CELEX: 62010CJ0134
Traktatbrud
direktiv 2002/22/EF
artikel 31
kriterier for tildeling af status som operatør med must carry-forpligtelse
almennyttige formål, der kan berettige tildeling af denne status
betydningen af antallet af slutbrugere af kommunikationsnettene for tildelingen af denne status
proportionalitetsprincippet

Europa-Kommissionen har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i
forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT L 108, s. 51) og artikel 56
TEUF, idet det ikke har gennemført direktivets artikel 31 korrekt.

Retsforskrifter

EU-retten
I 43. betragtning til forsyningspligtdirektivet anføres:
»Medlemsstaterne har på nuværende tidspunkt overdraget visse fordelingspligter (»must carry«) til net, der er etableret med
henblik på fremføring af radio- og tv-programmer til offentligheden. Medlemsstaterne bør kunne pålægge virksomheder i deres
område en rimelig sendepligt for at tilgodese velbegrundede politiske hensyn, men en sådan pligt bør kun pålægges i den udstrækning,
det er nødvendigt for at virkeliggøre almennyttige målsætninger, som medlemsstaterne nøje har fastlagt i overensstemmelse
med Fællesskabets lovgivning, og den bør være rimelig, transparent og revideres med regelmæssige mellemrum. En af medlemsstaterne
pålagt fordelingspligt skal være rimelig; dvs., at den skal stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål og være transparent
på baggrund af klart definerede målsætninger i almenhedens interesse, og den kan eventuelt indeholde en bestemmelse om en
afpasset godtgørelse. Sådanne »must carry«-forpligtelser kan omfatte transmission af tjenester, der er specielt beregnet på
at sikre handicappede brugere behørig adgang.«
Forsyningspligtdirektivets artikel 31 har følgende ordlyd:
»1.      Medlemsstaterne kan pålægge virksomheder i deres område, som udbyder elektroniske kommunikationsnet, der anvendes til transmission
af radio- og tv-udsendelser til offentligheden, en rimelig must carry-forpligtelse for så vidt angår bestemte radio- og tv-kanaler
og ‑tjenester, hvis et betydeligt antal slutbrugere af sådanne net anvender dem som deres primære adgang til radio- og tv-modtagelse.
En sådan forpligtelse pålægges udelukkende, hvis det er nødvendigt for at opfylde klart definerede målsætninger i almenhedens
interesse, og forpligtelsen skal stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål og være transparent. Forpligtelserne revurderes
med jævne mellemrum.
2.      Hverken stk. 1 i denne artikel eller artikel 3, stk. 2, [i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002
om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) (EFT L 108,
s. 7)] indskrænker medlemsstaternes ret til eventuelt at fastsætte en passende godtgørelse for så vidt angår foranstaltninger,
der træffes i medfør af denne artikel, idet det sikres, at der under lignende omstændigheder ikke finder diskrimination sted
i behandlingen af virksomheder, der udbyder elektroniske net. I tilfælde hvor der er fastsat godtgørelse, skal medlemsstaten
sikre, at ordningen anvendes på en forholdsmæssig og transparent måde.«

Nationale bestemmelser
Artikel 13 i lov af 30. marts 1995 om distributionsnet til radio- og tv-spredning og udøvelse af radio- og tv-spredningsvirksomhed
i den tosprogede hovedstadsregion Bruxelles (
Moniteur belge
af 22.2.1996, s. 3797), som ændret ved lov af 16. marts 2007 (
Moniteur
belge
af 5.4.2007, s. 19229, herefter »lov af 30. marts 1995«) bestemmer:
»Operatøren skal med henblik på at sikre mediepluralismen og fremme kulturel mangfoldighed samtidig og i deres helhed sende
følgende fjernsynsprogrammer:
–        fjernsynsprogrammer udsendt af public service-radio- og tv-foretagender henhørende under henholdsvis det franske og det flamske
fællesskab
–        fjernsynsprogrammer udsendt af ethvert andet radio- og tv-foretagende henhørende under det franske eller det flamske fællesskab,
som kongen måtte have udpeget ved anordning vedtaget efter høring af Conseil des ministres
–        fjernsynsprogrammer udsendt af public service-radio- og tv-foretagender henhørende under det tysksprogede fællesskab, og som
er udpeget af kongen ved anordning vedtaget efter høring af Conseil des ministres. Den minister, der har kompetence i forbindelse
med denne lov, fastsætter efter høring af instituttet fremgangsmåden for denne udsendelse (i givet fald via en fælles kanal)
–        fjernsynsprogrammer om hovedstaden Bruxelles, udsendt af regionale radio- og tv-foretagender godkendt af det franske og det
flamske fællesskab, henset til deres udsendelsesfelt.
