CELEX: 62009CJ0506
Odvolanie
Colná únia
Nariadenia (EHS) č. 2913/92 a (EHS) č. 2454/93
Odpustenie dovozného cla
Zásielky tabaku a etylalkoholu určené do tretích štátov
Podvod spáchaný zamestnancom spoločnosti povinnej zaplatiť clo

Svojím odvolaním sa Portugalská republika domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 23. septembra 2009 Transnáutica/Komisia (T-385/05, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým sa zrušilo rozhodnutie Komisie REM 05/2004 zo 6. júla 2005, ktorým sa spoločnosti Transnáutica – Transportes e Navegação SA zamietlo vrátenie a odpustenie niektorých dovozných ciel (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Právny rámec
Režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva
Podľa článkov 37, 91 a 92 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (
Ú. v. ES L 302, s. 1
; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“), tovar, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, prepravený do Európskeho spoločenstva a na ktorý sa namiesto toho, aby okamžite podliehal dovoznému clu, uplatní režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, môže byť prepravovaný pod colným dohľadom na colnom území Spoločenstva a bude prepustený do voľného obehu iba na colnici v mieste jeho určenia.
Držiteľ vonkajšieho tranzitného režimu Spoločenstva je colným kódexom definovaný ako „hlavný dlžník [objednávateľ –
neoficiálny preklad
]“. Z toho dôvodu je povinný predložiť tovar v stanovenej lehote colnému úradu určenia v nezmenenom stave a zároveň dodržiavať opatrenia uvedeného colného režimu (článok 96 colného kódexu). Tieto povinnosti sa končia v deň, keď sa tovar a zodpovedajúce doklady predložia na colnom úrade určenia (článok 92 colného kódexu).
Podľa článkov 341, 346, 348, 350, 356 a 358 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, (
Ú. v. ES L 253, s. 1
; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“), musí byť tovar najprv predložený na výstupnom colnom úrade spolu s vyhlásením T1. Výstupný úrad stanoví lehotu, v rámci ktorej musí byť tovar predložený na colnom úrade určenia, zaznamená potrebné náležitosti vo vyhlásení T1, ponechá si vlastnú kópiu a ostatné vráti objednávateľovi. Preprava tovaru sa uskutoční na základe dokumentu T1. Po predložení tovaru zaznamená colný úrad určenia na kópiách dokumentu T1, ktoré dostal, výsledky vykonanej kontroly a bezodkladne pošle potvrdenie. Článok 361 a nasledujúce vykonávacieho nariadenia, v znení relevantnom v tomto spore, stanovuje, že potvrdenie zaslané úradom určenia na žiadosť osoby, ktorá predložila kópie tranzitného vyhlásenia nazvané „kópia 4 a 5“, má byť výstupnému úradu doručené prostredníctvom centrálneho úradu.
Colný dohľad, ktorému podlieha tovar prepravovaný v režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, sa končí predovšetkým vtedy, keď je tovar prepustený do voľného obehu, a to najmä zaplatením dovozného cla (článok 37 ods. 2 a článok 79 colného kódexu). Vyňatím tovaru spod tohto dohľadu okamžite vzniká colný dlh pri dovoze (článok 203 ods. 1 a 2 colného kódexu). Okrem osoby, ktorá vyňala tovar spod colného dohľadu, sa dlžníkom stáva najmä osoba, ktorá plní povinnosti vyplývajúce z použitia colného režimu, do ktorého bol tento tovar prepustený (článok 203 ods. 3 a článok 213 colného kódexu) t. j. objednávateľ.
V zmysle článku 379 ods. 1 vykonávacieho nariadenia, ak zásielka nebola predložená úradu určenia a nie je možné určiť miesto, kde došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, výstupný úrad čo najskôr oznámi túto skutočnosť objednávateľovi, v každom prípade však pred skončením 11. mesiaca nasledujúceho po dátume registrácie tranzitného vyhlásenia Spoločenstva.
Celkové zabezpečenie výšky colného dlhu
Podľa článku 94 ods. 1 colného kódexu poskytuje objednávateľ záruku s cieľom zabezpečiť platbu colného dlhu alebo iných poplatkov, ktoré môžu vzniknúť vo vzťahu k danému tovaru. Článok 191 tohto kódexu v tejto súvislosti stanovuje, že na žiadosť dlžníka alebo osoby, ktorá sa ním môže stať, colné orgány povolia celkové zabezpečenie na krytie dvoch alebo viacerých operácií, pri ktorých vznikol alebo by mohol vzniknúť colný dlh.
V zmysle článku 198 colného kódexu, ak colné orgány zistia, že poskytnuté zabezpečenie už naďalej nepredstavuje istú alebo dostatočnú záruku zaplatenia colného dlhu v stanovenej lehote, budú požadovať od dlžníka alebo osoby, ktorá sa ním môže stať, aby podľa svojho uváženia buď poskytla dodatočné zabezpečenie, alebo nahradila pôvodné zabezpečenie novým zabezpečením.
Ako je uvedené v článku 361 vykonávacieho nariadenia, celkové zabezpečenie sa stanoví minimálne vo výške 30 % z ciel a ostatných splatných poplatkov alebo na úrovni, ktorá sa rovná plnej výške ciel a ostatných splatných poplatkov, ak má dané zabezpečenie pokrývať operácie vonkajšieho tranzitu Spoločenstva najmä pri tovare uvedenom na zozname v prílohe 53 tohto nariadenia, kde sú uvedené aj cigarety a alkohol. V takom prípade tento článok stanovuje, že colné orgány majú právo stanoviť celkové zabezpečenie vo výške na úrovni 50 % z ciel a ostatných splatných poplatkov.
