CELEX: 62010CJ0506
Nolīgums starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos
Vienlīdzīga attieksme
Pašnodarbinātās personas, kas šķērso robežu
Līgums par lauku zemes nomu
Lauksaimniecības struktūra
Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas ļauj iebilst pret līgumu, ja produkti, kurus valsts teritorijā saražojuši Šveices pārrobežu lauksaimnieki, ir paredzēti eksportam bez muitas nodokļa uz Šveici

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt atbilstošos Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm,
no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada
21. jūnijā (OV 2002, L 114, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Nolīgums”), noteikumus.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Šveices pilsoni M. Grafu [
M. Graf
] un Vācijas pilsoni M. Engelu, no vienas puses, un
Landratsamt Waldshut
, no otras puses, par minētā dienesta atteikumu saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu apstiprināt lauku zemes nomas līgumu,
kurus noslēgušas pirmās divas minētās personas.

Atbilstošās tiesību normas

Nolīgums
Saskaņā ar Nolīguma 1. panta a) un d) punktu tā mērķis it īpaši ir piešķirt Eiropas Kopienas dalībvalstu un Šveices Konfederācijas
pilsoņiem iebraukšanas un uzturēšanās tiesības, tiesības uz darbu kā darba ņēmējiem, tiesības veikt uzņēmējdarbību kā pašnodarbinātām
personām un tiesības palikt līgumslēdzēju pušu teritorijā, kā arī nodrošināt tādus pašus dzīves, nodarbinātības un darba apstākļus,
kādi tiek nodrošināti pilsoņiem.
2. pantā ar nosaukumu “Diskriminācijas aizliegums” ir paredzēts:
“Piemērojot šā nolīguma I, II un III pielikuma noteikumus un saskaņā ar tiem, vienas līgumslēdzējas puses pilsoņi, kuri likumīgi
uzturas otras līgumslēdzējas puses teritorijā, netiek diskriminēti viņu pilsonības dēļ.”
Saskaņā ar 7. pantu, kura nosaukums ir “Citas tiesības”:
“Līgumslēdzējas puses saskaņā ar I pielikumu reglamentē turpmāk minētās ar personu brīvu pārvietošanos saistītās tiesības:
a)      tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar valsts pilsoņiem attiecībā uz piekļuvi saimnieciskai darbībai un tās veikšanu,
kā arī dzīves, nodarbinātības un darba apstākļiem;
[..].”
13. pantā ar nosaukumu “Atturēšanās no jebkādas darbības” ir paredzēts:
“Līgumslēdzējas puses apņemas nepieņemt jaunus ierobežojošus tiesību aktus attiecībā uz otras līgumslēdzējas valsts pilsoņiem
jomās, uz kurām attiecas šis nolīgums.”
16. pants ar nosaukumu “Atsauce uz Kopienas tiesībām” ir izteikts šādi:
“1.      Lai sasniegtu šā nolīguma mērķus, līgumslēdzējas puses veiks visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka attiecībās
starp tām tiek piemērotas tiesības un pienākumi, kuri ir līdzvērtīgi Eiropas Kopienu tiesību aktos, uz kuriem ir izdarīta
atsauce, ietvertajām tiesībām un pienākumiem.
2.      Ciktāl šā nolīguma piemērošana ietver Kopienu tiesību jēdzienus, līdz šā nolīguma parakstīšanas dienai tiks ņemta vērā attiecīgā
Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra. Par Tiesas judikatūru pēc minētā datuma Šveice tiks informēta. Lai nodrošinātu pienācīgu
šā nolīguma darbību, apvienotā komiteja pēc kādas līgumslēdzējas puses pieprasījuma noteiks sekas, kas izriet no šīs Tiesas
judikatūras.”
Nolīguma I pielikumā ir reglamentēta personu brīva pārvietošanās. Saskaņā ar tā 2. pantu ar nosaukumu “Uzturēšanās un saimnieciska
darbība”:
“1.      Neskarot pārejas periodā spēkā esošos noteikumus, kas paredzēti šī nolīguma 10. pantā un šī pielikuma VII nodaļā, līgumslēdzēju
pušu pilsoņiem ir tiesības atbilstoši II līdz IV nodaļas nosacījumiem uzturēties otras līgumslēdzējas puses teritorijā un
veikt tajā algotu darbu. Kā pierādījums šīm tiesībām tiek izsniegta uzturēšanās atļauja vai īpaša atļauja personām no pierobežas
zonas.