Nødvendigheden af de ovenstående betingelser undersøges regelmæssigt af instituttet. Hvis instituttet finder, at opretholdelsen
af disse forpligtelser ikke længere er nødvendig, anføres dette klart i den årsrapport, der er omhandlet i artikel 34 i lov
af 17. januar 2003 om vedtægterne for tilsynsmyndigheden med ansvar for de belgiske post- og teletjenester.
Ministeren kan efter høring af instituttet bestemme, at en operatør undtages fra denne bestemmelse.
En operatør, som ønsker at drage fordel af denne dispensation, indgiver en begrundet ansøgning til instituttet, hvori det
godtgøres, at der som minimum foreligger et af følgende forhold:
a)      [D]et er teknisk umuligt for operatøren.
b)      [D]er er ikke tilstrækkeligt mange slutbrugere af nettet, som anvender det som deres primære adgang til tv-modtagelse, hvorfor
de investeringer, der ville være nødvendige for at ophæve denne tekniske umulighed, er urimelige.
Instituttet fremsender sin indstilling til ministeren senest seks uger efter modtagelsen af ansøgningen. Denne frist suspenderes,
hvis instituttet finder det nødvendigt at indhente yderligere oplysninger fra ansøgeren.
Hvis instituttet ved udløbet af fristen ikke har fremsendt en indstilling til ministeren, forudsættes instituttet at have
indgivet en favorabel indstilling.«

Den administrative procedure
Den 28. april 2006 tilstillede Kommissionen Kongeriget Belgien en åbningsskrivelse, hvori den udtrykte tvivl om foreneligheden
af artikel 13 i lov af 30. marts 1995, i dennes oprindelige affattelse, med forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1,
og med artikel 49 EF.
Efter at have bestridt Kommissionens klagepunkter oplyste Kongeriget Belgien ved skrivelse af 5. oktober 2006 Kommissionen
om, at der om kort tid ville blive foretaget en gennemgang af ordningen med tildeling af status som operatør med must carry-forpligtelse
i hovedstadsregionen Bruxelles.
Som følge af de belgiske myndigheders meddelelse om ændringerne af artikel 13 i lov af 30. marts 1995 indført ved lov af 16.
marts 2007 udtrykte Kommissionen på ny ved supplerende åbningsskrivelse af 27. juni 2007 tvivl om foreneligheden af disse
nye bestemmelser med forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, og med artikel 49 EF. Kommissionen opfordrede Kongeriget
Belgien til at fremsende sine bemærkninger inden for en frist på to måneder regnet fra modtagelsen af skrivelsen.
Ved skrivelse af 1. august 2007 anmodede Kongeriget Belgien om en yderligere frist for besvarelsen, idet det gav udtryk for
sin hensigt til at efterkomme åbningsskrivelsen ved om nødvendigt at ændre de lovgivningsmæssige rammer. Kongeriget Belgien
henledte imidlertid Kommissionens opmærksomhed på de interne institutionelle vanskeligheder. Kommissionen meddelte en forlængelse
af svarfristen til 29. oktober 2007. Kommissionen afviste en ny anmodning om forlængelse af denne frist, som blev fremsendt
til Kommissionen den 26. oktober 2007, hvori de samme argumenter blev fremført.
Den 8. maj 2008 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede Kongeriget Belgien til at træffe de nødvendige
foranstaltninger til at efterkomme udtalelsen inden for en frist på to måneder at regne fra dens meddelelse.
Kongeriget Belgien svarede ved skrivelse af 4. juli 2008, at den nye lovgivning var i overensstemmelse med fællesskabsretten.
Ved supplerende begrundet udtalelse af 1. december 2008 gentog Kommissionen med henvisning til dom af 13. december 2007, United
Pan-Europe Communications Belgium m.fl. (sag C-250/06, Sml. I, s. 11135), sine synspunkter, hvorefter den belgiske lovgivning
ikke opfyldte de kriterier om gennemsigtighed og ikke-forskelsbehandling, som blev fastslået i denne dom.
Ved skrivelse af 16. januar 2009 besvarede Kongeriget Belgien den begrundede udtalelse, idet det gjorde gældende, at som følge
af det belgiske Conseil d’Etats ophævelse af ministerielle bekendtgørelser om udpegning af tv-kanaler med must carry-forpligtelse,
var der ikke nogen private radio- og tv-foretagender, der havde status som operatør med sådanne forpligtelser, og at medlemsstaten
følgelig havde opfyldt forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1.
Da Kommissionen ikke var overbevist af Kongeriget Belgiens svar, besluttede den at anlægge dette søgsmål.

Om søgsmålet

Formaliteten
Parternes argumenter
Kongeriget Belgien har nedlagt påstand om, at sagen afvises af tre grunde.
