CELEX: 62006TJ0189
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Vodikov peroksid in perborat
Odločba, s katero je ugotovljena kršitev člena 81 ES
Pripis odgovornosti za kršitev
Obveznost obrazložitve
Enako obravnavanje
Načelo dobrega upravljanja
Globe
Obvestilo o ugodni obravnavi

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Arkema France SA (prej Atofina SA), je družba francoskega prava, ki je ob nastanku dejstev med drugim
tržila vodikov peroksid (v nadaljevanju: VP) in natrijev perborat (v nadaljevanju: NPB).
Družba Elf Aquitaine SA je bila med datumom začetka kršitve in aprilom 2000 glavna (to je 97,5‑odstotna) delničarka družbe
Arkema. Od aprila 2000 je bila družba Arkema v 96,48‑odstotni lasti družbe Elf Aquitaine, ta pa je bila v 99,43‑odstotni lasti
družbe Total SA.
Družba Degussa AG je novembra 2002 obvestila Komisijo Evropskih skupnosti o obstoju omejevalnega sporazuma na trgih VP in
NPB in zaprosila za uporabo Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (2002/C 45/03;
UL, 2002, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).
Družba Degussa je Komisiji predložila materialne dokaze, ki so tej omogočili, da je 25. in 26. marca 2003 opravila preiskave
v prostorih treh podjetij, med temi tudi v prostorih tožeče stranke.
Po teh preiskavah je več podjetij, zlasti družbe EKA Chemicals AB, tožeča stranka in Solvay SA, zaprosilo za uporabo obvestila
o ugodni obravnavi in Komisiji poslalo dokaze v zvezi z zadevnim omejevalnim sporazumom.
Komisija je 26. januarja 2005 tožeči stranki in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Po zaslišanju zadevnih podjetij, ki je potekalo 28. in 29. junija 2005, je Komisija sprejela Odločbo C(2006) 1766 final z
dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo
Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA,
SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, Total, Elf Aquitane in tožeči stranki (zadeva COMP/F/38.620 – Vodikov
peroksid in perborat, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), povzetek katere je objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 13. decembra 2006 (UL L 353, str. 54). Tožeči stranki je bila vročena z dopisom z dne 8. maja 2006.

Izpodbijana odločba
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovnice te odločbe sodelovale pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES
in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) glede VP in njegovega nadaljnjega proizvoda NPB (točka 2 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Ugotovljeno kršitev so v glavnem sestavljali izmenjava tržno pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in podjetjih med konkurenti,
omejevanje in nadzor proizvodnje ter potencialnih in dejanskih zmogljivosti te proizvodnje, razdelitev tržnih deležev in strank
ter določanje in nadzor spoštovanja ciljnih cen.
Odločeno je bilo, da so tožeča stranka in družbi Total in Elf Aquitane „solidarno odgovorne“ za kršitev (točka 441 obrazložitve
izpodbijane odločbe).
Pri določanju zneska globe je Komisija uporabila metodo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2)
Uredbe št. 17, in člena 65(5) [PJ] (98/C 9/03; UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju:
smernice).
Komisija je določila osnovne zneske glob na podlagi teže in trajanja kršitve (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe),
ki jo je opredelila kot zelo resno (točka 457 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeči stranki in družba Arkema so bile na podlagi različnega obravnavanja uvrščene v tretjo kategorijo, ki ustreza izhodiščnemu
znesku 20 milijonov EUR (točke od 460 do 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Za zagotovitev zadostnega odvračalnega učinka je bil ta izhodiščni znesek pomnožen z množiteljem 3 zaradi visokega prometa
krovnih družb skupine, in sicer družbe Elf Aquitaine in družbe Total (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker je po navedbah Komisije tožeča stranka sodelovala pri kršitvi od 12. maja 1995 do 31. decembra 2000, to je pet let in
sedem mesecev, je bil izhodiščni znesek njene globe zaradi trajanja povečan za 55 % (točka 467 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Globa, izračunana za družbo Total, ki ji je bila pripisana odgovornost za zadevno kršitev med 30. aprilom in 31. decembrom 2000,
ni bila povečana (točka 468 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v zvezi s tožečo stranko upoštevala obteževalno okoliščino, saj je ta ponovila kršitve, ugotovljene v Odločbi 85/74/EGS
z dne 23. novembra 1984 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe EGS (zadeva IV/30.907 – Peroksidni proizvodi, UL L 35,
7.2.1985, str.

1) in Odločbi 94/599/ES z dne 27. julija 1994 v zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe ES (zadeva IV/31.865 – PVC,
UL L 239, 14.9.1994, str. 14). Zato je osnovni znesek globe, izračunane za tožečo stranko, povečala za 50 % osnovnega zneska,
ki bi ga morala ta plačati, če krovni družbi skupine ne bi bili naslovnici izpodbijane odločbe (točke od 469 do 471 obrazložitve
izpodbijane odločbe in opomba 409 k izpodbijani odločbi).
Komisija je ugotovila, da je bila tožeča stranka drugo podjetje, ki je izpolnilo pogoj iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi,
in ji je na tej podlagi zmanjšala globo za 30 %, kar se je odštelo od skupnega zneska globe, naložene tožeči stranki, družbi
Total in družbi Elf Aquitaine (točke od 509 do 514 in 529 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točkah od (o) do (q) člena 1 izpodbijane odločbe je navedeno, da so zadevne tri družbe zaradi sodelovanja pri obravnavani
kršitvi kršile člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma EGP, in sicer družba Total od 30. aprila do 31. decembra 2000, tožeča stranka
in družba Elf Aquitaine pa od 12. maja 1995 do 31. decembra 2000.
S členom 2(i) izpodbijane odločbe je tožeči stranki naložena globa v višini 78,663 milijona EUR, pri čemer sta družbi Total
in Elf Aquitaine „solidarno“ odgovorni za plačilo v višini 42 milijonov EUR oziroma 65,1 milijona EUR.

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 18. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.
Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana
zadeva po opredelitvi strank dodeljena šestemu razširjenemu senatu.
Ker se člana razširjenega senata nista mogla udeležiti sojenja, je predsednik Splošnega sodišča na podlagi člena 32(3) Poslovnika
Splošnega sodišča za dopolnitev senata določil druga sodnika.
Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi 3. septembra 2010
podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, ki jo zadeva;
–        podredno, odpravi ali zniža globo, ki ji je bila naložena;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo
Tožeča stranka v podporo tožbi v bistvu navaja šest tožbenih razlogov, ki se nanašajo na: prvič, kršitev pravil v zvezi s
pripisovanjem odgovornosti za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični družbi in kršitev načela enakega obravnavanja;
drugič, dejanske napake v zvezi s pripisom odgovornosti za kršitev družbama Total in Elf Aquitaine; tretjič, kršitev obveznosti
obrazložitve in načela dobrega upravljanja; četrtič, napačno uporabo prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi
s povečanjem zneska globe zaradi odvračalnega učinka; petič, napačno uporabo prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje
v zvezi s povečanjem globe zaradi ponovne kršitve, ter šestič, napačno uporabo pravo in napačno ugotovljeno dejansko stanje
v zvezi z znižanjem zneska globe na podlagi uporabe obvestila o ugodni obravnavi.

Prvi tožbeni razlog: kršitev pravil v zvezi s pripisovanjem odgovornosti za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični
družbi in kršitev načela enakega obravnavanja
Uvodne ugotovitve
Opozoriti je treba, da konkurenčno pravo Unije zadeva dejavnosti podjetij in da pojem podjetja zajema vse subjekte, ki opravljajo
gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (glej sodbo Sodišča z dne 10. septembra 2009
v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C‑97/08 P, ZOdl., str. I‑8237, točka 54 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da je treba pojem podjetja, postavljen v ta kontekst, razumeti tako, da označuje gospodarsko
enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej zgoraj v točki 27 navedeno
sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 55 in navedena sodna praksa).
Kadar tak gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev odgovarjati
sam (glej zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 56 in navedena sodna praksa).
Kršitev konkurenčnega prava Unije je treba nedvoumno pripisati pravni osebi, ki ji je mogoče naložiti plačilo glob in na katero
je treba nasloviti obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Prav tako je pomembno, da je v obvestilu o ugotovitvah o možnih
kršitvah navedeno, kot kakšni se pravni osebi očitajo navajana dejstva (glej zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Akzo Nobel in
drugi proti Komisiji, točka 57 in navedena sodna praksa).
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, predvsem če zadevna hčerinska
družba – čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili
matične družbe, zlasti ob upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo ta pravna subjekta (glej
zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 58 in navedena sodna praksa).
Tako je zato, ker sta v takem primeru matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato v zgoraj
navedenem smislu tvorita samo eno podjetje. Dejstvo, da matična družba in njena hčerinska družba tvorita samo eno podjetje
v smislu člena 81 ES, tako Komisiji omogoča, da odločbo, s katero nalaga plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi
bilo treba dokazati osebno vpletenost te družbe v to kršitev (zgoraj v točki 27 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji,
točka 59).
Sodišče je prav tako presodilo, da v posebnem primeru, v katerem je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske
družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, ta matična družba po eni strani lahko odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske
družbe, po drugi strani pa obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje (glej
zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 60 in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako pojasnilo, da v teh okoliščinah za domnevo, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske
družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo tako lahko matično
družbo štela za solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če matična družba, ki mora to
domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno (glej zgoraj v točki 27
navedeno sodbo Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).
