CELEX: 62006TJ0190
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība prettiesiskā rīcībā
Aizstāvības tiesības
Nevainīguma prezumpcija
Pienākums norādīt pamatojumu
Vienlīdzīga attieksme
Sodu un sankciju individualitātes princips
Likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma princips
Labas pārvaldības princips
Tiesiskā noteiktība
Pilnvaru nepareiza izmantošana
Naudas sodi

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītājas
Total SA
un
Elf Aquitaine SA
ir saskaņā ar Francijas tiesībām dibinātas sabiedrības, kas ir jumta sabiedrības grupai, kurā ir iekļauta
Arkema France SA
(agrāk –
Atofina SA
, turpmāk tekstā – “
Arkema
”), kura šīs lietas faktu rašanās laikā laida tirgū galvenokārt ūdeņraža peroksīdu (turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborātu
(turpmāk tekstā – “PBS”).
Laikposmā no pārkāpuma sākuma līdz 2000. gada aprīlim
Elf Aquitaine
bija galvenais akcionārs, kam piederēja 97,5 %
Arkema
kapitāldaļu. No 2000. gada aprīļa 96,48 %
Arkema
kapitāldaļu piederēja
Elf Acquitaine
, 99,43 % no kuras kapitāldaļām pieder
Total
.
2002. gada novembrī
Degussa AG
informēja Eiropas Kopienu Komisiju par aizliegtu vienošanos HP un PBS tirgos un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu
no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas sodu] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002, C 45,
3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

Degussa
iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes trīs uzņēmumu, tostarp
arī
Arkema
, telpās.
Pēc šīm pārbaudēm vairāki uzņēmumi, starp kuriem arī
EKA Chemicals AB
,
Arkema
un
Solvay SA
, lūdza piemērot Paziņojumu par sadarbību un iesniedza Komisijai pierādījumus par šo aizliegto vienošanos.
2005. gada 26. janvārī Komisija prasītājām un citiem iesaistītajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem.
Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas, kas norisinājās 2005. gada 28. un 29. jūnijā, Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija
Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals
,
Degussa
,
Edison SpA
,
FMC Corp.
,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyj
,
L’Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
, prasītājām un
Arkema
(Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts
2006. gada 13. decembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 54. lpp.). Prasītājām tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas
Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa
starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un
klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana un to ievērošanas uzraudzība.
Prasītājas un
Arkema
“solidāri un atsevišķi” tika sauktas pie atbildības par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma 441. apsvērums).
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “pamatnostādnes”).
Komisija naudas sodu pamatsummu noteica, ņemot vērā pārkāpuma, kurš tika kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 457. apsvērums),
smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Piemērojot diferencētu pieeju, prasītājas un
Arkema
tika iekļautas trešajā kategorijā, attiecībā uz kuru ir piemērojama sākumsumma EUR 20 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 460.–462. apsvērums).
Lai nodrošinātu pietiekamu preventīvo iedarbību, šai sākumsummai, ņemot vērā prasītāju ievērojamo apgrozījumu, tika piemērots
reizināšanas koeficients 3 (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums).
Tā kā saskaņā ar Komisijas viedokli
Arkema
un
Elf Aquitaine
bija piedalījušās pārkāpumā no 1995. gada 12. maija līdz 2000. gada 31. decembrim, proti, laikposmā, kas ilga piecus gadus
un septiņus mēnešus, tām uzlikto naudas sodu summa pārkāpuma ilguma dēļ tika palielināta par 55 % (apstrīdētā lēmuma 467. apsvērums).
Šis palielinājums netika piemērots naudas soda summai attiecībā uz
Total
, kuras vaina pārkāpumā tika konstatēta laikposmā no 2000. gada 30. aprīļa līdz 31. decembrim (apstrīdētā lēmuma 468. apsvērums).
Komisija konstatēja atbildību pastiprinošu apstākli attiecībā uz
Arkema
, ņemot vērā to pārkāpumu recidīvo raksturu, kas konstatēti ar Komisijas 1984. gada 23. novembra Lēmumu 85/74/EEK par procedūru
saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (Lieta IV/30.907 – Peroksiprodukti) (OV 1985, L 35, 1. lpp.) un tās 1994. gada 27. jūlija
Lēmumu 94/599/EK par procedūru saskaņā ar EKL 85. pantu (Lieta IV/31.865 – PVC) (OV L 239, 14. lpp.). Tādējādi Komisija
Arkema
uzliktā naudas soda pamatsummai piemēroja palielinājumu 50 % apmērā no pamatsummas, kas tai būtu piemērota, ja prasītājas,
grupas vadošie uzņēmumi, nebūtu apstrīdētā lēmuma adresāti (apstrīdētā lēmuma 469.–471. apsvērums un 409. zemsvītras piezīme).
Komisija uzskatīja, ka
Arkema
bija otrais uzņēmums, kurš ir izpildījis Paziņojuma par sadarbību 21. punktā paredzēto nosacījumu, un tādēļ piešķīra tai
naudas soda samazinājumu 30 % apmērā, un šis samazinājums tika piemērots kopējai naudas soda summai, kas uzlikta
Arkema
un prasītājām (apstrīdētā lēmuma 509.–514. un 529. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1. panta o)–q) punktā ir noteikts, ka visi trīs uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma
53. pantu, piedaloties attiecīgajā pārkāpumā:
Total
– no 2000. gada 30. aprīļa līdz 31. decembrim,
Arkema
un
Elf Aquitaine
– no 1995. gada 12. maija līdz 2000. gada 31. decembrim.
Apstrīdētā lēmuma 2. panta i) punktā
Arkema
ir noteikts naudas sods EUR 78,663 miljonu apmērā, no kuriem EUR 42 miljoni – “solidāra un atsevišķa” atbildība ar
Total
un EUR 65,1 miljons – “solidāra un atsevišķa” atbildība ar
Elf Aquitaine
.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. jūlijā, prasītājas cēla šo prasību.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas
dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
Tā kā divi šīs paplašinātās palātas locekļi nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, piemērojot
Vispārējās tiesas Reglamenta 32. panta 3. punktu, norīkoja divus citus tiesnešus, lai papildinātu palātu.
Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, kurus Vispārējā tiesa noteica 2010. gada 28. aprīlī, Komisija ar 2010. gada 4. maija
vēstuli iesniedza atsevišķus administratīvās lietas dokumentus, uz kuriem prasītājas bija norādījušas prasības pieteikumā.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu
paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 3. septembra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        galvenokārt – atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta o) un p) punktu, 2. panta i) punktu, kā arī 3. un 4. pantu;
–        pakārtoti – grozīt apstrīdētā lēmuma 2. panta i) punktu daļā, kurā Komisija tām solidāri ar
Arkema
uzlikusi naudas sodu, kā arī samazināt šā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumam prasītājas izvirza desmit pamatus: pirmais – tiesību uz aizstāvību
pārkāpums, otrais – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, trešais – uzņēmuma jēdziena vienotā rakstura pārkāpums, ceturtais
– mātessabiedrību vainojamību par to meitassabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem reglamentējošo noteikumu pārkāpums, piektais
– kļūdas vērtējumā attiecībā uz
Total
, sestais – vairāku svarīgu visu dalībvalstu atzītu un Savienības tiesību sistēmas neatņemamu sastāvdaļu veidojošu principu
pārkāpums, septītais – labas pārvaldības principa pārkāpums, astotais – tiesiskās drošības principa pārkāpums, devītais –
dažu naudas sodu noteikšanu reglamentējošo pamatprincipu pārkāpums un desmitais – pilnvaru nepareiza izmantošana.
Pakārtoti, ar vienpadsmito pamatu prasītājas prasa samazināt atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta i) punktam uzliktā naudas
soda apmēru.
Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izskatīt argumentāciju, kas saistīta ar ceturto pamatu.

