CELEX: 62014CJ0509
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2001/23/ES
Článek 1 odst. 1
Převody podniků
Zachování práv zaměstnanců
Povinnost nabyvatele převzít zaměstnance
Veřejný podnik pověřený veřejnou službou
Poskytování služby jiným podnikem na základě smlouvy o správě veřejných služeb
Rozhodnutí neobnovit tuto smlouvu po uplynutí doby jejího trvání
Zachování identity hospodářské jednotky
Činnost zakládající se především na zařízeních
Nepřevzetí zaměstnanců

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. L 82, s. 16
; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF) na straně jedné a L. Aira Pascualem, Fondo de Garantía Salarial (Záruční mzdový fond) a Algeposa Terminales Ferroviarios SL (dále jen „Algeposa“) na straně druhé, jehož předmětem je hromadné propouštění z hospodářských důvodů, jež se týkalo L. Aira Pascuala.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2001/23 představuje kodifikaci směrnice Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, závodů nebo částí závodů (
Úř. věst. L 61, s. 26
), ve znění směrnice Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (
Úř. věst. L 201, s. 88
).
Článek 1 odst. 1 směrnice 2001/23 stanoví:
„a)
Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.
b)
S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.
c)
Tato směrnice se vztahuje na veřejné a soukromé podniky vykonávající hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle. Správní reorganizace orgánů veřejné správy nebo převod správních funkcí mezi orgány veřejné správy není převodem ve smyslu této směrnice.“
Článek 2 uvedené směrnice v odstavci 1 stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
a)
‚převodcem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 přestává být zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu;
b)
‚nabyvatelem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která se v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 stává zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu;
[...]“
Článek 3 odst. 1 první pododstavec téže směrnice zní takto:
„Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.“
Podle čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2001/23:
„Převod podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu nepředstavuje sám o sobě pro převodce nebo nabyvatele důvod k propouštění. Toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců.“
Španělské právo
Pravidla vztahující se na zaměstnance v případě převodů hospodářských jednotek jsou definována královským legislativním nařízením 1/1995, kterým se schvaluje přepracované znění zákoníku práce (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), ze dne 24. března 1995 (BOE č. 75 ze dne 29. března 1995, s. 9654), ve znění zákona 12/2001 ze dne 9. července 2001 (BOE č. 164 ze dne 10. července 2001, s. 24890, dále jen „zákoník práce“).
Článek 44 odst. 1 a 2 zákoníku práce stanoví:
„1.   Převod podniku, závodu nebo samostatné výrobní jednotky podniku nevede automaticky k ukončení pracovních poměrů; na nového zaměstnavatele přechází práva a povinnosti předchozího zaměstnavatele v rámci pracovní smlouvy a sociálního zabezpečení, včetně závazků souvisejících s důchodovým pojištěním, za podmínek stanovených zvláštními právními předpisy, a obecně veškeré závazky v oblasti doplňkového sociálního zabezpečení, které na sebe vzal převodce.
2.   Pro účely tohoto článku se převodem podniku rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
ADIF je veřejným podnikem, jenž je pověřen službou spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy v terminálu v Bilbau (Španělsko). Tato služba je poskytována podniku Renfe Operadora.
Na základě smlouvy o správě veřejných služeb, jež nabyla účinnosti dne 1. března 2008, ADIF externalizoval správu této služby a svěřil její výkon podniku Algeposa. Algeposa poskytoval tuto službu v zařízeních podniku ADIF a za pomoci jeřábů patřících posledně uvedenému podniku.
Uvedená smlouva byla uzavřena na dobu 48 měsíců. Po uplynutí této doby byla prodloužena do 30. června 2013.
V květnu 2013 ADIF přidělil několik svých zaměstnanců podniku Algeposa za účelem toho, aby se mezi zaměstnanci daného podniku zaškolili.