Komisija je v obravnavani zadevi v točkah od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča
in Splošnega sodišča povzela načela, ki jih je nameravala uporabiti za določitev naslovnikov izpodbijane odločbe.
Spomnila je zlasti, da je mogoče šteti, da je matična družba odgovorna za nezakonito ravnanje hčerinske družbe, če ta svojega
ravnanja na trgu ne določa samostojno, temveč večinoma sledi navodilom, ki jih je prejela od matične družbe. Pojasnila je,
da lahko v bistvu domneva, da je hčerinska družba, ki je v stoodstotni lasti, večinoma sledila navodilom, ki jih je prejela
od matične družbe, in da lahko zadnjenavedena ovrže domnevo s predložitvijo nasprotnih dokazov (točka 374 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija je v zvezi z odgovornostjo družbe Elf Aquitaine navedla, da je imela ta v lasti 98 % kapitala družbe Arkema in je
vedno imenovala člane upravnega odbora te družbe. Zato je domnevala, da je družba Elf Aquitaine odločilno vplivala na ravnanje
tožeče stranke (točka 427 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Kar zadeva družbo Total, je Komisija navedla, da je ta aprila 2000 prevzela nadzor nad 99,43 % kapitala družbe Elf Aquitaine
in da je neposredno ali posredno nadzirala kapital družbe iz skupine, ki je neposredno sodelovala pri kršitvah, zato je na
podlagi teh okoliščin domnevala, da je družba Total odločilno vplivala na ravnanje svojih hčerinskih družb Elf Aquitaine in
tožeče stranke (točki 428 in 429 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v točkah od 430 do 432 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla trditve tožeče stranke in trditve družb Total
in Elf Aquitaine glede pripisa odgovornosti za zadevno kršitev tema družbama, nato pa jih je v točkah od 433 do 440 obrazložitve
te odločbe še preučila.
V točki 441 obrazložitve izpodbijane odločbe je potrdila svoj sklep, da so tožeča stranka ter družbi Total in Elf Aquitaine
tvorile enotno podjetje, zato je zadnjenavedenima pripisala odgovornost za zadevno kršitev, pri čemer je pojasnila, da družba
Total zanjo odgovarja le od datuma, na katerega je prevzela nadzor nad kapitalom družbe Elf Aquitaine, to je za obdobje od
30. aprila do 31. decembra 2000.
Tožeča stranka tako presojo v bistvu izpodbija z očitkoma, ki zadevata, prvič, kršitev pravil v zvezi s pripisovanjem odgovornosti
za kršitev, in drugič, kršitev načela enakega obravnavanja.
Domnevna kršitev pravil v zvezi s pripisovanjem odgovornosti za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični družbi
Tožeča stranka je na obravnavi pojasnila, da ni izpodbijala ugotovitve zadevne kršitve, temveč le pripisovanje odgovornosti
za to kršitev družbama Total in Elf Aquitaine, v delu, v katerem je to pripisovanje odgovornosti vplivalo na znesek njene
globe.
Tožeča stranka v bistvu trdi, da to, da je imela v stoodstotni lasti, in,
a fortiori
, skoraj stoodstotni lasti kapital hčerinske družbe, ne omogoča avtomatične ugotovitve, da matična družba dejansko odločilno
vpliva na ravnanje svoje hčerinske družbe in da se ji zato lahko pripiše odgovornost za kršitev, ki jo je storila ta hčerinska
družba. Komisija naj bi napačno uporabila pravo s tem, da je pripisala odgovornost za kršitev matičnim družbam tožeče stranke
le na podlagi domneve, ki je povezana s tem, da imajo te v skoraj stoodstotni lasti njen kapital.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je metoda, na podlagi katere je Komisija pripisala odgovornost za sporno kršitev družbama
Total in Elf Aquitaine, ker temelji na zadevni domnevi, skladna s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah od 27 do 34.
Prvič – v nasprotju s trditvami tožeče stranke –, ta pripis ni temeljil le na strukturi lastništva nad kapitalom, temveč tudi
na ugotovitvi, da domneva o izvajanju odločilnega vpliva ni bila ovržena (glej zlasti točki 437 in 441 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Drugič, iz te sodne prakse izhaja (glej zlasti točki 33 in 34 zgoraj), da struktura lastništva nad kapitalom hčerinske družbe
zadostuje kot merilo za tako domnevo, zato Komisiji ni treba predložiti dodatnih indicev v zvezi z dejanskim izvajanjem vpliva
matične družbe, kot to zahteva tožeča stranka.
Navedenega sklepa ni mogoče omajati z dejstvom, da je bilo mogoče take dodatne indice ugotoviti v zadevi, v kateri je bila
izdana sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji (T‑112/05, ZOdl., str. II‑5049,
točki 13 in 54). Iz zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 12. decembra 2007 (točki 61 in 62) in zgoraj
v točki 27 navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009 (točki 61 in 62) namreč popolnoma nedvoumno
izhaja, da za uporabo zadevne domneve niso potrebni taki indici. Prav tako se od Komisije ne zahteva, naj za to dokaže, da
je bila matična družba ob nastanku dejstev seznanjena s kršitvijo hčerinske družbe.
Opozoriti je še treba, da zgoraj navedena sodna praksa zadeva poseben primer matične družbe, ki ima v lasti 100 % kapitala
svoje hčerinske družbe (zgoraj v točki 27 navedena sodba Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točka 60).
V obravnavanem primeru pa družbi Total in Elf Aquitaine nista imeli v lasti vsega kapitala tožeče stranke (glej točko 2 zgoraj).
Vendar je treba poudariti, da se tožeča stranka ni z nobeno trditvijo oprla na dejstvo, da sta bila deleža družb Total in
Elf Aquitaine manjša od 100 %. Nasprotno, tožeča stranka je na obravnavi pojasnila, da ni trdila, da bi navedeno dejstvo „pomenilo
bistveno spremembo glede sodnega nadzora “ hčerinske družbe, s čimer je potrdila, da ne nasprotuje uporabi enakega dokaznega
sistema v primeru stoodstotnega ali skoraj stoodstotnega lastništva kapitala.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
Domnevna kršitev načela enakega obravnavanja
Tožeča stranka trdi – pri čemer se opira le na zadevno domnevo glede matičnih družb –, da je Komisija pri izvedbi dokazov
storila „neupravičeno diskriminacijo“. Tožeča stranka naj bi bila namreč edina hčerinska družba, za katero se je Komisija
zadovoljila s sklicevanjem na domnevo, medtem ko je glede drugih zadevnih podjetij predložila dodatne dokaze v zvezi z izvajanjem
odločilnega vpliva matične družbe.
Glede tega je treba ugotoviti, da iz točk od 370 do 379 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da se je Komisija v zvezi
z vsemi naslovnicami oprla na isto pravilo, po katerem nadzor nad vsem ali skoraj vsem kapitalom hčerinske družbe zadostuje
za postavitev izpodbojne domneve, na podlagi katere je mogoče odgovornost pripisati matični družbi. Zadevna domneva je bila
namreč uporabljena za skupino Total in za druge skupine družb, na katere je bila naslovljena izpodbijana odločba.
To, da je Komisija v zvezi z nekaterimi naslovnicami izpodbijane odločbe, to je družbami Akzo Nobel, FMC, Air Liquide, SNIA
in Edison, poleg zadevne domneve navedla še nekaj dodatnih indicev v zvezi s tem, da sta matični družbi izvajali odločilni
vpliv, še ne pomeni, da niso bila za vse naslovnice uporabljena enaka načela.
Kar zadeva družbo Akzo Nobel, iz točke 384 obrazložitve izpodbijane odločbe namreč izhaja, da ima ta „stoodstotni nadzor nad
družbo EKA [Chemicals], zato Komisija meni, da je odločilno vplivala na [to družbo], saj ni bil predložen noben element, s
katerim bi bilo mogoče ovreči to domnevo“. Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da se je Komisija v točki 385 obrazložitve
zadevne odločbe sklicevala na nekaj dodatnih indicev, s katerimi jo je podkrepila.
Kar zadeva družbo FMC, je Komisija navedla, da je sklep v zvezi z njeno odgovornostjo izpeljala iz „dejstva, da je [bila]
družba FMC Foret hčerinska družba pod (posrednim) stoodstotnim nadzorom [družbe FMC]“ (točka 390 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Na to ugotovitev ne vpliva dejstvo, da je Komisija v točki 391 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla dodaten
indic glede odločilnega vpliva družbe FMC na njeno hčerinsko družbo.
Kar zadeva družbo Air Liquide, je Komisija v točki 403 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da „je imela [ta] v času
kršitve v lasti ves kapital družbe Chemoxal in je bila pristojna za imenovanje članov upravnega odbora te družbe, zato je
predpostavila, da je odločilno vplivala na ravnanje hčerinske družbe“. To navedbo je v točki 405 obrazložitve izpodbijane
odločbe dopolnila s pojasnilom, da se na podlagi „stoodstotne kapitalske udeležbe postavi domneva, ki jo je mogoče ovreči
tako, da se dokaže, da […] je bila hčerinska družba samostojna“.
Kar zadeva družbo SNIA, iz točke 411 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da ji je bila odgovornost pripisana zaradi združitve
z družbo, ki je bila matična družba s stoodstotnim deležem v subjektu, neposredno vpletenem v kršitev, zato tega položaja
ni mogoče primerjati s položajem tožeče stranke.
