CELEX: 62012CJ0580
Recurs
Înțelegeri
Piața sticlei plate în Spațiul Economic European (SEE)
Stabilirea prețurilor
Calculul cuantumului amenzii
Luarea în considerare a vânzărilor interne ale întreprinderilor
Termen rezonabil
Admisibilitatea înscrisurilor prezentate în vederea ședinței de la Tribunal

Prin recursul formulat, Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl (denumite în continuare, împreună, „Guardian”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia (T‑82/08,
EU:T:2012:494
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea acestora privind anularea Deciziei C(2007) 5791 final a Comisiei din 28 noiembrie 2007 privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39165 – Sticlă plată) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care le privește, precum și reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată prin această decizie.
Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 1/2003
Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [81 CE] și [82 CE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) prevede la articolul 23 alineatele (2) și (3):
„(2)   Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi asupra întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:
(a)
încalcă articolul [81 CE] sau articolul [82 CE] din tratat sau
(b)
contravin unei decizii care dispune măsuri provizorii în temeiul articolului 8 sau
(c)
nu respectă un angajament care devine obligatoriu printr‑o decizie în temeiul articolului 9.
Pentru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.
Dacă încălcarea săvârșită de o asociație privește activitățile membrilor săi, amenda nu depășește 10 % din suma cifrelor de afaceri totale ale fiecărui membru activ pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație.
(3)   La stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.”
Articolul 31 din regulamentul menționat prevede:
„Curtea de Justiție are plenitudine de competență cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu. Curtea de Justiție poate elimina, reduce sau mări amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată.”
Instrucțiunile pentru grefier
Instrucțiunile pentru grefier ale Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 5 iulie 2007 (
JO L 232, p. 1
), astfel cum au fost modificate la 17 mai 2010 (
JO L 170, p. 53
, denumite în continuare „instrucțiunile pentru grefier”), prevăd la articolul 11:
„(1)   Grefierul stabilește termenele prevăzute de Regulamentul de procedură, în conformitate cu atribuțiile ce i‑au fost delegate de către președinte.
(2)   Înscrisurile care parvin grefei după expirarea termenului stabilit pentru depunerea lor nu pot fi primite decât cu încuviințarea președintelui.
(3)   Grefierul poate prelungi termenele stabilite, în conformitate cu atribuțiile ce i‑au fost delegate de către președinte. Dacă este cazul, grefierul înaintează președintelui propuneri cu privire la prelungirea termenelor.
Cererile de prelungire a termenelor trebuie să fie corespunzător motivate și depuse în timp util înainte de expirarea termenului fixat. Un termen poate fi prelungit mai mult de o singură dată doar pentru motive excepționale.”
Istoricul cauzei și decizia în litigiu
Din cuprinsul punctelor 1-10 din hotărârea atacată rezultă că, în decizia în litigiu, Comisia a considerat că întreprinderile Guardian, Asahi Glass, Pilkington și Saint‑Gobain au participat la o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE, care a constat în stabilirea prețurilor din sectorul sticlei plate în cadrul Spațiului Economic European (SEE). În ceea ce privește întreprinderea Guardian, Comisia a constatat că această încălcare a avut loc în perioada cuprinsă între 20 aprilie 2004 și 22 februarie 2005 și a aplicat în acest sens societăților Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl, în solidar, o amendă în cuantum de 148 de milioane de euro.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 12 februarie 2008, Guardian a formulat o acțiune având ca obiect anularea în parte a deciziei în litigiu și reducerea amenzii aplicate de Comisie.
În susținerea concluziilor sale în anulare, Guardian a invocat un motiv unic, întemeiat pe erori de fapt referitoare la durata participării sale la înțelegere și la dimensiunea geografică a acesteia.
Concluziile privind reducerea amenzii se întemeiau pe trei motive. Primul motiv viza stabilirea consecințelor care decurg din motivul privind obținerea anulării în parte a deciziei în litigiu. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Guardian invoca încălcarea principiului nediscriminării și a obligației de motivare. În ceea ce privește al treilea motiv, acesta se întemeia pe o eroare de apreciere a rolului Guardian în cadrul înțelegerii în cauză și pe încălcarea principiului nediscriminării.
Tribunalul a respins acțiunea în totalitate.
Cu titlu introductiv, prin motivele expuse la punctele 19-22 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentele invocate de Guardian privind contestarea admisibilității unei scrisori prezentate de Comisie la 10 februarie 2012 (denumită în continuare „scrisoarea din 10 februarie 2012”).
Tribunalul a respins concluziile privind anularea deciziei în litigiu prin motivele prezentate la punctele 28-93 din hotărârea atacată. Concluziile privind reducerea amenzii au fost respinse prin motivele prezentate la punctele 94-124 din hotărârea atacată.