V červnu 2013 ADIF informoval Algeposa o tom, že nemá v úmyslu po 30. červnu 2013 uvedenou smlouvu prodloužit, a to z důvodu, že od tohoto data bude poskytovat službu, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců. ADIF rovněž podniku Algeposa sdělil, že odmítá převzít práva a povinnosti posledně uvedeného podniku ve vztahu k jeho zaměstnancům.
Algeposa proto přistoupil k hromadnému propuštění několika zaměstnanců z hospodářských důvodů, včetně L. Aira Pascuala, jenž byl dříve přidělen k plnění smlouvy o správě veřejných služeb uzavřené s ADIF.
Dne 30. července 2013 podal L. Aria Pascual žalobu proti ADIF, Záručnímu mzdovému fondu a Algeposa k Juzgado de lo Social 10 Bilbao (Pracovní soud č. 10 v Bilbau), jelikož se domníval, že po uplynutí doby platnosti smlouvy uzavřené s Algeposa byl ADIF povinen nahradit tento podnik v pracovním poměru s jeho zaměstnanci. Podle názoru L. Aira Pascuala představovalo přímé převzetí správy poskytování služby dotčené v původním řízení ze strany ADIF převod podniku ve smyslu článku 44 zákoníku práce. Luis Aira Pascual se proto domáhal toho, aby bylo propuštění zrušeno nebo podpůrně prohlášeno za protiprávní a ADIF bylo nařízeno, aby ho znovu zaměstnal.
Uvedený soud žalobě L. Aira Pascuala vyhověl a prohlásil propuštění za protiprávní, jakož i nařídil ADIF znovu L. Aira Pascuala zaměstnat a vyplatit mu náhradu škody ve výši 28793,29 eura. Luis Aira Pascual musel naopak vrátit podniku Algeposa odstupné ve výši 9557,87 eura, kterou mu tento podnik vyplatil v souvislosti s ukončením jeho pracovní smlouvy.
Tentýž soud měl za to, že ADIF tím, že odmítl nahradit podnik Algeposa v pracovním poměru uzavřeným mezi posledně uvedeným podnikem a L. Aira Pascualem, porušil povinnosti vyplývající z výkladu článku 44 zákoníku práce v souladu se směrnicí 2001/23. Podle jeho názoru k převodu podniku totiž došlo, neboť služba dotčená v původním řízení byla nadále poskytována prostřednictvím týchž hmotných prostředků nezbytných k jejímu poskytování, pro téhož zákazníka a v týchž zařízeních.
ADIF se proti tomuto rozhodnutí Juzgado de lo Social 10 Bilbao (Pracovní soud č. 10 v Bilbau) odvolal k Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrchní soud Autonomního společenství Baskicko).
Posledně uvedený soud se domnívá, že Soudní dvůr dosud nerozhodl o otázce, zda pojem „převod podniku“ ve smyslu směrnice 2001/23 zahrnuje případ přímého převzetí správy veřejné služby podnikem, jenž je výkonem této služby pověřen, pokud se tento podnik rozhodne využít k této správě své vlastní zaměstnance, aniž převezme zaměstnance smluvní strany, které byla předtím uvedená správa svěřena, a použité hmotné prostředky, jež jsou nezbytné k poskytování této služby, vždy patřily uvedenému podniku, který vyžadoval, aby je uvedená smluvní strana používala.
Za těchto podmínek se Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrchní soud Autonomního společenství Baskicko), rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
K předběžné otázce
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudky Krüger,
C‑334/95
,
EU:C:1997:378
, body
a
, jakož i a Byankov,
C‑249/11
,
EU:C:2012:608
, bod
).
V projednávaném případě je podstatou otázky předkládajícího soudu to, zda musí být čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 vykládán v tom smyslu, že do rozsahu působnosti této směrnice spadá situace, kdy veřejný podnik, pověřený hospodářskou činností spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy, svěří na základě smlouvy o správě veřejných služeb výkon této činnosti jinému podniku s tím, že mu poskytne infrastrukturu a potřebné vybavení, jež vlastní, a posléze se rozhodne ukončit tuto smlouvu, aniž převezme zaměstnance tohoto podniku, a to z důvodu, že nadále bude uvedenou činnost vykonávat sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců.
