CELEX: 62014FJ0034
Civildienests
ACER darbinieki
Līgumdarbinieks
Līguma nepagarināšana
Prasība atcelt tiesību aktu
Prasības pieņemamība
Iebilde par ACER VĪN 6. panta 2. punkta prettiesiskumu saistībā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 85. panta 1. punktu
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Uzteikums
Morālais kaitējums
Atlīdzināšana

Ar prasības pieteikumu, kas saņemts Civildienesta tiesas kancelejā 2014. gada 11. aprīlī,
DP
lūdz, pirmkārt, atcelt 2013. gada 20. decembra lēmumu, ar kuru Energoregulatoru sadarbības aģentūras (
ACER
vai turpmāk tekstā – “Aģentūra”) direktors atteicās pagarināt viņas līgumu, un, otrkārt, piespriest
ACER
viņai samaksāt summu EUR 10000 apmērā kā atlīdzību par iespējami ciesto morālo kaitējumu.
Atbilstošās tiesību normas
Vispirms atbilstošās tiesību normas ir Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības šajā strīdā piemērojamā redakcijā (turpmāk tekstā – “PDNK”) 3.a pants un 85. panta 1. punkts.
Tālāk – Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Regulas (EK) Nr. 713/2009, ar ko izveido [
ACER
] (
OV L 211, 1. lpp.
), 28. pants “Darbinieki”, kurā ir paredzēts:
“1.   Uz Aģentūras darbiniekiem, tostarp uz tās izpilddirektoru un tās priekšsēdētāju, attiecas [Eiropas Savienības] Civildienesta noteikumi, [PNDK] un noteikumi, kurus Eiropas [Savienības] iestādes ir kopīgi pieņēmušas, lai piemērotu Civildienesta noteikumus un [PNDK].
2.   Administratīvā valde, vienojoties ar Komisiju, saskaņā ar [Eiropas Savienības] Civildienesta noteikumu 110. pantu pieņem atbilstīgus īstenošanas noteikumus.
[..]”
Turklāt
ACER
valdes 2011. gada 1. jūnija Lēmuma Nr. 2011/11 par vispārējo īstenošanas noteikumu pieņemšanu to procedūru izpildei, kas reglamentē līgumdarbinieku pieņemšanu darbā un nodarbināšanu
ACER
(turpmāk tekstā – “VĪN”), 6. pantā “Līgumu ilgums” ir paredzēts:
“1.   [Līgumdarbinieki PDNK 3.a panta izpratnē] var tikt pieņemti darbā, ja tas ir pirmais līgums, uz noteiktu minimālo trīs mēnešu un maksimālo piecu gadu periodu.
2.   II, III un IV funkciju grupā jebkura līguma pagarināšana tiek veikta [uz noteiktu laiku] – minimums trīs mēneši un maksimums pieci gadi. Otrā līguma pagarināšana, ja nav bijis pārtraukumu, veido līgumu uz nenoteiktu laiku, un to var piešķirt tikai tad, ja pirmo divu līgumu kopējais ilgums sasniedz ilgākais piecus gadus.
[..]”
Visbeidzot
ACER
direktora 2013. gada 28. maija Lēmuma Nr. 2013/11 par līgumu pagarināšanu pirms to termiņa beigām (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 2013/11”) 2. panta trešajā daļā ir noteikts, ka “gadījumā, kad darbinieks, kurš ir veicis savus pienākumus saskaņā ar līgumu uz noteiktu laiku ilgāk nekā [vienu] gadu, nepārsniedzot [trīs] gadus, lēmums pagarināt vai nepagarināt līgumu ir jāpieņem un jāpaziņo vēlākais [trīs] mēnešus pirms šī līguma beigu termiņa”.
Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja tika pieņemta darbā
ACER
2011. gada 1. janvārī kā līgumdarbiniece atbilstoši PDNK 3.a pantam II funkciju grupas 5. pakāpes 1. līmenī. Līgums tika noslēgts uz vienu gadu – līdz 2011. gada 31. decembrim, pēc tam ar pielikumu tas tika pagarināts pirmo reizi uz diviem gadiem – līdz 2013. gada 31. decembrim.
Ar 2013. gada 15. marta vēstuli prasītāja darīja zināmu
ACER
cilvēkresursu dienestam (turpmāk tekstā – “cilvēkresursu dienests”) savu interesi viņas līguma otrreizējai pagarināšanai. Par to tika informēts arī
ACER
direktors (turpmāk tekstā – “direktors”) kā persona, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNDL”).
Pēc tam, kad 2013. gada 1. oktobrī prasītāja saņēma vēstuli no cilvēkresursu dienesta, ar ko viņa tika informēta, ka “viņas līguma pagarināšanas procedūra ir aizsākta”, 2013. gada 2. oktobrī viņai tika piedāvāts noslēgt līgumdarbinieces līgumu PDNK 3.a panta izpratnē ar tādiem pašiem nosacījumiem attiecībā uz funkciju grupu, pakāpi un līmeni, kādi ir līgumā, kurš beigsies 2013. gada 31. decembrī, uz noteiktu divu gadu laika posmu, kas stājas spēkā 2014. gada 1. janvārī.