Concluziile părților
Guardian solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a confirmat decizia în litigiu excluzând luarea în considerare a vânzărilor realizate între societățile din cadrul aceluiași grup (denumite în continuare „vânzările interne”) la calculul amenzilor aplicate celorlalți destinatari ai acestei decizii;
—
reducerea cu 37 % a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;
—
anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul a considerat admisibilă scrisoarea din 10 februarie 2012, declararea acesteia inadmisibilă și, prin urmare, retragerea acestei scrisori din dosar;
—
reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată până la concurența unui minim de 25 %, în vederea remedierii împrejurării că Tribunalul nu i‑a respectat dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă într‑un termen rezonabil și
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii desfășurate în fața Tribunalului.
Comisia solicită Curții:
—
cu titlu principal, respingerea recursului;
—
cu titlu subsidiar, respingerea cererii de reducere a amenzii și
—
obligarea Guardian la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei din recurs.
Cu privire la recurs
În susținerea concluziilor sale, Guardian invocă trei motive, care este necesar să fie analizate într‑o ordine diferită de cea în care au fost prezentate.
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi judecat într‑un termen rezonabil
Argumentele părților
Guardian arată că durata procedurii în fața Tribunalului constituie o încălcare a dreptului fundamental la un proces echitabil într‑un termen rezonabil, prevăzut la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), o astfel de încălcare justificând o reducere a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia în litigiu. În ședință, Guardian a precizat că dorește să își modifice concluziile în lumina Hotărârilor Gascogne Sack Deutschland/Comisia (C‑40/12 P,
EU:C:2013:768
), Kendrion/Comisia (C‑50/12 P,
EU:C:2013:771
) și Groupe Gascogne/Comisia (C‑58/12 P,
EU:C:2013:770
). Astfel, Guardian solicită Curții să declare excesiv termenul în care Tribunalul a examinat cauza în primă instanță.
După ce a precizat, în ședință, că își retrage obiecțiile privind admisibilitatea prezentului motiv, Comisia consideră, pe fond, că o reducere a cuantumului amenzii nu ar fi adecvată și invită Curtea să precizeze, dacă este cazul, criteriile care permit să se determine dacă a existat o încălcare a principiului termenului rezonabil.
Aprecierea Curții
Este necesar să se amintească că o încălcare săvârșită de o instanță a Uniunii a obligației sale rezultate din articolul 47 al doilea paragraf din cartă de a judeca într‑un termen rezonabil cauzele cu care este sesizată trebuie să fie sancționată printr‑o acțiune în despăgubire introdusă la Tribunal, o asemenea acțiune constituind un remediu efectiv (Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia,
EU:C:2013:768
, punctul 89).
Rezultă că o cerere prin care se solicită repararea prejudiciului cauzat prin nerespectarea de către Tribunal a unui termen de soluționare rezonabil nu poate fi introdusă direct la Curte în cadrul unui recurs, ci trebuie introdusă chiar la Tribunal (Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia,
EU:C:2013:768
, punctul 90).
Prin urmare, Tribunalul, având competență în temeiul articolului 256 alineatul (1) TFUE, are obligația de a se pronunța, dacă este cazul, asupra unor asemenea cereri de despăgubire, statuând într‑un complet diferit de cel care a trebuit să soluționeze litigiul care a determinat procedura a cărei durată este criticată și aplicând criteriile definite la punctele 91-95 din Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia (
EU:C:2013:768
).
În aceste condiții, având în vedere că în speță este evident, fără a fi necesar ca părțile să prezinte elemente în această privință, că Tribunalul și‑a încălcat în mod suficient de caracterizat obligația de a se pronunța în cauză într‑un termen rezonabil, Curtea poate stabili acest fapt. În prezenta cauză, durata procedurii desfășurate în fața Tribunalului, și anume de aproape 4 ani și 7 luni, care cuprinde, în special, o perioadă de mai mult de 3 ani și 5 luni care s‑a scurs între încheierea procedurii scrise, intervenită după depunerea memoriului în apărare al Comisiei și deschiderea procedurii orale, nu poate fi justificată prin niciuna dintre circumstanțele proprii cauzei care a condus la prezentul litigiu.
Rezultă însă din considerațiile expuse la punctele 17‑19 de mai sus că motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de a fi judecat într‑un termen rezonabil trebuie respins.
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a principiului egalității armelor
Argumentele părților
Acest motiv este îndreptat împotriva punctelor 21 și 22 din hotărârea atacată, prin care Tribunalul a declarat admisibilă scrisoarea din 10 februarie 2012 adresată acestuia de Comisie.
Trimisă în ultima zi lucrătoare dinaintea celei a ședinței, această scrisoare prezintă pentru prima dată, potrivit Guardian, poziția Comisiei privind modalitățile de calcul pentru reducerea cuantumului amenzii. Această scrisoare ar conține elemente noi și ar fi fost depusă fără autorizarea prealabilă a Tribunalului și fără justificare.
Guardian subliniază că, deși această scrisoare a fost depusă tardiv, Tribunalul, la punctul 22 din hotărârea atacată, a declarat‑o admisibilă, având în vedere, pe de o parte, „conținutul” acesteia și, pe de altă parte, „faptul că aceasta a fost transmisă [Guardian], care [a] putut, așadar, să [își] prezinte observații[le] cu privire la ea în cadrul ședinței”. Guardian consideră că această apreciere este contrară articolului 11 alineatul (3) din instrucțiunile către grefier.