Celkové zabezpečenie sa predkladá záručnému úradu, ktorý určí výšku záruky, prijme záväzok ručiteľa a vydá predbežné povolenie, ktoré umožní objednávateľovi uskutočniť v rámci záruky akúkoľvek tranzitnú operáciu Spoločenstva bez ohľadu na výstupný úrad. Na tento účel sa každej osobe, ktorá získala predbežné povolenie, vydá záručné osvedčenie (článok 362 vykonávacieho nariadenia). Pri vydaní osvedčenia alebo kedykoľvek počas jeho platnosti objednávateľ na vlastnú zodpovednosť určí na zadnej strane osvedčenia osoby oprávnené podpisovať tranzitné vyhlásenia Spoločenstva v jeho mene. Objednávateľ môže meno oprávnenej osoby kedykoľvek vymazať (článok 363 vykonávacieho nariadenia). V zmysle článku 364 vykonávacieho nariadenia akákoľvek osoba uvedená na zadnej strane záručného osvedčenia predloženého výstupnému úradu sa považuje za oprávneného zástupcu objednávateľa.
Odpustenie dovozného cla
Žiadosť o odpustenie dovozného cla bola podaná 27. septembra 2004 a platným právnym rámcom bola pre ňu tretia kapitola štvrtej hlavy štvrtej časti vykonávacieho nariadenia, ktorá obsahuje osobitné ustanovenia týkajúce sa uplatnenia článku 239 colného kódexu, vo verzii platnej v tom čase.
Článok 239 colného kódexu znie takto:
„1.   Dovozné clo alebo vývozné clo môže byť vrátené alebo odpustené aj v iných prípadoch, než sú uvedené v článkoch 236, 237 a 238:
—
ak bude stanovené v súlade s postupom výboru,
—
ak vyplýva z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, ke[ď] je možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa stanovia v súlade s postupom výboru. Vrátenie alebo odpustenie môže podliehať zvláštnym podmienkam.
2.   Clo môže byť vrátené alebo odpustené z dôvodov uvedených v odseku 1 na základe žiadosti podanej príslušnému colnému úradu…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (ďalej len „Transnáutica“) je portugalská prepravná spoločnosť s postavením splnomocneného príjemcu v období, počas ktorého sa uskutočnili sporné plnenia podliehajúce clu v rámci režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.
Od 14. apríla do 12. októbra 1994 vydala colnica v Xabregas (Portugalsko) ako výstupný colný úrad 68 tranzitných vyhlásení, v ktorých je Transnáutica uvedená ako objednávateľ, s cieľom uviesť do obehu na colnom území Únie 64 zásielok tabaku a 4 zásielky nedenaturovaného etylalkoholu v režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva. Niektoré zo 68 „kópií 5“ tranzitných vyhlásení T1 sa výstupnému colnému úradu nikdy nevrátili, zatiaľ čo iné boli doručené s pečiatkami a podpismi, o ktorých sa následne zistilo, že sú falošné.
Od augusta 1994 dostali portugalské orgány príkaz sledovať určité nákladné vozidlá, ako aj pohyb nimi prepravovaného tovaru, s cieľom zistiť zdroj falošných pečiatok na niektorých „kópiách 5“ vyhlásení T1.
Od januára 1995 do januára 1996 predložili portugalské orgány spoločnosti Transnáutica kópie vyhlásení T1 a požiadali ju jednak o poskytnutie dôkazu, že konala riadne a zákonne v priebehu režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, a jednak o zaplatenie príslušného colného dlhu v rozsahu, v akom bola uvedená ako objednávateľ v sporných vyhláseniach vonkajšieho tranzitu. Na meno tejto spoločnosti bolo navyše vydané aj záručné osvedčenie.
Transnáutica listom z 23. marca 1995 odpovedala, že jej nie sú známe žiadne tranzitné operácie týkajúce sa cigariet a etylalkoholu, ktoré by boli uskutočnené na jej účet. Až po vykonaní vnútorného šetrenia spoločnosť zistila, že jeden z jej zamestnancov konal podvodne, keď bez jej vedomia podpisoval vyhlásenia T1 pre operácie týkajúce sa pašovania.
Predmetný zamestnanec bol prepustený a následne v decembri 1999 bol uznaný za vinného z trestného činu sprenevery rozsudkom Tribunal Criminal de Lisboa (Trestný súd v Lisabone, Portugalsko). Čo sa týka spoločnosti Transnáutica, v septembri 2005 bolo vyšetrovanie voči nej ukončené z dôvodu, že o konaní svojho zamestnanca nevedela a jej zástupcovia neboli zapojení do predmetného podvodu.
Dňa 17. novembra 2003 požiadala Transnáutica portugalské orgány o vrátenie a odpustenie colného dlhu. V zmysle článku 906 a nasl. vykonávacieho nariadenia postúpila portugalská vláda listom z 27. septembra 2004 túto žiadosť Komisii Európskych spoločenstiev, ktorá po predbežnom prešetrení veci informovala danú spoločnosť o svojom zámere jej žiadosť zamietnuť. Transnáutica nahliadla do spisu nachádzajúceho sa v Komisii 19. januára 2005 a listom z rovnakého dňa oznámila Komisii svoje stanovisko k danému zámeru.