Uzskatot, ka šajā jaunajā līgumā viņa netiek klasificēta pareizajā līmenī un ka tas nav viņas sākotnējā līguma pagarinājums, prasītāja to neparakstīja un 2013. gada 9. oktobrī lūdza cilvēkresursu dienestam to “labot”. Pēc vēstuļu apmaiņas starp prasītāju un
ACER
dienestiem direktors 2013. gada 31. oktobrī informēja prasītāju, ka viņš uzklausīs cilvēkresursu dienesta nostāju pirms lēmuma pieņemšanas.
2013. gada 11. novembrī direktors norādīja prasītājai, ka pēc sanāksmes ar
ACER
cilvēkresursu dienestu un juridisko dienestu viņš pašlaik izskata iespēju grozīt pielikumu, ar kuru sākotnējais līgums tika pagarināts uz diviem gadiem, lai tas sasniegtu četrus gadus. Prasītāja būtībā atbildēja, ka Aģentūrai ir jāatrod tāds risinājums šai situācijai, kas būtu atbilstošs piemērojamam tiesiskajam regulējumam, un ka viņa cer drīzumā saņemt “sava līguma pagarinājuma [..] laboto redakciju”.
Ar 2013. gada 25. novembra vēstuli Aģentūras juridiskais dienests būtībā jautāja Eiropas Komisijas Cilvēkresursu un drošības ģenerāldirektorātam (ĢD), vai šīs lietas apstākļos bija iespējams pagarināt prasītājas līgumu saskaņā ar VĪN 6. pantu.
Ar 2013. gada 27. novembra elektroniskā pasta vēstuli Komisijas Cilvēkresursu un drošības ĢD nosūtīja cilvēkresursu dienestam savas Attiecību ar valsts iestādēm, aģentūrām un administratīvajiem birojiem nodaļas atzinumu. Šajā juridiskajā atzinumā bija precizēts, ka paredzamā līguma pagarināšana bija pretrunā VĪN 6. panta 2. punktam, bet ka šī norma pati bija pretrunā PDNK 85. panta 1. punktam, jo tajā nebija paredzēta neviena atkāpes iespēja. Atzinumā bija norādīts, ka šādos apstākļos jāizmanto spriedumā Komisija/
Petrilli
(T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
) izklāstītā argumentācija un jāuzskata, ka IPNDL varēja pagarināt prasītājas līgumu ar nosacījumu, ka ir norādīti iemesli, kādēļ dienesta intereses šīs lietas īpašajos apstākļos attaisno atkāpi no VĪN 6. panta 2. punkta. Atzinumā arī bija norādīts, ka VĪN 6. pantu var grozīt vēlāk, lai paredzētu atkāpes iespēju, vajadzības gadījumā pievienojot arī procesuālās garantijas.
2013. gada 12. decembrī
ACER
valdes sapulcē direktors vērsa valdes locekļu uzmanību uz iespējamo VĪN 6. panta 2. punkta nesaderību ar PDNK. No šīs sanāksmes protokola izriet, ka direktors arī informēja valdi par to, ka
ACER
ir radies precedents ar darbinieku, kura līgums jau bija pagarināts pirmo reizi, bet kopējais sākotnējā līguma un pirmā pagarinājuma ilgums nesasniedz piecus gadus, un ka tātad varbūt to ir iespējams pagarināt otru reizi.
Ar 2013. gada 19. decembra elektroniskā pasta vēstuli prasītāja būtībā informēja direktoru, ka viņa ir gatava iesniegt viņas sākotnējā līguma pielikuma grozījumu priekšlikumu, kurā no diviem uz četriem gadiem ir paildzināts pirmais līguma pagarinājuma laiks. Viņa arī norādīja, ka viņa nepiekrīt šim risinājumam, bet ka viņai nav citas izejas, ja viņa vēlas turpināt strādāt Aģentūrā.
Ar elektroniskā pasta vēstuli un ierakstītu vēstuli 2013. gada 20. decembrī, kuru saņemšanu prasītāja apstiprināja, attiecīgi 2013. gada 20. un 23. decembrī, direktors, kurš rīkojās kā IPNDL, viņai paziņoja savu lēmumu nepagarināt viņas līgumu (turpmāk tekstā – “lēmums nepagarināt līgumu”). Viņš uzsvēra savu nožēlu par tāda lēmuma pieņemšanu, precizējot, ka viņš neatrada nevienu citu juridiski apmierinošu risinājumu, ņemot vērā PDNK 85. panta 1. punktu un VĪN 6. panta 2. punktu. Lēmumā nepagarināt līgumu nebija nevienas atsauces uz Attiecību ar valsts iestādēm, aģentūrām un administratīvajiem birojiem nodaļas atzinumu, kuru Komisijas Cilvēkresursu un drošības ĢD bija nosūtījis cilvēkresursu dienestam 2013. gada 27. novembrī.
Ar 2013. gada 22. decembra elektroniskā pasta vēstuli prasītāja atgādināja direktoram dažādas iespējas, tās uzskaitot, kuras Aģentūra secīgi ir izsvērusi, lai pagarinātu viņas līgumu, viņam norādot, ka viņa vienkārši vēlas turpināt strādāt
ACER
(turpmāk tekstā – “2013. gada 22. decembra vēstule”).
2013. gada 23. decembra vēstulē direktors vēlreiz izteica prasītājai savu nožēlu par to, ka nav varējis rast risinājumu viņas līguma pagarināšanai, un par to, ka neviena no izvērtajām iespējām netika atzīta par “pietiekami stabilu, lai to īstenotu”.