[..]”
Šī pielikuma 5. panta ar nosaukumu “Sabiedriskā kārtība” 1. punktā ir paredzēts:
“Šā nolīguma noteikumos piešķirtās tiesības var ierobežot vienīgi ar tiesību aktiem, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības,
valsts drošības un sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem.”
Minētā pielikuma III nodaļa attiecas uz “pašnodarbinātām personām”, kas atbilstoši šīs nodaļas 12. panta 1. punktā sniegtajai
definīcijai ir līgumslēdzējas puses valsts pilsoņi, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību otras līgumslēdzējas puses teritorijā,
lai strādātu kā pašnodarbinātas personas.
Minētās nodaļas 13. panta ar nosaukumu “Pašnodarbinātās personas, kas šķērso robežu ” 1. punktā ir noteikts:
“Pašnodarbināts darbinieks, kas šķērso robežu, ir līgumslēdzējas puses pilsonis, kura dzīvesvieta ir līgumslēdzējas puses
teritorijā, bet kurš darbojas kā pašnodarbināta persona otras līgumslēdzējas puses teritorijā, parasti atgriežoties savā dzīvesvietā
katru dienu vai vismaz vienreiz nedēļā.”
Minētās sadaļas 15. panta, kura nosaukums ir “Vienlīdzīga attieksme”, 1. punktā ir paredzēts:
“Attiecībā uz pieeju pašnodarbinātībai un tās īstenošanu uzņemošajā valstī pret pašnodarbināto personu ir ne mazāk labvēlīga
attieksme kā pret savas valsts pilsoņiem.”
25. panta, kas ir vienīgais pants Nolīguma I pielikuma VI sadaļā ar nosaukumu “Nekustamā īpašuma iegāde”, 3. punktā ir paredzēts:
“Personai, kas šķērso robežu, ir tādas pašas tiesības kā pilsonim attiecībā uz nekustamā īpašuma pirkšanu savai ekonomiskajai
darbībai vai attiecībā uz otru mājvietu. Uzņemošās valsts atstāšana neuzliek pienākumu pārdot šādu īpašumu. Viņam var atļaut
iegādāties arī brīvdienu mītni. Šis nolīgums neskar noteikumus, ko uzņemošajā valstī piemēro vienīgi kapitālieguldījumiem
vai darījumiem ar neapbūvētu zemi vai dzīvokļiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar 1985. gada 8. novembra Federālā likuma par lauku zemes nomas
līgumu paziņošanu un apstrīdēšanu (
Gesetz über die Anzeige und Beanstandung von Landpachtverträgen
,
BGBl
. I, 2075. lpp.; turpmāk tekstā – “
Landpachtverkehrsgesetz
”), 2. pantu par lauku zemes nomas līguma noslēgšanu viena mēneša laikā ir jāpaziņo kompetentajai iestādei –
Landratsamt
. Šī iestāde saskaņā ar minētā likuma 4. panta 1. punktu var celt iebildumus pret paziņoto nomas līgumu, ja iznomāšana rada
“neveselīgu” zemes izmantošanas sadalījumu vai ekonomiski neizdevīgu sadalījumu saistībā ar tās izmantošanu vai arī nomas
maksa ir nesamērīga salīdzinājumā ar ražīgumu. Atbilstoši tā paša likuma 4. panta 6. punktam
Länder
[federālās zemes] var paredzēt citus iebildumu pamatus attiecībā uz atsevišķām to teritoriju daļām, ciktāl tas ir absolūti
nepieciešams, lai novērstu nopietnus draudus lauksaimniecības struktūrai.
Izmantojot šo iespēju, Bādenes–Virtembergas federālā zeme pieņēma likumu par [Federālo] likumu par darījumiem ar zemi un par
lauku zemes nomas ieviešanu (
Baden‑Württembergisches Ausführungsgesetz zum Grundstücksverkehrsgesetz und zum Landpachtverkehrgesetz
) 2006. gada 21. februāra redakcijā (
Gesetzblatt
, 85. lpp.; turpmāk tekstā – “
Ausführungsgesetz
”), kura 6. panta 1.a punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Lai novērstu nopietnus draudus lauksaimniecības struktūrai, pret lauku zemes nomas līgumiem var iebilst attiecīgajā apgabalā,
neskarot [
Landpachtverkehrsgesetz
] 4. pantā minētos iemeslus, arī tad, ja zemes gabala iznomāšanas mērķis ir tādu lauksaimniecības produktu ražošana, kuru
izvešana ārpus kopējā tirgus tiek atbrīvota no muitas nodokļiem, tādējādi radot konkurences izkropļojumus.”