Za účelem odpovědi na takto přeformulovanou otázku je třeba zaprvé uvést, že podle čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2001/23 se tato směrnice vztahuje na veřejné podniky vykonávající hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle.
Soudní dvůr tak rozhodl, že pouhá skutečnost, že nabyvatelem je veřejnoprávní právnická osoba, neumožňuje vyloučit existenci převodu spadajícího do rozsahu působnosti směrnice 2001/23 (v tomto smyslu viz rozsudek CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatura).
Skutečnost, že právnická osoba dotčená v původním řízení je veřejným podnikem pověřeným veřejnou službou, ji tudíž nevylučuje z rozsahu působnosti směrnice 2001/23.
Zadruhé je nutné uvést, že podle čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23 se tato směrnice vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.
V tomto ohledu z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že se uvedená směrnice vztahuje na všechny případy změny, v rámci smluvních vztahů, fyzické nebo právnické osoby odpovědné za provozování podniku, která z tohoto důvodu přebírá závazky zaměstnavatele vůči zaměstnancům podniku, přičemž je irelevantní, zda se převádí vlastnictví hmotného majetku (viz rozsudky Abler a další,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
, jakož i CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
Soudní dvůr rovněž dospěl k závěru, že do rozsahu působnosti směrnice 2001/13 spadá situace, kdy se podnik, který svěřil skutečný výkon prací jinému podniku, rozhodne ukončit smlouvu s uvedeným podnikem a zajišťovat tyto práce nadále sám (v tomto smyslu viz rozsudek CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
Z toho vyplývá, že nelze vyloučit, že se směrnice 2001/23 vztahuje na situaci, kdy veřejný podnik pověřený hospodářskou činností spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy svěří na základě smlouvy o správě veřejných služeb výkon této činnosti jinému podniku, posléze se rozhodne ukončit tuto smlouvu a uvedenou činnost vykonávat sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců.
Zatřetí je důležité uvést, že podle čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23 se musí jednat o převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou, aby se na takový převod vztahovala tato směrnice.
K určení, zda je tato podmínka splněna, je třeba vzít v úvahu všechny skutkové okolnosti charakterizující dotčenou operaci, k nimž patří zejména typ podniku nebo závodu, o který se jedná, převedení, nebo nepřevedení takového hmotného majetku, jako jsou budovy a movitý majetek, hodnota nehmotného majetku v době převodu, převzetí, nebo nepřevzetí podstatné části původních zaměstnanců novým vedením podniku, převedení, nebo nepřevedení klientely, jakož i stupeň podobnosti činností vykonávaných před převodem a po převodu a délka případného pozastavení těchto činností. Tyto skutečnosti představují nicméně pouze dílčí aspekty celkového posouzení, které je třeba provést, a nemohou být proto hodnoceny samostatně (viz rozsudky Abler a další,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, body
a
, jakož i CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr měl zejména za to, že vnitrostátní soud musí při posuzování skutkových okolností charakterizujících dotčenou operaci vzít v úvahu typ podniku nebo závodu, o který se jedná.
Z toho vyplývá, že význam, který je nutné připisovat jednotlivým kritériím existence převodu ve smyslu směrnice 2001/23, se nutně liší v závislosti na vykonávané činnosti, dokonce i na metodách výroby či provozu používaných v daném podniku, závodu nebo části podniku či závodu (v tomto smyslu viz rozsudek Abler a další,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr zajisté v tomto ohledu rozhodl, že v odvětví, ve kterém se činnost zakládá především na pracovní síle, nemůže být identita hospodářské jednotky zachována, jestliže podstatná část jejích zaměstnancům není údajným nabyvatelem převzata (v tomto smyslu viz rozsudek CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, bod
).
V takové situaci, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, je však třeba nejprve uvést, že dotčenou hospodářskou činnost, tedy službu spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy, nelze považovat za činnost zakládající se především na pracovní síle, jelikož vyžaduje hlavně potřebné vybavení.