2013. gada 30. decembra elektroniskā pasta vēstulē prasītāja lūdza direktoram apturēt lēmuma nepagarināt līgumu iedarbību, norādot, ka viņa iesniegs sūdzību, izklāstot sava advokāta argumentus viņas līguma pagarināšanas atbalstam. Viņa arī uzsvēra, ka lēmums nepagarināt līgumu bija negaidīts, un norādīja, ka viņa domāja, ka viņai bija tiesības saņemt iepriekšēju brīdinājumu.
Ar 2013. gada 31. decembra elektroniskā pasta vēstuli direktors atgādināja prasītājai, ka nepastāv neviena “juridiski īstenojama” iespēja pagarināt viņas līgumu, tomēr viņai apsolīja, ka Aģentūras juridiskais dienests pārskatīs situāciju un ka viņa tiks informēta, ja, iespējams, tiek pieņemts labvēlīgs atzinums.
2014. gada 3. janvāra elektroniskā pasta vēstulē prasītāja norādīja direktoram, ka, pārskatot viņas situāciju, bija jāņem vērā labas pārvaldības princips, iespēja, kas aģentūrām ir atzīta jaunajos Eiropas Savienības Civildienesta noteikumos, kuri piemērojami no 2014. gada 1. janvāra, atkāpties no Komisijas pieņemtajiem vispārējiem īstenošanas noteikumiem, normu hierarhijas princips, PDNK 85. panta 1. punkta skaidrais formulējums un, visbeidzot, pretruna starp VĪN 6. pantu un PDNK 85. pantu (turpmāk tekstā – “2014. gada 3. janvāra vēstule”). Tāpat viņa uzsvēra, ka, lai gan viņa norādīja savu interesi sava līguma pagarināšanā deviņus mēnešus pirms tā beigu termiņa, uzteikums viņai tika izsniegts tikai desmit darba dienas pirms lēmuma nepagarināt līgumu paziņošanas.
Tajā pašā 2014. gada 3. janvārī direktors informēja prasītāju par to, ka viņas šīs dienas elektroniskā pasta vēstule tika pārsūtīta Aģentūras cilvēkresursu dienestam un juridiskajam dienestam un ka viņš ar to sazināsies, tiklīdz būs saņēmis to atbildes.
Ar 2014. gada 13. janvāra elektroniskā pasta vēstuli direktors informēja prasītāju, ka viņš ar Aģentūras cilvēkresursu dienesta un juridiskā dienesta palīdzību ir pārskatījis viņas situāciju, ņemot vērā 2014. gada 3. janvāra elektroniskā pasta vēstulē norādītos argumentus, bet ka šie papildu argumenti viņam nesniedz juridisku pamatu, kas ļautu pagarināt līgumu (turpmāk tekstā – “2014. gada 13. janvāra vēstule”). Viņš precizēja, ka PDNK 85. pants un VĪN 6. pants nav pretrunā, ka VĪN pirms to pieņemšanas tika iesniegti Komisijas juridiskajam dienestam, kurš nenorādīja nevienu iebildumu, ne komentāru šai ziņā, un ka kombinētā PDNK 85. panta un VĪN 6. panta piemērošana tam šajā lietā nesniedz izvēles iespējas.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
atcelt lēmumu nepagarināt līgumu;
—
piespriest
ACER
viņai samaksāt summu EUR 10000 apmērā kā atlīdzību par viņas ciesto morālo kaitējumu;
—
piespriest
ACER
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ACER
prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par nepieņemamu;
—
pakārtoti noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
ACER
uzskata, ka prasība netika iesniegta Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu redakcijā pirms Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 1023/2013, ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un [PDNK] (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), stāšanās spēkā 91. panta 3. punktā paredzētajā termiņā. 2013. gada 22. decembra elektroniskā pasta vēstule, proti, prasītājas elektroniskā pasta 2013. gada 19. decembra vēstule, būtu jāuzskata par sūdzību par lēmumu nepagarināt līgumu Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Nākošajā dienā, 2013. gada 23. decembrī, Aģentūra esot atbildējusi uz šo sūdzību. Vēlākas prasītājas elektroniskā pasta vēstules, proti, 2013. gada 30. decembrī un 2014. gada 3. janvārī, esot tikai sākotnējās sūdzības atkārtojums. Abi tām atbilstošie lēmumi tātad esot tikai apstiprinājumi tam lēmumam, kas ietverts 2013. gada 23. decembra vēstulē.
Tā kā prasības celšanas termiņš, pēc
ACER
domām, esot sācies 2013. gada 23. decembrī, tad 2014. gada 11. aprīlī celtā prasība esot novēlota.
Prasītāja apgalvo, ka prasība ir pieņemama. Viņas pārstāvis tiesas sēdē lūdza atļauju iesniegt jaunu lietas materiālu, ar kuru varētu pamatot prasības pieņemamību.
Civildienesta tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka prasītājai pirms prasības celšanas nosūtīto IPNDL dokumentu precīza juridiska kvalifikācija ir jāveic Civildienesta tiesai (šajā ziņā skat. spriedumu
Politi
/Eiropas Izglītības fonds, C‑154/99 P,
EU:C:2000:354
, 16. punkts).
