CELEX: 62014CJ0298
Predhodno odločanje
Prosto gibanje oseb
Člena 45 PDEU in 49 PDEU
Delavci
Zaposlovanje v državni upravi
Direktiva 2005/36/ES
Priznavanje poklicnih kvalifikacij
Pojem ‚reguliran poklic‘
Pripustitev k natečaju za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation (Belgija)

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (
UL L 255, str. 22
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Brouillardom na eni strani ter jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation (natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation, v nadaljevanju: natečajna komisija) in État belge (država Belgija) na drugi zaradi sklepa natečajne komisije o zavrnitvi prijave na natečaj, ki jo je vložil A. Brouillard.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodni izjavi 41 Direktive 2005/36 je navedeno:
„Ta direktiva ne posega v uporabo členov 39(4) in 45 Pogodbe, kar zadeva predvsem notarje.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami (v nadaljnjem besedilu: država članica gostiteljica), priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah članicah (v nadaljnjem besedilu: država članica izvora), ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in opravljanje tega poklica.“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za vse državljane države članice, ki želijo kot samozaposlene ali zaposlene osebe opravljati reguliran poklic, vključno s svobodnim poklicem, v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.
[…]“
Člen 3 Direktive 2005/36, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„1.   Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)
‚reguliran poklic‘: poklicna dejavnost ali skupina poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij; način opravljanja dejavnosti zajema zlasti uporabo poklicnega naziva, ki je z zakoni ali drugimi predpisi omejen na imetnike določene poklicne kvalifikacije. Kadar se prvi stavek opredelitve ne uporablja, se poklic iz odstavka 2 obravnava kot reguliran poklic;
(b)
‚poklicne kvalifikacije‘: kvalifikacije, ki se izkazujejo z dokazili o formalnih kvalifikacijah, potrdilom o kompetenci, navedenim v členu 11(a)(i), in/ali poklicnimi izkušnjami;
(c)
‚dokazila o formalnih kvalifikacijah‘: diplome, spričevala in druga dokazila o uspešno dokončanem poklicnem usposabljanju, pridobljenem predvsem v Skupnosti, ki jih izda organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi te države članice. Kadar se prvi stavek te opredelitve ne uporablja, se dokazila o formalnih kvalifikacijah, navedena v odstavku 3, obravnavajo kot dokazila o formalnih kvalifikacijah;
[…]
(e)
‚regulirano izobraževanje in usposabljanje‘: kakršno koli usposabljanje, ki je posebej namenjeno opravljanju določenega poklica in ki zajema program ali programe, dopolnjene, kadar je to primerno, s poklicnim usposabljanjem ali pripravništvom oziroma strokovno prakso.
[…]“
Člen 4 te direktive, naslovljen „Učinki priznavanja“ določa:
„1.   Priznavanje poklicnih kvalifikacij s strani države članice gostiteljice omogoča prosilcu dostop do tistega poklica v tej državi članici, za katerega je usposobljen v državi članici izvora, in da ga opravlja v državi članici gostiteljici pod enakimi pogoji, kot veljajo za njene državljane.
2.   Za namene te direktive je poklic, ki ga prosilec želi opravljati v državi članici gostiteljici, enak poklicu, za katerega je usposobljen v državi članici izvora, če so dejavnosti, ki jih poklic zajema, primerljive.“
Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Pogoji za priznavanje“, določa:
„1.   Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije, pristojni organ te države članice dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane te države članice, prosilcem, ki imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih zahteva druga država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.
[…]“
Belgijsko pravo
Člen 135a sodnega zakonika določa:
„Cour de cassation pomagajo strokovni sodelavci, katerih število določi ministrstvo za pravosodje, in sicer najmanj pet ter največ trideset.
Prvi predsednik in generalni tožilec sporazumno določita število strokovnih sodelavcev pod njunim vodstvom.
Strokovni sodelavci pripravljajo delo sodnikov in članov državnega tožilstva, sodelujejo pri dokumentiranju in prevajanju ter objavi sodb in usklajevanju francoskih in nizozemskih besedil.“
Člen 259k tega zakonika določa:
„Kandidat mora za imenovanje za strokovnega sodelavca pri Cour de cassation dopolniti petindvajset let in biti doktor prava ali diplomirani pravnik.