For det første indførte forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, alene en mulighed for medlemsstaterne for at pålægge
must carry-forpligtelser. Da artikel 258 TEUF derimod alene vedrører tilsidesættelsen af forpligtelser, er betingelserne i
henhold til denne bestemmelse for at anlægge traktatbrudssøgsmål ved Domstolen ikke opfyldt.
Dernæst er nærværende søgsmål rent hypotetisk. De nationale bestemmelser, som Kommissionen har henvist til, kan således ikke
udgøre et traktatbrud, idet Kongeriget Belgien ikke har anvendt dem på en effektiv måde. Medlemsstaten er af den opfattelse,
at proceduren for udpegelse af tv-kanaler med must carry-forpligtelse ikke er blevet anvendt.
Endelig har Kongeriget Belgien gjort gældende, at Kommissionens tredje klagepunkt i søgsmålet, hvorefter denne medlemsstat
ikke har afgrænset must carry-forpligtelsen til netudbydere, som har et betydeligt antal slutbrugere som abonnenter, er rejst
for første gang i stævningen. Følgelig bygger den administrative procedure og den nævnte stævning ikke på samme anbringender,
hvilket har forhindret den pågældende medlemsstats mulighed for forsvar.
Kommissionen har anført, at den blotte omstændighed, at Kongeriget Belgien har gennemført forsyningspligtdirektivets artikel
31, stk. 1, i national ret, udelukker argumentet om, at bestemmelsen blot skaber en mulighed for medlemsstaterne snarere end
en forpligtelse. Hvad endvidere angår argumentet om, at nærværende sag er rent hypotetisk, er den omstændighed, at den lov,
der gennemførte denne bestemmelse, ikke er blevet anvendt, ikke tilstrækkelig til at gøre loven forenelig med EU-retten.
Hvad angår det manglende sammenfald mellem anbringenderne i åbningsskrivelsen, den begrundede udtalelse og stævningen har
Kommissionen anført, at en sådan formalitetsindsigelse alene finder anvendelse på det pågældende klagepunkt og ikke på hele
stævningen. Under alle omstændigheder var dette anbringende blevet fremført med samme formulering i den supplerende åbningsskrivelse,
i den begrundede udtalelse og i den supplerende åbningsskrivelse, og ændringen af dets overskrift afspejlede en begrænsning
i klagepunktets genstand, hvilket er accepteret i Domstolens praksis, henset til, at et af dettes to led blev frafaldet.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at Kommissionen foreholder Kongeriget Belgien at have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forsyningspligtdirektivet,
henset til den urigtige gennemførelse af direktivets artikel 31.
Som Kongeriget Belgien har anført, indførte den pågældende artikel 31 blot en mulighed for medlemsstaterne for at vedtage
en lovgivning om pålæggelse af forpligtelser til at udsende tv-kanaler. Det er imidlertid ubestridt i sagen, at den belgiske
lovgivning, særligt artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995, bestemmer, at visse kanaler udpeges til at have
must carry-forpligtelser. I modsætning til, hvad Kongeriget Belgien har anført, har det således gjort brug af denne mulighed,
idet der findes en lovgivning, der gennemfører forsyningspligtdirektivets artikel 31 i national ret. Kommissionens klagepunkter
vedrører bl.a. spørgsmålet om, hvorvidt denne gennemførelse, som Kongeriget Belgien har foretaget, er forenelig med EU-retten.
Hvad angår argumentet om, at nærværende sag er rent hypotetisk, idet Kongeriget Belgien ikke har anvendt artikel 13, stk. 1,
andet led, i lov af 30. marts 1995 effektivt, idet ingen kanaler er genstand for must carry-forpligtelser på nuværende tidspunkt,
skal det blot bemærkes, at en sådan omstændighed ikke kan gøre bestemmelsen forenelig med EU-retten.
Hvad angår det manglende sammenfald mellem anbringenderne i den administrative procedure og stævningen skal det bemærkes,
at Kommissionen faktisk har ændret overskriften til sit tredje klagepunkt og frafaldet et af dets to led.
For det første har Domstolen imidlertid allerede fastslået, at det er muligt at begrænse sagens genstand under den administrative
procedure (jf. bl.a. dom af 18.5.2006, sag C-221/04, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 4515, præmis 33, og af 14.6.2007,
sag C-148/05, Kommissionen mod Irland, præmis 35).
For det andet er det ubestridt, at det led af tredje anbringende, som er blevet opretholdt i stævningen, ses at være nævnt
i såvel den supplerende åbningsskrivelse som i den begrundede udtalelse og den supplerende begrundede udtalelse. Kongeriget
Belgien kan således ikke med rette gøre gældende, at det pågældende klagepunkt er fremført for første gang ved Domstolen,
og at det ikke fuldt ud var i stand til at tage effektivt til genmæle.