Principiul egalității armelor și respectarea principiului contradictorialității ar impune ca dezbaterile din cadrul ședinței să se limiteze la elementele din dosar care au putut fi dezbătute în scris. Simpla posibilitate de a fi ascultat în cursul acesteia cu privire la înscrisurile prezentate tardiv nu ar permite respectarea dreptului la apărare. În conformitate cu jurisprudența sa în materie, Tribunalul ar fi trebuit să declare inadmisibilă scrisoarea din 10 februarie 2012 (Hotărârea Solvay/Comisia, T‑30/91,
EU:T:1995:115
, punctele 83 și 101, Hotărârea BASF/Comisia, T‑175/95,
EU:T:1999:99
, punctul 46, și Hotărârea AstraZeneca/Comisia, T‑321/05,
EU:T:2010:266
, punctul 27).
Guardian arată că punctul 22 din hotărârea atacată nu conține nicio motivare care să permită să se cunoască motivele pentru care s‑a acceptat admisibilitatea scrisorii menționate, în special în ceea ce privește conținutul acesteia.
În consecință, Guardian apreciază că decizia Tribunalului, de la punctul 22 menționat, de a depune la dosar scrisoarea din 10 februarie 2012 trebuie anulată și invită Curtea să declare această scrisoare inadmisibilă.
Comisia susține că acest motiv este inoperant. Astfel, întrucât Guardian nu a demonstrat că, în lipsa scrisorii din 10 februarie 2012, Tribunalul ar fi ajuns la o concluzie diferită în ceea ce privește cuantumul amenzii aplicate acestei întreprinderi, acest motiv ar fi lipsit de relevanță.
În orice caz, potrivit Comisiei, motivul menționat nu este întemeiat. Aceasta arată că, având în vedere competența sa de fond, Tribunalul poate ține seama de elemente de fapt prezentate tardiv, sub rezerva respectării principiului contradictorialității. Or, acesta ar fi fost respectat în speță, întrucât Guardian a fost în măsură să se exprime cu privire la conținutul scrisorii respective în cadrul ședinței, însă a ales să nu procedeze astfel. Comisia arată că Guardian dispunea de un termen de trei zile înainte de ședință pentru a comenta această scrisoare sau pentru a solicita Tribunalului fie să depună observații scrise, fie să amâne ședința.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că principiul respectării dreptului la apărare constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii. Faptul de a întemeia o decizie jurisdicțională pe fapte și pe documente de care părțile însele sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția ar constitui o încălcare a acestui principiu (Hotărârea Snupat/Înalta Autoritate, 42/59 și 49/59,
EU:C:1961:5
, 156).
Principiul egalității armelor, care este un corolar al noțiunii înseși de proces echitabil și are drept scop asigurarea echilibrului între părțile la procedură, garantând faptul că orice document furnizat instanței poate fi verificat și contestat de oricare parte la procedură, presupune obligația de a oferi fiecărei părți o posibilitate rezonabilă de a‑și susține cauza, inclusiv probele, în condiții care nu o plasează într‑o situație de dezavantaj net în raport cu adversarul acesteia (Hotărârea Otis și alții, C‑199/11,
EU:C:2012:684
, punctele 71 și 72).
În scrisoarea din 10 februarie 2012, Comisia a dorit să răspundă la o scrisoare adresată de Guardian Tribunalului, în vederea pregătirii ședinței, referitoare la calculul amenzii, precum și să transmită acestuia anumite date cifrice care i‑au servit drept bază pentru calculul cifrelor de afaceri pe piața relevantă realizate de cele patru întreprinderi destinatare ale deciziei în litigiu. Comisia a precizat, pe baza acestor elemente, că, în ipoteza în care Tribunalul ar acorda o reducere a cuantumului amenzii, această reducere nu ar trebui să depășească 30 %.
Este cert că Guardian a primit o copie a respectivei scrisori la 10 februarie 2012. Aceasta a dispus astfel de trei zile pentru a lua cunoștință de conținutul său înainte de ședință. Având în vedere natura și conținutul acestei scrisori, un astfel de termen nu poate fi considerat exagerat de scurt, independent de faptul că Tribunalul ar fi încălcat dispozițiile articolului 11 alineatul (3) din instrucțiunile către grefier. De asemenea, este cert că Guardian nu a cerut Tribunalului să comenteze această scrisoare în scris și nici nu a solicitat o amânare a ședinței. În sfârșit, în cursul ședinței, Guardian și‑a putut prezenta argumentele referitoare atât la admisibilitatea acestei scrisori, cât și la conținutul său.
Din aceste elemente rezultă că Guardian nu a stabilit că Tribunalul a încălcat dreptul la apărare sau principiul egalității armelor prin faptul că a omis să se asigure că aceasta dispune de un termen suficient pentru a lua cunoștință de scrisoarea din 10 februarie 2012 și a‑și exprima în scris poziția față de aceasta (a se vedea prin analogie Hotărârea Corus UK/Comisia, C‑199/99 P,
EU:C:2003:531
, punctul 25).