Nazadnje, kar zadeva družbo Edison, je Komisija v točki 418 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da se je „lastništvo
nad stoodstotnim kapitalskim deležem [v sodni praksi] štelo za zadosten element, če ta domneva ni bila ovržena“. Poleg tega
je v točkah od 419 do 421 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla nekaj dodatnih elementov, glede katerih je pripomnila,
da so v nasprotju s trditvijo družbe Edison o samostojnosti njene hčerinske družbe.
Tako iz zgornjih točk obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija v zvezi z vsemi naslovnicami izpodbijane odločbe
menila, da je mogoče odgovornost za kršitev pripisati matični družbi že na podlagi nadzora nad vsem ali skoraj vsem kapitalom
hčerinske družbe, če iz tega izpeljana domneva ni ovržena, dodatni indici glede vpliva, ki so ga nekatere matične družbe izvajale
nad hčerinskimi družbami, pa so bili navedeni – če so bili na voljo – ali kot potrditev sklepa, ki je že tako veljavno izhajal
iz nadzora nad vsem kapitalom hčerinske družbe, ali pa kot odgovor na trditve, ki so jih podala zadevna podjetja.
Poleg tega je Komisija v zvezi s skupino, katere del je tožeča stranka, poleg kapitalske vezi navedla še dejstvo, da je člane
upravnega odbora tožeče stranke imenovala družba Elf Aquitaine (točka 427 obrazložitve izpodbijane odločbe), vendar ob tem
ni menila, da so za to, da se odgovornost za kršitev hčerinske družbe, ki je v (skoraj) stoodstotni lasti matične družbe,
pripiše tej družbi, potrebni še dodatni elementi.
Posledično je treba ta očitek zavrniti kot neutemeljen in torej zavrniti prvi tožbeni razlog v celoti.

Drugi tožbeni razlog: dejanske napake v zvezi s pripisom odgovornosti za kršitev družbama Total in Elf Aquitaine
Tožeča stranka trdi, da kljub domnevi, da je metoda za vložitev domneve o odločilnem vplivu zanje veljavna, Komisija dejansko
ni imela podlage, da bi kršitev pripisala družbama Total in Elf Aquitaine.
Prvič, trdi, da je to obtožbo izpodbijala s tem, da je dokazala nesodelovanje vodstva družb Elf Aquitaine in Total v zadevnih
kršitvenih ravnanjih.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija sporno kršitev pripisala družbama Total in Elf Aquitaine zato, ker sta ob
nastanku dejstev s tožečo stranko tvorili samo eno podjetje. Komisija je do tega sklepa prišla na podlagi domneve, da sta
ti družbi skoraj stoodstotni lastnici kapitala tožeče stranke, in ugotovila, da ta domneva med upravnim postopkom ni bila
ovržena.
Toda, ker ta ugotovitev ne temelji na sodelovanju matičnih družb tožeče stranke pri kršitvenih ravnanjih, je trditve tožeče
stranke, ki se nanašajo na to, da vodstvo teh družb ni neposredno sodelovalo in ni vedelo za kršitve, ne morejo ovreči.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je ovrgla zadevno domnevo s tem, da je med upravnim postopkom dokazala, da je bila pri določanju
svoje poslovne politike samostojna.
Na podlagi zgoraj v točki 34 navedene sodne prakse mora matična družba, če želi ovreči zadevno domnevo, predložiti zadostne
dokaze, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno.
V zvezi s tem je treba upoštevati vse zadevne elemente v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki to
hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko v posameznih primerih različni (zgoraj v točki 27 navedena sodba
Akzo Nobel in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 61 in 74).
Ta presoja zlasti ne sme biti omejena le na elemente, ki se nanašajo samo na poslovno politiko
strictu sensu
, kot sta distribucijska strategija ali cene. Zadevne domneve predvsem ni mogoče ovreči samo z dokazom, da hčerinska družba
brez navodil upravlja te posebne vidike svoje poslovne politike (glej v tem smislu zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Akzo Nobel
in drugi proti Komisiji z dne 10. septembra 2009, točki 65 in 75).
V obravnavanem primeru iz spisa izhaja, da je tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v bistvu
trdila, da njene poslovne politike nikoli niso opredelile njene matične družbe, zlasti ob upoštevanju strukture skupine in
majhnega deleža dejavnosti, na katere se je nanašala kršitev, glede na ves njen promet.
Takoj je treba opozoriti, da se ta utemeljitev opira le na navadne trditve, saj tožeča stranka ni predložila nobenega konkretnega
dokaza v podporo svoji trditvi glede tega, da na trgu ravna samostojno. Zlasti zadevni del odgovora na obvestilo o ugotovitvah
o možnih kršitvah ne napotuje na noben dokument v podporo trditev iz tega odgovora.
Iz navedenega izhaja, da trditev, ki jih je tožeča stranka podala v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
očitno ni bilo mogoče šteti za več indicev, ki bi zadostovali za zavrnitev zadevne domneve.
Poleg tega je treba opozoriti, da z zadevnimi trditvami – poleg tega, da te niso bile potrjene z upoštevnimi dokazi – ni mogoče
dokazati samostojnosti tožeče stranke.
Prvič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da sta bili družbi Total in Elf Aquitaine le neoperativni holding, je treba ugotoviti,
da samo okoliščina, da sta bili tožeči stranki le neoperativna holdinga, še ne zadostuje za izključitev domneve, da sta odločilno
vplivali na tožečo stranko, in sicer zlasti z usklajevanjem finančnih naložb v skupini. Holding je namreč v primeru skupine
družb družba, katere namen je zbrati kapitalske deleže v različnih družbah in zagotoviti enotno upravljanje z njimi (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff‑Technik proti Komisiji, T‑69/04,
ZOdl., str. II‑2567, točka 63).
Tožeča stranka tudi sama potrjuje, da je družba Elf Aquitaine posegala v najpomembnejše odločitve, ki bi lahko imele vpliv
na ravni skupine kot celote, in da je določala zelo splošno politiko, povezano s skladnostjo dejavnosti različnih vej med
seboj, spremembami dejavnosti in z geografsko umestitvijo dejavnosti v svetu. Namen teh trditev je potrditi, da je bila naloga
družbe Elf Aquitaine zagotoviti enotnost upravljanja in usklajevanje, s čimer je lahko vplivala na ravnanje tožeče stranke
na trgu.
Drugič, kar zadeva navedbo tožeče stranke, da družbi Total in Elf Aquitaine nista nikoli posegali v opredelitev poslovne politike,
povezane z VP in NPB, je treba ugotoviti, da je v skupini družb delitev nalog običajen pojav, zato s tem še ni mogoče ovreči
domneve, da so bile tožeča stranka in družbi Total in Elf Aquitaine samo eno podjetje v smislu člena 81 ES.
Ničesar ni mogoče sklepati niti na podlagi okoliščin, da matični družbi nista nikoli imeli skupnih strank s tožečo stranko,
da nista delovali na trgih, ki jih je ta pokrivala, in z njimi povezanih trgih in da je dejavnost, povezana z zadevnimi proizvodi,
vključevala le zelo majhen delež skupnega prometa skupine.
Tretjič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da med njo in njenima matičnima družbama ni obstajal sistem obveščanja in poročanja
– razen obveščanja, povezanega z zakonskimi obveznostmi na računovodskem področju in v zvezi s finančnimi predpisi –, je treba
ugotoviti, da se o samostojnosti hčerinske družbe ne presoja samo na podlagi vidikov operativnega upravljanja podjetja, zato
le na podlagi dejstva, da hčerinska družba ni nikoli določila posebne politike obveščanja matične družbe o zadevnem trgu,
še ni mogoče dokazati njene samostojnosti.
Četrtič, kar zadeva trditev, na katero se je tožeča stranka prvič sklicevala pred Splošnim sodiščem in se navezuje na to,
da se je 18. maja 2006 s kapitalskega vidika ločila od skupine Total, je treba opozoriti, da te ločitve, ki je bila izvedena
po končanju kršitve in sprejetju izpodbijane odločbe, ni mogoče šteti za upošteven indic, kar zadeva oceno vezi med zadevnimi
družbami med kršitvijo.
Petič, glede trditve tožeče stranke, da se stališče, ki ga je Komisija sprejela v izpodbijani odločbi, razlikuje od stališča,
ki ga je sprejela v Odločbi C (2003) 4570 z dne 10. decembra 2003 o postopku iz člena 81 [ES] in iz člena 53 Sporazuma EGP
(zadeva COMP/E-2/37.857 – Organski peroksidi), je treba opozoriti, da je iz točk od 373 do 391 obrazložitve navedene odločbe
razvidno, da Komisija sploh ni preučila vprašanja odgovornosti matične družbe tožeče stranke in da se zlasti ni izrekla o
njeni neodvisnosti od matične družbe.
V zvezi s tem je treba spomniti, da Komisiji ni treba sistematično preverjati, ali je treba odgovornost za kršitev hčerinske
družbe pripisati matični družbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Raiffeisen
Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, od T‑259/02 do T‑264/02 in T‑271/02, ZOdl., str. II‑5169, točki 330 in 331).
Torej samo dejstvo, da Komisija ni razmišljala o tem, da bi Odločbo C(2003) 4570 naslovila na matično družbo tožeče stranke,
še ne pomeni, da tega v skladu z načeli, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi s pripisom odgovornosti, ne sme storiti v obravnavanem
primeru.
Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da je Komisija upravičeno menila, da elementi, ki jih je predložila tožeča stranka,
niti kot celota ne zadostujejo za zavrnitev zadevne domneve.
V zvezi z dokumentom z naslovom „Interna pooblastila in obveznosti glede izdatkov“, ki ga je tožeča stranka priložila k tožbi
in s katerim je želela dokazati trditev, da je družba Total odobrila le najpomembnejše naložbe svojih hčerinskih družb, je
treba opozoriti, da tožeča stranka tega dokumenta ni navedla v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in da
se zato nanj ni mogoče sklicevati za izpodbijanje presoje, ki jo je Komisija opravila v izpodbijani odločbi.
Vsekakor je treba poudariti, da zadevni dokument ni dokaz, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti samostojnost tožeče
stranke, saj, prvič, kot je razvidno iz njenega odgovora na zahtevo za posredovanje podatkov, ki jo je Komisija poslala med
upravnim postopkom, vsebuje pravila glede pravice – da se izda jamstvo skupine –, ki so se uporabljala „od leta 2001“ in se
torej ne navezujejo na zadevno obdobje kršitve, in drugič, navedba, da je bilo poseganje krovne družbe skupine v poslovno
politiko njene hčerinske družbe omejeno le na naložbe nad določenim pragom, ne zadošča za ugotovitev samostojnosti te družbe.
Na podlagi teh ugotovitev je treba šteti, da je Komisija pravilno ugotovila, da dokazi, ki jih je tožeča stranka predložila
v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ne zadostujejo za zavrnitev zadevne domneve.
Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

Tretji tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve in načela dobrega upravljanja
Tožeča stranka trdi, da naj bi Komisija s tem, da ni odgovorila na njene trditve, predložene kot dokaz njene samostojnosti,
kršila obveznost obrazložitve in načelo dobrega upravljanja.
Prvič, glede obveznosti obrazložitve tožeča stranka trdi, da se Komisija ni opredelila do trditev, ki so povzete v točki 431
obrazložitve izpodbijane odločbe in se nanašajo na to, da imenovanje članov njenega upravnega odbora s strani družbe Elf Aquitaine
ne dokazuje dejanskega izvajanja vpliva in da je tožeča stranka pri opredelitvi svoje poslovne politike popolnoma samostojna.
Poleg tega naj ne bi predstavila nekaterih trditev tožeče stranke, ki se nanašajo na to, da vodstvo družb Total in Elf Aquitaine
ni bilo nikoli vpleteno v prakse, navedene v izpodbijani odločbi, in da je bil nadzor, ki sta ga izvajali matični družbi,
omejen na odobritev najpomembnejših naložb.
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev, ki se zahteva s členom 253 ES, prilagojena vrsti obravnavanega akta
ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt sprejela, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo
z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in lahko pristojno sodišče opravi nadzor. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh
upoštevnih dejanskih in pravnih elementov, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami
iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in glede na celoto pravnih
pravil, ki urejajo zadevno področje (glej sodbo Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France,
C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63 in navedena sodna praksa).
Kadar se, kot v obravnavanem primeru, odločba o uporabi člena 81 ES nanaša na več naslovnikov in zadeva problem pripisa odgovornosti
za kršitev, mora biti dovolj obrazložena glede vsakega naslovnika, zlasti pa glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo
odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za solidarno odgovorno, podrobno pojasniti
razloge, ki utemeljujejo pripis odgovornosti za kršitev tej družbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998
v zadevi SCA Holding proti Komisiji, T‑327/94, Recueil, str. II‑1373, točke od 78 do 80).
Iz tega izhaja, da mora odločba – če se Komisija podobno kot v obravnavanem primeru opira na domnevo, da matična družba odločilno
vpliva na ravnanje hčerinske družbe, in so zadevne družbe med upravnim postopkom predložile elemente, s katerimi izpodbijajo
to domnevo – vsebovati zadostno obrazložitev, s katero je mogoče utemeljiti stališče Komisije, da ti elementi niso zadostovali
za zavrnitev zadevne domneve.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz točk od 430 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija obrazložila
svoje stališče glede elementov, na katere so se tožeča stranka in njeni matični družbi sklicevale v upravnem postopku.
V točkah od 430 do 432 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija namreč najprej opisala trditve, ki so jih zadevna podjetja
navedla v odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in so temeljile predvsem na nezakonitosti okoliščine, da
jim je bilo zadevno ravnanje pripisano na podlagi domneve – zlasti z vidika načel samostojnosti pravnega subjekta, individualizacije
kazni, osebne odgovornosti, domneve nedolžnosti in enakosti orožij –, nato pa je na te trditve še odgovorila.
Poleg tega je v točkah od 433 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da družbi Elf Aquitaine in Total nista ovrgli
domneve, povezane s tem, da sta imeli v lasti skoraj ves kapital tožeče stranke, in da je zato treba na podlagi te domneve
vztrajati pri sklepu glede njune odgovornosti za zadevno kršitev.
Ugotoviti je treba, da je Komisija s temi razlogi odgovorila na bistvene točke trditev tožeče stranke.
Poleg tega, ker Komisija ni dolžna oblikovati stališča glede vseh trditev, ki so jih pred njo navajale zainteresirane stranke
(sodba Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Corsica Ferries France proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl., str. II‑2197,
točka 64; glej tudi v tem smislu zgoraj v točki 89 navedeno sodbo Komisija proti Sytraval in Brink’s France, točka 64), ji
ni mogoče očitati, da ni natančno odgovorila na vsako od trditev tožeče stranke. Splošni odgovor, kakršen je bil predložen
v obravnavani zadevi, je lahko glede na okoliščine obravnavane zadeve zadosten, da lahko družba učinkovito brani svoje pravice
in lahko Splošno sodišče izvaja ustrezen nadzor.
Jedrnatost obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi s tem je mogoče pojasniti še z dejstvom, da je tožeča stranka navajala
le trditve, ki niso bile podprte s konkretnimi dokazi glede zatrjevane samostojnosti na trgu.
V zvezi s tem je treba zlasti glede trditve tožeče stranke, ki se nanaša na dejstvo, da Komisija v točkah od 430 do 432 ni
podrobneje predstavila svoje trditve, da je bil nadzor, ki sta ga izvajali matični družbi omejen na odobritev najpomembnejših
naložb, opozoriti, da je ta trditev del trditve, da „[je] [tožeča stranka] tožeča stranka pri opredelitvi svoje poslovne politike
in ravnanju na trgu povsem samostojna“, ki je povzeta v točki 431, četrta alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe in je bila
kot nezadostna zavrnjena v okviru splošnega odgovora, ki je bil podan na nasprotne trditve iz točke 437 obrazložitve te odločbe,
v kateri je navedeno, da „[zadevna] domneva ni bila ovržena“.
Poleg tega je treba opozoriti, da jedrnatost tega odgovora upravičuje to, da zadevne trditve niso bile podprte z nobenim konkretnim
dokazom.
Glede trditve, da vodstvo družb Total in Elf Aquitaine ni bilo nikoli vpleteno v navedena ravnanja, iz zgoraj navedenih točk 64
in 65 izhaja, da se Komisija na ta element ni oprla za to, da bi sporno kršitev pripisala matičnima družbama tožeče stranke,
tako da to, da Komisija glede zadevne trditve ni oblikovala izrecnega stališča, torej ne more povzročiti kršitve obveznosti
obrazložitve.
V zvezi s tem, da Komisija ni izrecno odgovorila na trditev – navedeno v točki 431 obrazložitve izpodbijane odločbe –, da
imenovanje članov upravnega odbora tožeče stranke s strani družbe Elf Aquitaine ne dokazuje izvajanja dejanskega nadzora,
je treba opozoriti, da iz točk od 427 do 429 izpodbijane odločbe izhaja, da je bilo to dejstvo navedeno poleg zadevne domneve
in da ni vplivalo na pripisovanje sporne kršitve matičnima družbama tožeče stranke. To, da na zadevno trditev ni bil podan
ekspliciten odgovor, tako tožeči stranki ni onemogočilo, da bi vedela za razloge za to pripisovanje in da bi to izpodbijala
pred Splošnim sodiščem.
Nazadnje, glede trditve tožeče stranke, da je bila obveznost obrazložitve v obravnavanem primeru okrepljena, ker je izpodbijana
odločba temeljila na inovativnem pristopu, je treba ugotoviti, da je Komisija le na podlagi kapitalske vezi uporabila domnevo
o tem, da je matična družba odločilno vplivala na hčerinsko družbo, že v Odločbi C(2004) 4876 z dne 19. januarja 2005 v zvezi
s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV,
Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, EKA Chemicals AB, in Akzo Nobel AB, solidarno, Clariant AG
in Clariant GmbH, solidarno, Elf Aquitaine SA in Arkema SA, solidarno, in Hoechst AG (zadeva št. E-1/37.773 – MCAA), v kateri
je odgovornost za kršitev, ki jo je storila tožeča stranka, pripisala družbi Elf Aquitaine. Torej tožeča stranka ne more trditi,
da je Komisija v zvezi z njo v obravnavanem primeru uporabila bistveno drugačno stališče kot v zvezi z matičnima družbama.