Det fremgår følgelig af de foregående betragtninger, at sagen kan antages til realitetsbehandling.

Om realiteten
Parternes argumenter
Kommissionen har til støtte for sin påstand fremsat tre klagepunkter.
Det første klagepunkt vedrører den omstændighed, at der ikke foreligger almennyttige målsætninger, som nøje er fastlagt i
den omhandlede nationale lovgivning. Kommissionen er af den opfattelse, at denne lovgivning nævner disse almennyttige målsætninger
i meget vage og generelle formuleringer, og at de konkrete kriterier, som anvendes af de nationale myndigheder ved udvælgelsen
af de tv-kanaler, der skal have must carry-forpligtelser, hverken er specificeret i selve den pågældende lovgivning eller
i dennes forarbejder.
Det var alene i begrundelsen for den omhandlede nationale lovgivning anført, at ved fastlæggelsen af listen over tv-kanaler,
der kan få must carry-forpligtelser, skal de almennyttige målsætninger, der forfølges ved denne lovgivning, klart angives.
Kommissionen har imidlertid anført, at som følge af dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., hvori det
netop blev undersøgt, om artikel 56 TEUF var til hinder for artikel 13 i lov af 30. marts 1995, i sin oprindelige affattelse,
blev ministeriel bekendtgørelse af 17. januar 2001, som udpegede de tv-kanaler, der kunne få must carry-forpligtelser, annulleret
ved dom afsagt af Conseil d’Etat den 14. juli 2008, bl.a. med den begrundelse, at de kriterier, der blev anvendt af de offentlige
myndigheder, ikke var kendt på forhånd.
Med det andet klagepunkt har Kommissionen anført, at proceduren for tildeling af status som operatør med must carry-forpligtelse
som omhandlet i artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995 ikke overholder gennemsigtighedsprincippet.
For det første har Kongeriget Belgien ikke fremført andre yderligere indikationer bortset fra dem, der vedrører vedtagelsen
af ministeriel bekendtgørelse af 17. januar 2001. I mangel af objektive kriterier, som sikrer det krævede minimum af gennemsigtighed
og retssikkerhed, har de offentlige myndigheder en meget betydelig skønsbeføjelse, som potentielt kan anvendes vilkårligt.
Kommissionen har videre anført, at den manglende gennemsigtighed forstærkes af den omstændighed, at must carry-forpligtelsen
ses at finde anvendelse på radio- og tv-foretagender og således på en uafgrænset måde på alle de tv-kanaler, som de udsender,
og ikke på de tv-kanaler, der individuelt er udpeget som sådanne på grund af indholdet af deres tv-programmer. Med henvisning
til dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl. har Kommissionen anført, at begrebet »bestemte« i forsyningspligtdirektivets
artikel 31, stk. 1, skal fortolkes således, at status som operatør med must carry-forpligtelse er strengt begrænset til de
tv-kanaler, hvis overordnede programindhold er egnet til at virkeliggøre de fastlagte almennyttige målsætninger.
Endelig fremgår det af den pågældende dom, at de kriterier, på grundlag af hvilke status som operatør med »must carry«-forpligtelse
tildeles, ikke må være diskriminerende, og at tildelingen af denne status ikke må være underlagt et krav om etablering på
det indenlandske område. Det følger imidlertid af den omhandlede nationale lovgivning, at must carry-forpligtelsen alene vedrørte
programmer udsendt af radio- og tv-foretagender henhørende under det franske eller det flamske fællesskab. Kommissionen er
således af den opfattelse, at udelukkelsen af foretagender etableret på en anden medlemsstats område uden særlig begrundelse
ikke alene er i strid med artikel 56 TEUF på grund af dens diskriminerende og restriktive rækkevidde, men også er udtryk for
manglende gennemsigtighed og som følge heraf i strid med forsyningspligtdirektivets artikel 31.
Med sit tredje klagepunkt har Kommissionen påberåbt sig den manglende overholdelse af anvendelsesområdet for forsyningspligtdirektivets
artikel 31. Det fremgår således af artikel 13 i lov af 30. marts 1995, at i modsætning til, hvad der er fastsat i bestemmelserne
i forsyningspligtdirektivet, er en operatør af et net, hvoraf antallet af slutbrugere, som anvender det som deres primære
adgang til radio- eller tv-modtagelse, ikke er tilstrækkeligt, i princippet pålagt must carry-forpligtelser medmindre ministeriet
eventuelt tildeler dispensation.
Kongeriget Belgien har bestridt, at det påståede traktatbrud foreligger.