În aceste condiții, la punctul 22 din hotărârea atacată, Tribunalul a apreciat fără a săvârși o eroare de drept că, „[a]vând în vedere conținutul acestei scrisori și faptul că aceasta a fost transmisă [Guardian], care [a] putut, așadar, să [își] prezinte observații[le] cu privire la ea în cadrul ședinței, este necesar ca documentul în cauză să fie considerat admisibil”.
În consecință, întrucât acest motiv nu este întemeiat, trebuie respins.
Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și a obligației de motivare
Argumentele părților
Guardian susține că Tribunalul a încălcat, la punctele 104-106 din hotărârea atacată, principiul egalității de tratament. Acesta ar fi refuzat să admită că vânzările interne trebuie luate în considerare la calculul amenzii în egală măsură cu vânzările către terți.
Astfel, Tribunalul ar fi încălcat o jurisprudență și o practică decizională constante, care au ca rațiune de a fi necesitatea evitării oricărei discriminări între întreprinderile care sunt integrate vertical și cele care nu sunt. O asemenea egalitate de tratament s‑ar impune Comisiei atât în temeiul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (
JO 1998, C 9, p. 3
, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69), cât și al Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”).
Guardian reproșează Tribunalului faptul că nu a prezentat motivele pentru care s‑a îndepărtat de această jurisprudență constantă. Potrivit acesteia, Tribunalul s‑a limitat să afirme, la punctul 104 din hotărârea atacată, că „existenț[a] unui comportament anticoncurențial nu [a] fost stabilită decât pentru vânzările către clienți independenți”.
Pe lângă faptul că Tribunalul ar fi denaturat textul considerentului (377) al deciziei în litigiu, afirmația respectivă ar fi lipsită de pertinență. Aspectul dacă înțelegerea acoperea și vânzările interne nu ar fi relevant. Astfel, potrivit Guardian, elementul crucial este că o întreprindere integrată vertical poate obține un avantaj concurențial atât din vânzarea produselor vizate de înțelegere, cât și din vânzarea produselor pentru care acestea reprezintă factori de producție. Potrivit Guardian, Comisia nu a demonstrat niciodată, în trecut, existența unui asemenea avantaj, iar Curtea ar fi admis că a exclude vânzările interne ar însemna „în mod necesar” să se avantajeze producătorii integrați vertical (Hotărârea KNP BT/Comisia, C‑248/98 P,
EU:C:2000:625
, punctul 62). Cu toate acestea, la punctul 105 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi decis că nu s‑a stabilit că întreprinderile integrate vertical au obținut un astfel de avantaj concurențial în urma încălcării.
Întrucât Guardian este singura întreprindere neintegrată vertical care a participat la încălcare, aceasta apreciază că unicul mijloc de restabilire a egalității de tratament constă în reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată, până la concurența a 37 %, acest procent corespunzând părții din vânzările interne în raport cu volumul total al vânzărilor efectuate pe piața relevantă.
Comisia apreciază că acest motiv nu este întemeiat.
În primul rând, Comisia susține că Tribunalul nu a săvârșit nicio denaturare a deciziei în litigiu și nicio eroare de drept atunci când a constatat că încălcarea se raportează doar la vânzările către terți independenți. Comisia apreciază, prin urmare, că numai aceste vânzări pot servi drept bază pentru calculul amenzii.
În al doilea rând, Comisia contestă susținerea potrivit căreia jurisprudența i‑ar impune să țină seama de vânzările interne la calculul amenzilor. Această susținere s‑ar întemeia pe ideea potrivit căreia producătorii integrați vertical ar obține în mod necesar un avantaj concurențial pe piețele din aval față de cea a înțelegerii. Această idee ar fi eronată, întrucât existența unui avantaj concurențial obținut din exercitarea unei înțelegeri în amonte depinde de o multitudine de factori și trebuie apreciată de la caz la caz.
În orice caz, jurisprudența nu ar interzice și nici nu ar impune să se țină seama de vânzările interne (Hotărârea KNP BT/Comisia,
EU:C:2000:625
, punctul 62, Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, C‑397/03 P,
EU:C:2006:328
, punctele 102 și 103, Hotărârea Europa Carton/Comisia, T‑304/94,
EU:T:1998:89
, punctul 123, Hotărârea KNP BT/Comisia, T‑309/94,
EU:T:1998:91
, punctul 112, Hotărârea Lögstör Rör/Comisia, T‑16/99,
EU:T:2002:72
, punctul 358, Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03,
EU:T:2005:220
, punctul 260, Hotărârea Daiichi Pharmaceutical/Comisia, T‑26/02,
EU:T:2006:75
, punctele 57, 63 și 64, precum și Hotărârea BST/Comisia, T‑452/05,
EU:T:2010:167
, punctul 82).
