurenții să fi stabilit
contacte directe în scopul de a „stabiliza piața” (a se vedea în acest sens Hotărârea BPB/Comisia, punctul 89 de mai sus,
punctul 170).
Având în vedere aceste considerații, trebuie respinsă teza susținută de reclamantă, potrivit căreia comunicarea de informații
concurenților nu poate fi considerată drept practică concertată decât în cazul în care un acord anticoncurențial a fost deja
încheiat și se poartă negocieri numai pentru a permite punerea sa în aplicare.
În speță, Comisia a stabilit că reclamanta a participat la anumite reuniuni cu concurenții săi și că, în cursul acestora,
s‑au schimbat informații privind condițiile pieței, s‑a discutat nivelul prețurilor, iar participanții și‑au prezentat strategia
comercială pe care intenționau să o adopte pe piață. În plus, este cert că schimbul de informații în cauză a avut loc în scopul
pregătirii unui acord privind împărțirea pieței sau prețurile, obiectul acestuia fiind, așadar, în mod vădit anticoncurențial.
Prin urmare, Comisia a putut constata în mod întemeiat că reclamanta a participat la o practică concertată care a avut drept
obiect restrângerea concurenței.
Această considerație nu este repusă în discuție de argumentul reclamantei potrivit căruia, având în vedere lipsa de încredere
reciprocă între concurenți, era de neconceput ca aceștia să se fi putut angaja în practici concertate.
Astfel, diferențele de poziție dintre participanți sau chiar lipsa de încredere dintre aceștia nu sunt, în sine, suficiente
pentru a exclude existența unei concertări susceptibile de a fi calificată drept practică concertată. Or, argumentele reclamantei
nu infirmă faptele stabilite de Comisie, din care reiese că, în pofida unei anumite lipse de încredere între ei, concurenții
s‑au întâlnit în mod regulat în perioada în cauză și au făcut schimb de informații privind condițiile pieței și privind strategia
lor comercială în scopul de a pregăti un acord anticoncurențial.
Spre deosebire de cele afirmate de reclamantă, nu se poate reproșa Comisiei că nu a stabilit faptul că informațiile schimbate,
având în vedere conținutul lor, erau susceptibile de a fi utilizate în scopuri anticoncurențiale.
Astfel, obiectul anticoncurențial al comportamentului în cauză rezultă în mod clar din natura informațiilor schimbate cu ocazia
reuniunilor din perioada în cauză, acestea conținând cifre de vânzări aferente anilor anteriori și previziuni pentru viitor
[considerentul (120) al deciziei atacate], precum și din conținutul propunerilor discutate, care au vizat menținerea unui
statu quo
pe piață, împărțirea noilor capacități de producție și definirea nivelului prețurilor pentru PH (a se vedea, de exemplu, considerentele
(115), (127), (133), (136) și (144) ale deciziei atacate].
Prin urmare, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că schimbul de informații în cauză, care a servit la „pregătirea
terenului” în vederea creșterilor de prețuri și a practicilor de împărțire a piețelor care au rezultat din acest schimb, constituia
o formă de coluziune prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE.
Din aceste considerații reiese că, în mod întemeiat, Comisia a constatat că se poate considera că respectivele comportamente
în litigiu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, în măsura în care fac parte dintr‑un
ansamblu care prezintă elementele constitutive ale unui acord „și/sau” ale unei practici concertate [considerentele (308)
și (309) ale deciziei atacate].
În ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că piața PH a rămas concurențială până în luna august sau până
în luna septembrie 1997, având în vedere că prețurile PH au scăzut considerabil la începutul anului 1997, trebuie amintit
că, potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor
concrete ale unui acord sau ale unei practici concertate este superfluă în cazul în care rezultă că încălcarea a avut ca obiect
restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune (Hotărârea Curții din 19 martie 2009, Archer
Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 140, și Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands
și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 29).
În speță, în măsura în care Comisia a constatat că reclamanta a participat la un acord anticoncurențial și/sau la o practică
concertată având ca obiect restrângerea concurenței pe piața PH, aceasta nu era ținută să ia în considerare efectele concrete
ale comportamentelor în cauză.
În orice caz, în ceea ce privește în special o practică concertată, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie să se prezume,
sub rezerva dovezii contrare care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare
și rămân active pe piață țin seama de informațiile transmise reciproc cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul
pe această piață (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 118 și 121, și Hotărârea Hüls/Comisia,
punctul 55 de mai sus, punctele 161 și 162).
În această privință, chiar dacă se presupune că este cert că respectivele comportamente nu au avut influență asupra prețurilor
în perioada în cauză, aceasta nu ar conduce la repunerea în discuție a legalității aprecierilor Comisiei.
În special, faptul că o practică concertată nu are o incidență directă asupra nivelului prețurilor nu se opune constatării
că aceasta a limitat concurența dintre întreprinderile în cauză, în special prin eliminarea presiunilor concurențiale (a se
vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri/Comisia, punctul 138 de mai sus, punctele 139 și 140).
În consecință, argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia nu ar fi luat în considerare proba faptului că piața a rămas
concurențială în perioada în cauză nu poate fi primit.
Referitor la argumentul reclamantei potrivit căruia faptele invocate în decizia atacată în ceea ce privește perioada în cauză
vizează în principal piața PH, iar nu piața PBS, trebuie amintit că decizia atacată se întemeiază pe constatarea unei încălcări
unice care se raportează la ambele piețe relevante [considerentul 328 și următoarele ale deciziei atacate], calificare pe
care reclamanta nu o contestă în speță.
Or, în măsura în care Comisia a calificat înțelegerea în cauză drept încălcare unică, aceasta nu era ținută să indice, în
contextul acestei calificări, durata diferită a actelor care au vizat numai piața PBS. În măsura în care nu este vorba despre
încălcări distincte, ea nu avea nici obligația de a ține seama de această diferență la stabilirea duratei încălcării, privită
în ansamblu.
Astfel, ar fi artificial să se subdivizeze un comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate, în mai multe
încălcări distincte pentru motivul că practicile coluzive au variat în intensitate în funcție de piața relevantă. Aceste elemente
nu trebuie luate în considerare decât la aprecierea gravității încălcării și, dacă este cazul, la stabilirea cuantumului amenzii
(a se vedea, prin analogie, Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctul 90).
În speță, în lumina acestor considerații, Comisia a precizat că, la stabilirea cuantumului amenzii, a ținut seama de faptul
că, în ceea ce privește PBS, înțelegerea a început mai târziu decât în ceea ce privește PH și a luat sfârșit mai devreme [considerentul
(331) al deciziei atacate].
Prin urmare, argumentul reclamantei întemeiat pe insuficiența probelor referitoare la actele anticoncurențiale de pe piața
PBS în ceea ce privește perioada în cauză nu poate fi primit.
În sfârșit, întrucât reclamanta nu a demonstrat că decizia atacată era afectată de o eroare de drept în aplicarea articolului
81 alineatul (1) CE, se impune de asemenea respingerea argumentului său, întemeiat în esență pe aceeași premisă, potrivit
căruia Comisia a interpretat această dispoziție în mod prea extensiv, cu încălcarea principiului legalității sancțiunilor.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, critica referitoare la constatarea încălcării pentru perioada mai 1995-august
1997 nu poate fi primită.
–       Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000
În ceea ce privește perioada finală a încălcării, Comisia a arătat, în considerentul (356) al deciziei atacate, că articolul
81 alineatul (1) CE se aplică unei înțelegeri care continuă să producă efecte după încetarea sa formală și că situația este
aceasta în special în cazul în care anumite întreprinderi nu renunță la aplicarea prețurilor de referință convenite în cadrul
reuniunilor cartelului.
Aplicând în speță aceste considerații, Comisia a precizat că, potrivit declarațiilor Arkema, care sunt concordante cu alte
probe, în cursul reuniunii multilaterale care a avut loc la Turku la 18 mai 2000 s‑a ajuns la un consens general în favoarea
menținerii nivelului prețurilor pentru întregul an 2000 și că, în consecință, se putea estima că efectul asupra prețurilor
a persistat cel puțin în cel de al doilea semestru al anului 2000 [considerentul (357) al deciziei atacate]. Data de 31 decembrie
2000 a fost reținută, astfel, ca dată a încetării încălcării, în special cu privire la reclamantă [considerentul (360) al
deciziei atacate].
Reclamanta susține în esență că, prin constatarea faptului că înțelegerea a continuat după data reuniunii din 18 mai 2000,
Comisia a săvârșit o eroare de drept și o eroare de apreciere a faptelor.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 81 CE este de asemenea aplicabil
acordurilor care continuă să producă efecte după încetarea lor formală (Hotărârea Curții din 3 iulie 1985, Binon, 243/83,
Rec., p. 2015, punctul 17, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Montedipe/Comisia, T‑14/89, Rec., p. II‑1155, punctul
231).
În special, Comisia poate constata în mod legal că înțelegerea continuă să producă efecte după încetarea formală a reuniunilor
coluzive, în măsura în care creșterile de prețuri prevăzute cu ocazia acestor reuniuni se aplică într‑o perioadă ulterioară
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02,
T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 186).
În speță, în măsura în care Comisia a stabilit că reuniunea din 18 mai 2000 a ajuns la un consens general în ceea ce privește
menținerea nivelului prețurilor pentru cel de al doilea semestru al anului 2000, aceasta a putut stabili în mod întemeiat
că efectele înțelegerii au persistat până la 31 decembrie 2000.
Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele reclamantei întemeiate, în primul rând, pe insuficiența probelor
prezentate de Comisie.
Trebuie arătat că reclamanta nu contestă existența reuniunii informale în cauză, nici participarea sa la reuniunea respectivă.
În această privință, reclamanta susține în mod greșit că declarațiile Arkema, care fac referire la un „consens”, nu implică
existența unei voințe comune a participanților în ceea ce privește continuarea efectelor acordului. Un asemenea argument este
astfel contrazis de termenii acestei declarații, care relatează existența unor „discuții finale” privind prețurile pentru
1 ianuarie 2001 și a unui „consens general” cu privire la menținerea nivelului acestora [considerentul (282) al deciziei atacate].
Reclamanta invocă de asemenea în mod greșit o pretinsă contradicție între afirmația Arkema referitoare la consensul privind
prețurile și celelalte declarații ale acesteia, potrivit cărora reuniunea de la Turku a reprezentat „pentru anumiți producători
ocazia de a arăta că timpurile se schimbaseră” și „de a semnala întreruperea cooperării și de a pune astfel capăt organizării
controlate a pieței”. Aceste din urmă declarații, referitoare la intenția de a înceta comportamentul anticoncurențial și care
atestă astfel încetarea formală a înțelegerii, nu contrazic existența unui consens cu privire la menținerea efectelor acesteia
până la sfârșitul anului.
În plus, spre deosebire de cele susținute de reclamantă, declarațiile Arkema concordă cu alte elemente din dosar, în special
cu informația, confirmată de mai multe întreprinderi și necontestată de reclamantă, potrivit căreia, în cadrul reuniunilor
care au avut loc cu ocazia reuniunilor bianuale ale CEFIC, prețurile erau de regulă stabilite pentru următoarele șase luni
[considerentul (357) al deciziei atacate].
Trebuie arătat, în această privință, că, în fața unei serii de indicii concordante care demonstrează existența înțelegerii,
este necesară o explicație cu adevărat temeinică pentru a demonstra că, în cursul unei anumite reuniuni, s‑au produs fapte
total diferite de cele întâmplate în cursul reuniunilor anterioare, deși toate aceste întruniri reuneau același cerc de participanți,
aveau loc în cadrul unor circumstanțe exterioare omogene și aveau în mod incontestabil același obiectiv (Concluziile prezentate
de judecătorul Vesterdorf, îndeplinind funcția de avocat general, în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Tribunalului
din 24 octombrie 1991, Rhône‑Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, II‑954).
În orice caz, afirmația potrivit căreia mai mulți concurenți au continuat coluziunea cel puțin până la sfârșitul anului 2000,
în pofida încetării sale formale, a fost confirmată de existența anumitor contacte bilaterale ulterioare reuniunii din 18
mai 2000 [considerentul (357) al deciziei atacate].
Argumentul reclamantei prin care se urmărește stabilirea caracterului legal al unuia dintre aceste contacte, și anume întâlnirea
sa cu FMC Foret, nu este în această privință de natură să repună în discuție constatarea Comisiei referitoare la continuarea
efectelor înțelegerii, întrucât constatarea menționată nu se bazează pe acest fapt izolat, care constituie numai un element
secundar în seria de indicii invocată de Comisie.
Reclamanta nu poate susține în mod valabil nici că a precizat, în cursul unei reuniuni bilaterale cu Degussa din mai sau din
iunie 2000 [considerentele (283)-(285) ale deciziei atacate], că „nu mai era posibil să se procedeze, pe baza discuțiilor
dintre producătorii de pe piață, la împărțirea capacităților și la realocarea acestora”.
Este suficient să se constate, în această privință, că poziția exprimată de reclamantă cu ocazia unui contact bilateral, care
poate fi interpretată de altfel în sensul că rezuma dificultățile în menținerea înțelegerii, nu demonstrează că reclamanta
s‑a distanțat în mod public de încălcare, punând astfel capăt participării sale la înțelegere.
Din aceste considerații reiese că s‑a stabilit de către Comisie corespunzător cerințelor legale că reuniunea din 18 mai 2000
a ajuns la un consens general privind menținerea nivelului prețurilor și, în consecință, că înțelegerea a continuat să producă
efecte în cursul celui de al doilea semestru al anului 2000.
Această concluzie nu este infirmată de argumentarea reclamantei întemeiată, în al doilea rând, pe lipsa unei analize a prețurilor
efective practicate pe piață în perioada în cauză, precum și pe existența în dosar a unor indicații cu privire la caracterul
concurențial al pieței.