Medlemsstaten har gjort gældende, at ordningen med tildeling af status som operatør med must carry-forpligtelse, som er fastlagt
i den nationale lovgivning, er forenelig med princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. Ordningen finder således alene
anvendelse på belgiske radio- og tv-foretagender, der er etableret i den tosprogede hovedstadsregion Bruxelles, og ikke på
radio- og tv-foretagender etableret i andre medlemsstater.
Den pågældende ordning udgør ikke en fordel for de nationale radio- og tv-foretagender til skade for radio- og tv-foretagender
etableret i andre medlemsstater, idet den indrømmes som modydelse for de pågældende nationale radio- og tv-foretagenders opfyldelse
af væsentlige forpligtelser over for de belgiske fællesskaber. Kongeriget Belgien er endvidere af den opfattelse, at de radio-
og tv-foretagender, der er etableret i de andre medlemsstater, for det første ikke ville ansøge om at drage fordel af must
carry-forpligtelsen i regionen Bruxelles, idet tv-seerne i Bruxelles ikke er deres målgruppe, og for det andet kan de drage
fordel af forpligtelsen i deres egen medlemsstat og har mulighed for at udsende i regionen Bruxelles i overensstemmelse med
artikel 14 i lov af 30. marts 1995. De pågældende radio- og tv-foretagender råder endvidere over andre tekniske muligheder
for at udsende deres programmer.
Kongeriget Belgien har anført, at hvis ordningen med tildeling af status som operatør med must carry-forpligtelse, som er
indført ved den omhandlede nationale lovgivning, skulle betragtes som en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser,
ville denne under alle omstændigheder være begrundet i tvingende almene hensyn.
Ordningen indgår således i en audiovisuel politik, som tilsigter at give tv-seerne mulighed for at få adgang til lokale public
service-tv-kanaler eller til kanaler, der har public service-forpligtelser. Ordningen har til formål at sikre den mangfoldige
og kulturelle karakter af programudbuddet til rådighed via kabel og at sikre enhver tv-seers adgang til denne mangfoldighed.
Hvad i øvrigt angår foreneligheden af de must carry-forpligtelser, der er fastsat i artikel 13 i lov af 30. marts 1995 med
forsyningspligtdirektivet, har Kongeriget Belgien anført, at de alene foreligger for public service-radio- og tv-foretagender
henhørende under henholdsvis det franske og det flamske fællesskab og for lokale tv-kanaler. Medlemsstaten har ikke gjort
brug af muligheden for at udpege andre radio- og tv-foretagender, hvorfor den ikke kan foreholdes et traktatbrud.
Endelig har Kongeriget Belgien gjort gældende, at de almennyttige målsætninger i den nationale lovgivning klart er defineret
i lov af 30. marts 1995, idet denne lov tilsigter at sikre mediepluralismen og fremme kulturel mangfoldighed, og at tildelingen
af status som operatør med must carry-forpligtelse er genstand for en klar og gennemsigtig procedure, som er fastlagt i denne
lov.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at udpegelsen af visse tv-kanaler som havende en must carry-forpligtelse i henhold til artikel
13 i lov af 30. marts 1995 udgør en begrænsning i den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF, således
som Domstolen allerede har fastslået – for så vidt angår udpegelsen ved ministeriel bekendtgørelse af visse private radio-
og tv-foretagenders kanaler i overensstemmelse med den oprindelige affattelse af denne nationale bestemmelse – i præmis 28-38
i dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl.
I henhold til Domstolens praksis kan en sådan restriktion af en ved EUF-traktaten sikret grundlæggende frihed imidlertid begrundes,
hvis den varetager tvingende almene hensyn, og hvis den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger,
og ikke går videre end nødvendigt for at nå dette mål (dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., præmis
39 og den deri nævnte retspraksis). Det er i samme optik, at forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, giver medlemsstaterne
mulighed for at pålægge rimelige must carry-forpligtelser, hvis det er »nødvendigt for at opfylde klart definerede målsætninger
i almenhedens interesse«, og forpligtelsen skal »stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål og være transparent«.
I nærværende sag er det mål, der forfølges, fastlagt i artikel 13 i lov af 30. marts 1995, og består i at sikre mediepluralismen
og fremme kulturel mangfoldighed. I henhold til Domstolens faste praksis, og som anerkendt af Kommissionen i nærværende sag,
kan en kulturpolitik udgøre et tvingende alment hensyn, som kan begrunde en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser
(jf. i denne retning dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
Kommissionen har imidlertid rejst tvivl om proportionaliteten af lov af 30. marts 1995 og nærmere bestemt om den egnede karakter
af proceduren for og de kriterier, der anvendes ved udpegelsen af de kanaler, der kan drage fordel af must carry-forpligtelserne.