Comisia arată că, în principiu, ține seama de vânzările interne dacă dispune de indicii suficiente pentru susținerea concluziei potrivit căreia s‑a obținut un avantaj concurențial sau atunci când înțelegerea se referă în mod expres la vânzările interne [Decizia Comisiei C(2010) 8761 final din 8 decembrie 2010 în cazul COMP/39.309 – LCD].
Totuși, ar exista cazuri în care aceasta nu ar fi ținut seama de vânzările interne [a se vedea Deciziile Comisiei C(2009) 7601 final din 7 octombrie 2009 în cazul COMP/39.129 – Transformatoare și C(2011) 7436 final din 19 octombrie 2011 în cazul COMP/39.605 – CRT Glass].
În schimb, atunci când, cum este cazul în prezentul litigiu, nimic nu indică cu certitudine că înțelegerea se referea și la vânzările interne sau că participanții activi în aval profitau de un avantaj indirect, Comisia apreciază că nu poate fi obligată legal să țină seama de vânzările interne. Impunerea unei asemenea obligații acestei instituții ar limita puterea discreționară de care aceasta dispune în materie de amenzi și ar risca să îngreuneze substanțial cuantumul amenzilor fără să fie necesar să se stabilească că înțelegerea exercită în mod efectiv o influență asupra vânzărilor interne sau în aval. O astfel de obligație ar putea da naștere unei discriminări între diferiții participanți la o încălcare pentru simplul considerent al structurii lor corporative.
Potrivit Comisiei, nu este necesar să se considere că trebuie să analizeze întotdeauna dacă vânzările interne sunt legate de o încălcare, atât timp cât adoptă o abordare coerentă față de toate întreprinderile implicate în aceeași înțelegere.
În al treilea rând, Comisia susține că Guardian nu a făcut nicidecum obiectul unei discriminări. În consecință, Comisia consideră că întreprinderea menționată nu are dreptul la nicio reducere a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată prin decizia în litigiu. Faptul că luarea în considerare a vânzărilor interne ar fi putut conduce la amenzi mai ridicate pentru ceilalți participanți la înțelegere nu poate justifica o reducere a amenzii aplicate Guardian. Cuantumul acestei amenzi ar fi adecvat, proporțional și conform cu Orientările din 2006. Acesta ar reflecta ponderea economică a acestei întreprinderi în cadrul încălcării. Pentru a asigura un efect disuasiv al amenzii, Comisia amintește că a majorat cuantumul amenzii aplicate Saint‑Gobain cu 30 % pentru a reflecta mai bine faptul că este vorba despre un producător integrat vertical.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că principiul egalității de tratament constituie un principiu general al dreptului Uniunii, consacrat la articolele 20 și 21 din cartă. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că principiul menționat impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea în special Hotărârea Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia, C‑550/07 P,
EU:C:2010:512
, punctele 54 și 55, precum și jurisprudența citată).
Articolul 23 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 prevede că pentru fiecare întreprindere și asociere de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.
Comisia trebuie să aprecieze, în fiecare caz și ținând cont de context, precum și de obiectivele urmărite de regimul de sancțiuni instituit de Regulamentul nr. 1/2003, impactul asupra întreprinderii vizate, ținând cont în special de o cifră de afaceri care reflectă situația economică reală a acesteia în perioada în care a fost săvârșită încălcarea (Hotărârea Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, C‑76/06 P,
EU:C:2007:326
, punctul 25).
Potrivit jurisprudenței constante a Curții, este permis să se țină cont, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o indicație, fie ea aproximativă și imperfectă, a dimensiunii și a puterii economice a acesteia, cât și de partea din această cifră ce provine din produsele care fac obiectul încălcării și care este, așadar, de natură să furnizeze o indicație cu privire la amploarea acesteia (Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80,
EU:C:1983:158
, punctul 121, Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P -C‑208/02 P și C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, punctul 243, precum și Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia,
EU:C:2006:328
, punctul 100).
Rezultă din jurisprudența Curții că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, deși acordă Comisiei o marjă de apreciere, limitează totuși exercitarea acesteia prin instituirea unor criterii obiective pe care Comisia este obligată să le respecte. Astfel, pe de o parte, cuantumul amenzii care poate fi aplicată unei întreprinderi are un plafon cuantificabil și absolut, așa încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată unei anumite întreprinderi poate fi determinat în avans. Pe de altă parte, exercitarea acestei puteri de apreciere este de asemenea limitată de normele de conduită pe Comisia și le‑a impus ea însăși, în special în Orientările din 2006 (a se vedea în acest sens Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia, C‑501/11 P,
EU:C:2013:522
, punctul 58).
În conformitate cu punctul 13 din Orientările din 2006, „[p]entru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă […] cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul SEE”. Aceleași linii directoare precizează, la punctul 6: „combinarea valorii vânzărilor care au legătură cu încălcarea cu durata [acesteia] este considerată o valoare de înlocuire adecvată pentru a reflecta importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare”.