V zmysle článku 907 vykonávacieho nariadenia prijala Komisia 6. júla 2005 sporné rozhodnutie, s ktorým bola Transnáutica oboznámená 12. augusta 2005 prostredníctvom listu portugalského ministerstva financií a verejnej správy a ktorého obsahom bolo zamietnutie uvedenej žiadosti a vyhlásenie, že odpustenie a vrátenie colného dlhu nebolo oprávnené z dôvodu, že spoločnosť sa nenachádza vo zvláštnej situácii podľa článku 239 colného kódexu.
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. októbra 2005 podala Transnáutica žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia sporného rozhodnutia a zaviazania Komisie na náhradu trov konania.
Na podporu svojej žaloby uviedla Transnáutica päť žalobných dôvodov, založených po prvé na porušení podstatných formálnych náležitostí, po druhé na zjavne nesprávnom posúdení pri uplatnení článku 239 colného kódexu, po tretie na nedostatočnom odôvodnení a porušení článku 253 ES, po štvrté na porušení zásad riadnej správy vecí verejných a dodržania práva na obhajobu a po piate na porušení zásady proporcionality.
Na úvod treba uviesť, že v rámci svojho posúdenia Súd prvého stupňa skúmal len tretiu časť druhého žalobného dôvodu uvedeného na podporu žaloby, v ktorom Transnáutica uvádzala, že portugalské colné orgány si nesplnili povinnosti v súvislosti s celkovým zabezpečením, ktoré spoločnosť stanovila na pokrytie svojich tranzitných operácií.
Súd prvého stupňa napadnutým rozsudkom zrušil sporné rozhodnutie a zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
V bode 44 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa konštatoval, že podľa článkov 191 a 198 colného kódexu v prípade, ak colné orgány zistia, že poskytnuté zabezpečenie už naďalej nepredstavuje istú alebo dostatočnú záruku zaplatenia colného dlhu, musia od objednávateľa požadovať buď dodatočné zabezpečenie, alebo nahradenie pôvodného zabezpečenia novým zabezpečením.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa v bode 45 napadnutého rozsudku uviedol:
„Konanie a kontrola príslušných vnútroštátnych colných orgánov sú nevyhnutné nielen pri vydaní záručného osvedčenia, ale zakaždým, keď je celkové zabezpečenie, ktoré je určené na pokrytie viacerých tranzitných operácií, použité na ich vykonanie alebo pokrytie.“
V bodoch 46 až 48 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa skúmal skutkový stav veci týkajúci sa celkového zabezpečenia, ktoré poskytla spoločnosť Transnáutica, a uviedol, že colné orgány prijali pre 68 predmetných vyhlásení T1 nedostatočnú záruku. Súd prvého stupňa v bode 48 rozhodol, že:
„Je potrebné konštatovať, že portugalské colné úrady prijali pre 68 predmetných vyhlásení T1 nedostatočnú záruku. Ako na pojednávaní uviedla [Transnáutica], bez toho[,] aby jej Komisia odporovala[,] a vzhľadom na všetky vyhlásenia T1 vydané v ten istý deň celkové zabezpečenie nikdy nepokrývalo viac ako 7,29 % ciel a poplatkov. Naopak, ak je každé z týchto vyhlásení skúmané samostatne, všetky splatné clá sú pokryté záručným osvedčením len v troch predmetných vyhláseniach. V tomto prípade však treba vziať do úvahy, že v rovnaký deň boli vydané aj iné vyhlásenia T11 [T1 –
neoficiálny preklad
], a to bez primeraného pokrytia záruky.“
V bode 49 napadnutého rozsudku prišiel Súd prvého stupňa k nasledujúcemu záveru:
„Keby portugalské colné orgány pri vydaní vyhlásení T1 preverili, či je hodnota cla a iných poplatkov, ktoré môžu vzniknúť pri každej zo zásielok, pokrytá celkovým zabezpečením poskytnutým žalobkyňou, nevydali by 68 vyhlásení T1.“
V bode 50 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie Komisie, podľa ktorej neexistuje príčinný vzťah medzi vznikom colného dlhu a prijatím neplatného osvedčenia o celkovom zabezpečení z dôvodu nízkej hodnoty záruky, a následne Súd prvého stupňa v tom istom bode konštatoval, že „prijatie nízkej záruky v čase vydania vyhlásení T1, ktorej hodnota zjavne nemohla pokryť celkovú sumu cla a iných splatných poplatkov, predstavuje chybu v konaní o vydaní vyhlásení T1“.
V bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa potvrdil dôležitosť celkového zabezpečenia pre správne fungovanie režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva. V tejto súvislosti Súd prvého stupňa dospel k názoru, že zásah príslušných vnútroštátnych colných orgánov v okamihu vydania vyhlásení T1 predstavuje zásadnú súčasť konania, ktorá umožňuje odhaliť prípadné nezrovnalosti.
V bodoch 54 a 55 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol, že Transnáutica prijala dostatočné opatrenia, aby zabránila uskutočneniu tranzitných operácií s vysokou hodnotou, ktoré by využívali celkové zabezpečenie, a že nedostatok kontroly zo strany colných orgánov v počiatočnom a zásadnom štádiu konania vonkajšieho tranzitu Spoločenstva umožnil vydanie 68 vyhlásení T1 nepokrytých záručným osvedčením a uskutočnenie podvodného konania bez vedomia tejto spoločnosti, ktorá prijala všetky opatrenia na zabránenie zneužitiu záruky.
