CELEX: 62012CJ0361
Socialinė politika
Direktyva 1999/70/EB
Bendrasis susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis
Nediskriminavimo principas
Sąvoka „darbo sąlygos“
Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta skirtinga kompensavimo už neteisėtą termino nustatymą darbo sutartyje ir už neteisėtą neterminuotos darbo sutarties nutraukimą tvarka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
OL L 175, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) (toliau – Direktyva 1999/70) priede esančio 1999 m. kovo 18 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (toliau – Bendrasis susitarimas) 4 punkto, veiksmingos teisminės gynybos principo, užtikrinto ESS 6 straipsniu, siejamu su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu, 52 straipsnio 3 dalimi ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsniu, ir tokių bendrųjų Sąjungos teisės principų, kaip antai teisinio saugumo, lygiateisiškumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos, aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant C. Carratù ir
Poste Italiane SpA
(toliau –
Poste Italiane
) ginčą dėl termino nustatymo C. Carratù su šia bendrove sudarytoje darbo sutartyje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisės aktai
Bendrojo susitarimo 1, 4, 5 ir 8 punktai suformuluoti taip:
“Tikslas (1 punktas)
Šio bendrojo susitarimo tikslas yra:
a)
pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, užtikrinant nediskriminavimo principo taikymą;
b)
sukurti bendruosius pagrindus, kurie neleistų piktnaudžiauti paeiliui sudarinėjant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius.
<...>
Nediskriminavimo principas (4 punktas)
1.
Pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams negali būti taikomos mažiau palankios darbo sąlygos negu panašiems nuolatiniams darbuotojams vien dėl to, kad jie sudarė terminuotas darbo sutartis ar palaiko terminuotus darbo santykius, nebent ši nevienoda traktuotė yra objektyviai pagrįsta.
2.
Tam tikrais atvejais taikomas
pro rata temporis
(proporcingo laiko) principas.
3.
Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Bendrijos teisę ir nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis bei praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones.
4.
Pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų ir nuolatinių darbuotojų kvalifikacija, vertinama atsižvelgiant į jų darbo stažą, yra vienoda [Pagal terminuotas darbo sutartis dirbantiems darbuotojams ir nuolatiniams darbuotojams taikomi darbo stažo kriterijai, susiję su ypatingomis darbo sąlygomis, yra vienodi], nebent tokios kvalifikacijos [tokių kriterijų] skirtumai yra objektyviai pagrįsti.
Piktnaudžiavimo prevencijos priemonės (5 punktas)
1.
Kad būtų neleidžiama piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius tais atvejais, kai nėra lygiaverčių teisinių priemonių, neleidžiančių piktnaudžiauti, valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes, nustato vieną ar kelias iš toliau nurodytų priemonių:
a)
objektyvias priežastis, pateisinančias tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą;
b)
maksimalią bendrą paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmę;
c)
tokių sutarčių ar santykių atnaujinimo skaičių.
2.
Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai tam tikrais atvejais nustato, kokiomis sąlygomis terminuotos darbo sutartys ar santykiai:
a)
laikomi „sudaromomis ar nustatomais paeiliui“;
b)
laikomi neterminuotomis sutartimis ar santykiais.
<...>
Įgyvendinimo nuostatos (8 punktas)
1.
Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai gali toliau taikyti arba priimti darbuotojams palankesnes nei šiame susitarime išdėstytas nuostatas.
<...>
Italijos teisė
2010 m. lapkričio 4 d. Įstatymo Nr. 183 (2010 m. lapkričio 9 d. GURI Nr. 262 priedas, toliau – Įstatymas Nr. 183/2010) 32 straipsnyje „Naikinamieji terminai ir nuostatos terminuotų darbo sutarčių srityje“ įtvirtinta:
„1.   1966 m. liepos 15 d. Įstatymo Nr. 604 [Įstatymas dėl atleidimo iš darbo, 1966 m. rugpjūčio 6 d. GURI Nr. 195, toliau – Įstatymas Nr. 604/1966] 6 straipsnio pirma ir antra pastraipos keičiamos taip: „Skundas dėl atleidimo iš darbo pateikiamas per šešiasdešimt dienų (šis terminas yra naikinamasis) nuo tos dienos, kai buvo gautas rašytinis pranešimas apie atleidimą arba pranešimas apie atleidimo priežastis, jeigu jos nebuvo nurodytos pranešime apie atleidimą; skundas pateikiamas bet kuriuo rašytiniu dokumentu, įskaitant neteisminį pareiškimą, iš kurio būtų matyti aiški darbuotojo valia, taip pat tarpininkaujant profesinei sąjungai siekiant užginčyti šį atleidimą iš darbo. Skundas nesukelia pasekmių, jeigu per du šimtus septyniasdešimt dienų nepateikiamas ieškinys darbo ginčus nagrinėjančio teismo kanceliarijai arba nepranešama kitai šaliai apie prašymą išspręsti ginčą taikiai arba arbitraže, paliekant galimybę pateikti naujų dokumentų, parengtų po ieškinio pareiškimo. Jei atmetamas prašymas spręsti ginčą taikiai arba arbitraže arba jei šalys dėl jų nesutaria, per šešiasdešimt dienų (šis terminas yra naikinamasis) nuo atsisakymo arba nesutarimo turi būti pareiškiamas ieškinys teisme“.