Rezultă că punctul 13 din Orientările din 2006 are drept obiectiv să rețină ca punct de plecare pentru calculul amenzii aplicate unei întreprinderi un cuantum care reflectă importanța economică a încălcării și ponderea relativă a întreprinderii respective în cadrul acesteia. În consecință, deși, desigur, noțiunea de valoare a vânzărilor prevăzută la punctul 13 nu se poate extinde până la înglobarea vânzărilor realizate de întreprinderea în discuție care nu intră în domeniul de aplicare al înțelegerii imputate, s‑ar aduce totuși atingere obiectivului urmărit de această dispoziție în cazul în care noțiunea menționată ar fi interpretată în sensul că vizează doar cifra de afaceri realizată cu vânzările pentru care s‑a stabilit că au fost afectate în mod real de această înțelegere (Hotărârea Team Relocations și alții/Comisia, C‑444/11 P,
EU:C:2013:464
, punctul 76).
O asemenea limitare ar avea, în plus, drept efect minimizarea artificială a importanței economice a încălcării săvârșite de o anumită întreprindere, având în vedere că simplul fapt că s‑au identificat un număr limitat de probe directe cu privire la vânzările afectate în mod real de înțelegere ar conduce la aplicarea în cele din urmă a unei amenzi fără o legătură reală cu domeniul de aplicare al înțelegerii în discuție. O astfel de recompensă pentru păstrarea caracterului secret ar aduce de asemenea atingere obiectivului de urmărire și de sancționare eficientă a încălcărilor articolului 81 CE și, în consecință, nu poate fi admisă (Hotărârea Team Relocations și alții/Comisia,
EU:C:2013:464
, punctul 77).
În orice caz, trebuie subliniat că partea din cifra de afaceri globală ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării este cea mai în măsură să reflecte importanța economică a acestei încălcări. Prin urmare, nu este necesar să se facă distincție între aceste vânzări după cum au fost efectuate față de terți independenți sau față de entități care aparțin aceleiași întreprinderi. Neluarea în considerare a valorii vânzărilor care intră în această din urmă categorie ar conduce în mod necesar la avantajarea, fără justificare, a societăților integrate vertical, permițându‑le să evite o sancțiune proporțională cu importanța lor pe piața produselor care fac obiectul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea KNP BT/Comisia,
EU:C:2000:625
, punctul 62).
Astfel, pe lângă beneficiul preconizat a fi obținut dintr‑un acord de stabilire orizontală a prețurilor în cadrul vânzărilor față de terți independenți, întreprinderile integrate vertical pot de asemenea obține un beneficiu dintr‑un astfel de acord pe piața din aval a produselor transformate în compunerea cărora intră produsele care fac obiectul încălcării, iar aceasta în două moduri diferite. Fie aceste întreprinderi repercutează majorările prețului factorilor de producție care rezultă din obiectul încălcării asupra celui al produselor transformate, fie nu le repercutează, ceea ce înseamnă că li se conferă astfel un avantaj la nivel de cost în raport cu concurenții lor care își procură aceiași factori de producție de pe piața produselor care fac obiectul încălcării.
Este motivul pentru care, după cum a arătat avocatul general la punctele 28-34 din concluzii, instanțele Uniunii au respins întotdeauna motivele prin intermediul cărora producătorii integrați vertical au urmărit să obțină excluderea vânzărilor lor interne din cifra de afaceri care servește drept bază pentru calculul amenzii lor (Hotărârea KNP BT/Comisia,
EU:C:2000:625
, punctul 62; a se vedea de asemenea Hotărârea Europa Carton/Comisia,
EU:T:1998:89
, punctul 128, Hotărârea KNP BT/Comisia,
EU:T:1998:91
, punctul 112, Hotărârea Lögstör Rör/Comisia,
EU:T:2002:72
, punctele 363-363, precum și Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia,
EU:T:2005:220
, punctul 260).
În sfârșit, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții rezultă că, în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii, prin aplicarea unor metode de calcul diferite nu se poate opera o discriminare între întreprinderile care au participat la aceeași încălcare a articolului 81 CE (a se vedea Hotărârea Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții, C‑628/10 P și C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, punctul 58).
Astfel cum s‑a amintit la punctul 58 din prezenta hotărâre, pentru aprecierea părții din cifra de afaceri globală ce provine din mărfurile care fac obiectul încălcării, nu este necesar să se facă distincție între vânzările interne și cele efectuate față de terți independenți. Rezultă că, pentru stabilirea acestei cifre de afaceri, întreprinderile integrate vertical se află într‑o situație comparabilă cu cea a producătorilor neintegrați vertical. Prin urmare, aceste două tipuri de întreprinderi trebuie să fie tratate în același mod. Excluderea vânzărilor interne din cifra de afaceri relevantă ar echivala cu favorizarea primelor, prin reducerea ponderii relative a acestora în cadrul încălcării, în detrimentul celorlalte pe baza unui criteriu fără legătură cu obiectivul urmărit la stabilirea acestei cifre de afaceri și care constă în reflectarea importanței economice a încălcării și a ponderii relative a fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la aceasta.