V bodoch 56 a 57 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa skúmal povinnosti colných orgánov spojené s posúdením hodnoty záruky. V tejto súvislosti vyvodil záver, že znalosť hospodárskeho subjektu a skutočnosť, že Transnáutica nikdy predtým neuvádzala na trh citlivý tovar, ako tabak a etylalkohol, sú okolnosti, ktoré mali vo väčšej miere prilákať pozornosť orgánov, a nie, ako uviedla Komisia, opodstatňovať zmiernenie kontrol. Za týchto okolností Súd prvého stupňa v bode 58 rozsudku uviedol:
„… zaťaženie [spoločnosti Transnáutica] colným dlhom na základe voľby uvedených orgánov, prípadne spojeným s vyšetrovaním porušení by bolo v rozpore s cieľom klauzuly spravodlivosti, ktorá je základom článku 905 vykonávacieho nariadenia, v rozsahu, v akom sa [Transnáutica] nachádza v osobitnej situácii, ktorá presahuje bežné obchodné riziko spojené s jej ekonomickou činnosťou (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora [zo 7. septembra 1999] De Haan, [
C-61/98, Zb. s. I-5003
], [bod 53], a z 18. októbra 2007, Nordspedizionieri di Danielis Livio a i./Komisia,
C-62/05 P, Zb. s. I-8647
, bod 51, ako aj rozsudok [Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002,] Hyper/Komisia, [
T-205/99, Zb. s. II-3141
, bod 95]).“
Na základe týchto úvah Súd prvého stupňa v bodoch 59 až 61 napadnutého rozsudku konštatoval:
„59
Treba teda dospieť k záveru, že nedostatok náležitej starostlivosti zo strany portugalských colných orgánov pri výkone ich kontroly, ktorá predchádzala vydaniu vyhlásení T1, najmä čo sa týka stanovenia a kontroly hodnoty celkového zabezpečenia, narušil systém overovania pre režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ktorý je uvedený v colnom kódexe a vo vykonávacom nariadení[,] a [spoločnosť Transnáutica] pripravil o reálnu možnosť odhaliť podvod predtým, ako k nemu došlo.
Nedostatok náležitej starostlivosti, za ktorý sú zodpovedné portugalské colné orgány, však podriaďuje [spoločnosť Transnáutica] zvláštnej situácii, ktorá prekračuje bežné obchodné riziko spojené s jej ekonomickou činnosťou.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď dospela k záveru, že [Transnáutica] sa nenachádza v osobitnej situácii, pokiaľ ide o porušenie povinnosti kontroly platnosti a hodnoty celkového zabezpečenia zo strany portugalských colných orgánov.“
Paralelné konanie popri odvolaní a návrhy účastníkov konania
V rovnakom čase ako predmetné odvolanie podala Portugalská republika proti napadnutému rozsudku na Súd prvého stupňa návrh tretej osoby na zmenu rozsudku podľa článku 123 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Rovnako požiadala Súdny dvor o prerušenie konania o odvolaní až do okamihu rozhodnutia Súdu prvého stupňa o návrhu tretej osoby na zmenu rozsudku.
Uznesením z 29. apríla 2010 Súdny dvor vyhovel návrhu na prerušenie konania. Uznesením zo 6. septembra 2010, Portugalsko/Transnáutica a Komisia (T-385/05 TO), Všeobecný súd zamietol návrh tretej osoby na zmenu rozsudku.
Portugalská republika navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok a
—
zaviazal spoločnosť Transnáutica na náhradu trov konania.
Transnáutica navrhuje, aby Súdny dvor:
—
v prvom rade zamietol odvolanie ako zjavne neprípustné,
—
subsidiárne ho zamietol ako zjavne nedôvodné a
—
zaviazal Portugalskú republiku na náhradu trov konania.
Podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 23. apríla 2010 Španielske kráľovstvo požiadalo o vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Portugalskej republiky. Uznesením z 20. septembra 2010 predseda piatej komory Súdneho dvora povolil vstup vedľajšieho účastníka do konania.
O odvolaní
Argumentácia účastníkov konania
Na podporu svojho odvolania Portugalská republika uvádza jediný odvolací dôvod, založený na porušení článku 239 colného kódexu z dôvodu, že Súd prvého stupňa nesprávne usúdil, že existuje zvláštna situácia spĺňajúca podmienky vrátenia cla uvedené v tomto článku. Tento jediný odvolací dôvod sa skladá z troch častí, prostredníctvom ktorých Portugalská republika vytýka Súdu prvého stupňa, že:
—
porušil právo Únie, keď rozhodol, že portugalské colné orgány sa dopustili chýb pri stanovení a následnej kontrole celkového zabezpečenia stanoveného pre predmetné tranzitné operácie,
—
nesprávne rozhodol, že existuje príčinná súvislosť medzi týmito chybami a následným vznikom colného dlhu v dôsledku vyňatia tovaru spod colného dohľadu, a
—
dospel k nesprávnemu záveru, že Transnáutica prijala nevyhnutné opatrenia na zabránenie použitiu celkového zabezpečenia pri tranzitných operáciách s vyššou hodnotou.
Podľa Portugalskej republiky treba vziať do úvahy, že v uvedenej veci bolo celkové zabezpečenie stanovené v roku 1993, t. j. v čase, keď ustanovenia o uplatnení colného kódexu neboli ešte uplatniteľné, ako vyplýva z článku 915 ods. 2 vykonávacieho nariadenia. V tom čase bola hodnota celkového zabezpečenia stanovená podľa článku 34b nariadenia Komisie (EHS) č. 1214/92 z 21. apríla 1992 o vykonávacích ustanoveniach a opatreniach na zmiernenie tranzitného režimu Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 132, s. 1
), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (EHS) č. 3712/92 z 21. decembra 1992 (
Ú. v. ES L 378, s. 15
).