Kandidati so za namene imenovanja razvrščeni med natečajem.
Cour de cassation določa vsebino natečajev glede na potrebe službe. Določa tudi pogoje natečajev in sestavlja natečajne komisije.
Vsaka natečajna komisija je ob spoštovanju jezikovnega ravnotežja sestavljena iz dveh članov Cour de cassation, ki ju določi predsednik tega sodišča, dveh članov državnega tožilstva, ki ju določi generalni tožilec pri tem sodišču, in štirih zunanjih oseb, ki jih določi kralj na podlagi dveh seznamov, ki vključujeta vsak po štiri kandidate in spoštujeta jezikovno ravnotežje, pri čemer se prvi seznam sestavi na predlog prvega predsednika, drugi seznam pa na predlog generalnega tožilca.
Natečaj velja šest let.“
Člen 259l navedenega zakonika določa:
„Strokovne sodelavce imenuje kralj za poskusno dobo treh let glede na razvrstitev iz člena 259k. Po preteku teh treh let postane imenovanje dokončno, razen če se kralj izključno na predlog prvega predsednika ali generalnega tožilca odloči drugače, najpozneje med tretjim trimestrom tretjega leta poskusne dobe.
Prvi predsednik Cour de cassation in generalni tožilec pri tem sodišču sporazumno določita strokovne sodelavce pripravnike in strokovne sodelavce, imenovane za nedoločen čas, ki so pod vodstvom prvega, in tiste, ki so pod vodstvom drugega.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
A. Brouillard, belgijski državljan, je zaposlen v službi za dokumentacijo in usklajevanje besedil pri Cour de cassation. Je diplomirani prevajalec, ima diplomo prava in diplomo specialističnega študija iz človekovih pravic, ki ju je izdala belgijska univerza, ter poklicni magisterij prava, ekonomije, managementa, smer zasebno pravo, specializacija pravnik lingvist, ki jo je izdala univerza iz Poitiersa (Francija) (v nadaljevanju: poklicni magisterij), pri čemer je študijski program opravljal dopisno.
A. Brouillard se je 24. maja 2011 prijavil na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation.
Pri francoski skupnosti v Belgiji je 23. junija 2011 vložil prošnjo za priznanje popolne enakovrednosti njegovega poklicnega magisterija enoletnega študijskega programa z magisterijem dveletnega študijskega programa po belgijskem pravu.
Predsednik Cour de cassation je 6. septembra 2011 A. Brouillardu vročil sklep natečajne komisije, v skladu s katerim je bila njegova prijava na navedeni natečaj razglašena za nedopustno, pri čemer je bilo navedeno, da mora imeti kandidat za to, da bi lahko bil imenovan za strokovnega sodelavca pri Cour de cassation, diplomo doktorja, diplomanta ali magistra prava, ki jo je izdala belgijska univerza, in sicer zato, da se zagotovi, da ima kandidat zahtevane sposobnosti za opravljanje navedenega poklica v Belgiji. V tem sklepu je natečajna komisija navedla, da A. Brouillard tega pogoja ne izpolnjuje, ker francoska skupnost v Belgiji ni priznala enakovrednosti njegovega poklicnega magisterija prava z doktorskim nazivom, nazivom diplomanta ali magisterijem prava, pridobljenim v Belgiji, in ker na belgijski univerzi ni delal izpita za pridobitev enakovrednosti.