În cauză, Tribunalul a decis, la punctele 104-106 din hotărârea atacată:
„104
În speță, Comisia a considerat că acordurile anticoncurențiale vizau vânzările de sticlă plată către clienți independenți [considerentul (377) al deciziei [în litigiu]] și a utilizat, așadar, aceste vânzări pentru a calcula cuantumul de bază al amenzilor [considerentul (41), tabelul nr. 1 și considerentul (470) ale deciziei [în litigiu]]. Comisia a exclus, în consecință, din calculul amenzii vânzările de sticlă plată destinată să fie prelucrată de o unitate a întreprinderii sau de o societate din același grup. Întrucât existența unui comportament anticoncurențial nu a fost stabilită decât pentru vânzările către clienți independenți, nu se poate reproșa Comisiei că a exclus din calculul amenzii vânzările interne ale membrilor înțelegerii integrați vertical. În plus, nu se poate imputa Comisiei că nu a motivat excluderea respectivelor vânzări din calculul amenzii.
Pe de altă parte, după cum arată Comisia, nu s‑a stabilit că membrii înțelegerii integrați vertical care furnizau produsele în cauză unităților aceleiași întreprinderi sau unor societăți care fac parte din același grup de întreprinderi au beneficiat indirect de creșterea prețurilor acordată și nici că majorarea prețurilor pe piața din amonte ar fi condus la un avantaj concurențial pe piața din aval a sticlei plate prelucrate.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia Comisia ar fi încălcat principiul nediscriminării prin faptul că a exclus vânzările interne din calculul amenzii, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul egalității de tratament sau al nediscriminării impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv [a se vedea Hotărârea […] BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94, [
EU:T:1998:93
], punctul 309 și jurisprudența citată]. În speță, în măsura în care Comisia a considerat că acordurile anticoncurențiale nu vizau decât prețul sticlei plate facturat clienților independenți, excluderea vânzărilor interne din calculul amenzii în cazul membrilor înțelegerii integrați vertical a determinat‑o numai să trateze în mod diferit situații diferite în mod obiectiv. În consecință, nu se poate reproșa Comisiei că a încălcat principiul nediscriminării.”
Statuând astfel, Tribunalul a încălcat principiile jurisprudențiale amintite la punctele 52-62 din prezenta hotărâre.
În aceste condiții, motivul invocat de Guardian în susținerea recursului său, în măsura în care este întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament, trebuie admis, fără a fi necesară pronunțarea asupra acestui motiv în măsura în care se referă la încălcarea de către Tribunal a obligației de motivare. În consecință, este necesar să se admită recursul și să se anuleze hotărârea atacată în măsura în care prin aceasta s‑a respins motivul întemeiat pe încălcarea principiului nediscriminării în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii și în măsura în care Guardian a fost obligată la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
Conform articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea poate, atunci când anulează hotărârea Tribunalului, să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată. Aceasta este situația în speță. Astfel, Curtea dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța asupra acțiunii.
Cu toate acestea, este necesar să se precizeze întinderea controlului Curții. Tribunalul, pentru motivele expuse la punctele 28-93 din hotărârea atacată, a respins concluziile în anularea deciziei în litigiu. Întrucât Guardian nu a contestat aceste aprecieri în cadrul recursului său, acestea au rămas definitive. Prin urmare, Curții îi revine sarcina de a examina litigiul doar în măsura în care acesta se referă la motivul întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și a obligației de motivare în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii, invocat în susținerea concluziilor referitoare la reducerea acestuia.
Al doilea motiv invocat de Guardian în cadrul acțiunii sale formulate în fața Tribunalului, în vederea obținerii reducerii cuantumului amenzii, urmărește repararea inegalității de tratament care rezultă din excluderea vânzărilor interne din calculul acestei amenzi. Pentru motivele expuse la punctele 51-65 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate că, procedând la o astfel de excludere, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament.
În această privință, trebuie să se arate că din cuprinsul punctului 41 din comunicarea privind obiecțiunile rezultă că, dintre cele patru întreprinderi destinatare ale deciziei în litigiu, Guardian dispunea de cea mai mică cotă de piață, estimată între 10 % și 20 %. Cea deținută de Saint‑Gobain, cuprinsă între 20 % și 30 %, era cea mai mare. În schimb, în stadiul deciziei în litigiu, această ordine a fost inversată, Saint‑Gobain deținând astfel cota de piață cea mai mică, cuprinsă între 10 % și 20 %, iar Guardian cea mai mare, respectiv 25 %, fără ca decizia în litigiu să conțină vreo explicație cu privire la motivele unei modificări atât de importante a bazei de calcul al amenzii. Prin urmare, excluderea vânzărilor interne a condus la reducerea ponderii relative a Saint‑Gobain în cadrul încălcării și la creșterea corelativă a celei a Guardian.
În această privință, argumentul Comisiei potrivit căruia cuantumul amenzii aplicate Saint‑Gobain ar fi fost majorat cu 30 % pentru a reflecta mai bine faptul că este vorba despre un producător integrat vertical nu poate fi reținut. Astfel, potrivit considerentului (519) al deciziei în litigiu, majorarea în cauză a fost impusă Saint‑Gobain pentru a conferi amenzii un caracter suficient de disuasiv, având în vedere în special „prezența [sa] mai importantă în sectorul sticlei” și „cifra sa de afaceri, [care], în termeni absoluți, este net mai importantă decât cea a celorlalți”.