Vēstule, kurā ierēdnis, tieši neprasīdams atsaukt attiecīgo lēmumu, skaidri pauž savu gribu apstrīdēt viņam nelabvēlīgo lēmumu, ir uzskatāma par sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Šajā ziņā akta saturs ir svarīgāks par formu (spriedums
Mendes/
Komisija, F‑125/11,
EU:F:2013:35
, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja tikai 2014. gada 3. janvāra elektroniskā pasta vēstulē acīmredzami skaidri norādīja savu vēlmi apstrīdēt lēmumu nepagarināt līgumu, kuru viņa lūdza “pārskatīt”, norādot vairākus detalizētus pamatus (skat. šī sprieduma 20. punktu). Tātad 2014. gada 3. janvāra vēstule ir jākvalificē kā sūdzība Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē.
Tālāk ir arī jākonstatē, ka 2014. gada 3. janvāra vēstulē prasītāja norādīja iebildumus, kuri neeksistē nedz 2013. gada 19. decembra vēstulē, nedz arī 2013. gada 22. decembra vēstulē, jo īpaši par pretrunu starp VĪN 6. panta 2. punktu un PDNK 85. pantu un normu hierarhijas principa pārkāpumu. Taču tikai 2014. gada 13. janvāra lēmumā direktors IPNDL statusā pirmo reizi atbildēja uz šiem iebildumiem. Tātad jebkurā gadījumā prasības celšanas termiņš sākās šī lēmuma, kas tika pieņemts kā atbilde uz 2014. gada 3. janvāra vēstuli, kura tiek uzskatīta par sūdzību, paziņošanas dienā – 2014. gada 13. janvārī (par secīgo sūdzību pieņemamību skat. spriedumus
Ghignone
u.c./Padome, T‑44/97,
EU:T:2000:258
, 39. punkts;
Collotte
/Komisija, F‑58/07,
EU:F:2008:170
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra, un
D’Agostino
/Komisija, F‑93/12,
EU:F:2013:155
, 30. punkts, kas ir pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑670/13 P). Tātad 2014. gada 11. aprīlī celtā prasība nav novēlota.
No tā izriet, ka
ACER
norādītā iebilde par nepieņemamību saistībā ar prasības novēloto raksturu nav pamatota un tā ir jānoraida, nelemjot par prasītājas lūgumu atļaut tai iesniegt jaunu pierādījumu.
Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu nepagarināt līgumu
Savu atcelšanas prasījumu pamatojumam prasītāja savā prasības pieteikumā norāda galveno pamatu, kurš balstīts uz VĪN 6. panta 2. punkta prettiesiskumu no PDNK 85. panta 1. punkta viedokļa, un pakārtotu pamatu, kurš balstīts uz kļūdu lēmuma nepagarināt līgumu attaisnojumā.
Tomēr tiesas sēdē prasītājas pārstāvis norādīja, ka viņa atsakās no pakārtotā pamata.
Tātad ir jāspriež tikai par vienu pamatu, kas balstīts uz VĪN 6. panta 2. punkta prettiesiskumu no PDNK 85. panta 1. punkta viedokļa.
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka VĪN 6. panta 2. punkts, ar kuru pamatots lēmums nepagarināt līgumu, esot pretējs PDNK 85. panta 1. punktam.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka VĪN 6. panta 2. punkts, kurš ļauj IPNDL otru reizi pagarināt līgumu tikai ar nosacījumu, ka pirmie divi līgumi aptver par pieciem gadiem mazāku periodu, un ievieš izņēmumu no iespējas saņemt līgumdarbinieka līguma otru pagarinājumu, kas paredzēts PDNK 85. panta 1. punktā. VĪN 6. panta 2. punkta iedarbības rezultātā PDNK 85. panta 1. punkta piemērošanas joma tiktu ierobežota, jo ar to ievieš PDNK neparedzētu nosacījumu attiecībā uz otrreizēju līguma pagarināšanu, proti, ka ieinteresētajai personai bija jānostrādā Aģentūrā vismaz pieci gadi.
Šāda atkāpe esot prettiesiska, ņemot vērā normu hierarhiju un to, ka PDNK 85. panta 1. punkta normas esot skaidras, izsmeļošas un precīzas un nepieļauj nekādu administrācijas novērtēšanas brīvību, lai uzskatītu, ka noteiktus līgumus otro reizi pagarināt nevar. VĪN 6. panta 2. punkta iedarbības rezultātā Aģentūrai tiktu atļauts ierobežot līguma pagarināšanu uz nenoteiktu laiku, patvaļīgi piedāvājot darbiniekam sākotnējo līgumu un pirmo pagarinājumu, kuru kopējais kumulētais ilgums ir mazāks par pieprasītajiem pieciem gadiem.
Otrkārt, prasītāja arī uzskata, ka, tā kā VĪN 6. panta 2. punkts ir jāinterpretē kā tāds, ar kuru tiek ieviests izņēmums nevis no iespējas saņemt otru pagarinājumu, bet no normas, saskaņā ar kuru otro pagarinājumu var piešķirt tikai uz nenoteiktu laiku, tas ir jāuzskata arī par esošu pretrunā PDNK 85. panta 1. punktam.
Šajā ziņā prasītāja, atsaucoties uz spriedumu
Scheefer
/Parlaments (F-105/09,
EU:F:2011:41
, 51. un 53.-55. punkts), apgalvo, ka norma par otrā pagarinājuma nenoteikto laiku tika ieviesta, lai aizsargātu nodarbinātības stabilitāti, kas ir Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvas 1999/70/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
OV L 175, 43. lpp.