Vsekakor Komisija v izpodbijani odločbi ni podala le kratke obrazložitve, ampak je s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča
in Splošnega sodišča izrecno pojasnila načela, s katerimi je nameravala utemeljiti opredelitev naslovnikov (točke od 370 do 379
obrazložitve izpodbijane odločbe), in uporabo teh načel v zvezi s skupino Total (točke od 427 do 441 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Zato očitek, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, ni utemeljen.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila načelo dobrega upravljanja s tem, da se je oprla le na domnevo o odločilnem
vplivu in da ni skrbno preučila dokazov, predloženih za izpodbijanje te domneve, zlasti dokazov v zvezi z neupoštevnostjo
imenovanja članov upravnega sveta tožeče stranke s strani družbe Elf Aquitaine in s samostojnostjo tožeče stranke pri opredelitvi
svoje poslovne politike.
Toda, kot je razvidno iz zgoraj navedenih točk od 98 do 101, jedrnatost odgovora, ki je bil v zvezi s temi dokazi podan v
izpodbijani odločbi, glede trditve v zvezi s samostojnostjo tožeče stranke upravičuje to, da ta trditev ni bila podprta z
nobenim konkretnim dokazom, in glede trditve, s katero se izpodbija upoštevnost imenovanja članov upravnega sveta, to, da
je ta dokaz dodatek, ki ni vplival na zadevno pripisovanje krivde. Jedrnatost tega odgovora zato tudi ne omogoča ugotovitve
kršitve obveznosti skrbne in nepristranske proučitve upoštevnih elementov iz upravnega postopka.
Poleg tega je iz točk od 434 do 441 obrazložitve izpodbijane odločbe mogoče razbrati, da je Komisija preučila trditve, povzete
v točki 431 obrazložitve izpodbijane odločbe, s katerimi so želele tožeča stranka in njeni matični družbi izpodbijati naložitev
zadevne kršitve. Z analizo odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče ugotoviti drugih upoštevnih elementov,
ki naj jih Komisija ne bi upoštevala.
Iz tega sledi, da očitek, ki se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja, ni utemeljen.
Glede na navedeno je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.

Četrti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi s povečanjem zneska globe zaradi
odvračalnega učinka
Prvič, tožeča stranka trdi, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je uporabila zadevno povečanje na podlagi razlogovanja,
povezanega s prometom, ki sta ga imeli družbi Elf Aquitaine in Total po tem, ko jima ni bilo mogoče pripisati odgovornosti
za kršitev.
Poudariti je treba, da ta očitek v celoti temelji na predpostavki, da odgovornosti za sporno kršitev ni mogoče pripisati matičnima
družbama tožeče stranke, ki je bila zavrnjena v okviru preizkusa prvega in drugega tožbenega razloga. Zato ga je treba takoj
zavrniti.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja s tem, da je v okviru zadevnega
povečanja upoštevala obseg prometa skupine, ne da bi dokazala, da je vodstvo matičnih družb sodelovalo pri kršitvah ali da
je vire skupine uporabljala hčerinska družba.
Opozoriti je treba, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija pri določanju zneska globe paziti na njen odvračalni
učinek ter v zvezi s tem lahko upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja (sodbi Sodišča z dne 7. junija 1983
v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točki 106
in 120, in z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P
do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 243).
Spomniti je treba, da potreba po zagotavljanju zadostnega odvračalnega učinka globe zahteva, da je globa določena tako, da
ne bi bila zanemarljiva oziroma, nasprotno, čezmerna, zlasti glede na finančne zmožnosti zadevnega podjetja, v skladu z zahtevami,
ki izhajajo iz potrebe po zagotavljanju učinkovitosti globe in spoštovanja načela sorazmernosti (sodbi Splošnega sodišča z
dne 5. aprila 2006 v zadevi Degussa proti Komisiji, T‑279/02, ZOdl., str. II‑897, točka 283, in z dne 18. junija 2008 v zadevi
Hoechst proti Komisiji, T‑410/03, ZOdl., str. II‑881, točka 379).
Zlasti možnost za zadevno podjetje, da lažje mobilizira potrebna sredstva za plačilo globe, je tisto, kar je z vidika zadostnega
odvračalnega učinka lahko upravičilo uporabo multiplikatorja (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 29. junija 2006 v zadevi
Showa Denko proti Komisiji, C‑289/04 P, ZOdl., str. I‑5859, točka 18, in zgoraj v točki 114 navedeni sodbi Degussa proti Komisiji,
točka 284, in Hoechst proti Komisiji, točka 379).
Tako je lahko Komisija v obravnavanem primeru ob upoštevanju skupne velikosti podjetja, ki so ga sestavljale tožeča stranka,
družba Total in družba Elf Aquitaine, upravičeno povišala izhodiščni znesek globe.
Poleg tega Komisiji v zvezi z razlogovanjem, ki ga utemeljuje zlasti možnost zadevnega podjetja, da lažje mobilizira potrebna
sredstva za plačilo globe, v nasprotju s tem, kar zahteva tožeča stranka, ni treba dokazati povezave med uporabo sredstev
zadevnega podjetja in zadevno kršitvijo, temveč lahko upravičeno upošteva skupno velikost podjetja.
Ker zadevno povečanje upravičeno temelji na velikosti zadevnega podjetja, sredstva, uporabljena v okviru kršitve, pa niso
upoštevno merilo, to povečanje ne more pomeniti kršitve načela enakega obravnavanja le zato, ker ne razlikuje med podjetji
kršitelji v skladu s tem merilom.
Glede trditve tožeče stranke v zvezi z domnevno nesorazmernostjo zadevnega povečanja je treba takoj navesti, da kršitev, ki
se kaznuje, sestavljajo ravnanja, za katera je Komisija od začetka svojega delovanja na tem področju velikokrat ugotovila,
da so nezakonita, kar popolnoma upraviči določitev zneska globe na ravni, ki je zadostno odvračalna (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF in UCB proti Komisiji, T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II‑4949,
točki 46 in 47).
Dalje, ugotoviti je treba, da ima Komisija pri določanju višine glob diskrecijsko pravico, da bi ravnanje podjetij usmerila
k spoštovanju pravil o konkurenci. V zvezi s tem, glede na velikost zadevnega podjetja, ki jo potrjuje zelo velik svetovni
promet družb Total in Elf Aquitaine v letu pred izdajo izpodbijane odločbe (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe), ni
mogoče šteti, da je bilo zadevno povečanje z uporabo množitelja 3 nesorazmerno glede na cilj odvračanja.
Zato je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.

Peti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi s povečanjem globe zaradi ponovne
kršitve
Ta tožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
Prvi del: kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu in načela pravne varnosti
Tožeča stranka v tožbi – pri čemer se opira na predhodne obsodbe, ki se nanašajo na dogodke, ki so se zgodili več kot 20 let
pred sprejetjem izpodbijane odločbe – trdi, da je Komisija kršila načeli zakonitosti v kazenskem pravu in pravne varnosti.
Na obravnavi je pojasnila, da po seznanitvi s sodbama Sodišča z dne 8. februarja 2007 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji
(C‑3/06 P, ZOdl., str. I‑1331) in z dne 17. junija 2010 v zadevi Lafarge proti Komisiji (C‑413/08 P, ZOdl., str. I‑5361) umika
ta del šestega tožbenega razloga, vendar pa vztraja pri trditvah, ki so navedene v okviru drugega dela navedenega tožbenega
razloga ter se nanašajo na kršitev načela
non bis in idem
in načela sorazmernosti, kar je bilo vneseno v zapisnik obravnave.
Postopek v zvezi s prvim delom tega tožbenega razloga se torej ustavi.
Drugi del: kršitev načela
ne bis in idem
in načela sorazmernosti
Na prvem mestu, tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila načelo
ne bis in idem
, ker je v zvezi z njo v izpodbijani odločbi upoštevala iste predhodne obsodbe, kot so tiste, ki jih je v zvezi z njo zaradi
ponovitve kršitve že upoštevala v dveh predhodnih odločbah, in sicer C(2003) 4570 in C(2004) 4876.
Spomniti je treba, da morajo biti za uporabo načela
ne bis in idem
hkrati izpolnjeni trije pogoji: isto dejansko stanje, isti kršitelj in isti pravno zavarovan interes. To načelo torej prepoveduje
ponovno kaznovanje iste osebe za isto nezakonito ravnanje, zato da bi se zavarovala ista pravna dobrina (sodba Sodišča z dne
7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 338).
Toda, po eni strani je treba opozoriti, da kadar namen upoštevanja prejšnjih kršitev v izpodbijani odločbi s strani Komisije
ni ponovno sankcioniranje navedenih kršitev, ampak le sankcioniranje tožeče stranke zaradi njenega sodelovanja pri omejevalnem
sporazumu iz izpodbijane odločbe ob upoštevanju njenega ponavljajočega se protipravnega ravnanja, dejstvo, da je Komisija
že upoštevala isti kršitvi v dveh navedenih predhodnih odločbah, ne pomeni kršitve načela
ne bis in idem
.
Vsekakor je, po drugi strani, treba poudariti, da kumulativni pogoji za uporabo načela
non bis in idem
, navedeni zgoraj v točki 127, niso izpolnjeni, ker ne gre za isto dejansko stanje. Komisija je z izpodbijano odločbo tožečo
stranko namreč sankcionirala zaradi njenega sodelovanja pri omejevalnem sporazumu, ki ga prej ni niti preganjala niti sankcionirala,
česar tožeča stranka niti ne trdi.
Komisija torej z upoštevanjem svojih odločb 85/74 in 94/599 za ugotovitev v izpodbijani odločbi, da se protipravno ravnanje
tožeče stranke ponavlja, ni kršila načela
ne bis in idem
, čeprav je isto obteževalno okoliščino že upoštevala v odločbah C(2003) 4570 in C(2004) 4876.