2.   [Įstatymo Nr. 604/1966] 6 straipsnio nuostatos, iš dalies pakeistos šio straipsnio 1 dalimi, taip pat taikomos visais neteisėto atleidimo iš darbo atvejais.
3.   [Įstatymo Nr. 604/1966] 6 straipsnio nuostatos, iš dalies pakeistos šio straipsnio 1 dalimi, taip pat taikomos: a) atleidžiant iš darbo, kai reikia išspręsti klausimus, susijusius su darbo santykių kvalifikavimu arba su sutartyje nustatyto termino teisėtumu; d) ieškiniui dėl darbo sutarčiai nustatyto termino pripažinimo negaliojančiu pagal iš dalies pakeisto 2001 m. rugsėjo 6 d. Įstatyminio dekreto Nr. 368 [kuriuo įgyvendinama Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis; 2001 m. spalio 9 d. GURI Nr. 235; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001] 1, 2 ir 4 straipsnius; terminai pradedami skaičiuoti nuo tos dienos, kai baigiasi sutarties galiojimo terminas.
4.   [Įstatymo Nr. 604/1966] 6 straipsnio nuostatos, iš dalies pakeistos šio straipsnio 1 dalimi, dar taikomos: a) terminuotoms darbo sutartims, sudarytoms pagal [Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001] 1, 2 ir 4 straipsnius ir galiojančioms šio įstatymo įsigaliojimo momentu; terminai pradedami skaičiuoti nuo sutarties galiojimo termino pasibaigimo; b) terminuotoms darbo sutartims, sudarytoms pagal galiojusias iki [Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001] įstatymo nuostatas, kurios jau buvo sudarytos šio įstatymo įsigaliojimo dieną; terminai pradedami skaičiuoti nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos; <...>
5.   Tais atvejais, kai terminuota darbo sutartis pakeičiama [į neterminuotą darbo sutartį], teismas įpareigoja darbdavį sumokėti darbuotojui kompensaciją, kurios bendras dydis lygus 2,5 mėnesio ‐ 12 mėnesių paskutinio faktiškai gauto darbo užmokesčio dydžiui, taikydamas [Įstatymo Nr. 604/1966] 8 straipsnyje nustatytus kriterijus.
<...>
7.   5 ir 6 dalių nuostatos taikomos visose bylose, įskaitant nagrinėjamas šio įstatymo įsigaliojimo dieną, kurių atveju, jei tai būtina vien nustatant kompensaciją, numatytą 5 ir 6 dalyse, teismas nustato šalims terminą, per kurį jos gali papildyti ieškinį ar atitinkamus prieštaravimus, ir taiko Civilinio proceso kodekso 421 straipsnyje nustatytas tyrimo priemones.“
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Direktyva 1999/70 Italijoje buvo įgyvendinta Įstatyminiu dekretu Nr. 368/2001. Pagal šio dekreto 1 straipsnį terminuotą darbo sutartį leidžiama sudaryti tik dėl techninių, gamybos, organizavimo arba darbuotojų pavadavimo priežasčių ir ši sutartis negalioja, jeigu ji tiesiogiai arba netiesiogiai neįforminama rašytiniu dokumentu, kuriame nurodomos šios priežastys. Rašytinio dokumento kopiją darbdavys turi perduoti darbuotojui per penkias darbo dienas, skaičiuojamas nuo dienos, kai pradedama dirbti.