) un 1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma, kas tai ir pievienots, pamatmērķis. Tātad PDNK 85. panta 1. punkts esot jāinterpretē tā, lai tam piešķirtu plašu apjomu, jo tā mērķis ir neļaut administrācijai ļaunprātīgi izmantot savas pilnvaras, izmantojot secīgus līgumus uz noteiktu laiku.
Visbeidzot, tiesas sēdē prasītājas pārstāvis norādīja, ka VĪN tika pieņemti bez apspriedes ar Aģentūras personāla komiteju un ka tie netika atbilstoši publicēti.
Savukārt
ACER
lūdz noraidīt pamatu, apgalvojot, ka VĪN 6. panta 2. punkts nav pretrunā PDNK 85. panta 1. punktam un ka tādēļ lēmumā nepagarināt līgumu neesot pieļauta tiesību piemērošanas kļūda.
Pirmkārt,
ACER
norāda, ka saskaņā ar spriedumu Komisija/
Macchia
(T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, 60. punkts), kurš šajā lietā esot atbilstošs pēc analoģijas, PDNK 85. panta 1. punktu nevar interpretēt kā tādu, kura mērķis ir garantēt līgumdarbinieku nodarbinātības turpinātību.
Otrkārt,
ACER
norāda, ka saskaņā ar judikatūru pagaidu darbiniekam, ar kuru ir noslēgts līgums uz noteiktu laiku, principā nav nekādu tiesību uz sava līguma pagarināšanu, jo tā ir tikai vienkārši iespēja, kas ir pakļauta nosacījumam, ka šī līguma pagarināšana notiek atbilstoši dienesta interesēm. Administrācijai ir plaša novērtējuma brīvība jautājumos par līguma pagarināšanu. Darba tiesisko attiecību ilgumu starp iestādi un līgumdarbinieku nosaka starp pusēm noslēgtajā līgumā.
Līdz ar to, ja vien tas neizraisa ļaunprātīgu līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, izmantošanu, uz līgumu pagarināšanu var attiecināt nosacījumu.
ACER
uz šo pagarināšanu attiecināja nosacījumu, izmantojot VĪN, kuros pārskatāmā veidā ir precizēti kritēriji, uz kuriem pamatojas lēmumi pagarināt līgumu. VĪN esot PDNK 85. panta 1. punktu “papildinoši un ar to saskaņoti”.
Treškārt, VĪN 6. panta 2. punkts atbilstot modelim, kuru Komisijai ieteica 2011. gadā, lai, pirmkārt, saskaņotu aģentūru tiesisko regulējumu un, otrkārt, nodrošinātu “simetriju attieksmē pret līgumdarbiniekiem un pagaidu darbiniekiem”, lai novērstu to, ka līgumdarbinieki nevar iegūt līgumu uz nenoteiktu laiku īsākā laikā nekā pagaidu darbinieki tajā pašā aģentūrā. Komisija turklāt esot “atbalstījusi”
ACER
īstenošanas regulu.
Turklāt
ACER
norāda, ka tā neesot varējusi pilnībā ievērot Lēmumā Nr. 2013/11 izklāstīto procedūru, jo šajā lietā neesot bijis izpildīts “iepriekšējs pamatkritērijs, proti, lai personai būtu tiesības uz līguma pagarināšanu”.
Visbeidzot,
ACER
tiesas sēdē norādīja, ka prasītājas pārstāvja izvirzītie iebildumi šajā tiesas sēdē, kas balstās uz apspriedes neesamību ar Aģentūras personāla komiteju pirms VĪN pieņemšanas un VĪN publicēšanas neesamību, esot jauni un līdz ar to – nepieņemami.
Civildienesta tiesas vērtējums
Lai pamatotu atcelšanas prasījumus saistībā ar lēmumu nepagarināt līgumu, prasītāja izvirza iebildi par VĪN 6. panta 2. punkta prettiesiskumu saistībā ar PDNK 85. panta 1. punktu.
Saskaņā ar PDNK 85. panta 1. punktu “[PDNK] 3.a pantā minēto līgumdarbinieku līgumus var noslēgt uz noteiktu vismaz trīs mēnešu periodu un ne ilgāk kā uz pieciem gadiem. Līgumus var pagarināt ne vairāk kā vienu reizi uz noteiktu laiku, kas nepārsniedz piecus gadus. Pirmā līguma un pirmā pagarinājuma kopējais laiks nedrīkst būt mazāks kā seši mēneši I funkciju grupā un ne mazāks kā deviņi mēneši citās amatu grupās. Jebkura nākamā pagarināšana notiek uz nenoteiktu laiku. [..]”.
Kā
ACER
pareizi norāda, jāatgādina, ka, lai gan PDNK 85. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja otro reizi pagarināt līgumu, runa nav nedz par ieinteresētajām personām piešķirtām tiesībām, nedz par konkrētu darba turpinātības garantiju, bet tikai par iespēju, kuru izvērtē IPNDL. Saskaņā ar judikatūru iestādēm ir plaša novērtējuma brīvība savu dienestu darbības organizēšanā atkarībā no tiem uzticētajiem uzdevumiem un to rīcībā esošā personāla iecelšanā amatā šo uzdevumu veikšanai, tomēr ar nosacījumu, ka šī iecelšana notiek dienesta interesēs (šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/
Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 34. punkts un tajā minētā judikatūra, un Komisija/
Macchia
,
EU:T:2014:266
, 49. un 60. punkts).