Kongeriget Belgien har anført, at medlemsstatens myndigheder ikke har anvendt muligheden for at udpege andre radio- og tv-foretagender
bortset fra dem, der henhører under public service i det franske og flamske fællesskab samt lokale tv-kanaler, som ikke er
omfattet af nærværende traktatbrudssøgsmål.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det således fremgår af Kommissionens stævning læst i sin helhed og særligt af adskillige
henvisninger til artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995, og af dommen i sagen United Pan-Europe Communications
Belgium m.fl., som vedrørte foreneligheden med EU-retten af en foranstaltning, som gennemførte denne bestemmelse, at rækkevidden
af nærværende søgsmål er begrænset til udpegelsen ved bekendtgørelse af sådanne private radio- og tv-foretagenders programmer
i henhold til den pågældende artikel 13, stk. 1, andet led. Kommissionens argument, som er baseret på, at artikel 13, stk. 1,
andet led, i lov af 30. marts 1995 selv fastlægger, at de fjernsynsprogrammer, der udsendes af public service-radio- og tv-foretagender
henhørende under henholdsvis det franske og det flamske fællesskab, er underlagt en must carry-forpligtelse, er uden relevans,
idet sidstnævnte bestemmelse ikke er genstand for nogen særlig argumentation i stævningen og således skal betragtes som ikke
værende omfattet heraf.
Det skal imidlertid understreges, at artikel 13 i lov af 30. marts 1995 tilsigter at sikre gennemførelsen af forsyningspligtdirektivets
artikel 31, og at andet led af dette stk. 1 netop foreskriver udpegelsen af disse andre private foretagender som operatører
med must carry-forpligtelser.
For så vidt som det er den måde, hvorpå forsyningspligtdirektivet er gennemført i national ret, der er genstand for traktatbrudssøgsmålet,
skal det undersøges, om gennemførelsens utilstrækkelighed eller mangelfuldhed beror på selve teksten til denne lovgivning
(jf. i denne retning dom af 21.9.1999, sag C-392/96, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 5901, præmis 59 og 60, af 20.11.2008,
sag C-66/06, Kommissionen mod Irland, præmis 59, og af 12.2.2009, sag C-475/07, Kommissionen mod Polen, præmis 54).
Hvad angår første anbringende vedrørende den omstændighed, at der ikke foreligger almennyttige målsætninger, som nøje er fastlagt
i artikel 13 i lov af 30. marts 1995, bemærkes, at i overensstemmelse med forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, andet
punktum, kan der alene pålægges must carry-forpligtelser, hvis det er nødvendigt for at opfylde klart definerede målsætninger
i almenhedens interesse, og forpligtelserne skal stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål og være transparente.
Ifølge 43. betragtning til forsyningspligtdirektivet bør medlemsstaterne således kunne pålægge virksomheder i deres område
en rimelig sendepligt for at tilgodese velbegrundede politiske hensyn, men en sådan pligt bør kun pålægges i den udstrækning,
det er nødvendigt for at virkeliggøre almennyttige målsætninger, som medlemsstaterne nøje har fastlagt i overensstemmelse
med Fællesskabets lovgivning, og den bør være rimelig, transparent og revideres med regelmæssige mellemrum.
Det er ubestridt, at artikel 13, stk. 1, i lov af 30. marts 1995 bestemmer, at operatøren med henblik på at sikre mediepluralismen
og fremme kulturel mangfoldighed samtidig og i deres helhed skal sende fjernsynsprogrammer udsendt af visse radio- og tv-foretagender
henhørende under de belgiske fællesskaber. Som Domstolen har fastslået, forfølger lov af 30. marts 1995 således et kulturelt
formål af almennyttig interesse, som den i øvrigt er i stand til at sikre virkeliggørelsen af (dommen i sagen United Pan-Europe
Communications Belgium m.fl., præmis 42 og 43).
Domstolen har imidlertid i forbindelse med fortolkning af artikel 56 TEUF for så vidt angår spørgsmålet, om den tidligere
version af artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995 var nødvendig for at virkeliggøre det tilstræbte mål, fastslået,
at selv om bevarelse af pluralisme ved hjælp af en kulturpolitik er knyttet til den grundlæggende ret til ytringsfrihed, og
de nationale myndigheder derfor råder over en vid skønsbeføjelse i den henseende, må de krav, som følger af foranstaltninger,
der træffes til gennemførelse af en sådan politik, ikke stå i misforhold til det tilstræbte mål, og foranstaltningerne må
ikke anvendes således, at statsborgere fra andre medlemsstater forskelsbehandles (dommen i sagen United Pan-Europe Communications
Belgium m.fl., præmis 44). Status af operatør med must carry-forpligtelse bør udelukkende begrænses til de kanaler, hvis overordnede
programindhold er egnet til at virkeliggøre det forfulgte almennyttige formål (jf. i denne retning dommen i sagen United Pan-Europe
Communications Belgium m.fl., præmis 47, og dom af 22.12.2008, sag C-336/07, Kabel Deutschland Vertrieb und Service, Sml.