Čo sa týka kontroly celkového zabezpečenia, Portugalská republika uvádza, že Súd prvého stupňa porušil právo Únie, keď rozhodol, že colné orgány mali povinnosť skontrolovať, či uvedená hodnota celkového zabezpečenia pokrýva sumu splatného dovozného cla. Tento členský štát okrem toho namieta proti záveru Súdu prvého stupňa, podľa ktorého po vykonaní tejto kontroly mohli colné orgány požadovať od spoločnosti Transnáutica zvýšenie záruky z dôvodu hodnoty colného dlhu, ktorý môže vzniknúť, následkom čoho mohla daná spoločnosť odhaliť podvodné konanie svojho zamestnanca.
Portugalská republika uvádza, že článok 198 colného kódexu stanovuje len to, že colné orgány preveria, či prípadná suma splatného dovozného cla je vyššia ako hodnota zriadenej záruky. Podľa členského štátu sa Súd prvého stupňa dopustil porušenia práva Únie, keď sa domnieval, že tento článok ukladá výstupnému colnému úradu povinnosť počas tranzitnej operácie skontrolovať, či uvedené celkové zabezpečenie pokrýva nielen hodnotu uvedeného cla, ale aj hodnotu ostatných poplatkov, ktoré môžu byť následne splatné.
Z rovnakého dôvodu Portugalská republika v tretej časti svojho jediného odvolacieho dôvodu uvádza, že je oprávnené dospieť k záveru, že opatrenia, ktoré prijala Transnáutica, nemohli zabrániť, aby jej zamestnanec poskytol dodatočnú záruku prostredníctvom vkladu v hotovosti, čím by umožnil pokrytie hodnoty predmetného dovozného cla a následne uskutočnenie uvedených tranzitných operácií, ktoré tvoria základ sporu.
Vo svojom vyjadrení k odvolaniu Transnáutica v prvom rade uvádza, že odvolací dôvod uvedený Portugalskou republikou je zjavne neprípustný.
Podľa spoločnosti Transnáutica má byť argumentácia Portugalskej republiky zamietnutá, keďže jednak neuvádza dôkaz, že sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, ktoré by viedlo k vecnej nesprávnosti alebo ku skresleniu skutkového stavu, a jednak nie je v právomoci Súdneho dvora znova skúmať skutočnosti už preskúmané Súdom prvého stupňa ani rozhodovať vo veci na základe hypotetických skutočností alebo skutočností, ktoré sa neudiali. Okrem toho z odvolania nevyplýva žiadna právna otázka.
Subsidiárne Transnáutica uvádza, že ak aj Súdny dvor zastáva názor, že odvolanie nie je zjavne neprípustné v celom rozsahu, odvolací dôvod uvedený Portugalskou republikou má byť v každom prípade zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
Čo sa týka otázok o stanovení hodnoty celkového zabezpečenia, Transnáutica uvádza, že v rozpore s tým, čo uviedla Portugalská republika, vykonávacie nariadenie bolo uplatniteľné od 1. januára 1994, a teda sa vzťahuje na predmetné vyhlásenia T1 vydané od 14. apríla do 12. októbra 1994.
Transnáutica okrem toho konštatuje, že tvrdenie Portugalskej republiky, podľa ktorého Súd prvého stupňa založil svoje rozhodnutie na skutočnosti, že záruka mala na 100 % zodpovedať colnému dlhu, treba považovať za zjavne neodôvodnené v rozsahu, v akom vzhľadom na hodnotu skutočne prijatú portugalskými orgánmi by napadnutý rozsudok nebol odlišný ani v prípade, ak by nariadenie č. 1214/92, zmenené a doplnené nariadením č. 3712/92, bolo uplatniteľné v danom prípade. Podľa spoločnosti Transnáutica v tejto súvislosti nemožno popierať nedbanlivosť uvedených orgánov.
Čo sa týka kontroly celkového zabezpečenia, Transnáutica namieta voči výkladu Portugalskej republiky, podľa ktorého povinnosť kontrolovať takúto záruku „sa nezakladá na žiadnom právnom základe“.
V tejto súvislosti Transnáutica uvádza, že celkové zabezpečenie má za cieľ zaistiť platbu colného dlhu, ako aj iných poplatkov, ktoré môžu vzniknúť vo vzťahu k danému tovaru v režime tranzitu, tak, že zabezpečenie má pokrývať hodnotu colného dlhu, a nie hodnotu daného tovaru. Nie je nevyhnutné žiadne konkrétne právne ustanovenie ukladajúce vnútroštátnym colným orgánom povinnosť kontrolovať uvedené celkové zabezpečenie. Podľa spoločnosti Transnáutica je úlohou colných orgánov, aby sa ubezpečili, že zriadenie záruky pokrýva zaplatenie dlhu tak, aby sa predišlo nezrovnalostiam.
Transnáutica tvrdí, že článok 198 colného kódexu má byť vykladaný v zmysle zásady lojálnej spolupráce, podľa ktorej členské štáty prijmú všetky opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich zo zmlúv alebo z aktov inštitúcií Európskej únie. V dôsledku toho, hoci povinnosť kontroly celkového zabezpečenia nie je vyslovene uvedená, vnútroštátne colné orgány majú mať možnosť kontrolovať jej primeranosť. Podľa tejto spoločnosti pri absencii takejto kontroly nie je zabezpečené vykonanie uvedeného článku a obchádza sa zásada spolupráce.