Tomēr VĪN 6. panta 2. punktā iespēja saņemt otru līguma pagarinājumu uz nenoteiktu laiku ir atkarīga no nosacījuma
sine qua non
, ka kopējais sākotnējā līguma un tā pirmā pagarinājuma laiks ir ilgākais pieci gadi. Ja šis nosacījums nav izpildīts, tad jebkāda iespēja pagarināt līgumu pēc pieprasījuma vai pēc savas iniciatīvas ir pilnībā izslēgta.
Taču, ja iestādei vai aģentūrai ir tiesības izdot vispārīgos īstenošanas noteikumus, lai papildinātu vai īstenotu hierarhiski augstākstāvošas un saistošas Civildienesta noteikumu vai PDNK normas, kompetentā iestāde nevar nedz rīkoties pretēji likumam, tostarp pieņemot noteikumus, kuru piemērošana būtu pretrunā Civildienesta noteikumu normu mērķiem vai tām atņemtu jebkādu lietderīgo ietekmi, nedz izvairīties no vispārējo tiesību principu, piemēram, labas pārvaldības, vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, ievērošanas (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/
Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Faktiski saskaņā ar judikatūru vispārīgajos īstenošanas noteikumos, kas pieņemti saskaņā ar Civildienesta noteikumu 110. panta pirmo daļu, var noteikt kritērijus, kas palīdz iestādei, tai īstenojot savu rīcības brīvību, vai precizē Civildienesta noteikumu, ja tie nav skaidri saprotami, piemērojamību. Savukārt šajos vispārīgajos īstenošanas noteikumos likumīgi nevar, precizējot skaidru Civildienesta noteikumu normu, sašaurināt Civildienesta noteikumu vai PDNK piemērošanas jomu, ne arī paredzēt normas, kas atkāpjas no hierarhiski augstākstāvošām normām, kādas ir Civildienesta noteikumu un PDNK normas vai vispārējie tiesību principi (spriedumi
Brems
/Padome, T‑75/89,
EU:T:1990:88
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra, un
Ianniello
/Komisija, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi spriedumā
Brems
/Padome (
EU:T:1990:88
, 30. punkts) Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesa atzina par prettiesiskiem Padomes 1976. gada 15. marta lēmuma, ar kuru ir pieņemti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punkta vispārīgie īstenošanas noteikumi, 3. un 7. pantu tādēļ, ka tajos, cenšoties precizēt jēdzienu “jebkura persona”, kas norādīts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punktā, minētajos 3. un 7. pantā bija noteikts minimālais un maksimālais vecums, ko piemēro personai, kas pielīdzināma aprūpē esošam bērnam, un tādējādi no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta 4. punkta piemērošanas jomas tika izslēgtas visas personas, kas atradās starp noteiktā vecuma robežām, līdz ar to liedzot iecēlējinstitūcijai iespēju īstenot savu novērtējuma brīvību katrā konkrētā gadījumā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jākonstatē, ka VĪN 6. panta 2. punkts ierobežo PDNK 85. panta 1. punkta piemērošanas jomu, jo ar to tiek ieviests papildu nosacījums attiecībā uz līgumdarbinieku PDNK 3.a panta izpratnē līgumu pagarināšanu, kas nav paredzēts PDNK un kas rada šķērsli administrācijai piešķirtās novērtēšanas brīvības īstenošanā, bet šo ierobežojumu nevar objektīvi attaisnot ar dienesta interesēm. Taču, ja vien tādā
ACER
vispārpiemērojamā iekšējā lēmumā, kāds ir lēmums par VĪN, šajā ziņā nav paredzēts tiešs pilnvarojums, ar to nevar tiesiski ierobežot Civildienesta noteikumos vai PDNK paredzētas normas piemērošanas jomu (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/
Petrilli
,
EU:T:2010:531
, 31. un 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt
ACER
norādītie argumenti par VĪN pieņemšanā izvirzītajiem mērķiem nav pieņemami.
Pirmkārt, nedz vajadzība saskaņot aģentūru un Komisijas praksi jautājumā par līgumdarbinieku pieņemšanu darbā un nodarbinātību, nedz vajadzība nodrošināt attieksmes pret pagaidu darbiniekiem un līgumdarbiniekiem “simetriju” saistībā ar nepieciešamo nodarbinātības laiku, lai varētu noslēgt līgumu uz nenoteiktu laiku, pieņemot, ka šie elementi ir konstatēti, nav tādi, kas varētu pamatot tiesību normu hierarhijas principa neievērošanu.
Otrkārt, tas, ka VĪN 6. panta 2. punkta normas ir identiskas ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Lēmuma C(2004) 1313, ar ko nosaka vispārīgos īstenošanas noteikumus procedūrām līgumdarbinieku pieņemšanai darbā un nodarbinātībai Komisijā, 6. pantu arī nenozīmē, ka ir attaisnojama IPNDL automātiska atteikšanās no novērtējuma brīvības jautājumos par līgumdarbinieka līguma pagarināšanu. Turklāt jānorāda, ka Komisijas 2011. gada 2. marta Lēmuma C(2011) 1264 par PDNK 79. panta 2. punkta vispārīgiem īstenošanas noteikumiem, ar ko nosaka līgumdarbinieku, kuri pieņemti darbā Komisijā, nodarbinātības nosacījumus atbilstoši PDNK 3.a un 3.b pantam, un kas tika pieņemts pirms VĪN, 6. pantā vairs nav paredzēts nosacījums par minimālo sākotnējā līguma un tā pirmā pagarinājuma laiku, lai iegūtu otru līguma pagarinājumu.