Zato je treba ta očitek tožeče stranke zavrniti kot neutemeljen.
Na drugem mestu, glede trditve tožeče stranke, da je Komisija kršila načelo sorazmernosti, ker je v izpodbijani odločbi uporabila
povišanje osnovnega zneska globe zaradi ponovne kršitve, je treba, prvič, v zvezi s tem kot neutemeljeno zavrniti utemeljitev,
da je bil cilj odvračanja z upoštevanjem iste obteževalne okoliščine v odločbah C(2003) 4570 in C(2004) 4876 že dosežen.
Dejstvo, da je Komisija odločbi 85/74 in 94/599 že upoštevala za ponovne kršitve v okviru drugih kršitev, tej ni preprečilo,
da v izpodbijani odločbi v okviru proučitve teže zadevne kršitve upošteva ti odločbi, da bi tožečo stranko odvrnila od ponavljanja
kršitev v prihodnosti.
Vsaka od navedenih kršitev je bila – pri čemer so bile medsebojno neodvisne – ponovitev kršitvenega ravnanja pravil konkurence,
kot je bilo ugotovljeno v okviru odločb 85/74 in 94/599, ki potrjujeta nagnjenje tožeče stranke k temu, da se na obsodbe ne
odzove na ustrezen način (glej v tem smislu zgoraj v točki 124 navedeno sodbo Groupe Danone proti Komisiji, točka 40).
Drugič, trditev tožeče stranke, da je Komisija kršila načelo sorazmernosti, ker ji je naložila novo povišanje zaradi ponovne
kršitve, čeprav je bila ista okoliščina upoštevana v odločbah C(2003) 4570 in C(2004) 4876, in ji zato ni bila dana nikakršna
možnost, da bi spremenila svoje ravnanje, je treba zavrniti kot brezpredmetno. Ker se namreč Komisija za to, da bi dokazala
ponavljajoče se protipravno ravnanje tožeče stranke, ni oprla na navedeni odločbi, v obravnavanem primeru ni pomembno dejstvo,
da sta bili ti sprejeti po koncu kršitve, ki je sankcionirana v izpodbijani odločbi.
Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba zavrniti očitek tožeče stranke, da je Komisija kršila načelo sorazmernosti, prav tako
je treba zavrniti drugi del in ta tožbeni razlog v celoti.

Šesti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi z znižanjem zneska globe na podlagi
uporabe obvestila o ugodni obravnavi
V točkah od 21 do 23 obvestila o ugodni obravnavi je določeno:
„21. Da bi bilo podjetje do [zmanjšanja zneska globe] upravičeno, mora Komisiji zagotoviti dokaze o domnevni kršitvi, ki predstavljajo
znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih Komisija že ima, in mora prekiniti svoje sodelovanje v kršitvi, na katero se
sumi, najkasneje ob času, ko predloži dokaze.
22. Koncept ‚dodane vrednosti‘ se nanaša na obseg, v katerem zagotovljeni dokazi okrepijo, po svoji naravi in/ali stopnji
podrobnosti, možnost Komisije, da dokaže zadevna dejstva. Pri tej oceni bo Komisija na splošno menila, da imajo pisni dokazi,
ki izvirajo iz časovnega obdobja, na katerega se nanašajo dejstva, večjo vrednost kot naknadno ugotovljeni dokazi. Podobno
se šteje, da imajo dokazi, ki so neposredno povezani z zadevnimi dejstvi, na splošno večjo vrednost kot tisti, ki so z njimi
samo posredno povezani.
23. Komisija bo v vsaki dokončni odločbi, ki jo sprejme ob koncu upravnega postopka, odločila:
a)      ali so dokazi, ki jih je zagotovilo podjetje, predstavljali znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih je Komisija ob
istem času že imela;
b)      raven zmanjšanja, do katere bo upravičeno podjetje, glede na globo, ki bi bila sicer naložena, kot sledi. Za:
–        prvo podjetje, ki izpolni pogoje iz točke 21: 30–50‑odstotno zmanjšanje,
–        drugo podjetje, ki izpolni pogoje iz točke 21: 20–30‑odstotno zmanjšanje,
–        nadaljnja podjetja, ki izpolnijo pogoje iz točke 21: do 20‑odstotno zmanjšanje.
Da bi Komisija določila raven zmanjšanja znotraj vsakega od teh razredov, bo upoštevala čas, ob katerem so bili predloženi
dokazi, ki izpolnjujejo pogoj iz točke 21, in stopnjo, do katere le-ti predstavljajo dodano vrednost. Prav tako lahko upošteva
obseg in trajnost sodelovanja podjetja po datumu predložitve.
Poleg tega, če podjetje zagotovi dokaze, ki se nanašajo na dejstva, za katera Komisija prej ni vedela, in ki se neposredno
nanašajo na težo ali trajanje domnevnega kartela, Komisija teh elementov ne bo upoštevala pri določanju globe, ki naj se naloži
podjetju, ki je te dokaze zagotovilo.“
Komisija je v obravnavani zadevi ugotovila, da družba Degussa izpolnjuje pogoj za pridobitev polne imunitete pred globo. Družbe
EKA Chemicals, tožeča stranka in Solvay, za katere se je štelo, da so bile prvo, drugo in tretje podjetje, ki je izpolnilo
pogoj iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi, je bilo dodeljeno zmanjšanje zneska globe za 40 %, 30 % in 10 % (točke od 501
do 524 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeča stranka z obravnavanim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da je bilo v zvezi z izpodbijano odločbo napačno uporabljeno
pravo in napačno ugotovljeno dejansko stanje ter da bi ji Splošno sodišče moralo dodatno zmanjšati globo zaradi obsega in
pomembnosti njenega sodelovanja med upravnim postopkom.
Ta tožbeni razlog ima štiri dele.
Prvi del: napačna uporaba prava v zvezi z razlago obvestila o ugodni obravnavi
Tožeča stranka trdi, da je Komisija v točki 512 obrazložitve izpodbijane odločbe napačno uporabila pravo s tem, ko je „le
časovno“ razlagala obvestilo o ugodni obravnavi, in s tem, ko je datum predložitve štela za temeljno merilo za uporabo tega
obvestila. Zlasti trdi, da je predložila najpomembnejši prispevek za ugotovitev kršitve, pri čemer velika dodana vrednost
njenega prispevka upravičuje, da se jo šteje za „prvo podjetje“ v smislu točke 23 obvestila o ugodni obravnavi.
Opozoriti je treba, da je iz elementov, ki jih nihče ne izpodbija, razvidno, da je družba EKA Chemicals 29. marca 2003 vložila
svojo prošnjo za ugodno obravnavo, da je 31. marca 2003 podala ustno izjavo in da je v istem tednu predložila dokaze za kršitev
(točke 67, 503 in 505 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Prav tako ni sporno, da je tožeča stranka na podlagi teh dejstev s telefaksom z dne 3. aprila 2003 ob 15.50 Komisiji poslala
prošnjo za ugodno obravnavo, ki ji je priložila 13 prilog, in navedla, da te priloge vsebujejo dokumente, ki se nanašajo na
zadevni kartel. Tožeča stranka je 26. maja 2003 Komisiji predložila nove elemente v zvezi s svojo prošnjo za ugodno obravnavo,
med katerimi so bila pojasnila dokumentov, poslanih 3. aprila 2003 (točke 69, 510 in 516 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da je družba EKA Chemicals prva, ki je izpolnila pogoje iz točke 21 obvestila o
ugodni obravnavi, saj je 29. in 31. marca 2003 predložila dokaze, ki so pomenili znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki
jih je Komisija že imela ob njihovi predložitvi (točka 503 obrazložitve izpodbijane odločbe), in da je tožeča stranka drugo
podjetje, ki je izpolnilo te pogoje, in sicer z dokazi, ki jih je predložila 3. aprila 2003 (točka 509 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija je v točki 512 izpodbijane odločbe, ki jo tožeča stranka izpodbija, pojasnila:
„[…] [I]z točke 23 obvestila o [ugodni obravnavi] je razvidno, da je dan, po katerem vsakršno obvestilo preseže prag od katerega
se šteje, da dokazi prispevajo znatno dodano vrednost, odločilen za namene izračuna različnih stopenj zmanjšanja zneska. Dokazi
se primerjajo s tistimi dokazi, ki jih že ima Komisija na dan predložitve. Posledično se za določitev, ali zadevno obvestilo
daje znatno dodano vrednost, upoštevajo le dokazi, ki so že del spisa Komisije, in dokazi, ki jih predloži zadevno podjetje.
[Komisija] tako meni, da obvestilo družbe EKA [Chemicals] z dne 29. marca 2003, skupaj z njeno izjavo z dne 31. marca 2003,
presega zgoraj navedeni prag v skladu s členom 21 obvestila o [ugodni obravnavi]. Iz tega sledi, da je družba EKA [Chemicals]
lahko upravičena do zmanjšanja znotraj prve stopnje navedene v točki 23 obvestila o [ugodni obravnavi]. To pomeni, da je vrednost
obvestil [tožeče stranke] upoštevna le za namene določitve stopnje morebitnega zmanjšanja znotraj stopnje, ki sledi.“
Glede tega je treba opozoriti, da je iz točk 21 in 23 obvestila o ugodni obravnavi razvidno, da mora podjetje, da bi bilo
upravičeno do zmanjšanja zneska globe, Komisiji zagotoviti dokaze, ki imajo znatno dodano vrednost glede na tiste, ki jih
Komisija že ima.