Transnáutica uvádza, že prijať odvolací dôvod uvedený Portugalskou republikou by znamenalo priznať, že členské štáty sú povinné uplatňovať právo Únie len vtedy, ak to výslovne stanovuje ustanovenie tohto práva. Takýto výklad ohrozuje systém rozdelenia právomocí vnútri Únie. Z tohto dôvodu podľa nej treba tento jediný odvolací dôvod zamietnuť ako zjavne nedôvodný.
Nakoniec čo sa týka tretej časti jediného odvolacieho dôvodu uvedeného na podporu odvolania, Transnáutica uvádza, že otázka, ktoré vnútroštátne colné orgány sú zodpovedné za nedostatok náležitej starostlivosti pri stanovení a kontrole záruky, t. j. portugalské alebo španielske colné orgány, alebo colné orgány iného členského štátu, sa v nijakom prípade netýka zodpovednosti spoločnosti Transnáutica. Táto časť odvolacieho dôvodu tak má byť zamietnutá ako zjavne nedôvodná.
V rámci svojho vedľajšieho účastníctva Španielske kráľovstvo uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že zmenil správnu právomoc uvedenú v článkoch 6 a 198 colného kódexu, ktorej výkon je ponechaný na voľnom uvážení colnej správy, na povinnosť colnej správy s vplyvom na vznik colného dlhu. Tvrdí, že takýto výklad platí len v prípade, v ktorom ho vyslovene stanovuje právna norma, ktorá definuje právne účinky týkajúce sa povinnosti zaťažujúcej správu.
Podľa uvedeného členského štátu zmena kontrolných právomocí správy na povinnosť s vplyvom na vznik colného dlhu by znamenala, že výkon právomocí prenesených na správu je založený na zásade predchádzajúceho súhlasu s každým úkonom osoby zodpovednej za zaplatenie cla, čo by bolo v rozpore so všeobecnou zásadou o minimálnej intervencii, ktorá existuje v moderných štátoch a zakladá sa na predpoklade, že osoby zodpovedné za zaplatenie cla konajú v súlade so zákonom.
Okrem toho so zreteľom na skutočnosť, že každý úkon uskutočnený na uplatnenie colných právnych predpisov vyžaduje predchádzajúcu žiadosť dotknutej osoby, uplatnenie napadnutého rozsudku by viedlo k záveru, že pokiaľ budú colné orgány vykonávať svoju právomoc kontroly, bude možné zamedziť každému podvodu, okrem výnimočných prípadov, ako je dovoz tovaru na colné územie Spoločenstva bez colného vyhlásenia. V dôsledku toho by v prípade podvodu bol zodpovedný správny orgán a osoby, ktorá sa podvodu dopustila, by bola oslobodená.
Podľa Španielskeho kráľovstva na posúdenie zákonnosti sporného rozhodnutia v zmysle článku 905 a nasl. vykonávacieho nariadenia treba v podstate vyhodnotiť správanie spoločnosti povinnej zaplatiť clo v súlade s okolnosťami, za ktorých došlo k zdaniteľnému plneniu zakladajúcemu povinnosť zaplatiť clo.
Komisia vo svojom vyjadrení k odvolaniu uvádza, že s cieľom spresnenia mala v úmysle predložiť stanovisko týkajúce sa určitých tvrdení uvedených v rámci daného odvolania, ale vzhľadom na skutočnosť, že nepodala odvolanie proti napadnutému rozsudku, si nepraje zaujať stanovisko k odvolaniu Portugalskej republiky.
Posúdenie Súdnym dvorom
O prípustnosti
Transnáutica vzniesla námietku neprípustnosti tvrdiac, že uvedením identického textu na podporu návrhu tretej osoby na zmenu rozsudku, ako aj daného odvolania Portugalská republika v skutočnosti žiada, aby Súdny dvor opätovne preskúmal skutkové otázky a nielen právnu otázku týkajúcu sa porušenia článku 256 ZFEÚ.
V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci je pravda, že Portugalská republika uvádza v danom odvolaní rovnaké tvrdenia, ako uviedla na podporu návrhu tretej osoby na zmenu rozsudku, ktorý podala na Súd prvého stupňa, táto okolnosť sama osebe nepostačuje na to, aby mohlo byť toto odvolanie považované za neprípustné a tento členský štát zbavený legitímnej možnosti na podanie odvolania. Platí to o to viac, že v danej veci Všeobecný súd nevyhovel návrhu tretej osoby na zmenu rozsudku ani neskúmal argumenty na jeho podporu uvedené Portugalskou republikou v tomto konaní.
Navyše v rozpore s tým, čo tvrdí Transnáutica, odvolanie Portugalskej republiky sa netýka preskúmania skutočností uplatnených Súdom prvého stupňa, ale posúdenia, ktoré tento súd vykonal a podľa ktorého boli právne podmienky na uplatnenie článku 239 colného kódexu v situácii, aká nastala v predmetnom spore, splnené. Toto posúdenie Súdu prvého stupňa môže byť preskúmané Súdnym dvorom v rozsahu odvolania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, C.A.S./Komisia,
C-204/07 P, Zb. s. I-6135
, bod 83).
V dôsledku toho musí byť námietka neprípustnosti, ktorú vzniesla Transnáutica, zamietnutá.
O veci samej
Portugalská republika vo svojom odvolaní spochybňuje závery Súdu prvého stupňa, podľa ktorých osobitná situácia v zmysle článku 239 colného kódexu nastane v prípade, keď sa colné orgány členského štátu dopustia chýb v stanovení a následnej kontrole hodnoty celkového zabezpečenia, ktorá mala byť určená vzhľadom na súbor transakcií.