Jak totiž vyplývá z předkládacího rozhodnutí, ADIF v rámci smlouvy o správě veřejných služeb uzavřené s podnikem Algeposa dal tomuto podniku k dispozici jeřáby a budovy, které se jeví jako nezbytné složky pro výkon činnosti dotčené v původním řízení. Tato činnost se tudíž zakládá především na vybavení.
Pokud jde dále o skutečnost, že hmotný majetek nezbytný pro výkon činnosti dotčené v původním řízení vždy patřil podniku ADIF, je třeba připomenout, že podle judikatury citované v bodě 28 tohoto rozsudku je otázka, zda se převádí vlastnictví hmotného majetku, pro účely použití směrnice 2001/23 irelevantní.
V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že hmotný majetek převzatý novým podnikatelem nepatřil jeho předchůdci, ale byl pouze dán k dispozici objednatelem, nemůže vést k vyloučení existence převodu podniku ve smyslu uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek Abler a další,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
).
Z toho vyplývá, jak uvedla Evropská komise v písemném vyjádření, že výklad čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23, který by vylučoval z rozsahu působnosti této směrnice situaci, v níž hmotný majetek nezbytný pro výkon dané činnosti nikdy nepřestal patřit nabyvateli, by zbavoval uvedenou směrnici části jejího užitečného účinku.
Co se konečně týče nepřevzetí zaměstnanců podniku Algeposa podnikem ADIF, je důležité připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že nepřevzetí podstatné části zaměstnanců co do počtu a dovedností novým podnikatelem, které jeho předchůdce přidělil k výkonu stejné činnosti, nepostačuje k vyloučení existence převodu jednotky, která si zachovává svou identitu, ve smyslu směrnice 2001/13 v takovém odvětví, o jaké se jedná ve věci v původním řízení, v němž činnost spočívá především na vybavení. Jiný výklad by odporoval hlavnímu účelu uvedené směrnice, kterým je zachovat, i proti vůli nabyvatele, pracovní smlouvy zaměstnanců převodce (v tomto smyslu viz rozsudek Abler a další,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, bod
).
Nepřevzetí zaměstnanců podniku Algeposa podnikem ADIF tedy není takové povahy, aby vylučovalo, že si hospodářská jednotka dotčená ve věci v původním řízení zachová svou identitu, a tedy aby nepřipouštělo existenci převodu podniku ve smyslu dané směrnice.
V konečném důsledku je na vnitrostátním soudu, aby na základě výše uvedených úvah a s přihlédnutím ke všem skutkovým okolnostem charakterizujícím dotčenou operaci prokázal existenci, či neexistenci převodu podniku ve věci v původním řízení.
Za těchto podmínek je třeba na otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu, že do rozsahu působnosti této směrnice spadá situace, kdy veřejný podnik pověřený hospodářskou činností spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy svěří na základě smlouvy o správě veřejných služeb výkon této činnosti jinému podniku s tím, že mu poskytne infrastrukturu a potřebné vybavení, jež vlastní, a posléze se rozhodne ukončit tuto smlouvu, aniž převezme zaměstnance tohoto podniku, a to z důvodu, že nadále bude uvedenou činnost vykonávat sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů musí být vykládán v tom smyslu, že do rozsahu působnosti této směrnice spadá situace, kdy veřejný podnik pověřený hospodářskou činností spočívající v manipulaci s jednotkami intermodální přepravy svěří na základě smlouvy o správě veřejných služeb výkon této činnosti jinému podniku s tím, že mu poskytne infrastrukturu a potřebné vybavení, jež vlastní, a posléze se rozhodne ukončit tuto smlouvu, aniž převezme zaměstnance tohoto podniku, a to z důvodu, že nadále bude uvedenou činnost vykonávat sám prostřednictvím vlastních zaměstnanců.

Podpisy.
(
*
)   Jednací jazyk: španělština.