I, s. 10889, præmis 42).
Det bemærkes, at erklæringer om generelle politiske mål, som i øvrigt ikke følges op af noget yderligere forhold, der ville
gøre det muligt for operatørerne på forhånd at kunne bedømme arten og rækkevidden af de præcise betingelser og forpligtelser,
der skal opfyldes til gengæld for tildelingen af status som operatør med must carry-forpligtelse, ikke er tilstrækkelige til
overholdelse af disse krav.
Det skal følgelig bemærkes, at artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995 ikke klart fastlægger de konkrete kriterier,
som anvendes af de nationale myndigheder ved udvælgelsen af de tv-kanaler, der skal have must carry-forpligtelser, og at denne
bestemmelse således ikke er tilstrækkelig præcis til at sikre, at de således udvalgte tv-kanaler er dem, hvis overordnede
programindhold er egnet til at virkeliggøre det forfulgte kulturelle almennyttige formål.
Herefter må Kommissionens første klagepunkt til støtte for søgsmålet anses for begrundet.
Med det andet klagepunkt har Kommissionen foreholdt Kongeriget Belgien, at proceduren for tildeling af status som operatør
med must carry-forpligtelse i artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995 er i strid med gennemsigtighedsprincippet,
som følger af forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, henset til den manglende angivelse af de kriterier, der anvendes
ved tildeling af denne status, den manglende specificering af de tv-kanaler, der kan drage fordel af denne status, og tvetydigheden
af betingelsen om etablering på det belgiske område.
Det skal indledningsvis bemærkes, at artikel 13 i lov af 30. marts 1995 udpeger de radio- og tv-foretagender, hvis programmer
kan drage fordel af must carry-forpligtelsen. Stk. 1, andet led, i denne bestemmelse omfatter alle ikke-offentlige radio-
og tv-foretagende henhørende under det franske eller det flamske fællesskab, som kongen måtte have udpeget ved anordning efter
høring af Conseil des ministres.
Det bemærkes i denne forbindelse, at den pågældende bestemmelse ikke præciserer nogen kriterier, der er objektive og kendes
på forhånd, som de belgiske myndigheder anvender med henblik på udpegelsen af de pågældende foretagenders programmer, som
kan drage fordel af must carry-forpligtelsen. I samme bestemmelse anføres således blot, at kongen ved anordning efter høring
af Conseil des ministres udpeger dem heraf, der kan drage fordel af denne forpligtelse.
Under disse omstændigheder er de kriterier, der skal opfyldes for at få tildelt status som operatør med must carry-forpligtelse,
ikke kendte for de ikke-offentlige radio- og tv-foretagender, der ville kunne drage fordel af sådanne must carry-forpligtelser.
Følgelig er en sådan procedure i strid med gennemsigtighedsprincippet som omhandlet i forsyningspligtdirektivets artikel 31,
stk. 1.
Det følger endvidere af forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, første punktum, at medlemsstaterne kan pålægge virksomheder,
som udbyder elektroniske kommunikationsnet, en rimelig must carry-forpligtelse for så vidt angår bestemte radio- og tv-kanaler
og ‑tjenester.
Hvad angår den særlige karakter af de radio- og tv-kanaler, der kan opnå status som operatør med must carry-forpligtelse,
har Domstolen allerede fastslået, at det fremgår af ordlyden af denne bestemmelse, at medlemsstaterne er forpligtet til specifikt
at angive de kanaler, som er berettiget til at blive tildelt status som operatør med denne forpligtelse (dommen i sagen Kabel
Deutschland Vertrieb und Service, præmis 24).
Domstolen har endvidere fastslået, at denne status ikke automatisk skal tildeles alle de tv-kanaler, som udsendes af det samme
private radio- og tv-foretagende, men udelukkende bør begrænses til de kanaler, hvis overordnede programindhold er egnet til
at virkeliggøre det forfulgte almennyttige formål (jf. dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., præmis
47, og dommen i sagen Kabel Deutschland Vertrieb und Service, præmis 42).
I henhold til ordlyden af artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995 er det ikke udelukket, at kongen udpeger
ikke-offentlige radio- og tv-foretagender henhørende under det franske eller det flamske fællesskab som operatører med must
carry-forpligtelser, således at alle de programmer, som udsendes af disse radio- og tv-foretagender, automatisk vil drage
fordel af den pågældende forpligtelse uanset det overordnede programindhold af disse programmer og deres evne til at virkeliggøre
de legitime almennyttige formål, der forfølges med den omhandlede nationale lovgivning.