Na podporu svojho odvolania Portugalská republika uviedla jediný odvolací dôvod, ktorý sa skladá z troch častí. Portugalská republika po prvé uvádza, že potvrdenie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sa portugalské colné orgány dopustili chýb pri stanovení a kontrole celkového zabezpečenia, sa zakladá na nesprávnom výklade práva Únie. Po druhé tvrdí, že Súd prvého stupňa dospel k nesprávnemu záveru, že existuje príčinná súvislosť medzi týmito chybami a následným vznikom colného dlhu v okamihu odňatia tovaru spod colného dohľadu. Nakoniec tento členský štát uvádza, že Súd prvého stupňa dospel k nesprávnemu záveru, že Transnáutica prijala všetky nevyhnutné opatrenia na zabránenie použitiu celkového zabezpečenia pri tranzitných operáciách s vyššou hodnotou.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 905 vykonávacieho nariadenia, v zmysle ktorého členský štát, v ktorom pôsobí colný orgán, vyzve Komisiu na posúdenie existencie osobitnej situácie oprávňujúcej na odpustenie cla podľa predložených údajov, obsahuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní, ktoré má pokryť mimoriadnu situáciu, v ktorej sa nachádza deklarant v porovnaní s inými subjektmi vykonávajúcimi tú istú činnosť, keďže vzhľadom na uvedené dôvody samotný colný orgán nemohol prijať rozhodnutie o odpustení cla (pozri rozsudky Súdneho dvora z 25. februára 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Zb. s. I-1041
, body 18 až 21, a zo 7. septembra 1999, De Haan, už citovaný, bod 52).
Po tomto spresnení treba konštatovať, že námietky vznesené Portugalskou republikou v súvislosti so zdôvodnením Súdu prvého stupňa sa týkajú rozličných skutkových a právnych častí analýzy, ktorá priviedla Súd prvého stupňa k záveru, že existuje osobitná situácia podľa článku 239 colného kódexu. Na posúdenie dôvodnosti takejto úvahy je nevyhnutné postupne preskúmať jednotlivé časti analýzy.
Na úvod treba pripomenúť, ako to v bode 43 napadnutého rozsudku urobil Súd prvého stupňa, že článok 94 colného kódexu vyžaduje, aby objednávateľ poskytol záruku s cieľom zaistiť platbu akéhokoľvek colného dlhu alebo iných poplatkov, ktoré môžu vzniknúť vo vzťahu k danému tovaru. Z článkov 191 a 198 daného kódexu rovnako vyplýva, že je povinnosťou colných orgánov stanoviť primerané celkové zabezpečenie a kontrolovať jeho zriadenie.
Ako však správne uviedol Súd prvého stupňa v bode 45 napadnutého rozsudku, konanie a kontrola príslušných vnútroštátnych colných orgánov sú nevyhnutné nielen pri vydaní záručného osvedčenia, ale zakaždým, keď je celkové zabezpečenie, ktoré je určené na pokrytie viacerých tranzitných operácií, použité na ich vykonanie alebo pokrytie. Hoci článok 198 colného kódexu neobsahuje formálnu povinnosť kontrolovať primeranosť celkového zabezpečenia, faktom ostáva, že colné orgány sú oprávnené prijať všetky nevyhnutné opatrenia, ak zistia, že existuje rozdiel medzi hodnotou stanovenej záruky a celkovou sumou cla splatného pre určitú skupinu tranzitných operácií.
Portugalská republika namieta voči rozsahu povinností uložených článkom 198 colného kódexu a uvádza, že Súd prvého stupňa vyložil toto ustanovenie príliš doslovne a colné orgány v rámci kontroly primeranosti celkového zabezpečenia podriadil zvýšenej úrovni náležitej starostlivosti. Portugalská republika takisto namieta voči záverom Súdu prvého stupňa týkajúcim sa platnej právnej úpravy pri výpočte celkového zabezpečenia.
Treba uviesť, že vo svojich pripomienkach pred Súdnym dvorom Portugalská republika a Komisia poskytli navzájom si odporujúci výklad týkajúci sa platnej právnej úpravy v danom spore. Rozdielne znenia uplatniteľnej právnej úpravy v prípade pomeru splatného cla, ktorý má celkové zabezpečenie pokrývať, vedú k rozdielnym výsledkom, konkrétne 30 % alebo 50 %.
V tejto súvislosti je nutné spresniť, že bez ohľadu na proporcionálnu hodnotu požadovanú uplatniteľnou právnou úpravou v danom spore povinnosť náležitej starostlivosti, ktorá bola uložená colným orgánom, ostáva nezmenená. Rovnako treba pripomenúť, že Súd prvého stupňa v bode 48 napadnutého rozsudku uviedol, že „ako na pojednávaní uviedla [Transnáutica], bez toho, aby jej Komisia odporovala, a vzhľadom na všetky vyhlásenia T1 vydané v ten istý deň celkové zabezpečenie nikdy nepokrývalo viac ako 7,29 % ciel a poplatkov“.
Treba konštatovať, že nezávisle od otázky, či uplatniteľná právna úprava požaduje celkové zabezpečenie vo výške 30 %, alebo 50 % splatného cla, je záver Súdu prvého stupňa o neprimeranosti záruky požadovanej colnými orgánmi rovnaký. Skutočnosť, že reálne stanovené celkové zabezpečenie nikdy nepokrývalo viac ako 7,29 % tohto cla, hoci malo pokrývať minimálne jeho 30 %, oprávňuje tvrdenie Súdu prvého stupňa v bode 55 napadnutého rozsudku, podľa ktorého „nedostatok kontroly zo strany colných orgánov v počiatočnom a zásadnom štádiu konania vonkajšieho tranzitu Spoločenstva umožnil vydanie 68 vyhlásení T1 nepokrytých záručným osvedčením“.