Astfel, în măsura în care Comisia a stabilit că nivelul prețurilor care a făcut obiectul unui consens general în cursul reuniunii
în cauză urma să se aplice în al doilea semestru al anului 2000, ea a putut constata continuarea efectelor înțelegerii în
această perioadă, fără a fi obligată să stabilească faptul că înțelegerea a avut un efect concret asupra prețurilor practicate
(a se vedea în acest sens Hotărârea Bolloré și alții/Comisia, punctul 175 de mai sus, punctul 186).
Spre deosebire de cele susținute de reclamantă, având în vedere că această constatare este întemeiată pe aprecierea, efectuată
corespunzător cerințelor legale, referitoare la existența unei voințe comune a părților de a prelungi efectele înțelegerii
în pofida încetării sale formale, prin aceasta nu se realizează o răsturnare a sarcinii probei și, din acest motiv, nu poate
fi contrară principiului prezumției de nevinovăție.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că argumentele formulate de reclamantă nu au repus în discuție constatarea
Comisiei potrivit căreia încălcarea a continuat până la 31 decembrie 2000.
Prin urmare, nici această critică nu poate fi primită.
În urma examinării primului și a celui de al doilea motiv, trebuie să se constate că nu s‑a stabilit de către Comisie corespunzător
cerințelor legale că reclamanta a participat la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995.
Se impune respingerea primului și a celui de al doilea motiv cu privire la restul aspectelor.
Prin urmare, este necesară anularea articolului 1 litera (m) din decizia atacată, în măsura în care Comisia a constatat prin
acesta participarea reclamantei la încălcare în perioada anterioară lunii mai 1995, și modificarea cuantumului amenzii care
a fost aplicată acesteia la articolul 2 litera (h) din decizia atacată pentru a lua în considerare durata redusă a participării
sale la încălcare. Consecințele concrete ale acestei modificări sunt precizate la punctele 440 și 441 de mai jos.

Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului la apărare
Argumentele părților
În cadrul celui de al cincilea motiv, reclamanta arată că cererea sa de acces, pe de o parte, la unele dintre documentele
din dosar furnizate de Degussa și, pe de altă parte, la răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea
privind obiecțiunile a fost respinsă de Comisie. Această respingere ar constitui o încălcare a dreptului la apărare al reclamantei,
precum și a articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea
în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [81 CE] și [82 CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1,
p. 167).
În primul rând, reclamanta precizează că a avut un acces limitat la documentele furnizate de Degussa conținând rapoartele
sale lunare interne privind piața PH pentru anul 2000. Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept și o eroare de apreciere prin
faptul că a refuzat accesul integral al reclamantei la aceste documente.
Informațiile în cauză nu ar fi putut fi considerate în mod obiectiv confidențiale, deoarece era vorba despre rapoarte care
ilustrează strategii pe termen scurt, datând de cel puțin cinci ani. În ceea ce privește informațiile similare furnizate de
reclamantă, Comisia ar fi apreciat că acestea nu mai puteau fi considerate confidențiale după trei ani.
Pe de altă parte, caracterul confidențial al unui document nu ar constitui un impediment absolut pentru divulgarea sa. Dreptul
la apărare al reclamantei ar fi trebuit să prevaleze asupra confidențialității datelor. Ar fi fost posibil să se dispună măsuri
adecvate pentru protejarea confidențialității informațiilor.
Documentul Degussa ar fi fost pertinent pentru a stabili dacă o încălcare a fost săvârșită după reuniunea de la Turku din
18 mai 2000 și, în consecință, ar fi fost indispensabil pentru asigurarea apărării reclamantei. Extrasele din documentele
Degussa referitoare la anul 2000 ar arăta că piața era concurențială, ceea ce ar fi permis să se respingă existența încălcării
pentru această perioadă.
În al doilea rând, reclamanta susține că articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, precum și dreptul său la
apărare au fost încălcate de Comisie prin faptul că aceasta a refuzat accesul său la răspunsurile date de celelalte întreprinderi
în cauză la comunicarea privind obiecțiunile.
Comisia ar susține în mod greșit că un asemenea acces nu era impus de dreptul comunitar. Aceasta ar fi divulgat răspunsurile
la o comunicare privind obiecțiunile în proceduri anterioare. Punctul (27) din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces
la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE], al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul privind
SEE și al Regulamentului (CE) nr. 139/2004 (JO 2005, C 325, p. 7, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 220) ar fi ilegal, în măsura
în care acesta exclude, în principiu, accesul la răspunsurile respective.
Reclamanta susține că răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea privind obiecțiunile ar fi putut
confirma poziția sa cu privire la durata încălcării, întrucât celelalte întreprinderi au contestat de asemenea datele de început
și de sfârșit ale înțelegerii și, în special, continuarea încălcării între 18 mai și 31 decembrie 2000.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003:
„Drepturile la apărare ale părților în cauză sunt pe deplin garantate în cadrul procedurilor. Acestea au dreptul de acces
la dosarul Comisiei, sub rezerva interesului legitim al întreprinderilor de a‑și proteja secretele de afaceri […]”
Potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul de acces la dosar, corolar al principiului respectării dreptului la apărare,
presupune ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează
în dosarul de investigare și care ar putea fi pertinente pentru apărarea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din
2 octombrie 2003, Corus UK/Comisia, C‑199/99 P, Rec., p. I‑11177, punctele 125-128, și Hotărârea Tribunalului din 29 iunie
1995, Solvay/Comisia, T‑30/91, Rec., p. II‑1775, punctul 81).
Din această categorie fac parte atât probele incriminatoare, cât și cele dezincriminatoare, cu excepția secretelor comerciale
ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg Portland
și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 68).
În ceea ce privește probele incriminatoare, lipsa comunicării unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare
doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține
obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, această obiecțiune putea fi dovedită doar prin referire
la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia
în decizia sa ar fi fost diferit dacă acest document care nu a fost comunicat ar fi trebuit să fie îndepărtat ca mijloc de
probă (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctele 71-73).
În schimb, în ceea ce privește lipsa comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze
că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este
suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentele dezincriminatoare respective în apărare (Hotărârea
Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 318, și Hotărârea Hercules Chemicals/Comisia, punctul 85 de
mai sus, punctul 81), dovedind în special că ar fi putut invoca elemente care nu concordau cu aprecierile efectuate de Comisie
în etapa comunicării privind obiecțiunile și ar fi putut influența, așadar, într‑un fel sau altul, aprecierile din decizie
(Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 75).
În cadrul prezentului motiv, reclamanta pretinde că nu a avut acces, pe de o parte, la anumite documente din dosarul Comisiei
furnizate de Degussa și, pe de altă parte, la răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea privind
obiecțiunile.
–       Cu privire la accesul la documentele furnizate de Degussa
Reiese din dosar că, în cursul procedurii administrative, reclamanta a solicitat accesul la rapoartele realizate de serviciul
de vânzări al Degussa privind perioada încălcării.
Comisia a acordat accesul complet la documentele referitoare la anii 1996-1999, dar a divulgat numai extrase din documentele
referitoare la anii 2000 și 2001, considerate confidențiale la cererea Degussa.
În cadrul prezentului motiv, reclamanta critică respingerea cererii sale de acces la versiunea completă a documentelor privind
anul 2000, invocând, pe de o parte, încălcarea articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și, pe de altă parte,
încălcarea dreptului său la apărare.
Trebuie amintit că dreptul de acces la dosar prevăzut la articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 face parte
dintre garanțiile procedurale prin care se urmărește protecția dreptului la apărare și asigurarea, în special, a exercitării
efective a dreptului de a fi audiat.
Astfel, accesul la dosar nu reprezintă un scop în sine, ci urmărește protecția dreptului la apărare (a se vedea în acest sens
Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95,
T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul
156).
Rezultă că reclamanta nu se poate prevala de încălcarea articolului 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, invocând
respingerea cererii sale de acces complet la documentele în cauză, decât în măsura în care aceste documente erau susceptibile
de a fi pertinente pentru apărarea sa, ceea ce ea trebuie să demonstreze.
În această privință, reclamanta arată că documentele în cauză puteau conține indicii cu privire la caracterul concurențial
al pieței PH în cursul celui de al doilea semestru al anului 2000, indicii de natură să constituie elemente dezincriminatoare
în ceea ce privește continuarea încălcării în această perioadă. Reclamanta precizează că extrasele divulgate din aceste documente
demonstrează deja că piața PH era concurențială în 2000, având în vedere creșterea costurilor de producție și faptul că prețurile
au rămas neschimbate.
Or, astfel cum s‑a constatat la punctul 188 de mai sus, în măsura în care Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale
că, la reuniunea desfășurată la Turku, exista un consens general cu privire la menținerea nivelului prețurilor în cursul celui
de al doilea semestru al anului 2000, aceasta a putut concluziona în mod întemeiat că efectele înțelegerii au persistat până
la sfârșitul acestei perioade, fără a avea obligația de a lua în considerare eventuale indicii în sensul că obiectivele consensului
respectiv nu au putut fi atinse.
În consecință, indiciile referitoare la situația pieței în cursul celui de al doilea semestru al anului 2000 și în special
cele referitoare la nivelul prețurilor practicate de întreprinderile în cauză, nu erau de natură să influențeze, în vreun
mod, aprecierea Comisiei cu privire la continuarea încălcării până la sfârșitul anului 2000. Aceste indicii nu pot constitui,
așadar, elemente dezincriminatoare în ceea ce privește continuarea înțelegerii în această perioadă.
Prin urmare, întrucât reclamanta nu a demonstrat că ar fi putut invoca în apărarea sa elemente întemeiate pe documentele în
cauză, prezenta obiecție trebuie respinsă, fără a fi necesară examinarea argumentației sale întemeiate pe o pretinsă eroare
a Comisiei în aprecierea caracterului confidențial al acestor documente.
–       Cu privire la accesul la răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea privind obiecțiunile
Reiese din dosar că, în cursul procedurii administrative, Comisia a respins cererea reclamantei privind accesul la versiunile
neconfidențiale ale răspunsurilor la comunicarea privind obiecțiunile date de celelalte întreprinderi destinatare ale acestei
comunicări.
Reclamanta susține că respingerea cererii sale de acces la aceste documente a încălcat dreptul său la apărare, întrucât răspunsurile
în cauză ar fi putut conține elemente dezincriminatoare.
Trebuie amintit că comunicarea privind obiecțiunile este un act prin care se vizează stabilirea obiectului procedurii inițiate
împotriva unei întreprinderi și asigurarea exercitării eficiente a dreptului la apărare (a se vedea Hotărârea Tribunalului
din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 80 și jurisprudența
citată).
În această perspectivă, destinatarii comunicării privind obiecțiunile beneficiază de garanții procedurale în temeiul principiului
respectării dreptului la apărare, care include dreptul de acces la documentele din dosarul Comisiei.
Răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis (Hotărârea Cimenteries
CBR și alții/Comisia, punctul 214 de mai sus, punctul 380).
În ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul constituit la momentul notificării comunicării privind obiecțiunile,
Comisia nu are obligația de a divulga răspunsurile respective altor părți în cauză decât dacă rezultă că acestea conțin noi
elemente incriminatoare sau dezincriminatoare.
În această privință, referitor, pe de o parte, la noile elemente incriminatoare, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că,
în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un element extras dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile
pentru a stabili existența unei încălcări, celorlalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să li se ofere
posibilitatea de a se pronunța cu privire la un asemenea nou element de probă (Hotărârea Tribunalului Cimenteries CBR și alții/Comisia,
punctul 214 de mai sus, punctul 386, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia, T‑314/01, Rec., p. II‑3085,
punctul 50).
În ceea ce privește, pe de altă parte, noile elemente dezincriminatoare, potrivit aceleiași jurisprudențe, Comisia nu este
obligată să asigure accesul la acestea din proprie inițiativă. În cazul în care Comisia a respins în cursul procedurii administrative
o cerere a unui reclamant vizând accesul la documente care nu figurează în dosarul de investigare, nu se poate constata o
încălcare a dreptului la apărare decât dacă se stabilește că procedura administrativă ar fi putut conduce la un rezultat diferit
în ipoteza în care reclamantul ar fi avut acces la documentele în discuție în cursul acestei proceduri (Hotărârea Cimenteries
CBR și alții/Comisia, punctul 214 de mai sus, punctul 383).
În plus, reclamanta nu se poate prevala de aprecierea care rezultă din Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul
97 de mai sus (punctul 126), potrivit căreia nu poate reveni numai Comisiei obligația de a stabili înscrisurile utile pentru
apărarea întreprinderii în cauză. Această apreciere, referitoare la înscrisurile din dosarul Comisiei, nu se poate aplica
răspunsurilor date de celelalte întreprinderi în cauză la obiecțiunile comunicate de Comisie.
În consecință, spre deosebire de cele susținute de reclamantă, considerațiile întemeiate pe respectarea principiului egalității
armelor și pe respectarea dreptului la apărare nu pot conduce, în principiu, la o obligație a Comisiei de a divulga răspunsurile
în cauză altor părți pentru ca acestea să poată verifica lipsa unor eventuale elemente dezincriminatoare.
În măsura în care reclamanta invocă existența pretinselor elemente dezincriminatoare în răspunsuri care nu au fost divulgate,
revine acesteia obligația de a furniza un prim indiciu privind utilitatea acestor documente pentru apărarea sa.
Reclamanta trebuie să indice în special eventualele elemente dezincriminatoare în discuție sau să furnizeze un indiciu care
să ateste existența acestora și, în consecință, utilitatea lor pentru necesitățile procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea
Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 351-359).