1970 m. gegužės 20 d. Įstatymo Nr. 300 dėl darbuotojams taikomų nuostatų (1970 m. gegužės 27 d. GURI Nr. 131) 18 straipsnyje nurodyta:
„<...> Sprendime, kuriuo atleidimas iš darbo pripažįstamas neteisėtu pagal [Įstatymo Nr. 604/1966] 2 straipsnį, kuriuo panaikinamas sprendimas atleisti iš darbo be tinkamo pagrindo arba be pateisinamos priežasties arba kuriuo toks atleidimas pagal šį įstatymą pripažįstamas negaliojančiu, teismas nurodo darbdaviui, nesvarbu, ar šis yra verslininkas, ar kitas asmuo, kurio pagrindinėje buveinėje, įmonėje, dukterinėje bendrovėje, biure arba savarankiškame padalinyje, iš kurio atleidžiamas darbuotojas, dirba daugiau kaip 15 asmenų (ar daugiau kaip 5 darbuotojai, kai kalbama apie žemės ūkio įmonę), grąžinti į darbą atleistą darbuotoją. <...>
Sprendimu <...> teismas priteisia iš darbdavio kompensaciją darbuotojui, patyrusiam žalą dėl atleidimo iš darbo, kuris pripažintas negaliojančiu arba neteisėtu; kompensacija turi atitikti visą už laikotarpį nuo atleidimo iš darbo dienos iki faktinio grąžinimo į darbą datos faktiškai mokėto darbo užmokesčio dydį. Darbdavys taip pat įpareigojamas sumokėti socialinio draudimo įmokas už laikotarpį nuo atleidimo iš darbo iki faktinio grąžinimo į darbą datos. Bet kuriuo atveju kompensacija negali būti mažesnė nei 5 mėnesių visas faktiškai mokėtas darbo užmokestis.
Nepažeidžiant teisės gauti kompensaciją <...>, darbuotojui galima prašyti darbdavio sumokėti 15 mėnesių viso faktiškai mokėto darbo užmokesčio dydžio kompensaciją, užuot grąžinus jį į darbą. Jeigu darbuotojas negrįžo į darbą per 30 dienų nuo darbdavio pasiūlymo grįžti gavimo dienos ir per 30 dienų nuo pranešimo apie sprendimą nepateikė prašymo sumokėti šioje pastraipoje nurodytą kompensaciją, darbo santykiai laikomi nutrūkusiais pasibaigus pirmiau nurodytiems terminams.
Priimtas sprendimas <...> turi būti vykdomas.“
Įstatyme 604/1966 įtvirtintos nuostatos, reglamentuojančios pagal neterminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų atleidimą iš darbo. Pagal šio įstatymo 8 straipsnį:
„Kai nustatyta, kad atleidimo iš darbo dėl tinkamo pagrindo arba pateisinamos priežasties sąlygos nėra įvykdytos, darbdavys turi per tris dienas grąžinti darbuotoją į darbą, o to nepadaręs – sumokėti kompensaciją, kurios dydis, atsižvelgiant į darbuotojų skaičių, įmonės dydį, atitinkamo darbuotojo darbo stažą, šalių elgesį ir padėtį, neturi būti mažesnis nei 2,5 mėnesio ir neturi viršyti 6 mėnesių viso paskutinio faktiškai sumokėto darbo užmokesčio. Didžiausia kompensacijos suma gali būti padidinta išmokant darbo užmokestį daugiausia už 10 mėnesių, kai darbuotojo darbo stažas viršija 10 metų, ir daugiausia už 14 mėnesių, kai darbo stažas viršija 20 metų ir įmonėje dirba daugiau nei 15 darbuotojų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Poste Italiane
įdarbino C. Carratù „pašto mechanizacijos centro jaunesniąja specialiste“ kompanijos centriniame pašto skyriuje pagal terminuotą darbo sutartį laikotarpiui nuo 2004 m. birželio 4 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.2004 m. birželio 4 d. sutartį pasirašė tik ji pati, o
Poste Italiane
pasirašytą sutartį ji gavo 2004 m. birželio 15 d.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnį sutarties termino nustatymas pateisintas poreikiu pavaduoti vasaros atostogose esantį personalą.