Francoska skupnost v Belgiji je 27. oktobra 2011 zavrnila prošnjo A. Brouillarda, da se njegov poklicni magisterij prizna za enakovrednega akademskemu nazivu magistra prava, in je enakovrednost omejila na splošni akademski naziv magistra. Ta odločba o zavrnitvi je temeljila na negativnem mnenju komisije za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji, ki je svojo odločitev obrazložila tako:
„–
Imetništvo diplome, s katero se izkazuje končan študij prava, potrjuje sposobnost in tehnično znanje v zvezi z značilnostmi pravnega reda, v katerem je bila izdana; zato tak študij v tujini ne ustreza zahtevam pravnih fakultet v francoski skupnosti v Belgiji, ki svoje študente izobražujejo za pravniške poklice v belgijskem pravnem redu;
–
nekatere izobraževalne dejavnosti, ki so v belgijski francoski skupnosti nujne za končanje drugostopenjskega študija prava (zlasti obligacijsko pravo, pogodbeno pravo, upravno pravo, socialno pravo), niso bile opravljene pri pridobitvi [poklicnega magisterija], za katerega enakovrednost se zaproša.“
Pravosodno ministrstvo je objavilo obvestilo, v katerem je navedlo, da so bili na podlagi kraljevih odlokov z dne 20. septembra 2012 pri Cour de cassation imenovani trije strokovni sodelavci za poskusno dobo treh let (
Moniteur belge
z dne 28. septembra 2012, str. 59905).
A. Brouillard je s tožbama, ki ju je vložil pri predložitvenem sodišču, predlagal razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije in teh kraljevih odlokov.
V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […] razlagati tako, da se uporabljajo za položaj, v katerem se belgijski državljan s stalnim prebivališčem v Belgiji, ki ne izvršuje poklicne dejavnosti v drugi državi članici, v podporo svoji prijavi za udeležbo na natečaju za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri belgijskem Cour de cassation opira na diplomo, ki jo je izdala francoska univerza, in sicer na [poklicni magisterij], ki ga je 22. novembra 2010 izdala francoska univerza iz Poitiersa?
2.
Ali je poklic strokovnega sodelavca pri belgijskem Cour de cassation, za katerega člen 259l sodnega zakonika določa, da je pogoj za imenovanje doktorat ali diploma iz prava, reguliran v smislu člena 3 navedene direktive 2005/36 […]?
3.
Ali pomeni poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation […] zaposlitev v državni upravi v smislu člena 45(4) PDEU in ali zato navedeni člen 45(4) PDEU izključuje uporabo členov 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktive 2005/36 […]?
4.
Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […], če se uporabljajo v obravnavani zadevi, razlagati tako, da nasprotujejo temu, da natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation pogojuje udeležbo na tem natečaju z doktoratom ali diplomo iz prava, ki jo je izdala belgijska univerza, ali s tem, da francoska skupnost, ki je pristojna za področje izobraževanja, priznava akademsko enakovrednost [poklicnega magisterija enoletnega študijskega programa] z nazivom doktor, diplomant ali magister prava, ki jo je izdala belgijska univerza?
5.
Ali je treba člena 45 PDEU in 49 PDEU ter Direktivo 2005/36 […], če se uporabljajo v obravnavani zadevi, razlagati tako, da natečajni komisiji za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation nalagajo, da primerja kvalifikacije tožeče stranke, ki izhajajo iz njegovih diplom in njegovih poklicnih izkušenj, s tistimi ki jih daje naziv doktor ali diplomant prava, ki ga je podelila belgijska univerza, in mu po potrebi naloži dopolnilne ukrepe iz člena 14 Direktive 2005/36?“
Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
Po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari z vlogo 17. avgusta 2015 Sodišču predlagala, naj ponovno odpre ustni postopek. A. Brouillard se je v ta namen v bistvu skliceval na napake v prevodu nekaterih jezikovnih različic predloga za sprejetje predhodne odločbe in sklepnih predlogov generalne pravobranilke ter na nevarnost protislovja sodbe Sodišča v tej zadevi s sodbo Splošnega sodišča v zadevi Brouillard/Sodišče (
T‑420/13
,
EU:T:2015:633
) v primeru, da mu ne bi bilo omogočeno sklicevanje na to, da v teh sklepnih predlogih vprašanje „upoštevanja pridobljenih izkušenj“, na katero se sklicuje v teh dveh zadevah, ni preučeno poglobljeno.
Opozoriti je treba, da lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika Sodišča po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je za odločitev Sodišča odločilno, ali če je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije niso razpravljali.