În speță, reclamanta arată că răspunsurile date de celelalte întreprinderi la comunicarea privind obiecțiunile ar fi putut
confirma argumentele sale prin care se urmărește demonstrarea duratei reduse a încălcării. Aceasta afirmă, în special, că
anumite alte întreprinderi au contestat data începutului și data încetării înțelegerii, punând în discuție între altele analiza
efectuată de Comisie cu privire la continuarea înțelegerii până la sfârșitul anului 2000. Reclamanta pretinde, în plus, că
răspunsurile în cauză puteau conține elemente de natură să pună în altă lumină existența încălcării în cursul celui de al
doilea semestru al anului 2000, având în vedere în special inexistența unor probe privind efectul asupra prețurilor în această
perioadă.
Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, simplul fapt că celelalte întreprinderi în cauză au invocat, în esență,
aceleași argumente ca și reclamanta în ceea ce privește durata încălcării nu este suficient pentru a considera aceste argumente
drept elemente dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Jungbunzlauer/Comisia, punctul 231 de mai sus, punctele
353 și 355).
De asemenea, împrejurarea că anumite întreprinderi au reușit să demonstreze, în răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile,
că participarea lor la încălcările invocate nu era dovedită în suficientă măsură nu implică în niciun mod faptul că aceste
răspunsuri conțineau elemente de natură să conducă la o interpretare diferită a probelor scrise directe pe care Comisia s‑a
întemeiat cu privire la alte întreprinderi (Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 214 de mai sus, punctul 405).
În speță, situația este cu atât mai mult aceeași cu cât argumentele invocate de celelalte întreprinderi în cauză în răspunsurile
la comunicarea privind obiecțiunile au fost respinse de Comisie în decizia atacată. Astfel, în aceste condiții, eventualele
comentarii pe care reclamanta le‑ar fi putut formula în temeiul acestor răspunsuri nu ar fi putut conține decât elemente luate
deja în considerare pe deplin de Comisie, fără a putea conduce procedura la un rezultat diferit.
Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat deja la punctele 188, 217 și 218 de mai sus, eventualele precizări privind caracterul
concurențial al pieței și nivelul prețurilor practicate între 18 mai și 31 decembrie 2000, în perioada finală a înțelegerii,
nu erau de natură să influențeze constatarea Comisiei potrivit căreia înțelegerea a continuat în această perioadă și, din
acest motiv, nu puteau fi considerate elemente dezincriminatoare.
Rezultă din aceste considerații că argumentele invocate de reclamantă nu furnizează un prim indiciu privind utilitatea, pentru
apărarea sa, a răspunsurilor la comunicarea privind obiecțiunile date de celelalte întreprinderi în cauză.
Prin urmare, trebuie să se constate că reclamanta nu a stabilit că faptul că nu a avut acces la aceste răspunsuri a fost de
natură să aducă atingere apărării sale.
În măsura în care reclamanta invocă o aplicare eronată a punctului (27) din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces
la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor 81 CE și 82 CE, al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul privind SEE
și al Regulamentului nr. 139/2004 sau, cu titlu subsidiar, ilegalitatea acestuia, este suficient să se amintească faptul că
respectiva comunicare, care nu este de altfel invocată în decizia atacată, a făcut obiectul unei publicări în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 22 decembrie 2005 și, prin urmare, nu putea fi aplicată,
ratione temporis
, în privința respingerii cererii de acces în litigiu, care a intervenit la 4 mai 2005.
Argumentarea reclamantei referitoare la comunicarea menționată este, din acest motiv, inoperantă.
Având în vedere cele de mai sus, se impune respingerea ca nefondată a criticii întemeiate pe respingerea cererii de acces
la răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile date de celelalte întreprinderi în cauză, precum și a prezentul motiv
în întregime.

Cu privire la pretinsele erori în stabilirea cuantumului de bază al amenzii
Argumentele părților
Cel de al patrulea motiv este structurat pe patru aspecte, referitoare la aprecierile realizate de Comisie în cadrul stabilirii
cuantumului amenzii, în ceea ce privește, în primul rând, gravitatea încălcării, în al doilea rând, durata acesteia, în al
treilea rând, efectul descurajator al amenzii și, în al patrulea rând, neluarea în considerare a cooperării reclamantei ca
circumstanță atenuantă.
În primul rând, reclamanta susține că, în aprecierea gravității încălcării, Comisia a săvârșit erori de drept și de apreciere
a faptelor. Cuantumul de bază al amenzii ar fi, în consecință, excesiv și disproporționat.
Pe de o parte, la stabilirea cuantumului de plecare, Comisia nu ar fi ținut seama de faptul că durata înțelegerii a fost mai
scurtă în ceea ce privește PBS decât în ceea ce privește PH. Cuantumul de plecare ar fi fost stabilit pe baza dimensiunii
piețelor PH și PBS combinate în SEE în 1999, fără a ține seama de împrejurarea că durata înțelegerii a fost mai scurtă în
ceea ce privește PBS. Având în vedere că piața PH reprezintă între 60 % și 65 % din piețele ambelor produse combinate, Comisia
ar fi trebuit să reducă cuantumul de plecare pentru a ține seama de perioadele încălcării în care piața PH era singura piață
afectată.
Pe de altă parte, Comisia nu ar fi examinat impactul înțelegerii pe piață. O asemenea analiză ar fi fost necesară pentru toate
perioadele în afară de cele în care acordurile privind prețurile au fost aplicate efectiv, și anume perioada august 1997-18
mai 2000 pentru PH și perioada 14 mai 1998-19 decembrie 1999 pentru PBS. Or, în decizia atacată, Comisia ar fi precizat că
nu era posibilă cuantificarea efectelor reale ale încălcării [considerentul (455) al deciziei atacate], fără a prezenta însă
motivele acestei aprecieri.
În măsura în care Comisia nu ar fi stabilit că încălcarea a avut un efect asupra prețurilor în perioadele inițială și finală
ale înțelegerii, aceasta ar fi trebuit să reducă cuantumul amenzii în consecință. Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept
prin faptul că nu a verificat dacă practicile anticoncurențiale au fost aplicate și nici nu a încercat să cuantifice efectele
acestora pe piață.
Pe de altă parte, decizia atacată ar fi viciată de o lipsă de motivare în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare
de 50 de milioane de euro, întrucât Comisia s‑a limitat să precizeze că acesta era cuantumul „care trebuie aplicat”. Acest
cuantum ar fi disproporționat în raport cu liniile directoare și cu practica decizională a Comisiei.
În al doilea rând, potrivit reclamantei, la stabilirea cuantumului amenzii care i‑a fost impusă, Comisia nu putea să ia în
considerare decât perioada februarie 1998-mai 2000.
Astfel, pe de o parte, Comisia ar fi adus numai proba încălcării săvârșite de reclamantă în perioada august 1997-18 mai 2000.
Pe de altă parte, reclamanta ar fi fost prima întreprindere care a furnizat probe privind existența unei înțelegeri în perioada
august 1997-februarie 1998. Așadar, această perioadă nu ar fi putut fi reținută în vederea stabilirii cuantumului amenzii
care i‑a fost aplicată.
În al treilea rând, Comisia nu ar fi motivat în niciun mod aplicarea majorării cuantumului amenzii în scop de descurajare.
Aceasta nu ar fi explicat de ce era necesară această majorare și, în special, nu ar fi explicat de ce o recidivă era probabilă
în lipsa unei asemenea majorări.
Majorarea în cauză ar fi excesivă și disproporționată în raport cu obiectivul prevenirii recidivei. Cuantumul amenzii anterior
acestei majorări ar fi fost în mod vădit suficient în vederea obținerii unui efect descurajator, indiferent de cifra de afaceri
și de resursele reclamantei.
În al patrulea rând, în opinia reclamantei, Comisia nu a luat pe deplin în considerare cooperarea sa în cadrul procedurii,
în temeiul Comunicării privind cooperarea. Astfel, Comisia ar fi trebuit să țină seama de aceasta în afara cadrului comunicării
menționate, în caz contrar încălcând liniile directoare, precum și principiile proporționalității și egalității de tratament.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
–       Cu privire la aprecierea gravității încălcării și a nivelului cuantumului de plecare al amenzii
În temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, la stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare
gravitatea încălcării și durata acesteia.
Potrivit unei jurisprudențe constante, gravitatea unei încălcări se stabilește ținând seama de numeroase elemente, cum ar
fi circumstanțele particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia
dispune de o marjă de apreciere (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 241, și Hotărârea Curții din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia,
C‑328/05 P, Rep., p. I‑3921, punctul 43).
Potrivit punctului 1 A primul paragraf din liniile directoare, „[l]a evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama
de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante”.
În speță, pentru a califica încălcarea drept foarte gravă, Comisia a luat în considerare natura încălcării săvârșite, care
a constat în comportamente care se numără printre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE, faptul că aceasta a vizat
întregul teritoriu al SEE, în care piețele PH și PBS combinate reprezentau o valoare totală considerabilă, și faptul că încălcarea
menționată trebuie să fi avut un efect asupra pieței, chiar dacă acesta nu putea fi măsurat [considerentele (453)-(457) ale
deciziei atacate].
În continuare, cuantumul de plecare general al amenzii a fost individualizat pentru fiecare participant în special în funcție
de importanța sa specifică pe piață. Reclamantei, cel mai important producător pe piețele PH și PBS combinate, i s‑a atribuit
un cuantum de plecare de 50 de milioane de euro [considerentele (460)-(462) ale deciziei atacate].
În primul rând, reclamanta contestă aceste aprecieri, pretinzând că ar fi trebuit să se ia în considerare de către Comisie
faptul că durata înțelegerii era mai mică în ceea ce privește PBS decât în ceea ce privește PH și că piața PH reprezenta între
60 % și 65 % din piețele celor două produse combinate.
Trebuie să se observe că, deși cuantumul de plecare este stabilit în funcție de gravitatea încălcării în ansamblu, în cazul
unei încălcări unice și continue se poate dovedi adecvat să se reflecte, în acest stadiu al stabilirii cuantumului amenzii,
intensitatea variabilă a comportamentelor ilicite (a se vedea în acest sens Hotărârea BPB/Comisia, punctul 89 de mai sus,
punctul 364).
În speță, în considerentul (331) al deciziei atacate, Comisia a precizat că, „rămânând convinsă că [era] vorba despre o încălcare
unică vizând în mod simultan PH și PBS”, urma să țină cont, pentru stabilirea cuantumului amenzii, „de faptul că înțelegerea
privind PBS a început mai târziu decât cea privind [PH] și a încetat înaintea acesteia”.
Astfel, spre deosebire de cele susținute de reclamantă, Comisia a luat în considerare, la stabilirea cuantumului amenzii,
faptul că respectivele comportamente referitoare la PBS au avut o durată mai mică în raport cu ansamblul încălcării.
Reclamanta nu poate pretinde în mod valabil că, în realitate, Comisia nu a procedat astfel pentru simplul motiv că în considerentele
(457)-(462) ale deciziei atacate se face referire la dimensiunea piețelor PH și PBS combinate și că nu se prezintă modul exact
în care durata comportamentelor coluzive referitoare la unul sau la altul dintre aceste produse a fost reflectată la stabilirea
cuantumului de plecare.
Astfel, pe de o parte, în motivele deciziei sale, Comisia nu este ținută să includă elemente exprimate în cifre sau o prezentare
mai detaliată cu privire la modul de calcul al amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia,
C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 50).
Pe de altă parte, în răspunsul la întrebarea scrisă adresată de Tribunal, Comisia a precizat că într‑adevăr a ales să țină
seama de durata diferită a comportamentelor referitoare la PBS nu în cadrul majorării cuantumului amenzii în considerarea
duratei, ci chiar la stabilirea cuantumului de plecare, precizând că nu era vorba decât despre unul dintre factorii luați
în considerare pentru stabilirea cuantumul de plecare la un nivel adecvat.
În această privință, susținând că luarea în considerare a duratei limitate a comportamentelor pe piața PBS ar fi trebuit să
aibă ca rezultat o reducere proporțională a cuantumului de plecare al amenzii, reclamanta nu ține seama de jurisprudența potrivit
căreia stabilirea unui cuantum de plecare adecvat nu poate fi rezultatul unui simplu calcul matematic, întrucât dimensiunea
pieței afectate nu constituie de altfel decât unul dintre elementele care pot fi luate în considerare la stabilirea acestui
cuantum (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 255 de mai sus, punctul 243).
Aspectul întemeiat pe neluarea în considerare a duratei limitate a comportamentelor referitoare la PBS nu este, așadar, fondat.
În al doilea rând, în opinia reclamantei, cuantumul de plecare al amenzii, stabilit la 50 de milioane de euro, este disproporționat
în raport cu liniile directoare și cu practica anterioară a Comisiei, iar decizia atacată este insuficient motivată cu privire
la acest aspect.
În această privință, referitor la practica anterioară invocată de reclamantă, trebuie amintit că Comisia dispune de o marjă
de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor
de concurență. Faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate
priva, așadar, de posibilitatea de a ridica, în orice moment, acest nivel pentru a asigura punerea în aplicare a politicii
privind concurența și pentru a întări efectul descurajator al amenzilor (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie
2008, SGL Carbon/Comisia, T‑68/04, Rep., p. II‑2511, punctul 49 și jurisprudența citată).
Referitor la liniile directoare, trebuie arătat că, în ceea ce privește, în speță, o încălcare calificată drept foarte gravă,
calificare pe care reclamanta nu a repus‑o în discuție, un cuantum de plecare de 50 de milioane de euro nu poate fi considerat
ca fiind în mod vădit disproporționat în raport cu scara prevăzută de liniile directoare.