Poleg tega mora Komisija, da bi lahko uporabila določbe o razredih zmanjšanja zneska globe iz točke 23(b) navedenega obvestila,
ugotoviti, kdaj je podjetje izpolnilo ta pogoj.
To razlago potrjuje ekonomičnost sistema, ki ga določa zadevno obvestilo, ki določa tri različne stopnje, za „prvo“ in „drugo“
podjetje ter „ostala“ podjetja, ki so izpolnila zadevni pogoj, ki pomeni, da mora Komisija ugotoviti natančen čas – v katerem
je zadevno podjetje izpolnilo pogoje za zmanjšanje zneska globe – tako, da primerja predložene dokaze s tistimi, ki jih že
ima ob vložitvi prošnje.
Na podlagi teh ugotovitev je Komisija v točkah 503 in 509 obrazložitve izpodbijane odločbe pravilno določila stopnje zmanjšanja
zneska iz točke 23 obvestila o ugodni obravnavi, ob upoštevanju tega, kdaj sta družba EKA Chemicals in tožeča družba izpolnili
pogoje iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi.
Teh ugotovitev ne omajejo trditve tožeče stranke, s katerimi ta iz več razlogov izpodbija ta pristop.
Prvič, razlaga tožeče stranke, v skladu s katero je treba razumeti, da se sklicevanje na „prvo“ podjetje, v točki 23 obvestila
o ugodni obravnavi, nanaša na tisto podjetje, katerega prispevek ima največjo dodano vrednost, nikakor ni razvidna iz besedila
navedene točke, ki se posebej nanaša na „prvo podjetje, ki izpolni pogoje iz točke 21“, in sicer pogoj zagotovitve dokazov,
ki pomenijo znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih je Komisija že imela ob vložitvi prošnje.
Drugič, tožeča stranka Komisiji neupravičeno očita, da se je oprla na „le časovni“ pristop, katerega namen naj bi bil nagraditi
prvo podjetje, ki sodeluje, in tako uveljaviti „le časovno merilo, neodvisno od stopnje dodane vrednosti prispevka“.
Kot namreč izhaja iz točk 503, 509 in 515 obrazložitve izpodbijane odločbe, se Komisija pri uvrstitvi podjetij, ki so vložila
prošnjo za ugodno obravnavo, glede na stopnje zmanjšanja zneska iz točke 23 obvestila o ugodni obravnavi, ni oprla le na vrstni
red, po katerem so podjetja vložila prošnjo za ugodno obravnavo, temveč je upoštevala tudi vrednost njihovega prispevka tako,
da je proučila – v skladu s pogojem iz točke 21 navedenega obvestila –, ali predloženi dokazi pomenijo znatno dodano vrednost
glede na dokaze, ki jih je že imela ob vložitvi posameznih prošenj.
V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ta pristop, ki upošteva časovni in kakovostni vidik prispevka in nagrajuje podjetje,
ki je prvo izpolnilo pogoje za znižanje, ustreza ciljem, določenim v obvestilu o ugodni obravnavi, ker spodbuja podjetja,
ki želijo sodelovati, naj čim prej posežejo v preiskavo, tako da s svojo prvo prošnjo predložijo vse dokaze, ki so jim na
voljo. Zlasti s tem, da podjetja spodbuja, da že s prvo prošnjo presežejo znatno dodano vrednost, omogoča izogibanje temu,
da bi podjetje, ki je vložilo prošnjo za ugodno obravnavno, svoje sodelovanje porazdelilo na celotno trajanje postopka.
Tretjič, glede na to, da obvestilo o ugodni obravnavi temelji na pristopu, ki zahteva natančno določitev vrstnega reda prošenj,
v skladu s cilji preglednosti in pravne varnosti, njegova uporaba ne more biti različna glede na to, ali je obdobje med posameznimi
prošnjami dolgo ali kratko. Tožeča stranka se posledično ne more veljavno sklicevati na okoliščino, da je v obravnavanem primeru
med vložitvijo posameznih prošenj – kot je bilo v primeru prošnje družbe EKA Chemicals in prošnje tožeče stranke –poteklo
le nekaj dni ali celo – tako je bilo v primeru njene prošnje in prošnje družbe Solvay – le nekaj ur.
Četrtič, tožeča stranka se ne more sklicevati na rešitev iz sodbe Splošnega sodišča z dne 6. maja 2009 v zadevi Wieland‑Werke
proti Komisiji (T‑116/04, ZOdl., str. II‑1087, točka 127), v skladu s katero v okviru presoje stopenj sodelovanja dveh podjetij
kronološkega dejavnika ni mogoče upoštevati, če so bile informacije zadevnih strank posredovane v dovolj kratkem časovnem
intervalu in v skoraj identični fazi upravnega postopka.
Zadošča opozorilo, da se navedena rešitev nanaša na točko D obvestila Komisije v zvezi z nenaložitvijo ali znižanjem zneska
globe v zadevah, ki se nanašajo na omejevalne sporazume (UL 1996, C 207, str. 4), ki se z ničimer ne sklicuje na merilo predhodnosti
sodelovanja enega podjetja v primerjavi z drugim, pri čemer je bilo v navedeni sodbi poleg tega pojasnjeno, da je Splošno
sodišče zavrnilo trditev o analogni uporabi točke 23 obvestila o ugodni obravnavi, ki se uporablja v obravnavani zadevi (zgoraj
v točki 156 navedena sodba Wieland‑Werke proti Komisiji, točki 126 in 129).
Petič, glede sklicevanja tožeče stranke na pravila, ki veljajo v nekaterih državah članicah, zadostuje ugotovitev, da glede
na to, da je program prizanesljivosti, ki ga je sprejela Komisija, samostojen, programi, ki jih uporabljajo organi, pristojni
za konkurenco v državah članicah, ne morejo ovreči razlage iz določb iz točk 21 in 23 obvestila o ugodni obravnavi.
Šestič, glede programa prizanesljivosti, ki ga je septembra 2006 pripravila evropska mreža na področju konkurence, je treba
poudariti, da je bil ta model, ki je namenjen zlasti doseganju prostovoljne uskladitve programov prizanesljivosti, ki so v
uporabi pri članih mreže, uveden po sprejetju obvestila o ugodni obravnavi in torej ne more služiti kot element, ki bi bil
uporaben za njegovo razlago.
Vsekakor točka 11 navedenega modela, na katero se sklicuje tožeča stranka in ki določa, da „organ, pristojen za konkurenco,
za določitev ustrezne stopnje znižanja globe upošteva datum predložitve dokazov (in tudi vrstni red, po katerem so podjetja
vložila prošnjo) in skupno dodano vrednost teh dokazov“, nikakor ne izključuje pristopa, ki ga je v obravnavanem primeru uporabila
Komisija in temelji prav na teh dejavnikih. Glede natančne kombinacije časovnih in kakovostnih dejavnikov je v točki 24 tega
modela predvidena možnost „kombinacije teh parametrov na več načinov, zato da se vlagatelja prošnje nagradi za njegov prispevek“,
ob tem, da je hkrati poudarjen pomen „jasne razlike med imuniteto pred globami in znižanjem njihovega zneska, zato da so prošnje
za priznanje imunitete prikazane kot znatno bolj zanimive“, kar pa ni predmet obravnavanega postopka.
Nazadnje, glede navedb tožeče stranke v tožbi, da „poziva Splošno sodišče, naj po uradni dolžnosti preizkusi morebitno nezakonitost
zadevnih določb navedenega obvestila, glede na splošna pravna načela, zlasti načelo enakega obravnavana, sorazmernosti in
pravičnosti“, zadostuje ugotovitev, da te navedbe temeljijo na enakih trditvah, kot so tiste, ki so bile proučene iz zavrnjene
zgoraj, in jih torej ni mogoče sprejeti.
Zato je treba prvi del tega tožbenega razloga zavrniti.
Drugi del: večja dodana vrednost dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, v primerjavi z dokazi, ki jih je predložila
družba EKA Chemicals
Tožeča stranka trdi, da bi Komisija, če bi pravilno razlagala obvestilo o ugodni obravnavi, nujno ugotovila, da je bila tožeča
stranka prvo podjetje, ki je izpolnilo pogoje za znižanje globe. Dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, naj bi pomembno
prispevali k ugotovitvi kršitve s strani Komisije, zlasti, naj bi imeli znatno višjo dodano vrednost kot dokazi, ki jih je
predložila družba EKA Chemicals.
Iz proučitve prvega dela tega tožbenega razloga izhaja, da je Komisija pravilno določila vrstni red podjetij, ki so izpolnila
pogoje za znižanje globe, tako, da je proučila, ali je zadevno podjetje predložilo dokaze, ki zagotavljajo znatno dodano vrednost
v smislu točke 21 obvestila o ugodni obravnavi, preden je ta pogoj izpolnilo drugo podjetje.
Ker je Komisija ugotovila, da dokazi, ki jih je med 29. in 31. marcem 2003 predložila družba EKA Chemicals, izpolnjujejo ta
pogoj – česar tožeča stranka v okviru tega dela tožbenega razloga ne izpodbija –, je to družbo pravilno opredelila kot prvo
podjetje v smislu točke 23(b) obvestila o ugodni obravnavi, ne glede na vrednost prispevkov, ki so bili predloženi pozneje,
med katerimi je bil tudi prispevek tožeče stranke.