Kopš 2010. gada 1. jūlija
Ausführungsgesetz
ir aizstāts ar 2009. gada 10. novembra Likumu par lauksaimniecības struktūras uzlabošanas pasākumiem Bādenes–Virtembergas
federālajā zemē (
Gesetz über Maßnahmen zur Verbesserung der Agrarstruktur in Baden-Württenberg
;
Gesetzblatt
, 645. lpp.), kura 13. panta 3. punkta otrais teikums ir identisks
Ausführungsgesetz
6. panta 1.a punktam.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
2010. gada 22. aprīlī R. Grafs, Šveices lauksaimnieks, kura uzņēmējdarbības vieta atrodas Šveicē, pierobežas zonā ar Vāciju,
un R. Engels, Bādenes–Virtembergas federālajā zemē atrodošās lauksaimniecības zemes īpašnieks, iesniedza apstiprināšanai
Landratsamt Waldshut
2006. gada 26. februārī noslēgto lauku zemes nomas līgumu. Atbilstoši šim līgumam R. Engels iznomā R. Grafam 369 ārus aramzemes
pierobežas zonā ar Šveici par ikgadējo nomas maksu EUR 1200. Uz šī zemes gabala saražotos produktus R. Grafs vēlas eksportēt
uz Šveici.
Ar 2010. gada 17. jūnija lēmumu
Landratsamt Waldshut
apstrīdēja šo nomas līgumu un pieprasīja līgumslēdzējām pusēm to nekavējoties izbeigt. Norādot, ka apstiprināšanas procedūrā
atbilstoši
Landpachtverkehrsgesetz
Šveices lauksaimnieki kā pašnodarbinātās personas, kas šķērso robežu, esot pielīdzināti Vācijas lauksaimniekiem,
Landratsamt Waldshut
tomēr uzskatīja, ka nomas līguma apstiprināšanas atteikums ir pamatots ar
Ausführungsgesetz
6. panta 1.a punktu.
Landratsamt Waldshut
norādīja, ka pastāv konkurences izkropļošana un ka Vācijas lauksaimnieki, kuriem ir vajadzība pēc izmantoto platību palielināšanas,
ir izrādījuši interesi par šīs zemes iznomāšanu par vietējiem apstākļiem atbilstošu nomas maksu. Tādējādi pastāvot neveselīgs
zemes un zemes gabalu sadalījums.
Šo lēmumu R. Grafs un R. Engels apstrīdēja
Amtsgericht Waldshut‑Tiengen
(Valdshūtas–Tīngenes pirmās instances tiesā), īpaši norādot, ka
Ausführungsgesetz
6. panta 1.a punkts ir pretējs Nolīgumam.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pastāv konkurences izkropļojums, jo R. Grafs par savu Vācijā audzēto produktu pārdošanu Šveicē
saņems atlīdzību, kas būs lielāka nekā atlīdzība, ko viņš saņemtu Vācijā. Šī tiesa uzskata, ka
Landratsamt Waldshut
pret līgumu celtie iebildumi būtu atbilstoši, ja
Ausführungsgesetz
6. panta 1.a punkts būtu saderīgs ar Nolīgumu.
Ņemot vērā šos apsvērumus,
Amtsgericht Waldshut‑Tiengen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai
Ausführungsgesetz
[Īstenošanas likuma] 6. panta 1.a punkts atbilst Nolīgumam [..]?”

Par prejudiciālo jautājumu
Jānorāda, ka pašnodarbinātas personas, kura šķērso robežu un kura ir reģistrēta līgumslēdzējas puses teritorijā un nomā lauksaimniecības
zemi, kas atrodas otras līgumslēdzējas puses teritorijā, situācija ietilpst Nolīguma piemērošanas jomā neatkarīgi no saimnieciskās
darbības, kam domāts lauku zemes nomas līgums, mērķa.