Sodišče meni, da v obravnavani zadevi odreditev ponovnega odprtja ustnega dela postopka ni upravičena z nobenim razlogom, saj se utemeljitev A. Brouillarda ne nanaša posebej na noben primer, naveden v tej določbi Poslovnika.
Zato je treba predlog za ponovno odprtje ustnega postopka zavrniti.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče želi s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, prvič, ali se člena 45 PDEU in 49 PDEU uporabljata za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in drugič, ali je ta položaj zajet v členu 45(4) PDEU.
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da se člen 49 PDEU, ki se nanaša na pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba, za spor o glavni stvari ne uporablja.
V zvezi s členom 45 PDEU je, na prvem mestu, iz ustaljene sodne prakse sicer res razvidno, da določb Pogodbe DEU na področju prostega gibanja oseb ni mogoče uporabljati za dejavnosti, ki nimajo nobene stične točke s katerim koli položajem, za katerega velja pravo Unije, in katerih vsi upoštevni elementi so omejeni na eno državo članico (glej sodbi López Brea in Hidalgo Palacios,
C‑330/90 in C‑331/90
,
EU:C:1992:39
, točka
, in Uecker in Jacquet,
C‑64/96 in C‑65/96
,
EU:C:1997:285
, točka
).
Vendar je Sodišče razsodilo, da se prosto gibanje oseb ne bi uresničevalo popolnoma, če bi države članice lahko zavrnile ugodnosti določb prava Skupnosti tistim svojim državljanom, ki so uveljavljali olajšave, ki jih določa pravo Unije, in ki so pridobili poklicne kvalifikacije v drugi državi članici, in ne državi, katere državljani so. Ta ugotovitev se uporablja, tudi kadar je državljan države članice v neki drugi državi članici pridobil univerzitetno kvalifikacijo, s katero dopolni svojo temeljno izobrazbo (glej sodbo Kraus,
C‑19/92
,
EU:C:1993:125
, točki
in
).
V obravnavani zadevi A. Brouillard v državi članici, katere državljan je, uveljavlja univerzitetno diplomo, ki jo je pridobil v drugi državi članici.
Zato mu ni mogoče zavrniti upravičenja iz določb Pogodbe DEU v zvezi s prostim gibanjem oseb. Okoliščina, da je bila ta diploma pridobljena po dopisnem opravljanju študija, v zvezi s tem ni upoštevna.
Na drugem mestu, člen 45(4) PDEU določa, da se določbe tega člena ne uporabljajo pri zaposlovanju v državni upravi.
Vendar se ta izjema nanaša le na dostop državljanov drugih držav članic do določenih poklicev v državni upravi (glej sodbe Vougioukas,
C‑443/93
,
EU:C:1995:394
, točka
; Grahame in Hollanders,
C‑248/96
,
EU:C:1997:543
, točka
; Schöning-Kougebetopoulou,
C‑15/96
,
EU:C:1998:3
, točka
in Österreichischer Gewerkschaftsbund,
C‑195/98
,
EU:C:2000:655
, točka
).
V navedeni določbi je namreč upoštevan legitimni interes držav članic, da vse zaposlitve, ki so povezane z izvajanjem prerogativ javne oblasti in varovanjem splošnih interesov, prihranijo za lastne državljane (glej sodbe Komisija/Belgija,
149/79
,
EU:C:1980:297
, točka
, in Vougioukas,
C‑443/93
,
EU:C:1995:394
, točka
).
Iz tega izhaja, da se ta določba – ne glede na vprašanje, ali zaposlitev, ki si jo želi A. Brouillard, spada na področje uporabe člena 45(4) PDEU –ne uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, saj se A. Brouillard želi zaposliti v državni upravi države članice, katere državljan je.
V teh okoliščinah je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da se uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in da ta položaj ni zajet v členu 45(4) PDEU.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali je poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36.
Opozoriti je treba, da se za opredelitev pojma „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36 uporablja pravo Unije (glej sodbi Rubino,
C‑586/08
,
EU:C:2009:801
, točka
, in Peñarroja Fa,
C‑372/09 in C‑373/09
,
EU:C:2011:156
, točka
).
V skladu s členom 3(1)(a) te direktive se pojem „reguliran poklic“ nanaša na poklicno dejavnost ali skupino poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij.
Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 53 do 55 sklepnih predlogov, je iz člena 3(1)(b), (c) in (e) Direktive 2005/36 razvidno, da se pojem „posebne poklicne kvalifikacije“ iz člena 3(1)(a) te direktive ne nanaša na vsakršno kvalifikacijo, potrjeno s splošnim dokazilom, temveč na tisto, ki ustreza strokovnemu ali znanstvenemu naslovu, ki je posebej zasnovan za pripravo njihovih nosilcev na opravljanje določenega poklica.
V obravnavani zadevi strokovni ali znanstveni naslovi, ki se zahtevajo na podlagi člena 259k sodnega zakonika za dostop do poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation, niso posebej namenjeni pripravi njihovih nosilcev na opravljanje tega poklica, temveč omogočajo dostop do številnih pravniških poklicev.
Zato ti naslovi ne dajejo „posebnih poklicnih kvalifikacij“ v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2005/36, s katerimi naj bi bil pogojen dostop do poklica strokovnega sodelavca ali njegovo opravljanje pri Cour de cassation.
Poleg tega so določbe v zvezi s tem poklicem manj podobne tistim, ki urejajo neki poklic, kot tistim v zvezi z delovnim mestom na sodišču.
Zato navedeni poklic ni „reguliran poklic“ v smislu Direktive 2005/36, tako da se ta direktiva ne uporablja za položaj iz postopka v glavni stvari.
Okoliščina, da so strokovni sodelavci pri Cour de cassation imenovani na podlagi natečaja, katerega vsebina se določi glede na potrebe službe in katerega veljavnost traja šest mesecev, ne vpliva na to presojo. Sodišče je namreč že presodilo, da tega, da je nekdo izbran po postopku za izbiro vnaprej določenega števila posameznikov, ki se namesto z uporabo absolutnih meril opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in za podelitev kvalifikacije s strogo omejeno časovno veljavnostjo, ni mogoče šteti za „poklicno kvalifikacijo“ v smislu člena 3(1)(b) Direktive 2005/36 (glej sodbo Rubino,
C‑586/08
,
EU:C:2009:801
, točka
).
Enako velja za to, da postane imenovanje strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v skladu z določbami sodnega zakonika dokončno šele po koncu triletne prakse. Iz teh določb in iz pojasnil, ki jih je podala belgijska vlada na obravnavi, je namreč razvidno, da je ta praksa podobna poskusni dobi, po preteku katere je mogoče odločiti, da se tega dokončnega imenovanja ne izvede. Taka praksa torej ni enaka obdobju usposabljanja, ki naj bi bilo potrebno za opravljanje poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation.
V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2005/36 razlagati tako, da poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation ni „reguliran poklic“ v smislu te direktive.
Četrto in peto vprašanje
Ob upoštevanju odgovorov na prvo in tretje vprašanje je treba četrto in peto vprašanje preučiti zgolj glede na člen 45 PDEU.
Predložitveno sodišče želi s četrtim in petim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo države članice, če pogoji za dostop do nekega poklica niso usklajeni, za opravljanje tega poklica pravico opredeliti potrebno znanje in kvalifikacije ter zahtevati predložitev diplome, ki dokazuje njihovo pridobitev (glej sodbi Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Ker pogoji za dostop do poklica strokovnega sodelavca na sodišču države članice trenutno niso predmet usklajevanja na ravni Unije, so za opredelitev teh pogojev pristojne države članice.
Iz tega izhaja, da pravo Unije v obravnavani zadevi ne nasprotuje temu, da belgijska zakonodaja dostop do poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation pogojuje z znanjem in kvalifikacijami, ki se štejejo za potrebne.
Vendar pa morajo države članice na tem področju izvajati svoje pristojnosti ob spoštovanju temeljnih pravic, ki so zagotovljene s Pogodbo DEU (glej sodbe Komisija/Francija,
C‑496/01
,
EU:C:2004:137
, točka
; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos,
C‑330/03
,
EU:C:2006:45
, točka
, in Nasiopoulos,
C‑575/11
,
EU:C:2013:430
, točka
).