Drugega dela tega tožbenega razloga torej ni mogoče sprejeti.
Podredno predstavljen tretji del: neobstoj znatne dodane vrednosti elementov, ki jih je predložila družba EKA Chemicals
Tožeča stranka trdi, da je Komisija napačno ugotovila dejansko stanje s tem, da je štela, da so elementi, ki jih je med 29.
in 31. marcem 2003 predložila družba Eka Chemicals, pomenili „znatno dodano vrednost“ v smislu točk od 21 do 23 obvestila
o ugodni obravnavi. Po mnenju tožeče stranke ti elementi le potrjujejo elemente, ki jih je predložila družba Degussa, ter
se v glavnem nanašajo na skandinavski trg in na dvostranske sestanke z začetka kršitve, preden so bila določena „pravila igre“
zadevnega večstranskega omejevalnega sporazuma.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav Komisija v okviru presoje sodelovanja članov kartela ne sme kršiti načela enakega
obravnavanja, ima ta široko diskrecijsko pravico pri presoji kakovosti in koristnosti sodelovanja določenega podjetja. Zato
je mogoče ugotoviti le eno očitno napako pri presoji, ki jo je storila Komisija (glej zgoraj v točki 156 navedeno sodbo Wieland‑Werke
proti Komisiji, točka 124 in navedena sodna praksa).
Komisija je v obravnavanem primeru ugotovila, da je družba EKA Chemicals predložila dokaze, ki so pomenili znatno dodano vrednost
glede na dokaze, ki jih je že imela na dan zadevne predložitve (točka 503 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je iz točke 506 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je družba EKA Chemicals
predložila dokumente iz zadevnega obdobja glede nekaterih sestankov in drugih tajnih stikov, ki so se nanašali na dejstva,
za katera Komisija prej ni vedela, ter so neposredno vplivali na določitev trajanja kartela v zvezi z obdobjem od 31. januarja 1994
do 14. oktobra 1997 in dokaze, ki so potrdili in dopolnili dokaze, ki jih je predložila družba Degussa v zvezi z obdobjem
od 14. oktobra 1997 do 31. decembra 1999.
V zvezi z ugotovitvijo ene enotne kršitve, ki je zadevala celotno ozemlje EGP – česar tožeča stranka ne izpodbija –, presoje
informacij družbe EKA Chemicals ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da so se te nanašale predvsem na skandinavski trg. Poleg tega
je treba opozoriti, da je družba EKA Chemicals predložila informacije o stikih s proizvajalci na „celini“ ter da se je poleg
tega več protipravnih ravnanj brez razlikovanja nanašalo na skandinavski in na „celinski“ trg (glej zlasti točki 106 in 144
obrazložitve izpodbijane odločbe).
Dalje, dejstvo, ki ga navaja tožeča stranka, da se je prispevek družbe EKA Chemicals pretežno nanašal na začetno obdobje kartela,
ne more ovreči njegove znatne dodatne vrednosti. Opozoriti je treba, da so elementi, ki jih je predložila družba EKA Chemicals,
Komisiji omogočili, da je ugotovila, da se je kartel začel 31. januarja 1994, in da se je seznanila z dejstvi v zvezi z začetnim
obdobjem kartela od 31. januarja 1994 do 14. oktobra 1997. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, tako ti elementi niso
bili omejeni na potrditev informacij, ki jih je Komisija že imela ob vložitvi zadevne prošnje. Poleg tega, kot je razvidno
iz točke 506 obrazložitve izpodbijane odločbe, so bili v prispevek družbe EKA Chemicals zajeti elementi, ki so potrjevali
in dopolnjevali elemente, ki jih je za poznejše obdobje, od 14. oktobra 1997 do 31. decembra 1999, predložila družba Degussa.
Ker ta presoja ni odvisna od vrednosti prispevka tožeče stranke, je ta ne more veljavno izpodbijati tako, da trdi, da je predložila
še podrobnejše elemente v zvezi z natančnim delovanjem zadevnega kartela v zadevnih obdobjih.
Nazadnje, znatne dodane vrednosti elementov, ki jih je predložila družba EKA Chemicals, poleg tega ni mogoče izpodbijati s
trditvijo tožeče stranke, ki se nanaša na domnevno manjše število točk obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri so bili
upoštevani ti elementi.
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba ugotoviti, da trditve tožeče stranke ne dokazujejo, da je Komisija napravila očitno
napako s tem, ko je ugotovila, da je družba EKA Chemicals predložila dokaze, ki so pomenili znatno dodano vrednost, v smislu
točke 21 obvestila o ugodni obravnavi, preden je tožeča stranka vložila prošnjo za ugodno obravnavo.
Zato je treba zavrniti tudi tretji del tožbenega razloga.
Še bolj podredno predstavljen četrti del: dodatno zmanjšane globe zunaj področja uporabe obvestila o ugodni obravnavi
Tožeča stranka trdi, da bi ji Komisija zunaj področja uporabe obvestila o ugodni obravnavi v skladu s Smernicami morala priznati
dodatno znižanje zneska globe zaradi njenega dejanskega sodelovanja, da bi se tako izrazila „prava vrednost“ njenega prispevka,
ob upoštevanju očitno nezadostnega znižanja, ki ji je bilo priznano z uporabo navedenega obvestila.
Glede tega zadošča navesti, da v zvezi s kršitvami, ki spadajo na področje uporabe obvestila o ugodni obravnavi, zainteresirana
oseba načeloma ne more utemeljeno očitati Komisiji, da ni upoštevala stopnje njenega sodelovanja kot olajševalne okoliščine
zunaj pravnega okvira obvestila o ugodni obravnavi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi
BASF proti Komisiji, T‑15/02, ZOdl., str. II‑497, točka 586 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi ta ugotovitev velja še toliko bolj, ker je Komisija upoštevala sodelovanje tožeče stranke in je na podlagi
obvestila o ugodni obravnavi zmanjšala znesek globe. Zato v teh okoliščinah Komisiji ni mogoče veljavno očitati, da ni določila
dodatnega zmanjšanja zneska globe, naložene tožeči stranki, zunaj področja uporabe navedenega obvestila.
Poleg tega je treba glede trditev tožeče stranke v zvezi z neobstojem domnevnih okoliščin, ki bi upravičevale odstopanje od
teh ugotovitev – pri čemer tožeča stranka trdi, da je bila vrednost njenega prispevka le delno upoštevana pri uporabi obvestila
o ugodni obravnavi –, opozoriti, da je Komisija tožeči stranki znotraj stopnje znižanja, ki je za stranko veljala na podlagi
točke 23 navedenega obvestila, priznala največje mogoče znižanje – in sicer 30‑odstotno –, in to čeprav je ta dodatne elemente
sporočila šele 26. maja 2003, več tednov po svoji začetni prošnji, in so zajemali le trinajst prilog, ki so vsebovale dokumente
v zvezi z zadevnim kartelom (točki 510 in 513 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ker je bilo posledično sodelovanje tožeče stranke nagrajeno z največjim mogočim zmanjšanjem v okviru stopenj zmanjšanja, ki
so se v skladu z obvestilom o ugodni obravnavi uporabile zanj, tožeča stranka nikakor ne more iz istega naslova veljavno zahtevati
dodatnega zmanjšanja v skladu s Smernicami.
Zato je treba zavrniti šesti tožbeni razlog.
Nazadnje, glede predloga – vloženega podredno – za spremembo zneska globe, naložene tožeči stranki, Splošno sodišče meni,
da mu, ker noben element, ki je bil naveden v obravnavanem primeru, ni tak, da bi upravičil zmanjšanje zneska globe, pri izvajanju
njegovih neomejenih pristojnosti ni treba ugoditi temu predlogu.
Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Podjetju Arkema France SA se naloži plačilo stroškov.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. julija 2011.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Izpodbijana odločba
Postopek in predlogi strank
Pravo
Prvi tožbeni razlog: kršitev pravil v zvezi s pripisovanjem odgovornosti za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični
družbi in kršitev načela enakega obravnavanja
Uvodne ugotovitve
Domnevna kršitev pravil v zvezi s pripisovanjem odgovornosti za kršitev, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični družbi
Domnevna kršitev načela enakega obravnavanja
Drugi tožbeni razlog: dejanske napake v zvezi s pripisom odgovornosti za kršitev družbama Total in Elf Aquitaine
Tretji tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve in načela dobrega upravljanja
Četrti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi s povečanjem zneska globe zaradi
odvračalnega učinka
Peti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi s povečanjem globe zaradi ponovne
kršitve
Prvi del: kršitev načela zakonitosti v kazenskem pravu in načela pravne varnosti
Drugi del: kršitev načela ne bis in idem in načela sorazmernosti
Šesti tožbeni razlog: napačna uporaba prava in napačno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi z znižanjem zneska globe na podlagi
uporabe obvestila o ugodni obravnavi
Prvi del: napačna uporaba prava v zvezi z razlago obvestila o ugodni obravnavi
Drugi del: večja dodana vrednost dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, v primerjavi z dokazi, ki jih je predložila
družba EKA Chemicals
Podredno predstavljen tretji del: neobstoj znatne dodane vrednosti elementov, ki jih je predložila družba EKA Chemicals
Še bolj podredno predstavljen četrti del: dodatno zmanjšane globe zunaj področja uporabe obvestila o ugodni obravnavi
Stroški
*
Jezik postopka: francoščina.