Turklāt ir jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka Nolīguma I pielikuma 15. panta 1. punktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes
princips attiecībā uz piekļuvi nodarbinātībai un tās īstenošanu ir attiecināms ne tikai uz “pašnodarbinātām personām” šī pielikuma
12. panta 1. punkta izpratnē, bet arī uz tādām pašnodarbinātām personām, kas šķērso robežu, minētā pielikuma 13. panta 1. punkta
izpratnē kā Šveices pārrobežu lauksaimnieki (skat. 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑13/08
Stamm
un
Hauser
, Krājums, I‑11087. lpp., 47.–49. punkts, kā arī rezolutīvā daļa).
Tātad ir jāizvērtē, vai vienlīdzīgas attieksmes princips saistībā ar piekļuvi nodarbinātībai un tās īstenošanu, kas attiecībā
uz pašnodarbinātām personām, kuras šķērso robežu, ir paredzēts Nolīguma I pielikuma 15. panta 1. punktā, nepieļauj tādu tiesisko
regulējumu, kāds ir pamata lietā.
Jākonstatē, ka tiesiskais regulējums pamata lietā atbilstoši tā tekstam nerada tiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, jo kompetentā
iestāde var iebilst pret lauku zemes nomas līgumiem neatkarīgi no līgumslēdzēju pilsonības, ja vien šī tiesiskā regulējuma
nosacījumi ir izpildīti.
Tomēr atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir Savienības tiesību jēdziens, aizliedz
ne vien atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet vēl arī visas slēptās diskriminācijas formas, kuras, piemērojot citus izšķiršanas
kritērijus, faktiski izraisa tādu pašu rezultātu (skat., piemēram, 1996. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑278/94 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I‑4307. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī judikatūra, kas pastāvēja jau Nolīguma parakstīšanas dienā, saskaņā
ar tā 16. panta 2. punktu ir attiecināma arī uz minētā nolīguma piemērošanu.
Jautājumā par to, vai pamata lietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi par lauku zemes nomas līguma aizliegšanu
faktiski nozīmē netiešu diskrimināciju, ir pamats uzskatīt, ka tāda netieša diskriminācija pastāv, ja vien personu, kuras
šķērso robežu un kuras ir reģistrētas Šveicē un apsaimnieko lauksaimniecības zemi Vācijā, vidū acīmredzami ir skaitliski vairāk
Šveices, nevis Vācijas pilsoņu (šajā ziņā skat. 1996. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑107/94
Asscher
,
Recueil
, I‑3089. lpp., 37. un 38. punkts).
Tiesiskajā regulējumā pamata lietā paredzētie nosacījumi faktiski lielākoties varētu nodarīt kaitējumu Šveices lauksaimniekiem.
Ja tāda diskriminācija tiek konstatēta, ir jāizvērtē, vai to var attaisnot ar kādu no Nolīgumā paredzētajiem pamatiem.
Vispirms ir jāuzsver, ka
Landratsamt Waldshut
norādītā konkurences izkropļošana, ņemot vērā faktu, ka tādi Šveices pārrobežu lauksaimnieki kā R. Grafs par Šveicē pārdotiem
produktiem, kas saražoti Vācijā, saņemtu lielāku atlīdzību nekā par Vācijā pārdotiem produktiem, nav Nolīguma I pielikuma
5. panta 1. punktā paredzētais pamats, uz kuru varētu atsaukties, lai ierobežotu ar minētā Nolīguma normām piešķirtās tiesības.
Turklāt
Landratsamt Waldshut
atsaucas uz teritorijas plānošanas mērķi kā sabiedrisko kārtību attaisnojošu pamatu Nolīguma 5. panta 1. punkta izpratnē.
Saskaņā ar šo tiesību normu sabiedriskā kārtība ir uzskatāma par pamatu, kas var ierobežot ar Nolīgumu piešķirtās tiesības.
Kaut gan līgumslēdzējas valstis saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika posmā var atšķirties, būtībā ir
tiesīgas brīvi noteikt sabiedriskās kārtības prasības, tomēr to saturu nevar noteikt katra dalībvalsts vienpusēji bez Tiesas
kontroles (šajā ziņā skat. 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑33/07
Jipa
, Krājums, I‑5157. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Ņemot vērā šo konstatējumu, jēdziens “sabiedriskā kārtība”
ir jāaplūko un jāinterpretē Nolīguma ietvaros un atbilstoši tajā paredzētajiem mērķiem.