Referitor la pretinsa insuficiență a motivării deciziei atacate în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzii
aplicate reclamantei, potrivit unei jurisprudențe constante, cerințele acestei norme fundamentale de procedură sunt îndeplinite
în cazul în care Comisia arată, în decizia sa, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării
(a se vedea Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 208 de mai sus, punctul 463 și jurisprudența
citată).
În speță, Comisia a îndeplinit aceste cerințe, având în vedere că a precizat, în considerentele (453)-(462) ale deciziei atacate,
elementele care i‑au permis să evalueze gravitatea încălcării în cauză, și anume elementele legate de natura sa, de întinderea
și de dimensiunea piețelor relevante, și a explicat aplicarea acestora în speță.
În plus, în ceea ce privește motivarea cuantumului de plecare în termeni absoluți, este necesar să se amintească faptul că
amenzile constituie un instrument al politicii de concurență a Comisiei, care trebuie să poată dispune de o marjă de apreciere
la stabilirea cuantumului acestora pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență.
Prin urmare, nu se poate impune Comisiei să furnizeze în această privință alte motive decât cele referitoare la gravitatea
și la durata încălcării (Hotărârea din 8 octombrie 2008, SGL Carbon/Comisia, punctul 269 de mai sus, punctul 32).
În consecință, cea de a doua critică este lipsită de temei.
În al treilea rând, reclamanta pretinde că, în mod greșit, Comisia nu a examinat impactul real al înțelegerii pe piață în
ceea ce privește celelalte perioade în afară de cele în care acordurile privind prețurile au fost, potrivit reclamantei, efectiv
aplicate, și anume perioada august 1997-18 mai 2000 pentru PH și perioada 14 mai 1998-19 decembrie 1999 pentru PBS.
În opinia reclamantei, Comisia avea obligația de a examina măsura în care prețurile au fost afectate sau, cel puțin, de a
aprecia probabilitatea unui efect real pe piață în perioadele în cauză.
În această privință, trebuie amintit că, deși existența unui impact real al încălcării asupra pieței este un element care
trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre un criteriu între numeroase alte criterii,
precum natura specifică a încălcării și întinderea pieței geografice. De asemenea, din cuprinsul punctului 1 A primul paragraf
din liniile directoare reiese că acest impact trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.
Trebuie arătat de asemenea că înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la repartizări de piețe precum încălcarea
în discuție în speță pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai pe baza naturii lor, Comisia nefiind obligată să
demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. Impactul real al încălcării nu constituie decât un element printre
altele care, dacă poate fi măsurat, poate permite Comisiei să majoreze cuantumul de plecare al amenzii dincolo de cuantumul
minim posibil de 20 de milioane de euro (Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P,
Rep., p. I‑7415, punctele 74 și 75).
În speță, din considerentul (455) al deciziei atacate reiese că, potrivit aprecierii Comisiei, nu era posibilă cuantificarea
efectului real pe piața SEE a ansamblului de acorduri ilicite în cauză și că, prin urmare, aceasta nu s‑a întemeiat în mod
specific pe un asemenea efect, în special, în temeiul aprecierii potrivit căreia efectul real trebuie luat în considerare
numai atunci când poate fi măsurat.
În același considerent, Comisia a afirmat că acordurile coluzive au fost puse în aplicare de producătorii europeni și că această
punere în aplicare a avut efectiv efecte asupra pieței, chiar dacă efectele reale erau „dificil de măsurat
ex hypothesi
”.
În plus, în considerentul (457) al deciziei atacate, care cuprinde concluzia referitoare la calificarea încălcării drept foarte
gravă, Comisia s‑a referit nu numai la natura încălcării, la întinderea geografică și la dimensiunea pieței, ci și la faptul
că încălcarea „[trebuie] să fi avut un efect”.
În această privință, trebuie să se constate că, întrucât înțelegerea în cauză a fost pusă în aplicare pe întregul teritoriu
al SEE și a avut ca obiect împărțirea cotelor de piață și a clienților, precum și stabilirea unor obiective privind prețurile,
Comisia a putut să o califice în mod întemeiat drept încălcare foarte gravă, având în vedere natura sa, fără a avea obligația
de a demonstra un impact real al acesteia asupra pieței.
Astfel, constatarea Comisiei referitoare la faptul că încălcarea, privită în ansamblu, „[trebuie] să fi avut un efect” asupra
pieței nu poate fi considerată decât ca un indiciu subsidiar luat în considerare la stabilirea gravității acesteia.
Pe de altă parte, reclamanta nu contestă constatarea menționată în sine, ci se limitează să susțină că ar fi trebuit să se
admită de către Comisie faptul că încălcarea nu a avut efecte reale în anumite perioade ale încălcării și să le ia în considerare
la stabilirea cuantumului de plecare.
Această argumentare nu este, așadar, în realitate, îndreptată împotriva calificării încălcării drept foarte gravă, ci urmărește
repunerea în discuție a cuantumului amenzii aplicate de Comisie în funcție de gravitatea încălcării.
În această privință, trebuie arătat că, deși impactul real al încălcării, în cazul în care poate fi măsurat, constituie unul
dintre elementele care pot conduce la o creștere a cuantumului de plecare al amenzii dincolo de cuantumul minim posibil, în
speță reiese cu claritate din considerentul (455) al deciziei atacate că, potrivit aprecierii Comisiei, impactul în cauză
nu putea fi măsurat și, în consecință, nu putea fi luat în considerare la stabilirea cuantumului amenzii.
În măsura în care reclamanta se referă la Hotărârea din 5 aprilie 2006, Degussa/Comisia (T‑279/02, Rec., p. II‑897, punctele
241-254), în care Tribunalul a redus cuantumul amenzii stabilit în funcție de gravitatea încălcării, după ce a constatat că
Comisia stabilise acest cuantum în considerarea impactului real asupra pieței, deși această circumstanță nu fusese dovedită
pentru toată durata încălcării, trebuie arătat că, spre deosebire de circumstanțele cauzei în care a fost pronunțată hotărârea
menționată, în speță, Comisia nu s‑a întemeiat pe impactul real al încălcării asupra pieței pentru a stabili cuantumul amenzii.
Pe de altă parte, întrucât este vorba despre un element facultativ în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, reclamanta nu
poate reproșa în mod valabil Comisiei faptul că nu a explicitat motivele constatării sale în ceea ce privește caracterul nemăsurabil
al impactului real al încălcării.
Astfel, stabilind cuantumul de plecare al amenzii aplicate reclamantei, Comisia a putut, în mod întemeiat, să înlăture factorul
în cauză și să se bazeze pe alte elemente, precum natura încălcării, întinderea geografică și dimensiunea pieței, fără a fi
ținută să justifice această alegere.
Prin urmare, reclamanta susține în mod greșit că revenea Comisiei obligația de a stabili impactul real al înțelegerii asupra
pieței și de a lua în considerare inexistența unui asemenea impact în anumite perioade ale încălcării sau de a prezenta motivele
specifice pe care s‑a bazat aprecierea sa potrivit căreia impactul menționat nu putea fi măsurat.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, aspectele referitoare la aprecierea gravității încălcării și la stabilirea
cuantumului de plecare al amenzii nu pot fi primite.
–       Cu privire la efectul descurajator
Reclamanta susține că aplicarea majorării cuantumului amenzii în scop de descurajare nu a fost motivată de Comisie, aceasta
omițând să explice necesitatea majorării respective în raport cu situația sa particulară și să evalueze probabilitatea de
recidivă. În plus, potrivit reclamantei, majorarea în cauză, cu 50 %, este excesivă în raport cu obiectivul prevenirii recidivei
și este disproporționată, indiferent de dimensiunea întreprinderii sale.
În ceea ce privește motivarea deciziei atacate, trebuie arătat că, potrivit Comisiei, era necesară stabilirea cuantumului
amenzilor la un nivel care să garanteze un efect suficient de descurajator, având în vedere dimensiunea fiecărei întreprinderi
[considerentul (463) al deciziei atacate].
În același considerent, Comisia a reținut aplicarea unui coeficient de multiplicare de 1,5 din cuantumul de plecare al amenzii
aplicate reclamantei, având în vedere dimensiunea importantă a acesteia, care rezultă din cifra sa de afaceri mondială considerabilă
obținută în cursul celui mai recent exercițiu financiar care precedă decizia atacată.
Trebuie constatat că, prin intermediul acestor considerații, Comisia a prezentat corespunzător cerințelor legale elementele
luate în considerare în vederea majorării, în scopuri de descurajare, a cuantumului amenzii aplicate reclamantei, care permit
astfel acesteia să cunoască justificarea majorării respective, efectuate în raport cu situația sa particulară, și să își valorifice
drepturile, precum și instanței Uniunii, să își exercite controlul.
Astfel, în cadrul expunerii motivelor care justifică nivelul amenzii, Comisia nu este ținută să indice elementele exprimate
în cifre care au ghidat exercitarea puterii sale de apreciere, în special în ceea ce privește efectul descurajator urmărit
(a se vedea în acest sens Hotărârea Cascades/Comisia, punctul 264 de mai sus, punctele 39-48, și Hotărârea Tribunalului din
27 septembrie 2006, Akzo Nobel/Comisia, T‑330/01, Rec., p. II‑3389, punctul 125).
Referitor la temeinicia deciziei atacate, trebuie amintit mai întâi că, la stabilirea cuantumului amenzii, Comisia trebuie
să asigure caracterul descurajator al acesteia (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 106, și Hotărârea Curții Archer Daniels Midland/Comisia, punctul 158 de mai sus, punctul
63).
În această privință, Comisia poate lua în considerare în special dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză
(a se vedea în acest sens Hotărârile Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 297 de mai sus, punctul 120, și
Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 255 de mai sus, punctul 243).
De asemenea, punctul 1 A al patrulea paragraf din liniile directoare prevede că este necesar să se țină seama de capacitatea
economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor,
și să se stabilească amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator.
În speță, în ceea ce privește susținerea reclamantei întemeiată pe pretinsul caracter disproporționat al majorării în cauză,
trebuie arătat că, având în vedere că încălcarea sancționată corespunde unor comportamente a căror ilegalitate a fost afirmată
de Comisie în mai multe rânduri de la primele sale intervenții în materie, Comisia a putut stabili cuantumul amenzii la un
nivel suficient de descurajator, fără a avea obligația de a evalua probabilitatea de recidivă din partea reclamantei (a se
vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949,
punctele 46 și 47).
Trebuie arătat, în continuare, că Comisia dispune de o marjă de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor pentru a orienta
comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență. În această privință, având în vedere dimensiunea
reclamantei atestată de cifra sa de afaceri la nivel mondial deosebit de importantă, majorarea în cauză, cu 50 %, nu poate
fi considerată disproporționată în raport cu obiectivul de descurajare.
Pe de altă parte, întrucât majorarea în cauză se bazează pe elementul de care s‑a făcut abstracție la stabilirea cuantumului
de plecare, și anume necesitatea de a asigura caracterul descurajator al amenzii ținând seama de resursele globale considerabile
ale reclamantei, aceasta nu poate susține în mod valabil că obiectivul de descurajare a fost luat în considerare în suficientă
măsură prin cuantumul de plecare.
Având în vedere cele de mai sus, prezenta critică nu poate fi primită.
–       Cu privire la durata încălcării
În considerentul (467) al deciziei atacate, Comisia a constatat că reclamanta a participat la o încălcare de lungă durată,
care a avut loc între 31 ianuarie 1994 și 31 decembrie 2000, și anume o perioadă de șase ani și unsprezece luni. Prin urmare,
cuantumul de plecare al amenzii sale a fost majorat cu 65 %, respectiv cu 10 % pentru fiecare an complet de participare la
încălcare și cu 5 % pentru perioada restantă.
Pe de o parte, reclamanta contestă această apreciere afirmând că participarea sa la încălcare nu a fost demonstrată de Comisie
pentru perioada anterioară lunii august 1997 și nici pentru perioada ulterioară datei de 18 mai 2000.
Or, având în vedere că această critică se confundă în întregime cu argumentarea dezvoltată de reclamantă în cadrul primelor
două motive analizate mai sus, referitoare la durata încălcării, nu este necesară examinarea acesteia în mod autonom.
Pe de altă parte, reclamanta susține că a fost prima întreprindere care a furnizat, în cadrul cooperării sale cu Comisia,
probe privind existența unei înțelegeri în perioada august 1997-februarie 1998. Potrivit reclamantei, Comisia nu ar fi putut
lua în considerare, așadar, această perioadă la stabilirea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.
Conform punctului 23 litera (b) ultimul paragraf din Comunicarea privind cooperarea, „în cazul în care o întreprindere furnizează
elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei, care au un impact direct asupra gravității sau a duratei
presupusului cartel, Comisia nu le va lua în considerare atunci când va stabili cuantumul amenzii aplicate întreprinderii
care le‑a furnizat” [traducere neoficială].
În speță, reclamanta susține, în esență, că probele încălcării pe care le‑a furnizat în cadrul cooperării au avut o incidență
directă asupra stabilirii duratei înțelegerii, în măsura în care au permis Comisiei să situeze data începutului încălcării
în luna august 1997.
Trebuie să se observe că acest argument se întemeiază pe aprecierea potrivit căreia Comisia nu a stabilit corespunzător cerințelor
legale existența încălcării în perioada anterioară lunii august 1997.
Or, întrucât această apreciere a fost respinsă ca urmare a examinării primului motiv (a se vedea punctul 170 de mai sus),
nici prezentul argument nu poate fi primit. Astfel, în măsura în care Comisia a stabilit în mod întemeiat că înțelegerea a
vizat perioade anterioare lunii august 1997, proba adusă de reclamantă cu privire la perioada subsecventă nu a putut avea
o incidență directă asupra stabilirii duratei înțelegerii.