Visbeidzot, iebildumu rakstā
ACER
norāda, ka “Aģentūrā tika apspriesta iespēja izmantot izņēmuma attiecības”, bet šajā lietā “[prasītājas] novērtējumi par 2011. un 2012. gadu nesniedza pietiekamus pierādījumus par ārkārtēji labu darba izpildi, kas ļautu pamatot atkāpi no piemērojamā tiesiskā regulējuma”.
Taču šāds arguments nevar atbilst izvirzītajai iebildei par prettiesiskumu, jo VĪN 6. panta 2. punktā nav paredzēts neviens izņēmums no nosacījuma par sākotnējā līguma un tā pirmā pagarinājuma piecu gadu kopējo ilgumu.
Jebkurā gadījumā no lietas materiāliem, it īpaši no lēmuma nepagarināt līgumu, izriet, ka
ACER
ir atteikusi pagarināt prasītājas līgumu tikai tādēļ, ka šajā lietā nebija izpildīts VĪN 6. panta 2. punktā noteiktais nosacījums par to, ka sākotnējais līgums un pirmais tā pagarinājums kopā ir vismaz uz pieciem gadiem.
Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā administrācija – gadījumā, ja tā ir skaidri noraidījusi sūdzību, – var grozīt pamatojumu, uz kuru balstoties tā ir pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, šāda grozīšana nevar notikt pēc tam, kad Civildienesta tiesā ir celta prasība par apstrīdēto tiesību aktu. Turklāt administrācija tiesvedības laikā nevar sākotnējo kļūdaino pamatojumu aizstāt ar pilnīgi jaunu pamatojumu (spriedums
Allen/
Komisija, F‑23/10,
EU:F:2011:162
, 98. punkts).
Tātad Civildienesta tiesa, pārbaudot lēmuma nepagarināt līgumu tiesiskumu, nevar ņemt vērā lēmuma nepagarināt līgumu attaisnojumu, kas balstās uz prasītājas izstrādi un kas pirmo reizi norādīts šajā instancē.
Pakārtoti Civildienesta tiesa norāda, ka šāds pamatojums ir acīmredzamā pretrunā lietas materiāliem, no kuriem izriet, ka Aģentūra vairākas reizes ir izrādījusi savu vēlmi saglabāt darba tiesiskās attiecības ar prasītāju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jo īpaši šī sprieduma 53.–56. punktā minēto judikatūru, jāapmierina iebilde par VĪN 6. panta 2. punkta prettiesiskumu un jāatceļ lēmums nepagarināt līgumu, nespriežot par jaunajiem pamatiem, kurus prasītājas pārstāvis norādījis tiesas sēdē.
Par prasījumiem par morālā kaitējuma atlīdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka ir cietusi nozīmīgu morālo kaitējumu, kurš nav labojams, atceļot lēmumu nepagarināt līgumu, jo
ACER
ir kavējusies pieņemt un paziņot lēmumu nepagarināt līgumu, pārkāpjot Lēmuma Nr. 2013/11 2. pantu, kurā šajā ziņā ir paredzēts trīs mēnešu termiņš pirms pašreizējā līguma beigām.
Prasītāja norāda, ka lēmums nepagarināt līgumu tai tika paziņots 2013. gada 20. decembrī, kas ir dažas dienas pirms viņas līguma beigām 2013. gada 31. decembrī, lai gan jau kopš oktobra viņa tika nepārtraukti iedrošināta, ka tiks atrasts risinājums un ka viņas līgums tiks pagarināts. No šādas kavēšanās izrietošā nedrošība un psiholoģiskais spiediens kļuva par tādu, ka prasītāja pieņēma 2013. gada 19. decembra piedāvājumu, kurš tomēr esot bijis prettiesisks un pretējs viņas ilgtermiņa interesēm. Tātad kavēšanās pagarināt viņas līgumu vairoja negatīvās sekas, kādas bija lēmumam nepagarināt līgumu. Pēc šī lēmuma paziņošanas prasītājai turklāt radās akūta stresa reakcija, kas tika diagnosticēta 2013. gada 23. decembrī.
Prasītāja lūdz Civildienesta tiesai noteikt
ex æquo et bono
viņas ciestā morālā kaitējuma atlīdzības summu. Pēc prasītājas uzskata, EUR 10000 summa būtu atbilstoša.
ACER
piekrīt, ka Lēmums Nr. 2013/11 šajā lietā netika ievērots, bet lūdz noraidīt prasījumus par morālā kaitējuma atlīdzību. Pirmkārt, prasītāja neesot iesniegusi nevienu pierādījumu apgalvojumam par viņas veselības stāvokli, un jebkurā gadījumā nav konstatēta cēloņsakarība starp nokavētu lēmuma nepagarināt līgumu pieņemšanu un prasītājas veselības stāvokļa pasliktināšanos.
Otrkārt,
ACER
norāda, ka līguma pagarināšanai nav tiesību un ka prasītāja kopš pirmā pielikuma parakstīšanas 2011. gadā zināja, ka viņas līgums, iespējams, otru reizi netiks pagarināts, ja netiks izpildīts VĪN 6. panta 2. punktā noteiktais nosacījums. Aģentūra esot vērsusi viņas uzmanību uz juridiskiem sarežģījumiem sakarā ar viņas līguma pagarināšanu.