Natančneje, nacionalne določbe, sprejete v zvezi s tem, ne smejo neupravičeno ovirati učinkovitega izvrševanja temeljne svoboščine, ki je zagotovljena s členom 45 PDEU (glej sodbi Kraus,
C‑19/92
,
EU:C:1993:125
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Tako v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalni predpisi, s katerimi so določeni nacionalni pogoji za kvalifikacije, lahko ovirajo izvrševanje navedenih temeljnih svoboščin – tudi če se uporabljajo nediskriminatorno z vidika državljanstva – če zadevni nacionalni predpisi ne upoštevajo znanja in kvalifikacij, ki jih je zainteresirana oseba že pridobila v drugi državi članici (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo organi države članice, ki odločajo o prošnji državljana Unije za dovoljenje opravljanja poklica, do katerega dostop je v skladu z nacionalno zakonodajo pogojen z diplomo ali poklicno kvalifikacijo ali z obdobjem praktičnih izkušenj, upoštevati vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne izkušnje zadevne osebe, nato pa kompetence, ki jih potrjujejo ti nazivi in izkušnje, primerjati z znanjem in kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi nacionalne zakonodaje (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, točka
; Dreessen,
C‑31/00
,
EU:C:2002:35
, točka
, in Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točki
in
).
Ta primerjalni preizkus mora organom države članice omogočiti, da se objektivno prepričajo, da tuja diploma potrjuje, da ima tisti, ki jo je pridobil, znanje in kvalifikacije, ki so vsaj enakovredne, če že ne enake tistim, ki jih potrjuje nacionalna diploma. Ta presoja enakovrednosti tuje diplome mora biti opravljena ob izključnem upoštevanju stopnje znanja in kvalifikacij, o katerih se lahko na podlagi te diplome – glede na naravo in čas trajanja študija in praktičnega usposabljanja, ki se nanj navezuje – domneva, da jih je imetnik tega naziva pridobil (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Vendar lahko v okviru tega preizkusa država članica upošteva objektivne razlike glede veljavnega pravnega okvira za zadevni poklic v državi članici izvora in glede področja dejavnosti tega poklica (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Če ta primerjalni preizkus diplom privede do ugotovitve, da znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje tuja diploma, ustrezajo znanju, ki se zahteva z nacionalnimi določbami, mora država članica priznati, da ta diploma izpolnjuje pogoje, ki jih določajo te določbe. Če pa je, nasprotno, na podlagi primerjave ugotovljeno, da le delno ustrezajo tem zahtevanim znanju in kvalifikacijam, ima država članica gostiteljica pravico zahtevati, da zainteresirana oseba dokaže, da je pridobila manjkajoče znanje in kvalifikacije (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, točka
; Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Glede tega je naloga pristojnih nacionalnih organov presoditi, ali se znanje, ki je bilo pridobljeno v državi članici gostiteljici med študijem ali s praktičnimi izkušnjami, upošteva pri ugotavljanju, ali je bilo manjkajoče znanje pridobljeno (glej sodbe Vlassopoulou,
C‑340/89
,
EU:C:1991:193
, točka
; Fernández de Bobadilla,
C‑234/97
,
EU:C:1999:367
, točka
; Morgenbesser,
C‑313/01
,
EU:C:2003:612
, točka
, in Peśla,
C‑345/08
,
EU:C:2009:771
, točka
).
Ker lahko vse praktične izkušnje pri opravljanju sorodnih aktivnosti prispevajo k predlagateljevim znanjem, mora pristojni organ vendarle upoštevati vse praktične izkušnje, ki so koristne pri opravljanju poklica, do katerega se zahteva dostop. Natančno vrednost teh izkušenj mora določiti pristojni organ ob upoštevanju opravljanih specifičnih funkcij, znanja, pridobljenega in uporabljenega pri opravljanju teh funkcij, ter odgovornosti in stopnje neodvisnosti, ki sta bili zaupani zadevni osebi (glej sodbo Vandorou in drugi,
C‑422/09, C‑425/09 in C‑426/09
,
EU:C:2010:732
, točka
).