Ako Súd prvého stupňa správne konštatoval v bode 51 napadnutého rozsudku, „pre správne fungovanie režimu je dôležité, aby hodnota poskytnutej záruky bola primeraná na pokrytie výšky colného dlhu, ktorý môže vzniknúť, a to vo výške 30 %, 50 % alebo 100 % stanovených podľa povahy prepravovaného tovaru. Chyba pri kontrole záruky v čase vydania vyhlásení T1 určite bude mať vplyv na schopnosť objednávateľa zabezpečiť zaplatenie colného dlhu, ktorý môže vzniknúť“.
Zvyšné dve časti jediného odvolacieho dôvodu podaného Portugalskou republikou musia byť skúmané vo svetle toho, čo bolo uvedené vyššie. Po prvé Portugalská republika spochybňuje odôvodnenie Súdu prvého stupňa týkajúce sa príčinného vzťahu medzi chybou, ktorej sa dopustili colné orgány, pokiaľ ide o stanovenie celkového zabezpečenia, a prípadným vznikom colného dlhu na základe vyňatia tovaru spod dohľadu týchto orgánov.
V bode 49 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa totiž rozhodol, že „keby portugalské colné orgány pri vydaní vyhlásení T1 preverili, či je hodnota cla a iných poplatkov, ktoré môžu vzniknúť pri každej zo zásielok, pokrytá celkovým zabezpečením poskytnutým žalobkyňou, nevydali by 68 vyhlásení T1“. Táto úvaha sa opiera o skutočnosť, že keby si dané orgány splnili povinnosti týkajúce sa vypočítania sumy na celkové zabezpečenie, neuskutočnila by sa žiadna z transakcií, ktoré boli následne vyhlásené za podvodné.
Príčinný vzťah, na ktorý poukázal Súd prvého stupňa, sa netýka chybného výpočtu sumy celkového zabezpečenia a vzniku colného dlhu, ale skôr vzťahu medzi jednak nedostatkom náležitej starostlivosti zo strany daných orgánov, ktorého následkom bolo, že sa tranzitné operácie vyhli všetkým kontrolným opatreniam uvedeným v uplatniteľnej právnej úprave, a jednak existenciou osobitnej situácie. Namiesto určenia, či existuje príčinný vzťah medzi chybou vo výpočte hodnoty celkového zabezpečenia a vznikom dlhu, Súd prvého stupňa skúmal, či skutkové okolnosti mohli viesť k vzniku osobitnej situácie v zmysle článku 239 colného kódexu.
Po druhé treba tretiu časť jediného odvolacieho dôvodu uvedeného Portugalskou republikou skúmať aj na základe tejto úvahy. Portugalská republika namieta voči tvrdeniu Súdu prvého stupňa, podľa ktorého, keby colné orgány vypočítali primeranú sumu celkového zabezpečenia a jej stanovenie by kontrolovali, interné postupy prijaté spoločnosťou Transnáutica by umožnili vyhnúť sa podvodným operáciám a následnému vzniku colného dlhu.
V tejto súvislosti postačuje uviesť, že Portugalská republika nepredložila žiadny dôkaz, ktorý by umožňoval dospieť k záveru, že Súd prvého stupňa v bode 52 napadnutého rozsudku rozhodol nesprávne, keď uviedol, že „keby portugalské colné orgány zamietli záruku z dôvodu nedostatočnej hodnoty a požadovali by dodatočné zabezpečenie, nielen že by predmetné vyhlásenia T1 neboli vydané, ale ako správne uvádza [Transnáutica], táto spoločnosť by si mohla všimnúť podvodné konanie svojho zamestnanca“.
Súd prvého stupňa sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia ani skreslenia dôkazov, ktoré mu boli predložené, keď v bode 60 napadnutého rozsudku rozhodol, že „nedostatok náležitej starostlivosti, za ktorý sú zodpovedné portugalské colné orgány, podriaďuje [spoločnosť Transnáutica] zvláštnej situácii, ktorá prekračuje bežné obchodné riziko spojené s jej ekonomickou činnosťou“.
Čo sa týka tvrdenia, ktoré uviedla Portugalská republika na podporu danej tretej časti o možnom správaní zamestnanca spoločnosti Transnáutica za predpokladu, že by od neho portugalské colné orgány požadovali poskytnutie dodatočného zabezpečenia, treba uviesť, že toto tvrdenie je čisto hypotetické.
V zmysle vyššie uvedeného treba konštatovať, že pri osobitných okolnostiach v danej veci sa Súd prvého stupňa na základe skutočností, ktoré mu boli predložené, a bez toho, aby skreslil dôkazy alebo sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, oprávnene domnieval, že nedostatok náležitej starostlivosti zo strany daných orgánov, na základe ktorého sa kontrolné postupy prijaté spoločnosťou Transnáutica stali neefektívne, spôsobil vznik osobitnej situácie podľa článku 239 colného kódexu.
Keďže žiadna z troch častí jediného odvolacieho dôvodu, ktorý na podporu svojho odvolania uvádza Portugalská republika, nemôže uspieť, odvolanie treba zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 prvého pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa odseku 4 prvého pododseku rovnakého článku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.
Keďže Transnáutica navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Španielske kráľovstvo, ktoré vstúpilo do konania ako vedľajší účastník, znáša vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.

3.
Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.