2004 m. rugsėjo 21 d. registruotame laiške C. Carratù nurodė, kad pasirengusi tęsti darbą
Poste Italiane
. Manydama, kad jos įdarbinimas apibrėžtam laikotarpiui buvo neteisėtas ir negaliojantis, nes darbo sutartis pasirašyta ir perduota jai tik 2004 m. birželio 15 d., ir po nesėkmingos taikinimo procedūros C. Carratù pareiškė ieškinį
Tribunale di Napoli
(Neapolio teismas), vykdančiame darbo ginčus nagrinėjančio teismo funkcijas. Ji ginčija terminuotos darbo sutarties sudarymą, nes ji nepatenka į Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 numatytus atvejus, ir pirmiausia ginčija tai, kad ši sutartis sudaryta nenurodant nei pavaduojamų darbuotojų tapatybės, nei jų nebuvimo darbe trukmės ir priežasčių. Todėl ji prašo pakeisti jos terminuotą darbo sutartį į neterminuotą darbo sutartį, po šio pakeitimo grąžinti ją į darbą ir sumokėti darbo užmokestį už jos atleidimo iš darbo laikotarpį.
Poste Italiane
teigia, kad tikrosios priežastys, susijusios su personalo pavadavimo poreikiu, pateisino terminuotos sutarties su C. Carratù sudarymą. Kad ir kaip būtų, bendrovė ginčija ieškovės pagrindinėje byloje teisę gauti darbo užmokestį už laikotarpį prieš pareiškiant ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ir teigia, kad C. Carratù turi teisę tik į paprastą kompensaciją.
2012 m. sausio 25 d. tarpiniu sprendimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad nuo 2004 m. birželio 4 d. ieškovę su
Poste Italiane
siejo neterminuota darbo sutartis. Tačiau Neapolio teismas taip pat turi priimti sprendimą dėl susijusių su darbo užmokesčiu pasekmių, kai panaikinama terminuota darbo sutartis, ir nustatyti apibrėžtam laikotarpiui neteisėtai įdarbintam darbuotojui mokėtinos kompensacijos dydį.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi tam tikrą prieštaravimą tarp Įstatymu Nr. 183/2010 įtvirtintos kompensavimo tvarkos ir visose kitose civilinės teisės srityse taikomos bendros žalos atlyginimo tvarkos. Šio įstatymo 32 straipsnio 5 dalyje neteisėtai apibrėžtam laikotarpiui įdarbintam darbuotojui numatyta 2,5 – 12 mėnesių viso paskutinio darbo užmokesčio dydžio kompensacija taikant Įstatymo Nr. 604/1966 8 straipsnyje nustatytus kriterijus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, tokia tvarka ypač nepalanki pagal terminuotą sutartį dirbusiam darbuotojui, nes, nepaisant proceso trukmės ir grąžinimo į darbą datos, jis daugiausia galėtų gauti kompensaciją už 12 mėnesių. Šiuo atveju neteisėtai apibrėžtam laikotarpiui įdirbintam darbuotojui taikoma mažesnė apsauga, negu pagal civilinės teisės principus taikoma neteisėtai atleistam neapibrėžtos trukmės laikotarpiui įdarbintam darbuotojui, kuris 1970 m. gegužės 20 d. Įstatymo Nr. 300 18 straipsnyje numatytais atvejais turi teisė į kompensaciją, proporcingą laikotarpiui nuo neteisėto atleidimo iš darbo iki faktinio grąžinimo į jį.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar toks Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5 dalies aiškinimas atitinka apibrėžtam laikotarpiui įdarbintam darbuotojui užtikrinamos apsaugos veiksmingumo ir lygiavertiškumo principus, kurių turi laikytis valstybės narės pagal Direktyvą 1999/70, taip pat Chartijos 47 straipsnyje ir EŽTK 6 straipsnyje įtvirtintą pagrindinę teisę į veiksmingą teisminę gynybą.
Atsižvelgdamas į tai, Neapolio teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar lygiavertiškumo principui prieštarauja Direktyvą 1999/70/EB įgyvendinančios nacionalinės teisės aktų nuostatos, kurios tais atvejais, kai neteisėtai sustabdomas negaliojančią sąlygą dėl termino nustatymo turinčios darbo sutarties vykdymas, numato kitokias ir žymiai nepalankesnes ekonomines pasekmes nei tais atvejais, kai neteisėtai sustabdomas negaliojančią sąlygą dėl termino nustatymo turinčios pagal bendrąją civilinę teisę sudarytos sutarties vykdymas?
2.