Jānorāda, ka plašākā mērogā Nolīgumā ir iekļautas attiecības starp Eiropas Savienību un Šveices Konfederāciju, kura, kaut
arī nav izvēlējusies iesaistīties Eiropas Ekonomikas zonā un Savienības iekšējā tirgū, tomēr ir saistīta ar Savienību ar vairākiem
nolīgumiem, kuri aptver daudzas nozares un kuros ir paredzētas īpašas tiesības un pienākumi, kas dažos aspektos ir analoģiskas
Līgumā paredzētajām tiesībām un pienākumiem. Šo nolīgumu, tostarp pamata lietā aplūkotā Nolīguma, galvenais mērķis ir Savienības
un Šveices Konfederācijas ekonomisko saišu nostiprināšana. Tādējādi Nolīguma I pielikuma 5. panta 1. punktā izsmeļoši uzskaitītie
pamati kā attaisnojums atkāpēm no tādiem Nolīguma pamatnoteikumiem kā vienlīdzīgas attieksmes princips ir jāinterpretē šauri.
Raugoties no šī viedokļa, ir jāsecina, ka, kaut arī teritorijas plānošana un saprātīgs lauksaimniecības zemes sadalījums noteiktos
apstākļos var būt likumīgs vispārējo interešu mērķis, uz tādiem noteikumiem, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, par lauksaimniecības
zemes iznomāšanu nekādā ziņā nevar attiekties jēdziens “sabiedriskā kārtība” Nolīguma I pielikuma 5. panta 1. punkta izpratnē
un tie nevar ierobežot Nolīgumā paredzētās tiesības.
Jāpiebilst, ka tāds diskriminējošs tiesiskais regulējums kā pamata lietā kā jauns ierobežojošs pasākums būtu pretrunā arī
līguma 13. pantā paredzētajam noteikumam par atturēšanos no jebkādas darbības.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Nolīguma I pielikuma 15. panta 1. punktā paredzētais
vienlīdzīgas attieksmes princips nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kurā ir paredzēts, ka šīs
dalībvalsts kompetentā iestāde var celt iebildumus pret lauku zemes nomas līgumu, kas noslēgts starp šīs dalībvalsts iedzīvotāju
un otras līgumslēdzējas puses pierobežas iedzīvotāju attiecībā uz zemesgabalu, kurš atrodas noteiktā šīs dalībvalsts apgabalā,
pamatojoties uz to, ka iznomātais zemes gabals tiek izmantots lauksaimniecības produktu ražošanai, lai tos bez muitas nodokļa
eksportētu ārpus Savienības iekšējā tirgus, un ka rodas konkurences izkropļojumi, ja šī tiesiskā regulējuma piemērošana acīmredzami
ietekmē lielāku otras līgumslēdzējas puses pilsoņu skaitu nekā tās dalībvalsts pilsoņus, kuras teritorijā šis tiesiskais regulējums
ir piemērojams. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tāda situācija pastāv.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu
brīvu pārvietošanos, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā, I pielikuma 15. panta 1. punktā paredzētais vienlīdzīgas
attieksmes princips nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā, kurā ir paredzēts, ka šīs dalībvalsts
kompetentā iestāde var celt iebildumus pret lauku zemes nomas līgumu, kas noslēgts starp šīs dalībvalsts iedzīvotāju un otras
līgumslēdzējas puses pierobežas iedzīvotāju attiecībā uz zemesgabalu, kurš atrodas noteiktā šīs dalībvalsts apgabalā, pamatojoties
uz to, ka iznomātais zemes gabals tiek izmantots lauksaimniecības produktu ražošanai, lai tos bez muitas nodokļa eksportētu
ārpus Savienības iekšējā tirgus, un ka rodas konkurences izkropļojumi, ja šī tiesiskā regulējuma piemērošana acīmredzami ietekmē
lielāku otras līgumslēdzējas puses pilsoņu skaitu nekā tās dalībvalsts pilsoņus, kuras teritorijā šis tiesiskais regulējums
ir piemērojams. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai minētā situācija pastāv.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.