Det følger heraf, at artikel 13, stk. 1, andet led, af lov af 30. marts 1995 ikke på en tilstrækkelig klar måde fastlægger,
at status som operatør med must carry-forpligtelse alene kan tildeles specifikke tv-kanaler, således som det kræves i forsyningspligtdirektivets
artikel 31, stk. 1.
Endelig bemærkes, at de kriterier, på grundlag af hvilke status som operatør med must carry-forpligtelse tildeles, ikke må
være diskriminerende. Navnlig må tildelingen af denne status hverken retligt eller faktisk være underlagt et krav om etablering
på det indenlandske område (jf. dommen i sagen United Pan-Europe Communications Belgium m.fl., præmis 48).
Det bemærkes i denne forbindelse, som Kommissionen har gjort gældende uden at blive modsagt på dette punkt af Kongeriget Belgien,
at det krav, der følger af artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995, hvorefter de ikke-offentlige radio- og
tv-foretagender skal henhøre under de belgiske fællesskaber, ikke gør det muligt at udelukke, at tildelingen af status som
operatør med must carry-forpligtelse retligt eller faktisk kræver, at disse radio- og tv-foretagender er etableret i Belgien.
Under alle omstændigheder skal det bemærkes, at det pågældende krav ikke er tilstrækkeligt til at opfylde betingelsen om gennemsigtighed
i forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1. Rækkevidden af kravet om, at de ikke-offentlige radio- og tv-foretagender
skal henhøre under de belgiske fællesskaber for at kunne drage fordel af must carry-forpligtelserne, fremgår således ikke
klart af artikel 13, stk. 1, andet led, i lov af 30. marts 1995.
Kongeriget Belgien har i denne forbindelse ikke fremført nogen præciseringer af, hvad det forstår ved radio- og tv-foretagender
henhørende under disse fællesskaber.
Herefter må Kommissionens andet klagepunkt til støtte for søgsmålet ligeledes anses for begrundet.
Kommissionens tredje klagepunkt vedrører tilsidesættelse af anvendelsesområdet for forsyningspligtdirektivets artikel 31,
idet artikel 13 i lov af 30. marts 1995 ikke afgrænser must carry-forpligtelsen til operatører af elektroniske kommunikationsnet,
som har et betydeligt antal slutbrugere som abonnenter.
Lovens artikel 13, stk. 4, litra b), giver ministeren mulighed for efter høring af instituttet at give en operatør dispensation
fra must carry-forpligtelsen, hvis der ikke er tilstrækkeligt mange slutbrugere af nettet, som anvender det som deres primære
adgang til tv-modtagelse, hvorfor de investeringer, der ville være nødvendige for at ophæve denne tekniske umulighed, er urimelige.
De must carry-forpligtelser, der følger af forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, kan imidlertid alene pålægges operatører
af elektroniske kommunikationsnet, hvis et betydeligt antal slutbrugere af sådanne net anvender dem som deres primære adgang
til radio- og tv-modtagelse.
Under disse omstændigheder skal det bemærkes, at artikel 13, stk. 4, litra b), i lov af 30. marts 1995 ikke gennemfører betingelsen
i forsyningspligtdirektivets artikel 31, stk. 1, korrekt. Muligheden for de belgiske myndigheder for at give dispensation
fra must carry-forpligtelsen for netoperatører, hvis der ikke er tilstrækkeligt mange slutbrugere af nettet, som anvender
det som deres primære adgang til tv-modtagelse, giver dem i tilfælde af afslag på denne dispensation mulighed for at pålægge
de pågældende operatører sådanne forpligtelser. Den pågældende operatør skal i øvrigt bevise, at betingelserne for at opnå
dispensation er opfyldt.
Da de must carry-forpligtelser, der følger af forsyningspligtdirektivets artikel 31, alene kan pålægges netoperatører, hvis
der ikke er tilstrækkeligt mange slutbrugere af nettet, som anvender det som deres primære adgang, følger det heraf, at artikel
13, stk. 4, litra b), i lov af 30. marts 1995 ikke gennemfører forsyningspligtdirektivets artikel 31 korrekt.
Det må således fastslås, at det tredje klagepunkt fremsat af Kommissionen til støtte for sit søgsmål er begrundet.
Følgelig fremgår det af ovenstående bemærkninger, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forsyningspligtdirektivet
og artikel 56 TEUF, idet det ikke har gennemført direktivets artikel 31 korrekt.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger, og dette
har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tredje Afdeling):
1)
Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7.
marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet)
og artikel 56 TEUF, idet det ikke har gennemført direktivets artikel 31 korrekt.
2)
Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: fransk.