Ar Sąjungos teisę atitinka tai, kad veiksmingai taikant sankciją suteikiama naudos išnaudojančiam darbdaviui ir padaroma žalos darbuotojui, kuriuo buvo pasinaudota, nes dėl proceso trukmės, net ir įprastos, tiesiogiai padaroma žalos darbuotojui ir suteikiama naudos darbdaviui, o priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas?
3.
Ar Sąjungos teisės taikymo srityje, kaip ji suprantama pagal Chartijos 51 straipsnį, Chartijos 47 straipsnį ir EŽTK 6 straipsnį, atitinka tai, kad dėl proceso trukmės, net ir įprastos, tiesiogiai padaroma žalos darbuotojui ir suteikiama naudos darbdaviui, o priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas?
4.
Ar, atsižvelgiant į [2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos] direktyvos 2000/78/EB [nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
OL L 303, p. 16
)] 3 straipsnio 1 dalies c punkte ir [2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvos 2006/54/EB [dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (
OL L 204, p. 23
)] 14 straipsnio 1 dalies c punkte pateiktus paaiškinimus, [Bendrojo susitarimo] 4 punkte įtvirtinta darbo sąlygų sąvoka apima ir neteisėto darbo santykių nutraukimo pasekmes?
5.
Jei atsakymas į pirmesnį klausimą būtų teigiamas, ar pagal 4 punktą galima pateisinti skirtumą tarp nacionalinėje teisėje numatytų įprastų neteisėto neterminuotų ir terminuotų darbo santykių nutraukimo pasekmių?
6.
Ar bendruosius Sąjungos teisės principus – teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos, šalių procesinio lygiateisiškumo, veiksmingos teisminės gynybos, teisės į nepriklausomą teismą ir, apskritai, į teisingą bylos nagrinėjimą, kurie užtikrinami [ES 6 straipsnio 2 dalimi] (kuri iš dalies pakeista Lisabonos sutarties 1 straipsnio 8 dalimi ir į kurią daroma nuoroda ES 46 straipsnyje), siejama su [EŽTK] 6 straipsniu ir [Chartijos] 46, 47 straipsniais ir 52 straipsnio 3 dalimi, – reikia aiškinti taip, jog dėl jų Italijos valstybei draudžiama praėjus ilgam laikotarpiui (9 metams) priimti teisės nuostatą, kokia įtvirtinta Įstatymo Nr. 183/10 32 straipsnio 7 dalyje, kuria pakeičiamos vykstančių procesų pasekmės, tiesiogiai padarant žalos darbuotojui ir suteikiant naudos darbdaviui, kai priemonių atkurti ankstesnę padėtį veiksmingumas proporcingai mažėja ilgėjant proceso trukmei, kol beveik panaikinamas?
7.
Jei Teisingumo Teismas nepripažintų nurodytų principų pagrindiniais Sąjungos teisės principais, kad juos būtų galima horizontaliai ir visuotinai taikyti, ir todėl tokios nuostatos, t. y. Įstatymo Nr. 183/10 32 straipsnio 5–7 dalys, neatitiktų tik Direktyvoje 1999/70/EB ir [Chartijoje] numatytų įpareigojimų, ar tokia bendrovė, kaip antai [atsakovė], turi būti laikoma valstybės įstaiga siekiant tiesiogiai ir vertikaliai taikyti Sąjungos teisę, visų pirma [Bendrojo susitarimo] 4 punktą ir [Chartiją]?“
Dėl C Carratù, pasibaigus žodinei proceso daliai, pateiktų prašymų
2013 m. spalio 14 d. prašymu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2013 m. lapkričio 6 d., C. Carratù, susipažinusi su 2013 m. rugsėjo 26 d. pateikta generalinio advokato išvada, pirmiausia paprašė pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 83 straipsnį atnaujinti žodinę proceso dalį, remdamasi argumentu, jog Teismui gali nepakakti informacijos, taip pat naujais faktais ir tikimybe, kad byla bus išspręsta remiantis argumentais, dėl kurių šalys nepateikė nuomonės. Nepatenkinus šio prašymo, C. Carratù prašo Teisingumo Teismo pagal Procedūros reglamento 101 straipsnio 1 dalį prašyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateiktų paaiškinimus. Jeigu šis prašymas nebūtų patenkintas, C. Carratù prašo, kad Teisingumo Teisme nagrinėjamos bylos
D’Aniello ir kt
. (C‐89/13) šalims būtų leista pateikti pastabas šioje byloje.