Având în vedere ansamblul celor prezentate mai sus, prezenta critică, în măsura în care se referă la durata încălcării, nu
necesită o examinare autonomă în raport cu cea efectuată cu privire la primul și la al doilea motiv de mai sus și nu este
fondată în ceea ce privește restul aspectelor.
–       Cu privire la neluarea în considerare a cooperării reclamantei în afara Comunicării privind cooperarea
Cu titlu subsidiar în raport cu al treilea motiv, întemeiat pe aplicarea eronată a Comunicării privind cooperarea, care este
examinat în continuare, reclamanta susține că nu a fost luată în considerare pe deplin de către Comisie cooperarea sa în afara
domeniului de aplicare al acestei comunicări, drept circumstanță atenuantă.
Este suficient să se amintească, în această privință, că, în ceea ce privește încălcările care țin de domeniul de aplicare
al Comunicării privind cooperarea, în principiu, persoana interesată nu poate reproșa în mod valabil Comisiei că nu a luat
în considerare drept circumstanță atenuantă gradul cooperării sale în afara cadrului juridic al Comunicării privind cooperarea
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul 586 și
jurisprudența citată).
În speță, această apreciere este aplicabilă cu atât mai mult cu cât Comisia a luat în considerare cooperarea reclamantei,
reducând cuantumul amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea. În aceste condiții, nu se poate reproșa în mod valabil
Comisiei că nu a aplicat o reducere suplimentară a cuantumului amenzii impuse reclamantei, în afara domeniului de aplicare
al comunicării menționate.
Prin urmare, prezenta critică și, în consecință, cel de al patrulea motiv în întregime nu pot fi primite.

Cu privire la aplicarea Comunicării privind cooperarea
Argumentele părților
Prezentul motiv cuprinde trei critici referitoare, în primul rând, la aprecierea datei cererii de clemență a reclamantei,
în al doilea rând, la clasarea acesteia în raport cu celelalte două întreprinderi în cauză și, în al treilea rând, la nivelul
reducerii cuantumului amenzii acordate.
–       Cu privire la aprecierea datei cererii reclamantei
Reclamanta susține că, în mod greșit, Comisia a considerat că cererea sa de clemență a fost introdusă la 4 aprilie 2003 în
loc de 3 aprilie 2003 la ora 9.30, dată la care aceasta ar fi contactat Comisia pe cale telefonică, recunoscând participarea
sa la încălcare și solicitând o întâlnire urgentă pentru a da o declarație orală.
Cererile de clemență ar trebui să fie examinate în ordinea primirii lor, indiferent dacă solicitantul este pregătit să furnizeze
informațiile în scris sau oral. În speță, reclamanta ar fi introdus cererea în cursul conversației telefonice din 3 aprilie,
care ar fi fost urmată de faxul, transmis la aceeași dată la ora 13.24, în care reclamanta ar fi solicitat o întâlnire urgentă
în vederea depunerii unei declarații orale.
Refuzul Comisiei de a considera o asemenea cerere drept o cerere de clemență ar defavoriza întreprinderea care dorește să
facă o declarație orală, care ar necesita timp în termeni de organizare. Potrivit reclamantei, în cazul în care o întreprindere
recunoaște o încălcare și dorește să coopereze prin depunerea unei declarații, de îndată și la un moment convenit cu Comisia,
trebuie să se prezume că cererea sa a fost prezentată la momentul la care aceasta a solicitat o întâlnire cu Comisia în vederea
depunerii declarației.
Declarațiile orale ale întreprinderilor ar fi un mijloc recunoscut de a prezenta cereri de clemență. Or, abordarea urmată
de Comisie în decizia atacată ar descuraja întreprinderile să furnizeze declarații orale și ar fi contrară obiectivelor Comunicării
privind cooperarea. În speță, reclamanta ar fi fost singura întreprindere al cărei personal de conducere, martor direct al
înțelegerii, s‑ar fi prezentat pentru a face declarații orale și pentru a răspunde întrebărilor Comisiei.
Potrivit reclamantei, apelul telefonic și faxul din 3 aprilie ar confirma cererea sa de a obține o întâlnire pentru a introduce
o cerere de clemență, în care indica natura informațiilor pe care intenționa să le comunice Comisiei cât mai curând posibil.
Într‑un al doilea fax, transmis la aceeași dată la ora 17.24, reclamanta ar fi afirmat că era pregătită să furnizeze imediat
informații și s‑ar fi pus la dispoziția Comisiei în vederea unei reuniuni comune la aceeași dată sau în ziua următoare.
Astfel, comunicările în cauză ar fi indicat în mod clar obiectivul reuniunii și natura informațiilor pe care reclamanta intenționa
să le prezinte Comisiei. Faptul că acestea nu conțineau ele însele informații referitoare la încălcare ar fi lipsit de pertinență.
Refuzând să considere că reclamanta a introdus cererea de clemență la 3 aprilie 2003 la ora 9.30 sau, cu titlu subsidiar,
la ora 13.24, Comisia nu ar fi luat în considerare particularitățile inerente unei cereri orale, cu încălcarea articolului
23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și a punctelor 21-23 din Comunicarea privind cooperarea.
În plus, Comisia ar fi încălcat principiul protecției încrederii legitime și principiul bunei administrări. Reclamanta ar
fi putut crede în mod legitim că cererea sa ar fi considerată ca fiind introdusă la momentul apelului său telefonic. În aceste
condiții, ar fi revenit Comisiei sarcina de a informa reclamanta cu privire la modul în care intenționa să aplice Comunicarea
privind cooperarea, ceea ce ar fi permis reclamantei să formuleze imediat o cerere scrisă prin fax.
Prin faptul că a acordat un tratament preferențial întreprinderii care a transmis documentele prin fax, Comisia ar fi încălcat
principiul egalității de tratament în detrimentul reclamantei, care dorea să furnizeze o probă orală.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
–       Cu privire la clasarea reclamantei în raport cu celelalte două întreprinderi în cauză
Reclamanta susține că, în mod greșit, Comisia a constatat că EKA Chemicals și Arkema îndeplineau, la momentul introducerii
cererilor de clemență respective, condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea.
Comisia ar fi luat în considerare numai momentul introducerii cererilor de clemență de către EKA Chemicals și Arkema și nu
ar fi analizat dacă acestea au adus o probă de o valoare adăugată semnificativă, cu încălcarea punctelor 21-23 din Comunicarea
privind cooperarea, a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, precum și a obligației sale de motivare.
Or, elementele furnizate de EKA Chemicals și de Arkema nu ar fi constituit o probă de o valoare adăugată semnificativă și,
în consecință, nu ar fi îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea.
În ceea ce privește EKA Chemicals, majoritatea elementelor furnizate în faxul său din 29 martie 2003 și în declarația sa orală
din 31 martie 2003 ar fi vizat acordurile dintre cei doi producători scandinavi și nu ar fi pertinente, așadar, în vederea
dovedirii înțelegerii în cadrul SEE. O mare parte din informații ar fi vizat fapte anterioare începutului înțelegerii.
În decizia atacată, Comisia nu s‑ar fi întemeiat pe elementele prezentate de EKA Chemicals decât în șase rânduri și numai
în ceea ce privește perioada anterioară lunii august 1997. Aceste elemente de probă ar fi avut o valoare limitată, deoarece
nu au fost confirmate, ci vagi și neconvingătoare. În realitate, Comisia ar fi utilizat elementele furnizate de EKA Chemicals
numai la 8 octombrie 2004. Având în vedere că EKA Chemicals a participat la înțelegere numai până la intrarea sa pe „piața
continentală” [considerentul (364) al deciziei atacate], aceasta nu ar fi putut furniza informații privind această piață.
În ceea ce privește Arkema, consilierii săi juridici ar fi transmis Comisiei, la 3 aprilie 2003, un fax cu treisprezece anexe,
precizând că acestea conțineau documente referitoare la încălcare.
Ar fi vorba despre însemnări și de fișe manuscrise, nedatate, fără titluri, unele dintre acestea fiind dificil lizibile și
de proastă calitate sau chiar incomplete, iar altele cuprinzând simboluri sau abrevieri, neinteligibile în lipsa altor explicații.
Comisia însăși ar fi admis, în scrisoarea adresată reclamantei la 1 aprilie 2005, că îi era dificil să citească aceste documente.
Arkema nu ar fi furnizat explicații sau comentarii cu privire la aceste documente decât la 26 mai 2003.
Documentele în cauză nu ar putea fi considerate elemente de probă, deoarece nu ar permite stabilirea faptelor în lipsa unor
explicații suplimentare. Acestea nu ar conține indicații privind datele, locurile, obiectul discuțiilor și participanții și
nu ar permite să se deducă faptul că se referă la PH.
Numai explicațiile ulterioare, furnizate la 26 mai 2003, ar fi conferit forță probantă documentelor în cauză. Astfel, pentru
fiecare dintre documentele din 3 aprilie 2003, o explicație detaliată, dată la 26 mai 2003, ar fi fost necesară pentru înțelegerea
conținutului și pentru aprecierea semnificației acestuia.
Arkema ar fi furnizat elemente de probă abia la 26 mai 2003, la apoximativ șapte săptămâni după faxul inițial. Timpul necesar
pentru prezentarea elementelor respective ar demonstra caracterul neadecvat și incomplet al comunicării din 3 aprilie 2003,
care ar fi fost rezultatul unei „tentative precipitate și deplasate” a Arkema prin care se urmărea obținerea simultană a clemenței
în mai multe cauze. Această precipitare ar fi ilustrată prin faptul că anexele comunicate la 3 aprilie 2003 ar fi fost prezentate
într‑o ordine greșită sau chiar sub o formă incompletă și era necesar să fie completate prin documente furnizate la 26 mai
2003.
În decizia atacată, Comisia s‑ar fi întemeiat în același timp pe documentele furnizate la 3 aprilie 2003, pe cele prezentate
la 26 mai 2003 și pe explicațiile furnizate la aceeași dată. Atunci când Comisia face trimitere la un document furnizat la
3 aprilie 2003, aceasta s‑ar întemeia în mod explicit pe explicațiile din 26 mai 2003 [a se vedea, de exemplu, considerentul
(185) al deciziei atacate]. Documentele comunicate la 3 aprilie 2003 nu ar fi utilizate decât în legătură cu o singură reuniune
[considerentul (192) al deciziei atacate] și această trimitere ar fi necesitat de asemenea referirea la explicațiile din 26
mai 2003.
Pe de altă parte, Arkema nu ar fi solicitat clemența cu privire la PBS și nu ar fi adus niciun element referitor la PBS anterior
datei de 15 iulie 2003. Comisia nu ar putea concluziona, așadar, în mod întemeiat că documentele furnizate la 3 aprilie 2003
se refereau la ambele produse vizate de investigație.
Comisia contestă argumentele reclamantei.
–       Cu privire la nivelul reducerii acordate reclamantei
Cu titlu subsidiar, reclamanta afirmă că, prin faptul că a refuzat să îi acorde, în temeiul cooperării sale, reducerea maximă
de 20 % aplicată pentru cea de a treia întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind
cooperarea, Comisia a săvârșit o eroare de drept și o eroare vădită de apreciere.
Nivelul reducerii ar fi stabilit în considerarea momentului în care au fost furnizate probele și a valorii adăugate semnificative
a respectivelor probe. Or, Comisia nu ar fi examinat în ce măsură informațiile prezentate de reclamantă reprezentau o valoare
adăugată semnificativă.
În plus, Comisia nu ar fi apreciat în mod corect semnificația informațiilor prezentate de reclamantă. Spre deosebire de informațiile
prezentate de EKA Chemicals și de Arkema, cele furnizate de reclamantă ar fi vizat în același timp PH și PBS. Reclamanta ar
fi furnizat informații detaliate și precise cu privire la toate reuniunile importante menționate în decizia atacată, organizate
în perioada august 1997-sfârșitul anului 1998 pentru PH și în perioada mai 1998-decembrie 1999 pentru PBS. Pentru a demonstra
încălcarea, Comisia s‑ar fi întemeiat practic pe toate reuniunile menționate de reclamantă.
În această privință, Comisia ar fi trebuit să considere că reclamanta a fost prima întreprindere care a furnizat informații
detaliate și, așadar, noi cu privire la toate reuniunile care au constituit esența înțelegerii. Comisia ar fi declarat în
mod greșit că alte întreprinderi o informaseră deja în legătură cu aceste reuniuni. Ea nu ar fi putut să se limiteze la aprecierea
probei furnizate de reclamantă „în ansamblu”, ci ar fi trebuit să evalueze fiecare dintre elemente.
Comisia nu ar fi luat în considerare natura informațiilor furnizate de reclamantă prin faptul că a constatat că acestea confirmau
numai informațiile deja furnizate de Degussa. Reclamanta ar fi furnizat probe suplimentare substanțiale, inclusiv mărturii
directe. Comisia s‑ar fi întemeiat numai de zece ori pe informațiile furnizate de Degussa, care, între altele, nu s‑ar fi
referit la reuniunile din 1997 privind PH, dezvăluite de reclamantă.
Comisia ar fi trebuit să ia în considerare faptul că numai reclamanta a pus la dispoziția sa personalul său de conducere,
care a adus proba directă a încălcării, că aceasta nu s‑a limitat să facă declarații scrise prin intermediul avocaților săi
și că a cooperat în mod continuu după depunerea cererii sale de clemență, răspunzând la cererile de informații și furnizând
în mod spontan informații suplimentare. Comisia ar fi considerat în mod greșit că mărturiile orale ale participanților la
o reuniune au o forță probantă inferioară celei a mijloacelor de probă scrise.
Decizia atacată s‑ar fi întemeiat în foarte mare măsură pe informațiile furnizate de reclamantă. Prin faptul că nu a luat
în considerare importanța acestei cooperări, Comisia nu ar fi aplicat în mod corect punctul 23 din Comunicarea privind cooperarea.