Sodna praksa, navedena v točkah od 53 do 59 te sodbe, ni ovira za to, da se organ za zaposlovanje, kakršna je natečajna komisija, pri odločanju o tem, ali je obravnavano tuje dokazilo enakovredno zahtevanemu nacionalnemu dokazilu, opre na odločbo, ki jo sprejme pristojen organ, kakršna je komisija za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji.
Vendar je, kar zadeva spor o glavni stvari, iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da je natečajna komisija zavrnila prijavo A. Brouillarda na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation, preden je komisija za enakovrednost odločila o prošnji zadevne osebe, da se njen poklicni magisterij prizna za enakovrednega akademskemu nazivu magistra iz belgijskega prava.
Iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, je tudi razvidno, da A. Brouillard ni pridobil popolne pravne izobrazbe, kakršna je ta, s katero se izkazuje doktorat, diploma ali magisterij iz prava, ki jih izda belgijska univerza.
Kot je bilo potrjeno na obravnavi, je tudi razvidno, da poklicni magisterij, ki ga uveljavlja A. Brouillard, ne vključuje nikakršnega izobraževanja o belgijskem pravu ter ne izkazuje nikakršnega usposabljanja na področju upravnega in socialnega prava, komisija za enakovrednost na oddelku za pravo in kriminologijo pri francoski skupnosti v Belgiji pa meni, da so izobraževalne dejavnosti na teh področjih nujne za dokončanje drugostopenjskega študija prava v francoski skupnosti v Belgiji.
Na tej obravnavi je bilo tudi navedeno, da ta magisterij zajema izobraževanje o francoskem civilnem pravu, kar vključuje obligacijsko in pogodbeno pravo. Torej ni mogoče izključiti, da so znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje navedeni magisterij, upoštevni pri presoji obstoja znanja in kvalifikacij, ki se zahtevajo za opravljanje poklica strokovnega sodelavca pri Cour de cassation.
Poleg tega se je A. Brouillard skliceval na svoje poklicne izkušnje, zlasti tiste, ki jih je pridobil, ko je bil zaposlen v službi za dokumentacijo in usklajevanje besedil pri Cour de cassation. Te poklicne izkušnje pa bi bile v okviru te presoje lahko upoštevne.
Zato je bila natečajna komisija dolžna preučiti, ali so poklicni magisterij in poklicne izkušnje A. Brouillarda izkazovale, da je ta pridobil navedena zahtevana znanja in kvalifikacije. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je natečajna komisija glede na vse upoštevne okoliščine iz postopka v glavni stvari dejansko izpolnila to dolžnost, in če je potrebno, ali je zadevna oseba dovolj dobro dokazala, da ima zahtevane kvalifikacije.
V teh okoliščinah je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da v okoliščinah, kakršne so te v sporu o glavni stvari, natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da se uporablja za položaj, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem ima državljan prve države članice, ki prebiva in dela v tej državi članici, diplomo, pridobljeno v drugi državi članici, ki jo uveljavlja v prijavi na natečaj za zaposlitev strokovnih sodelavcev pri Cour de cassation v prvi državi članici, in da ta položaj ni zajet v členu 45(4) PDEU.

2.
Direktivo 2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij je treba razlagati tako, da poklic strokovnega sodelavca pri Cour de cassation ni „reguliran poklic“ v smislu te direktive.

3.
Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da v okoliščinah, kakršne so te v sporu o glavni stvari, natečajna komisija za zaposlitev strokovnih sodelavcev na sodišču države članice pri preučitvi prijave za udeležbo na tem natečaju, ki jo vloži državljan te države članice, to udeležbo pogojuje z diplomami, ki se zahtevajo na podlagi zakonodaje navedene države članice, ali s priznavanjem akademske enakovrednosti magisterija, ki ga izda univerza druge države članice, ne da bi upoštevala vse diplome, potrdila in ostale nazive ter upoštevne poklicne izkušnje zadevne osebe tako, da bi primerjala poklicne kvalifikacije, ki jih ti potrjujejo, s poklicnimi kvalifikacijami, ki se zahtevajo na podlagi te zakonodaje.

Podpisi
(
*
)   Jezik postopka: francoščina.