În consecință, al doilea motiv invocat de Guardian în fața Tribunalului pentru obținerea reducerii cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată de Comisie trebuie declarat întemeiat.
Prin urmare, este necesar să se statueze, în temeiul competenței de fond recunoscute Curții la articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003, asupra cuantumului amenzii care trebuie aplicată Guardian (Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, punctul 79, și Hotărârea Alliance One International/Comisia, C‑679/11 P,
EU:C:2013:606
, punctul 104).
În această privință, trebuie amintit că articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede că, la stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării. În plus, din alineatul (2) al doilea paragraf al aceluiași articol 23 reiese că, pentru fiecare întreprindere și asociere de întreprinderi care participă la încălcare, amenda nu poate depăși 10 % din cifra de afaceri totală realizată în exercițiul financiar precedent.
Deși revine Curții, în cadrul competenței sale de fond în materie, sarcina de a aprecia circumstanțele speței și tipul de încălcare în cauză pentru a stabili cuantumul amenzii, exercitarea unei competențe de fond nu poate antrena, la momentul stabilirii cuantumului amenzilor aplicate, o discriminare între întreprinderile care au participat la un acord sau la o practică concertată contrare articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Comisia/Verhuizingen Coppens,
EU:C:2012:778
, punctul 80).
În ceea ce privește reducerea cuantumului amenzii, părțile se opun atât principiului, cât și cuantificării acesteia.
În primul rând, Comisia apreciază că faptul că luarea în considerare a vânzărilor interne ar fi condus la amenzi mai ridicate pentru ceilalți participanți la înțelegere nu permite reducerea amenzii aplicate Guardian, ceea ce aceasta din urmă contestă.
În această privință, este suficient să se arate că, întrucât Curtea a constatat nelegalitatea deciziei în litigiu, aceasta este competentă, în cadrul exercitării competenței sale de fond, să substituie propria apreciere celei a Comisiei și, în consecință, să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda (a se vedea Hotărârea Groupe Danone/Comisia, C‑3/06 P,
EU:C:2007:88
, punctul 61, precum și Hotărârea Otis și alții,
EU:C:2012:684
, punctul 62). Această competență este exercitată ținând seama de toate împrejurările de fapt (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P,
EU:C:2009:505
, punctul 86 și jurisprudența citată). În consecință, argumentul Comisiei menționat anterior trebuie respins.
În al doilea rând, părțile se opun cotei de reducere care trebuie aplicată amenzii pentru compensarea inegalității de tratament care rezultă din excluderea vânzărilor interne din calculul cuantumului amenzii. Guardian apreciază, comparând datele care figurează în decizia în litigiu cu cele din comunicarea privind obiecțiunile, că acest cuantum trebuie redus până la concurența a 37 %. Comisia, în scrisoarea sa din 10 februarie 2012, consideră că reducerea nu poate depăși 30 %. Aceasta arată că datele pe care Guardian își întemeiază calculele includ vânzările anumitor tipuri de sticlă care figurează în comunicarea privind obiecțiunile, însă care nu au fost incluse în decizia în litigiu.
În aceste condiții, având în vedere toate împrejurările de fapt și de drept din speță, este necesar să se reducă cu 30 % cuantumul amenzii aplicate Guardian la articolul 2 din decizia în litigiu și să se stabilească acest cuantum la suma de 103600000 euro.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
În temeiul articolului 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În conformitate cu articolul 138 alineatul (3) din regulamentul de procedură menționat, în cazul în care părțile cad fiecare în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
Întrucât recursul formulat de Guardian este admis în parte, este necesară obligarea Comisiei să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei din prezentul recurs, jumătate din cheltuielile efectuate de Guardian în cadrul acestor două proceduri. Guardian va suporta jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente acestora.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia (T‑82/08,
EU:T:2012:494
) în măsura în care prin aceasta s‑a respins motivul întemeiat pe încălcarea principiului nediscriminării în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii aplicate în solidar Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl și acestea au fost obligate la plata cheltuielilor de judecată.

2)
Anulează articolul 2 din Decizia C(2007) 5791 final a Comisiei din 28 noiembrie 2007 privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39165 – Sticlă plată) în măsura în care acesta stabilește cuantumul amenzii aplicate în solidar Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl la suma de 148000000 euro.

3)
Stabilește cuantumul amenzii aplicate în solidar Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl ca urmare a încălcării constatate la articolul 1 din decizia menționată la suma de 103600000 euro.

4)
Respinge în rest recursul.

5)
Comisia Europeană suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei din recurs, jumătate din cheltuielile efectuate de Guardian Industries Corp. și de Guardian Europe Sàrl în cadrul acestor două proceduri.

6)
Guardian Industries Corp. și Guardian Europe Sàrl suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurilor menționate.

Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: engleza.