Reducerea acordată reclamantei ar fi deosebit de scăzută și disproporționată atât în raport cu reducerea maximă prevăzută
de Comunicarea privind cooperarea, cât și în raport cu reducerile acordate celorlalte întreprinderi în cauză, în special întreprinderii
Arkema, ceea ce ar fi condus la o încălcare a principiului egalității de tratament. Reclamanta ar fi contribuit la stabilirea
încălcării într‑o măsură mai mare decât Arkema. Reducerea cuantumului amenzii acordate reclamantei ar fi, așadar, „în mod
vădit ilegală și nerezonabil de scăzută”.
Comisia susține că a prezentat corespunzător cerințelor legale, în considerentul (523) al deciziei atacate, motivele pentru
care a acordat reclamantei o reducere a cuantumului amenzii cu 10 % în temeiul cooperării.
În ceea ce privește semnificația și întinderea valorii adăugate a probelor aduse de reclamantă, Comisia ar fi luat efectiv
în considerare faptul că probele în cauză vizau în același timp PH și PBS. Nu ar fi mai puțin adevărat că reclamanta a furnizat
în principal elemente de probă care au permis confirmarea anumitor informații furnizate de Degussa și de Arkema.
Potrivit Comisiei, deși este adevărat că probele furnizate de reclamantă sunt menționate în decizia atacată cu privire la
toate reuniunile multilaterale din perioada 1997-2000, la momentul introducerii cererii de clemență a reclamantei, aceste
reuniuni fuseseră deja semnalate de alte întreprinderi. Comisia ar fi putut să aprecieze, așadar, că probele furnizate de
reclamantă nu făceau decât să confirme ceea ce cunoștea deja cu privire la ansamblul încălcării.
În ceea ce privește conținutul și continuitatea cooperării reclamantei după introducerea cererii sale de clemență, ar rezulta
din cuprinsul punctului 23 litera (b) al doilea paragraf ultima teză din Comunicarea privind cooperarea că Comisia nu este
obligată să ia în considerare aceste elemente. Cooperarea continuă ar trebui să fie prezumată, iar dispoziția în cauză ar
permite mai curând penalizarea unei cooperări inconsistente după introducerea cererii de clemență.
Referitor la pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, situația reclamantei și situația Arkema nu ar fi fost
comparabile, pentru motivele prezentate în considerentele (510) și (513) ale deciziei atacate, această diferență justificând
acordarea reducerii maxime întreprinderii Arkema, iar nu reclamantei. În plus, Comisia ar fi luat în considerare în mod explicit
data la care reclamanta a furnizat probele, în considerentul (515) al deciziei atacate.
Aprecierea Tribunalului
Comunicarea privind cooperarea prevede, la punctele 21-23:
„21.      Pentru a putea îndeplini condițiile necesare pentru o [reducere a cuantumului amenzii], o întreprindere trebuie să furnizeze
Comisiei elementele cu privire la presupusa încălcare care reprezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele
de probă aflate deja în posesia Comisiei și trebuie să înceteze participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu
la momentul la care furnizează elementele de probă.
22.      Noțiunea «valoare adăugată» se referă la măsura în care probele furnizate întăresc, prin natura și/sau prin nivelul de detaliere
al acestora, capacitatea Comisiei de a demonstra existența faptelor în cauză. În această evaluare, Comisia consideră în general
că probele scrise care datează din perioada la care se raportează faptele au o valoare mai mare decât [cea a] probe[lor] stabilite
ulterior. De asemenea, se consideră în general că probele care sunt direct relevante pentru faptele în cauză au o valoare
mai mare decât cele care au o relevanță indirectă.
23.      Comisia stabilește în cazul oricărei decizii finale adoptate la finalul procedurii administrative:
a)      dacă probele furnizate de o întreprindere reprezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu probele aflate în posesia
Comisiei la acea dată;
b)      nivelul reducerii de care va beneficia întreprinderea, care se va stabili după cum urmează, în funcție de cuantumul amenzii
care i‑ar fi fost aplicată în mod normal de Comisie:
–        prima întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 30-50 %;
–        a doua întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 20-30 %;
–        alte întreprinderi care îndeplinesc condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de maximum 20 %.
Pentru a stabili nivelul reducerii în cadrul fiecăreia dintre aceste marje, Comisia ia în considerare data la care probele
care îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 21 au fost prezentate și măsura în care acestea reprezintă valoare adăugată.
De asemenea, Comisia poate lua în considerare întinderea și continuitatea cooperării oferite de întreprindere ulterior datei
contribuției sale.
În plus, în cazul în care o întreprindere furnizează elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei,
care au un impact direct asupra gravității sau duratei presupusului cartel, Comisia nu le va lua în considerare atunci când
va stabili cuantumul amenzii aplicate întreprinderii care le‑a furnizat.”
În speță, în temeiul Comunicării privind cooperarea, Comisia a constatat că Degussa îndeplinea condițiile pentru a beneficia
de o imunitate totală la amendă. EKA Chemicals și Arkema, fiind considerate drept prima și, respectiv, a doua întreprindere
care a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din comunicarea menționată, au obținut reduceri ale cuantumului amenzii
de 40 % și, respectiv, de 30 %. Reclamanta, considerată a treia întreprindere care a îndeplinit această condiție, a beneficiat
de o reducere de 10 % [considerentele (501)-(524) ale deciziei atacate].
–       Cu privire la aprecierea datei cererii formulate de reclamantă
Reiese din decizia atacată că EKA Chemicals a introdus cererea de clemență la 29 martie 2003, a dat o declarație orală la
31 martie 2003 și a furnizat elemente de probă privind încălcarea în cursul aceleiași săptămâni [considerentele (67), (503)
și (505) ale deciziei atacate].
Prin faxul din 3 aprilie 2003, la ora 15.50, Arkema a transmis Comisiei cererea sa de clemență, însoțită de treisprezece anexe
care indicau că includ documente privind înțelegerea în cauză. La 26 mai 2003, Arkema a prezentat Comisiei noi elemente referitoare
la cererea sa de clemență, între care figurau explicațiile cu privire la documentele transmise la 3 aprilie 2003 [considerentele
(69), (510) și (516) ale deciziei atacate].
Reiese din dosar, precum și din considerentele (68)-(71) ale deciziei atacate că reclamanta a stabilit un prim contact cu
Comisia pe cale telefonică la data de 3 aprilie 2003, în cursul dimineții.
Prin faxul transmis la aceeași dată la ora 13.15, reclamanta a informat Comisia că dorea să introducă „prin prezenta” o cerere
în temeiul Comunicării privind cooperarea și că, având în vedere natura orală a probei, dorea să „întâlnească Comisia cât
mai curând posibil pentru a‑i face cunoscute aceste elemente, urmând procedura [care permite] depunerea acestui tip de declarații
orale”. În sfârșit, reclamanta a solicitat Comisiei o confirmare a „disponibilității [sale] pentru o reuniune [în cursul zilei
următoare]”.
Prin faxul transmis la aceeași dată la ora 17.24, reclamanta a confirmat că era „pregătită să furnizeze imediat informațiile
suplimentare și se [punea], prin urmare, în întregime la dispoziția Comisiei în vederea unei reuniuni [la aceeași dată sau
în ziua următoare]”. Prin faxul transmis la aceeași dată la ora 17.28, reclamanta a confirmat participarea la o reuniune cu
Comisia, prevăzută pentru a doua zi, 4 aprilie 2003, la ora 14.15.
La 4 aprilie 2003, reclamanta a dat o declarație orală la sediul Comisiei, însoțită de mărturiile responsabililor săi. La
9 aprilie 2003, aceasta a dat o declarație orală privind în mod specific PBS. Reclamanta a confirmat respectivele declarații
în scris, adăugând anumite elemente suplimentare, la 11 și la 16 aprilie 2003.
Având în vedere aceste fapte, care nu sunt contestate de reclamantă, Comisia a apreciat, în decizia atacată, că „la 4 aprilie
2003 […] [reclamanta a] introdus o cerere de aplicare a Comunicării privind [cooperarea] constând într‑o o declarație orală”
[considerentul (515) al deciziei atacate].
În cadrul prezentei critici, reclamanta susține că, în aplicarea punctelor 21-23 din Comunicarea privind cooperarea, Comisia
a săvârșit o eroare de drept. Potrivit reclamantei, în cazul în care o întreprindere dorește să coopereze dând o declarație
de îndată și la un moment convenit cu Comisia, trebuie să se considere că cererea sa fost efectuată la momentul la care aceasta
a contactat Comisia în scopul de a da această declarație.
Trebuie constatat, în această privință, că din cuprinsul punctelor 21 și 23 din Comunicarea privind cooperarea reiese că,
pentru a putea îndeplini condițiile necesare pentru o reducere a cuantumului amenzii, o întreprindere trebuie să furnizeze
Comisiei elemente de probă care să reprezinte o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia acesteia.
În plus, în vederea aplicării marjelor de reducere a cuantumului amenzii prevăzute la punctul 23 litera (b) din comunicarea
menționată, Comisia trebuie să stabilească momentul la care întreprinderea a îndeplinit această condiție.
Rezultă astfel în mod clar din termenii dispozițiilor în cauză că, în vederea aplicării marjelor de reducere prevăzute la
punctul 23 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea, Comisia trebuie să stabilească momentul la care întreprinderea i‑a
furnizat efectiv elemente de probă care au o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia sa.
Această interpretare este confirmată de considerații inerente regimului prevăzut de comunicarea menționată, în temeiul cărora
Comisia are obligația de a stabili momentul exact la care condițiile de reducere a cuantumului amenzii sunt îndeplinite de
întreprinderea în cauză, prin compararea elementelor de probă furnizate cu cele aflate deja în posesia sa la data cererii,
și trebuie, astfel, să dispună efectiv de elementele respective.
În măsura în care reclamanta pretinde că această abordare, întemeiată pe stabilirea momentului prezentării efective a elementelor
de probă furnizate de întreprinderea care depune o cerere de clemență, restrânge încurajarea întreprinderilor în cauză de
a prezenta o probă orală, care poate totuși să includă mărturii ale unor persoane direct implicate în comportamentele ilicite,
trebuie să se observe că această apreciere, chiar dacă s‑ar presupune că este dovedită, nu poate repune în discuție interpretarea
care decurge din însăși formularea Comunicării privind cooperarea.
În orice caz, reclamanta susține în mod greșit că abordarea în cauză este de natură să conducă la o inegalitate de tratament
în detrimentul întreprinderilor care doresc să dea o declarație orală.
Astfel, dispozițiile în cauză din Comunicarea privind cooperarea, care impun stabilirea momentului exact al depunerii elementelor
de probă care au o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia Comisiei, sunt aplicabile fără
distincție oricărei întreprinderi care formulează o cerere de clemență.
În ceea ce privește stabilirea datei cererii, trebuie să se considere că întreprinderile care formulează o cerere de clemență
în temeiul comunicării menționate se află în situații similare, indiferent de modalitățile de prezentare a elementelor de
probă, care țin de alegerea autorului cererii. În consecință, aceste situații trebuie să fie tratate în același mod.
Având în vedere aceste considerații, teza reclamantei potrivit căreia, în vederea aplicării marjelor de reducere a cuantumului
amenzii, trebuie să se ia în considerare momentul în care întreprinderea contactează Comisia în scopul de a da o declarație
orală nu poate fi primită.
În speță, este clar că reclamanta nu a prezentat Comisiei niciun element de probă privind încălcarea în cauză anterior declarației
sale orale din 4 aprilie 2003. În consecință, Comisia a constatat, în mod întemeiat, că aceasta era data la care reclamanta
a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea.
În această privință, reclamanta nu poate să se prevaleze în mod valabil nici de constrângeri de timp referitoare la depunerea
declarației sale orale.
Astfel, tocmai pentru că transmiterea orală de informații se dovedește a fi o modalitate de cooperare în principiu mai puțin
rapidă decât cea constând în transmiterea informațiilor în scris, întreprinderea în cauză, atunci când decide să transmită
informații pe cale orală, trebuie să țină seama de riscul ca o altă întreprindere să transmită Comisiei, în scris și înaintea
sa, elemente determinante pentru dovedirea existenței înțelegerii (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul
314 de mai sus, punctul 505).
În plus, reclamanta nu pretinde că momentul în care a depus cererea de clemență ar fi fost condiționat, în vreun mod, de disponibilitatea
resurselor Comisiei. Pe de altă parte, reiese din circumstanțele speței că Comisia a luat pe deplin în considerare urgența
invocată de reclamantă și a organizat o reuniune la data propusă pentru a primi cererea acesteia.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului protecției încrederii legitime, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă
că dreptul de a invoca acest principiu aparține oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația
Uniunii l‑a determinat să nutrească speranțe legitime (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 7 iunie 2006, Österreichische
Postsparkasse și Bank für Arbeit und Wirtschaft/Comisia, T‑213/01 și T‑214/01, Rec., p. II‑1601, punctul 210 și jurisprudența
citată).
În speță, reclamanta se limitează să susțină că ar fi trebuit să fie informată de Comisie cu privire la modul în care aceasta
intenționa să aplice Comunicarea privind cooperarea.
Or, având în vedere termenii clari ai dispozițiilor citate anterior din comunicarea menționată, care impun ca elementele de
probă să constituie o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia Comisiei, reclamanta nu a putut
crede în mod legitim că ordinea cooperării sale ar fi stabilită, în vederea aplicării marjelor de reducere a cuantumului amenzii,
în raport cu data comunicărilor sale din 3 aprilie 2003, întrucât niciun element de probă nu a fost prezentat în cadrul acestor
comunicări.