Pirma, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra, generalinio advokato pasiūlymu arba šalių prašymu nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį, jei jis mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos arba byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepateikė savo nuomonės (2013 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Novartis Pharma
, C‑535/11, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Antra, remiantis SESV 252 straipsnio antra pastraipa, generalinis advokatas turi pareigą viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikti motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutą jis turi dalyvauti. Atlikdamas šią funkciją, jis prireikus gali prašymą priimti prejudicinį sprendimą analizuoti pagal platesnį kontekstą negu tas, kurį tiksliai apibrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ar pagrindinės bylos šalys. Kadangi Teisingumo Teismui neprivaloma nei generalinio advokato išvada, nei motyvai, kuriais ji pagrįsta, nebūtina žodinės proceso dalies atnaujinti pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį kiekvieną kartą, kai generalinis advokatas pažymi teisės aspektą, kuris nebuvo aptartas šalių (minėto Sprendimo
Novartis Pharma
31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Konkrečiu atveju, viena vertus, prašymo priimti prejudicinį sprendimą nereikia nagrinėti remiantis argumentais, dėl kurių šalys nepateikė savo nuomonės. Kita vertus, C. Carratù pateiktas prašymas prašyti pateikti paaiškinimus nepagrįstas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tinkamai nurodė nacionalinės teisės aktus ir ši aplinkybė nebuvo užginčyta Teisingumo Teismui pateiktose pastabose. Galiausiai, kadangi bylos C‑361/12 ir C‑89/13 nėra sujungtos, Teisingumo Teismo statute ir jo Procedūros reglamente nenumatyta galimybės nagrinėjant vieną bylą išklausyti kitos bylos šalių. Taigi Teisingumo Teismui pakanka informacijos atsakyti į šį prašymą.
Todėl, susipažinus su generalinio advokato nuomone, C. Carratù prašymai, nurodyti šio sprendimo 17 punkte, netenkinami.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Poste Italiane
tvirtina, kad visi nacionalinio teismo pateikti prejudiciniai klausimai yra nepriimtini, nes, viena vertus, jis nenurodė kriterijų, kuriais remdamasis Teisingumo Teismas galėtų pagrįsti savo vertinimą, ir, kita vertus, pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, t. y. Įstatymo Nr. 183/2010 32 straipsnio 5‐7 dalys, kuriose numatytos sankcijos, taikomos už neteisėtą termino nustatymą darbo sutartyje, nepatenka į Direktyvos 1999/70 taikymo sritį. Iš tiesų ši direktyva į Italijos vidaus teisę perkelta Įstatyminiu dekretu Nr. 368/2001, o ginčijamos nuostatos, kurios įsigaliojo tik 2010 m. lapkričio 24 d., priimtos siekiant kitų nei šios direktyvos įgyvendinimas tikslų, būtent nustatyti sankcijas, taikytinas už neteisėtą darbo sutarties termino nustatymą; šio klausimo direktyva nereglamentuoja.
Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką jis gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tik kai yra akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui trūksta faktinių ar teisinių aplinkybių, kad galėtų pateikti naudingą atsakymą į jam pateiktus klausimus (2008 m. birželio 12 d. Sprendimo
Gourmet Classic
,
C-458/06, Rink. p. I-4207
, 25 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šioje byloje visiškai neginčijama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas tikrai atitinka objektyvų poreikį išspręsti nacionaliniame teisme nagrinėjamą bylą. Iš tiesų, pirma, darbo sutartis patenka į Bendrojo susitarimo materialinę taikymo sritį, nes kalbama apie terminuotą darbo sutartį, o antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje lyginama pagal terminuotą darbo sutartį įdarbinto darbuotojo ir pagal neterminuotas sutartis įdarbintų darbuotojų teisinė padėtis.
Be to, reikia pažymėti, kaip išvados 33 punkte nurodė generalinis advokatas, kad sprendžiant dėl priimtinumo visiškai nesvarbi ta aplinkybė, ar Įstatymas Nr. 183/2010 buvo skirtas Direktyvai 1999/70 perkelti, ar ne.
Šiomis aplinkybėmis prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti pripažintas priimtinu.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl septintojo klausimo
Septintuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja galima tiesiogiai remtis prieš valstybės įstaigą, kaip antai atsakovę pagrindinėje byloje.
Reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalis, atsižvelgus į jos turinį, yra besąlygiška ir pakankamai tiksli, kad asmuo ja galėtų remtis nacionaliniame teisme (žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo
Impact
,
C-268/06, Rink. p. I-2483
, 68 punktą).
Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis tiesioginį poveikį turinčiomis direktyvos nuostatomis, yra ir įstaigų, kurioms, kad ir koks būtų jų teisinis statusas, valdžios institucijos kontroliuojamoms, valdžios institucijos aktu buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurios dėl to turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis (žr. 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Kuso
, C‑614/11, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kaip tai pažymėjo generalinis advokatas išvados 106 ir paskesniuose punktuose, kad
Poste Italiane
visiškai priklauso Italijos valstybei, nes vienintelė jos akcininkė yra Ekonomikos ir finansų ministerija. Be to, šios bendrovės kontrolę vykdo valstybė ir
Corte dei Conti
(Audito Rūmai), kurių narys paskirtas į jos direktorių valdybą.
Todėl į septintąjį klausimą reikia atsakyti, kad Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, jog ja galima tiesiogiai remtis prieš valstybės įstaigą, kaip antai
Poste Italiane
.
Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, kad darbo sąlygų sąvoka apima ir kompensaciją, kurią darbdavys turi mokėti darbuotojui dėl neteisėto termino nustatymo darbo sutartyje.
Primintina, kad atsižvelgiant į Bendrojo susitarimo 4 punktu siekiamus tikslus jis turi būti suprantamas kaip įtvirtinantis vieną iš Sąjungos socialinės teisės principų, kuris neturėtų būti aiškinamas siaurai (2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres
,
C-444/09 ir C-456/09, Rink. p. I-14031
, 49 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Nors, kaip savo išvados 37 punkte pažymi generalinis advokatas, Bendrojo susitarimo nuostatose aiškiai nėra apibrėžta darbo sąlygų sąvoka, Teisingumo Teismas turėjo galimybę išaiškinti šią sąvoką, kaip ji suprantama pagal 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (
OL L 14, p. 9
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267), 4 straipsnio 1 dalį, kurios formuluotė beveik identiška Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalies formuluotei.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad lemiamas kriterijus nustatant, ar priemonė patenka į „darbo sąlygas“, kaip jos suprantamos pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 punktą, yra būtent darbo kriterijus, t. y. darbuotojo ir darbdavio nustatyti darbo santykiai (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo
Bruno ir kt.,
C-395/08 ir C-396/08, Rink. p. I-5119
, 46 punktą).
Kalbant apie šioje byloje nagrinėjamą Bendrąjį susitarimą, reikia nurodyti, jog šis argumentas taikytinas kompensacijai, kurią darbdavys turi mokėti darbuotojui dėl neteisėto terminuotos darbo sutarties sudarymo.
Iš esmės neginčijama, kad tokia kompensacija darbuotojui skiriama dėl jį su darbdaviu siejančių darbo santykių. Kadangi ji mokama už darbą, ji patenka į sąvoką „darbo sąlygos“.
Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalis aiškintina taip, kad sąvoka „darbo sąlygos“ apima kompensaciją, kurią darbdavys turi mokėti darbuotojui dėl neteisėto termino nustatymo darbo sutartyje.
Dėl penktojo klausimo
Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją reikalaujama, jog kompensacija, kurią darbdavys turi mokėti darbuotojui dėl neteisėto termino nustatymo darbo sutartyje, ir kompensacija, mokėtina neteisėtai nutraukus neterminuotą darbo sutartį, turi būti vertinamos vienodai.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Bendrojo susitarimo 1 punkto a papunktį vienas iš šio susitarimo tikslų ‐ pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, užtikrinant nediskriminavimo principo taikymą. Be to, šio susitarimo preambulės trečioje pastraipoje nurodyta, kad šis susitarimas „rodo socialinių partnerių siekį sukurti bendruosius pagrindus, kurie užtikrintų vienodų sąlygų taikymą pagal terminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams, apsaugant juos nuo diskriminavimo“. Direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu įtvirtinta, kad bendruoju susitarimu pirmiausia siekiama pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, nustatant būtiniausius reikalavimus, kuriais būtų užtikrintas nediskriminavimo principo taikymas (minėto Sprendimo
Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres
47 punktas).