Treškārt, no 2013. gada oktobra līdz decembrim cenšoties rast juridiski pieņemamu risinājumu prasītājas darba vietas saglabāšanai,
ACER
esot pildījusi savu rūpības pienākumu, parādot uzmanību un sapratni šajā ziņā.
Pakārtoti
ACER
uzskata, ka morālā kaitējuma atlīdzība ir jāsamazina, ņemot vērā to, ka prasītāja bija bezdarbniece tikai trīs mēnešus, pirms viņa uzsāka darbu Eiropas Savienības Padomes dienestos amatā, kurš ir līdzvērtīgs tam, kādu viņa ieņēma
ACER
. Turklāt, tā kā viņa saņēma vairākus piedāvājumus no citām Eiropas iestādēm pēdējo darba mēnešu laikā Aģentūrā, prasītājai bija iespēja samazināt vai vispār novērst negatīvās sekas, kādas bija viņas līgumisko attiecību pārtraukšanai ar
ACER
.
Civildienesta tiesas vērtējums
Lēmuma Nr. 2013/11 2. panta trešajā daļā ir noteikts, ka tāda darbinieka gadījumā, kurš ir veicis savus pienākumus saskaņā ar līgumu uz noteiktu laiku ilgāk nekā vienu gadu, nepārsniedzot trīs gadus, lēmums pagarināt vai nepagarināt līgumu ir jāpieņem un jāpaziņo vēlākais trīs mēnešus pirms šī līguma beigu termiņa.
Taču šajā lietā nav strīda par to, ka lēmums nepagarināt līgumu tika paziņots prasītājai 2013. gada 20. decembrī, kas ir tikai 11 dienas pirms viņas līguma termiņa beigām, kurš paredzēts 2013. gada 31. decembrī, un tātad – skaidri pārkāpjot Lēmuma Nr. 2013/11 2. panta trešo daļu.
Turklāt, lai gan patiešām Lēmums Nr. 2013/11 tika pieņemts 2013. gada 28. maijā, VĪN 6. panta 2. punkts, uz kuru IPNDL balstījās, lai pamatotu līguma nepagarināšanu, bija spēkā no 2011. gada 1. jūnija. Tātad
ACER
, kuru prasītāja brīdināja vairāk kā deviņus mēnešus pirms viņas līguma beigām, bija pietiekami laika, lai rastu risinājumu prasītājas līguma pagarināšanai, nepārsniedzot lēmuma pieņemšanai noteikto termiņu.
Tātad jākonstatē, ka
ACER
pieļāvusi kļūdu, kas var būt pamatā tiesībām saņemt atlīdzinājumu.
Turklāt, pretēji
ACER
apgalvotajam, prasītāja juridiski pietiekami pierādīja morālā kaitējuma esamību, kas saistīts ar neskaidrību sakarā ar viņas profesionālo dzīvi viņas līguma izpildes pēdējos mēnešos, jo nebija pieņemts lēmums par viņas darba tiesisko attiecību turpināšanos ar
ACER
, kā arī cēloņsakarību starp lēmuma nepagarināt līgumu novēlotu pieņemšanu un minēto morālo kaitējumu.
Turklāt prasītājas uzsāktie darba meklējumi un tas, ka viņa saņēma un noraidīja vairākus darba piedāvājumus pēdējos darba mēnešos Aģentūrā, atbalsta faktu, ka viņas profesionālais sniegums bija labā līmenī, vēl jo vairāk, tādējādi ilustrējot neskaidrās situācijas nelabvēlīgumu, kādu
ACER
viņai bija radījusi.
Visbeidzot prasītāja ir pierādījusi, ka lēmuma nepagarināt līgumu atcelšana nebija pietiekama, lai atlīdzinātu ciesto morālo kaitējumu, it īpaši ņemot vērā to, ka
ACER
nav ņēmusi vērā Lēmuma Nr. 2013/11 2. panta trešo daļu.
Līdz ar to, neskarot tos pasākumus, kuri
ACER
būs jāveic pēc lēmuma nepagarināt līgumu atcelšanas, jāapmierina prasījumi par kaitējuma atlīdzību un jāpiespriež
ACER
izmaksāt prasītājai zaudējumu atlīdzības summu, kura ir novērtēta
ex æquo et bono
EUR 7000 apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 101. pantam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus un viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus, bet viņam piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šī pienākuma.
No šajā spriedumā sniegtā pamatojuma izriet, ka
ACER
ir lietas dalībniece, kurai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt prasītāja savos prasījumos ir tieši lūgusi piespriest
ACER
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā lietas apstākļi neattaisno Reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošanu,
ACER
ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Energoregulatoru sadarbības aģentūras direktora 2013. gada 20. decembra lēmumu, ar kuru viņš atteicās pagarināt
DP
līgumu;

2)
Energoregulatoru sadarbības aģentūra samaksā
DP
summu EUR 7000 apmērā;

3)
Energoregulatoru sadarbības aģentūra sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina
DP
tiesāšanās izdevumus.

Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Perillo
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 8. jūlijā.
Sekretāre
W. Hakenberg
Priekšsēdētājs
S. Van Raepenbusch
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.