Pe de altă parte, reclamanta nu afirmă că i‑ar fi fost dată de Comisie vreo asigurare că cererea sa ar fi tratată ca și cum
ar fi fost prezentată la 3 aprilie 2003 și aceasta nu reproșează Comisiei că nu ar fi acționat cu celeritatea impusă de circumstanțe.
În consecință, trebuie să se constate că Comisia nu a luat nicio măsură și nu a adoptat niciun comportament care ar fi putut
determina reclamanta să nutrească vreo speranță legitimă în legătură cu faptul că s‑ar considera că cererea sa de clemență
îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea la momentul la care aceasta a contactat Comisia,
la 3 aprilie 2003.
Prin urmare, este necesară respingerea argumentării reclamantei întemeiate pe o încălcare a principiului încrederii legitime,
precum și a argumentării întemeiate pe o încălcare a principiului bunei administrări, care se bazează pe aceleași argumente.
Având în vedere ansamblul celor prezentate mai sus, critica referitoare la aprecierea datei cererii de clemență a reclamantei
nu este fondată.
–       Cu privire la aprecierea informațiilor furnizate de alte două întreprinderi în cauză
Reclamanta afirmă că nici EKA Chemicals, nici Arkema nu au furnizat elemente de probă care să reprezinte o valoare adăugată
semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia Comisiei, la data cererilor respective ale acestora.
În primul rând, reclamanta susține că, pentru a clasa fiecare întreprindere, în vederea aplicării marjelor de reducere a cuantumului
amenzii prevăzute la punctul 23 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea, Comisia a luat în considerare numai momentul
introducerii cererilor de clemență respective ale acestora, fără a ține seama de valoarea adăugată a elementelor furnizate.
Aceasta pretinde, în plus, că aprecierile în cauză nu sunt motivate suficient.
Trebuie observat că, mai întâi, în considerentele (503) și (509) ale deciziei atacate, Comisia a constatat că EKA Chemicals
și Arkema au prezentat, fiecare, elemente de probă care au adus o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate
deja în posesia sa la data contribuțiilor lor respective.
În ceea ce privește EKA Chemicals, Comisia a arătat în special că aceasta i‑a prezentat elemente de probă privind perioada
31 ianuarie 1994-14 octombrie 1997, referitoare la fapte necunoscute de ea până atunci și care au avut, așadar, o incidență
directă asupra stabilirii duratei înțelegerii. În plus, Comisia a precizat că EKA Chemicals a furnizat elemente care confirmă
și completează elementele furnizate de Degussa, referitoare la perioada 14 octombrie 1997-31 decembrie 1999 [considerentul
(506) al deciziei atacate].
Cu toate că aceste considerații au fost formulate în cadrul aprecierii nivelului reducerii amenzii în marja aplicabilă, Comisia
s‑a întemeiat pe asemenea considerații și pentru a stabili marja aplicabilă EKA Chemicals, în ceea ce privește elementele
furnizate de aceasta din urmă între 29 și 31 martie 2003, având în vedere că nicio altă cerere de clemență nu a intervenit
între aceste două date.
În ceea ce privește Arkema, Comisia a arătat că comunicarea din 3 aprilie 2003 cuprindea documente manuscrite care atestă
existența unor comportamente anticoncurențiale referitoare la cele două produse vizate de investigație și că aceste documente,
în sine, erau suficient de clare pentru a fi înțelese, deși au fost completate ulterior [considerentul (510) al deciziei atacate].
Comisia a considerat astfel că prima comunicare a Arkema care a avut o valoare adăugată semnificativă data din 3 aprilie 2003
[considerentul (513) al deciziei atacate].
Reiese cu claritate din aceste motive că, spre deosebire de cele pretinse de reclamantă, în vederea stabilirii marjei de reducere
a amenzii aplicabile, Comisia a examinat și a constatat existența valorii adăugate semnificative a contribuțiilor aduse de
EKA Chemicals și de Arkema în raport cu elementele care se aflau deja în posesia sa la momentul fiecăreia dintre cererile
acestora.
Argumentarea reclamantei întemeiată pe o pretinsă eroare de drept în aprecierea cererilor în cauză trebuie, așadar, respinsă.
În plus, din considerentele citate anterior din decizia atacată reies, în mod clar și neechivoc, principalele elemente ale
raționamentului pe baza căruia Comisia a constatat că fiecare dintre contribuțiile în cauză avea, la momentul la care aceasta
a fost adusă, o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, fapt care a fost
luat în considerare în vederea stabilirii marjei de reducere a amenzii aplicabile fiecăreia dintre cele două întreprinderi
în cauză în temeiul punctului 23 litera (b) din comunicarea menționată.
Prin urmare, nici argumentarea reclamantei întemeiată pe pretinsa încălcare a obligației de motivare nu poate fi primită.
În al doilea rând, reclamanta susține că aprecierile respective ale Comisiei sunt afectate de erori vădite.
Trebuie amintit în această privință că, deși, în cadrul aprecierii cooperării furnizate de membrii unei înțelegeri, Comisia
nu poate încălca principiul egalității de tratament, totuși aceasta beneficiază de o marjă largă de apreciere pentru evaluarea
calității și a utilității cooperării unei anumite întreprinderi. În consecință, numai o eroare vădită de apreciere din partea
Comisiei este susceptibilă de a fi cenzurată (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 mai 2009, Wieland‑Werke/Comisia, T‑116/04,
Rep., p. II‑1087, punctul 124 și jurisprudența citată).
În consecință, reclamanta nu se poate limita să propună în anexa la cererea introductivă propria apreciere a contribuțiilor
aduse de EKA Chemicals și de Arkema, ci trebuie să demonstreze, printr‑o argumentare concretă, în ce mod aprecierea Comisiei
este afectată de o eroare vădită.
În această privință, în ceea ce privește contribuția EKA Chemicals, trebuie amintit, mai întâi, că din considerentul (506)
al deciziei atacate rezultă că aceasta a furnizat documente de la data faptelor, care se raportează la anumite reuniuni și
la alte contacte cu caracter coluziv, referitoare la fapte necunoscute până atunci de Comisie și care au avut o incidență
directă asupra stabilirii duratei înțelegerii pentru perioada 31 ianuarie 1994-14 octombrie 1997, precum și elemente care
confirmă și completează elementele furnizate de Degussa pentru perioada ulterioară.
În ceea ce privește constatarea potrivit căreia încălcarea viza întregul teritoriu al SEE, exactitatea acestei aprecieri nu
este infirmată de faptul, invocat de reclamantă, că informațiile EKA Chemicals au avut în vedere în principal piața scandinavă.
Trebuie amintit că EKA Chemicals a transmis informații privind anumite contacte cu producătorii de pe „continent” și că, în
plus, anumite comportamente ilicite au vizat, fără distincție, piețele scandinavă și „continentală” [a se vedea în special
considerentele (106) și (144) ale deciziei atacate].
În continuare, în măsura în care reclamanta contestă forța probantă a elementelor furnizate de EKA Chemicals, trebuie să se
observe că acestea au permis Comisiei, între altele, să stabilească începutul înțelegerii la 31 ianuarie 1994 și să confirme
declarațiile Degussa referitoare la perioada inițială a înțelegerii. Faptul că, în cadrul examinării primului motiv, aceste
elemente au fost considerate insuficiente pentru stabilirea participării reclamantei la încălcare începând cu această dată
nu repune în discuție forța lor probantă în ceea ce privește stabilirea existenței înțelegerii în sine.
Pe de altă parte, teza reclamantei potrivit căreia contribuția EKA Chemicals era în mare măsură limitată la faptele anterioare
începutului înțelegerii se bazează pe critica acesteia potrivit căreia înțelegerea a început în luna august 1997, care a fost
respinsă ca nefondată ca urmare a examinării primului motiv (a se vedea punctul 170 de mai sus).
În sfârșit, numărul pretins redus al considerentelor deciziei atacate în care au fost reținute elementele prezentate de EKA
Chemicals nu repune în discuție forța probantă a acestor elemente. În plus, simplul fapt că unele dintre aceste considerente
fac referire la elemente prezentate ulterior introducerii cererii inițiale a EKA Chemicals nu este suficient pentru a justifica
teza reclamantei potrivit căreia Comisia s‑a bazat, în realitate, pe informații furnizate de EKA Chemicals ulterior introducerii
cererii sale de clemență.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că argumentele invocate de reclamantă nu demonstrează că, prin
faptul că a stabilit că EKA Chemicals a prezentat elemente de probă având o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului
21 din Comunicarea privind cooperarea înainte de data cererii de clemență formulate de reclamantă, Comisia ar fi săvârșit
o eroare vădită.
În ceea ce privește elementele prezentate de Arkema, Comisia a constatat între altele, în decizia atacată, că „prima sa comunicare
cuprindea [treisprezece] documente manuscrise care atestă existența unor comportamente anticoncurențiale între concurenți
referitoare la cele două produse vizate de investigație” și că, „chiar dacă aceste documente erau, în sine, suficient de clare
pentru a fi înțelese de [ea] în contextul informațiilor aflate deja în posesia sa, [Arkema] completa[se] comunicarea inițială,
abia la data de 26 mai 2003, cu o declarație scrisă care aduce precizări cu privire la fiecare dintre documentele transmise
la 3 aprilie 2003 și adaugă noi documente, precum și explicații referitoare la acestea” [considerentul (510) al deciziei atacate].
Aceasta a precizat, în general, că elementele prezentate de Arkema „[se refereau] la o înțelegere la scară europeană cu privire
la cele două produse, [Arkema] furnizând în principal documente de la data faptelor, care [i‑]au permis […] să confirme informațiile
comunicate deja de Degussa și care sunt utilizate în mod exhaustiv în prezenta decizie” [considerentul (513) al deciziei atacate].
Referitor la aceste aprecieri, reclamanta susține că elementele furnizate de Arkema la 3 aprilie 2003 nu aveau nicio forță
probantă, întrucât era vorba despre pretinse însemnări și fișe manuscrise, nedatate și fără titluri, care ar fi fost dificil
lizibile și/sau incomplete, deoarece cuprindeau simboluri sau abrevieri și care ar fi fost, așadar, neinteligibile în lipsa
unor explicații suplimentare. Potrivit reclamantei, explicațiile suplimentare ale Arkema din 26 mai 2003 sunt cele care au
conferit forță probantă contribuției sale.
Trebuie amintit, în această privință, că elementele în cauză se referă la comportamente clandestine care implică reuniuni
secrete și o documentație redusă la minimum.
Având în vedere dificultățile de obținere a probelor directe privind asemenea comportamente precum însemnările sau procesele‑verbale
ale reuniunilor din perioada încălcării, forța probantă a acestora nu poate fi repusă în cauză pentru simplul motiv că sunt
manuscrise sau fragmentare, că includ abrevieri și simboluri și că pot astfel necesita precizări suplimentare sau trebuie
să fie examinate în contextul altor informații aflate în posesia Comisiei.
În special, faptul că înțelegerea corectă a unor asemenea documente necesită clarificarea anumitor detalii precum utilizarea
unor abrevieri nu împiedică aprecierea că acestea sunt suficient de clare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 561).
În speță, documentele în cauză, comunicate de Arkema la 3 aprilie 2003, cuprind însemnări și tabele conținând cifre, redactate
în perioada încălcării, care conțin o probă scrisă directă privind conținutul anticoncurențial al discuțiilor purtate în perioada
respectivă. Forța probantă a acestor documente nu este infirmată de faptul că nu puteau fi înțelese pe deplin decât cu condiția
plasării lor în context, a comparării cu alte informații sau a explicitării simbolurilor și a acronimelor care sunt utilizate
în cadrul acestora.
În plus, trebuie observat că cel puțin o parte din documentele în cauză, și anume însemnările de la data faptelor, care cuprind
nume de persoane și denumiri de întreprinderi, date și propuneri exprimate în cifre referitoare la obiective privind prețurile
și cotele de piață, puteau servi drept probe autonome privind încălcarea. Unele dintre aceste documente au fost utilizate
de Comisie ca atare în decizia atacată pentru a dovedi desfășurarea și rezultatele concrete ale reuniunilor din cadrul înțelegerii,
în special în considerentele (176) și (181) ale deciziei.
Trebuie amintit de asemenea că, la momentul cererii formulate de Arkema, Comisia dispunea deja de un număr important de elemente
privind desfășurarea înțelegerii, conținute în contribuțiile aduse de Degussa și de EKA Chemicals, și că elementele de probă
prezentate de Arkema au putut fi utilizate în contextul acestor informații care erau deja în posesia Comisiei.
Pe de altă parte, faptul că, atunci când a invocat aceste elemente în anumite motive din decizia atacată, Comisia s‑a referit
în același timp la un document furnizat la 3 aprilie 2003 și la explicațiile date de Arkema la 26 mai 2003 nu înseamnă că
aceasta a admis că documentele furnizate inițial erau, în sine, lipsite de forță probantă. Astfel, deși elementele prezentate
la 26 mai 2003 cuprindeau efectiv anumite explicații sau transcrieri ale documentelor din 3 aprilie 2003, cele mai multe dintre
aceste informații se limitau să aducă o precizare la documentele deja prezentate.
În consecință, argumentul reclamantei întemeiat pe pretinsa lipsă de forță probantă a documentelor prezentate de Arkema la
3 aprilie 2003 nu poate fi primit.
Referitor la valoarea adăugată semnificativă a elementelor în cauză, trebuie amintit că este vorba despre documente de la
data faptelor, referitoare la reuniunile coluzive din anii 1997 și 1998, invocate în mare măsură în decizia atacată cu privire
la această perioadă, iar unele dintre acestea sunt citate direct în cuprinsul deciziei menționate.