Bendruoju susitarimu, visų pirma jo 4 punktu, siekiama taikyti šį principą pagal terminuotą darbo sutartį dirbantiems darbuotojams tam, kad darbdavys nenustatytų tokių darbo santykių, siekdamas, kad šie darbuotojai negalėtų pasinaudoti teisėmis, kuriomis naudojasi pagal neterminuotą darbo sutartį dirbantys darbuotojai (2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo
Del Cerro Alonso
,
C-307/05, Rink. p. I-7109
, 37 punktas).
Tačiau, kaip matyti iš Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalies formuluotės, vienodo požiūrio principas netaikomas, jeigu pagal terminuotą darbo sutartį ir neterminuotą darbo sutartį dirbantys darbuotojai nėra panašioje situacijoje.
Taigi, vertinant, ar kompensacija, mokėtina neteisėtai nustačius terminą darbo sutartyje, ir kompensacija, mokėtina neteisėtai nutraukus neterminuotą darbo sutartį, turi būti nustatoma vienodai, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar suinteresuotieji asmenys gali būti laikomi kaip esantys panašioje situacijoje (pagal analogiją žr. 2012 m. spalio 18 d. Sprendimo
Valenza
, C‑302/11–C‑305/11, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia pažymėti, kad viena kompensacija mokama dėl situacijos, kuri iš esmės skiriasi nuo situacijos, dėl kurios mokama kita kompensacija. Pirmoji kompensacija mokama darbuotojams, su kuriais darbo sutartis sudaryta nesilaikant teisės aktų, o antroji – iš darbo atleistiems darbuotojams.
Darytina išvada, kad Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalyje nustatytas reikalavimas laikytis vienodo požiūrio į dirbančius pagal neterminuotą darbo sutartį darbuotojus ir panašioje situacijoje esančius pagal neterminuotą darbo sutartį dirbančius darbuotojus netaikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui.
Vis dėlto reikia nurodyti, kad pagal Bendrojo susitarimo 8 punkto 1 dalį „valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai gali toliau taikyti arba priimti darbuotojams palankesnes nei šiame susitarime išdėstytas nuostatas.“
Konkrečiai kalbant, nors pagal Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalį negalima pripažinti, kad kompensacija už neteisėto termino nustatymą darbo sutartyje ir kompensacija už neterminuotos darbo sutarties nutraukimą taikomos panašioje situacijoje esantiems darbuotojams, iš kartu taikomų 4 punkto 1 dalies ir 8 punkto 1 dalies matyti, jog jomis valstybėms narėms, jei šios to pageidauja, suteikiama teisė priimti palankesnes nuostatas dėl dirbančių pagal terminuotą sutartį darbuotojų; tokioje situacijoje, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, ‐ suvienodinti ekonomines pasekmes, kurių kyla neteisėtai sudarius neterminuotą darbo sutartį, ir ekonomines pasekmes, kurių gali kilti neteisėtai nutraukus neterminuotą darbo sutartį.
Todėl į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad nors Bendruoju susitarimu valstybėms narėms nedraudžiama numatyti palankesnio, negu jame nustatytas, pagal terminuotą sutartį dirbančių darbuotojų vertinimo, šio susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją nereikalaujama vienodai vertinti kompensacijos, skiriamos dėl neteisėto termino nustatymo darbo sutartyje, ir kompensacijos, mokėtinos neteisėtai nutraukus neterminuotą darbo sutartį.
Dėl pirmojo, antrojo, trečiojo ir šeštojo klausimų
Atsižvelgiant į atsakymus į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus, nebereikia atsakyti į pirmąjį, antrąjį, trečiąjį ir šeštąjį klausimus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis priede esančio Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 4 punkto 1 dalis aiškintina taip, kad ja galima tiesiogiai remtis prieš valstybės įstaigą, kaip antai
Poste Italiane SpA.

2.
Šio Bendrojo susitarimo 4 punkto 1 dalis aiškintina taip, kad sąvoka „darbo sąlygos“ apima kompensaciją, kurią darbdavys turi mokėti darbuotojui dėl neteisėto termino nustatymo jo darbo sutartyje.

3.
Nors šiuo Bendruoju susitarimu valstybėms narėms nedraudžiama numatyti palankesnio, negu jame nustatytas, pagal terminuotą sutartį dirbančių darbuotojų vertinimo, šio susitarimo 4 punkto 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją nereikalaujama vienodai vertinti kompensacijos, skiriamos dėl neteisėto termino nustatymo darbo sutartyje, ir kompensacijos, mokėtinos neteisėtai nutraukus neterminuotą darbo sutartį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.