În această privință, în măsura în care reclamanta susține că, în mod greșit, Comisia a constatat că cererea inițială a Arkema
viza ambele produse în cauză, este suficient să se observe că, deși documentele prezentate de Arkema la 3 aprilie 2003 se
referă numai la comportamentele ilicite referitoare la PH, având în vedere că, în speță, este vorba despre o încălcare unică
vizând ambele piețe, acest fapt nu poate repune în discuție concluzia privind valoarea adăugată semnificativă a cooperării
sale.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, rezultă că nu s‑a dovedit că, prin faptul că a stabilit că Arkema a prezentat,
prin faxul din 3 aprilie 2003, elemente de probă având o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea
privind cooperarea, Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere.
În ședință, reclamanta a invocat, pentru prima dată, o diferență între aprecierea în discuție în speță și cea efectuată de
Comisie cu privire la cooperarea Arkema, în cazul în care a fost adoptată Decizia C(2006) 2098 din 31 mai 2006 privind o procedură
de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați).
Întrebată cu privire la acest aspect, Comisia nu s‑a opus invocării acestei noi argumentări.
Trebuie amintit că, în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, invocarea de motive noi pe parcursul
procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut
în cursul procedurii.
În speță, chiar dacă s‑ar presupune că argumentarea în cauză poate fi considerată un motiv nou, ea nu intră sub incidența
acestei interdicții, având în vedere că se întemeiază pe aprecierea situației de fapt realizată în Decizia C(2006) 2098, care,
astfel cum a admis Comisia în ședință, nu a fost publicată decât după încheierea procedurii scrise în prezenta cauză.
În ceea ce privește fondul acestei argumentații, trebuie să se observe că din faxul din 3 aprilie 2003, anexat la cererea
introductivă, reiese că, prin intermediul acestuia, Arkema a solicitat aplicarea Comunicării privind cooperarea prezentând
documente referitoare la trei produse, între care PH, vizat în decizia atacată, și metacrilați, vizați în Decizia C(2006)
2098.
În considerentul (405) al Deciziei C(2006) 2098, invocat de reclamantă, Comisia a arătat, în cadrul stabilirii nivelului reducerii
amenzii care trebuie acordată Arkema, că, „deși [aceasta] a prezentat o cerere de clemență într‑un stadiu relativ precoce
al procedurii, și anume la 3 aprilie 2003, cu alte cuvinte în cursul lunii care a urmat inspecțiilor”, abia „după primirea
declarațiilor sale ulterioare” a ajuns la concluzia că „această întreprindere îndeplinea condițiile pentru a beneficia de
o măsură de clemență, având în vedere însăși natura și nivelul de precizie ale elementelor de probă furnizate, care întăreau
capacitatea sa de a stabili faptele în discuție”. Comisia a precizat, în același considerent, că, „deși [Arkema] a furnizat
elemente care au adus o valoare adăugată semnificativă încă de la prima sa comunicare […], valoarea adăugată pe care [a] adus‑o
argumentelor [sale] [a] rămas limitată în cursul întregii proceduri”.
Reiese din această apreciere că, în cazul în care a fost adoptată Decizia C(2006) 2098, Comisia a considerat că, deși Arkema
a prezentat cererea de clemență la 3 aprilie 2003, numai după primirea declarațiilor sale ulterioare a ajuns la concluzia
că această întreprindere a furnizat elemente de probă care aduc o valoare adăugată semnificativă.
Totuși, spre deosebire de cele susținute de reclamantă, considerația în cauză nu permite să se demonstreze că, la aprecierea
contribuției în discuție în speță, Comisia ar fi luat în considerare și declarațiile Arkema ulterioare faxului său din 3 aprilie
2003.
Pe de o parte, aprecierea efectuată în Decizia C(2006) 2098, referitoare la documentele cuprinse în anexele A 14 și A 15 la
faxul din 3 aprilie 2003, nu privea aceleași elemente precum cele în discuție în speță, cuprinse în anexele A 1-A 13 la aceeași
comunicare. Pe de altă parte, aprecierea invocată viza stabilirea nivelului reducerii amenzii în cadrul marjei aplicabile,
în temeiul punctului 23 litera (b) al doilea paragraf din Comunicarea privind cooperarea, iar nu stabilirea marjei aplicabile
înseși, în sensul punctului 23 litera (b) primul paragraf din comunicare, care este în discuție în speță.
Pe de altă parte, din Decizia C(2006) 2098 reiese că nicio cerere de clemență nu a fost formulată, în cazul în care a fost
adoptată decizia menționată, între 3 aprilie 2003 și data primirii de către Comisie a declarațiilor ulterioare ale Arkema.
Astfel, spre deosebire de situația în speță, în cazul în care a fost adoptată Decizia C(2006) 2098, Comisia a putut lua în
considerare în mod întemeiat declarațiile ulterioare respective pentru a determina dacă Arkema îndeplinea condițiile de reducere
a amenzii prevăzute în Comunicarea privind cooperarea.
Având în vedere aceste considerații, aprecierea realizată în Decizia C(2006) 2098 nu poate permite repunerea în discuție a
legalității aprecierii efectuate în speță.
În lumina celor de mai sus, se impune respingerea ca nefondată a criticii reclamantei referitoare la aprecierea contribuțiilor
aduse de EKA Chemicals și de Arkema.
–       Cu privire la nivelul reducerii amenzii acordate reclamantei
În considerentele (523) și (524) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că reclamanta era a treia întreprindere care a îndeplinit
condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea, având în vedere că aceasta a prezentat, la 4 aprilie
și la 17 mai 2003, documente referitoare la o înțelegere la scară europeană privind cele două produse în cauză. În ceea ce
privește valoarea adăugată a acestei cooperări, Comisia a arătat că reclamanta a „furnizat în principal elemente de probă
care [i‑]au permis […] să confirme anumite informații comunicate deja de Degussa și [de Arkema] și care sunt utilizate în
mare măsură în [decizia atacată]”. În lumina acestor considerații, Comisia a aplicat o reducere de 10 % cuantumului amenzii
impuse reclamantei.
Reclamanta susține, cu titlu subsidiar, că în mod greșit Comisia a refuzat să îi acorde reducerea maximă, de 20 %, în cadrul
marjei aplicabile celei de a treia întreprinderi în sensul punctului 23 litera (b) primul paragraf din Comunicarea privind
cooperarea.
Trebuie amintit că, în temeiul punctului 23 litera (b) al doilea paragraf din Comunicarea privind cooperarea, pentru a stabili
nivelul reducerii amenzii în cadrul marjei aplicabile, Comisia poate lua în considerare data prezentării probelor, măsura
în care elementele furnizate reprezintă o valoare adăugată, precum și întinderea și continuitatea cooperării.
În speță, Comisia a constatat, în considerentul (515) al deciziei atacate, că reclamanta a intervenit într‑un stadiu precoce
al procedurii, la puțin timp după data inspecțiilor, iar contribuția acesteia a reprezentat o valoare adăugată semnificativă
și a fost furnizată în mod continuu, elementele de probă fiind prezentate în special la 4, la 9, la 11 și la 16 aprilie, precum
și la 17 mai 2003. Este clar că elementele furnizate de reclamantă au fost utilizate în mare măsură în decizia atacată în
vederea stabilirii încălcării, în special în ceea ce privește perioada 1997-2000.
În plus, astfel cum reiese din răspunsul Comisiei din 15 septembrie 2009 la o întrebarea scrisă adresată de Tribunalul, reclamanta
a fost prima care a prezentat elemente de probă cu privire la anumite reuniuni care au avut loc în perioada august‑noiembrie
1997 la Bruxelles. Trebuie observat de asemenea că informațiile referitoare la aceste reuniuni au permis Comisiei să stabilească
anumite aspecte importante ale înțelegerii în cauză, și anume existența unor acorduri ferme privind creșterile coordonate
ale prețurilor PH, precum și a unor inițiative de coluziune privind PBS.
Prin urmare, trebuie să se constate că în mod greșit Comisia a considerat, în considerentul (523) al deciziei atacate, că,
pe de o parte, elementele furnizate de reclamantă au confirmat în esență anumite informații deja comunicate de Degussa și
de Arkema și că, pe de altă parte, elementele prezentate în considerentul menționat nu justificau în niciun mod, în raport
cu criteriile prevăzute la punctul 23 litera (b) al doilea paragraf din Comunicarea privind cooperarea, aplicarea nivelului
de reducere în cauză în cadrul marjei aplicabile.
În consecință, trebuie să se constate că în mod vădit greșit Comisia, întemeindu‑se pe considerațiile amintite, a stabilit
la 10 % nivelul reducerii amenzii care trebuie acordată reclamantei în temeiul cooperării sale.
Pe de altă parte, aprecierea în cauză, care a condus la acordarea unei reduceri nesemnificative a amenzii impuse reclamantei,
este în contradicție cu cea efectuată cu privire la cooperarea Arkema, situație în care Comisia a constatat că Arkema a comunicat
elemente suplimentare abia la 26 mai 2003, la mai multe săptămâni după formularea cererii sale inițiale, dar i‑a acordat totuși
reducerea maximă în cadrul marjei aplicabile [considerentele (510) și (513) ale deciziei atacate].
Mai mult, spre deosebire de declarațiile Arkema, declarațiile date de reclamantă cuprindeau proba încălcării în raport cu
ambele produse în cauză, întrucât aceste declarațiile conțin, în plus, o prezentare detaliată și susținută de mărturii ale
participanților direcți la înțelegere referitoare la conținutul acordurilor ilegale. Acest fapt este, de altfel, dovedit prin
utilizarea în mare măsură a declarațiilor menționate în decizia atacată.
Având în vedere considerațiile de mai sus, această din urmă critică invocată de reclamantă trebuie să fie primită.
Prezentul motiv trebuie respins cu privire la restul aspectelor.
În exercitarea competenței sale de fond, Tribunalul apreciază că, având în vedere considerațiile prezentate la punctele 430-437
de mai sus, reducerea amenzii acordată reclamantei în temeiul cooperării sale trebuie stabilită la 20 %. Așadar, cuantumul
amenzii impuse reclamantei trebuie redus în consecință.

Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzii
Ca urmare a examinării motivelor invocate de reclamantă și în cadrul exercitării de către Tribunal a competenței sale de fond,
se impune reformarea cuantumului amenzii aplicate reclamantei prin reducerea majorării cuantumului de plecare al amenzii aplicate
de Comisie, având în vedere durata participării reclamantei la încălcare, la 55 %, precum și prin creșterea la 20 % a nivelului
reducerii amenzii aplicate în temeiul Comunicării privind cooperarea.
Ca urmare a acestei reformări, cuantumul final al amenzii aplicate reclamantei este stabilit la 139,5 milioane de euro.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire
la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare
parte să suporte propriile cheltuieli.
În speță, concluziile formulate de reclamantă fiind declarate parțial fondate, Tribunalul consideră că se va face o apreciere
corectă a circumstanțelor prin luarea deciziei că reclamanta va suporta 80 % din propriile cheltuieli de judecată, precum
și din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie și că aceasta din urmă va suporta 20 % din propriile cheltuieli de judecată,
precum și din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.
Pe de altă parte, se impune respingerea cererii formulate de reclamantă în cadrul concluziile sale cu privire la cheltuielile
de judecată prin care se urmărește obligarea Comisiei la plata cheltuielilor aferente constituirii și menținerii garanției
bancare în vederea evitării executării forțate a deciziei atacate. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, asemenea
cheltuieli nu constituie cheltuieli de judecată (a se vedea în acest sens Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul
214 de mai sus, punctul 5133 și jurisprudența citată).
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Anulează articolul 1 litera (m) din Decizia C(2006) 1766 final a Comisiei din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a
articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul C.38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) în măsura
în care Comisia Europeană a constatat în cuprinsul acestora că Solvay SA a participat la încălcare în perioada anterioară
lunii mai 1995.
2)
Stabilește cuantumul amenzii aplicate Solvay la articolul 2 litera (h) din Decizia C(2006) 1766 final la 139,5 milioane de
euro.
3)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
4)
Obligă Solvay la suportarea a 80 % din propriile cheltuieli de judecată, precum și din cheltuielile de judecată efectuate
de Comisie.
5)
Obligă Comisia la suportarea a 20 % din propriile cheltuieli de judecată, precum și din cheltuielile de judecată efectuate
de Solvay.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 16 iunie 2011.
Semnături
Cuprins
Situația de fapt
Decizia atacată
Procedura și concluziile părților
În drept
Cu privire la durata participării reclamantei la încălcare
Argumentele părților
– Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-august 1997
– Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000
Aprecierea Tribunalului
– Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995
– Cu privire la perioada mai 1995-august 1997
– Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000
Cu privire la pretinsa încălcare a dreptului la apărare
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
– Cu privire la accesul la documentele furnizate de Degussa
– Cu privire la accesul la răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea privind obiecțiunile
Cu privire la pretinsele erori în stabilirea cuantumului de bază al amenzii
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
– Cu privire la aprecierea gravității încălcării și a nivelului cuantumului de plecare al amenzii
– Cu privire la efectul descurajator
– Cu privire la durata încălcării
– Cu privire la neluarea în considerare a cooperării reclamantei în afara Comunicării privind cooperarea
Cu privire la aplicarea Comunicării privind cooperarea
Argumentele părților
– Cu privire la aprecierea datei cererii reclamantei
– Cu privire la clasarea reclamantei în raport cu celelalte două întreprinderi în cauză
– Cu privire la nivelul reducerii acordate reclamantei
Aprecierea Tribunalului
– Cu privire la aprecierea datei cererii formulate de reclamantă
– Cu privire la aprecierea informațiilor furnizate de alte două întreprinderi în cauză
– Cu privire la nivelul reducerii amenzii acordate reclamantei
Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzii
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: engleza.