Par ceturto pamatu – mātessabiedrību vainojamību par to meitassabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem reglamentējošo noteikumu
pārkāpumu
Ceturtais pamats iedalāms trīs daļās. Vispirms ir jāizskata šā pamata otrā daļa.
Par otro daļu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz judikatūras par vainojamību interpretāciju un attiecībā uz to, vai
Komisija ir ievērojusi savu lēmumu pieņemšanas praksi
–       Ievada apsvērumi
Jāatgādina, ka Savienības konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas
veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (skat. Tiesas 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa arī precizēja, ka uzņēmuma jēdziens šādā kontekstā jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā
viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu
lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par
pārkāpumu (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami par vainojamu ir jāatzīst juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas
sodu, un pēdējai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, kādā statusā
juridiskai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā par vainojamu var atzīt mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai
gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitassabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības
dotus rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
(skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido
vienu uzņēmumu iepriekš minētās judikatūras izpratnē. Tātad tas, ka mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir viens uzņēmums
EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru ir uzlikts naudas sods, un neliek prasīt pierādīt
pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder 100 % tās meitassabiedrības kapitāla, kas ir
izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs
meitassabiedrības rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu
ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa precizēja, ka šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai,
lai prezumētu, ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija var uzskatīt
mātessabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība,
kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū
autonomi (skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 370.–379. apsvērumā Komisija, atsaucoties uz Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūru, ir apkopojusi
principus, kurus tā bija iecerējusi izmantot, lai noteiktu apstrīdētā lēmuma adresātus.
Tā atgādināja, ka mātessabiedrību var uzskatīt par atbildīgu par meitassabiedrības prettiesiskajām darbībām tiktāl, ciktāl
tā savu rīcību tirgū nenosaka autonomā veidā, bet galvenokārt seko mātessabiedrības sniegtajām norādēm. Komisija precizēja,
ka tā būtībā var prezumēt, ka mātessabiedrībai 100 % piederoša meitassabiedrība galvenokārt īsteno mātessabiedrības sniegtās
norādes un ka pēdējā minētā sabiedrība šo prezumpciju var atspēkot, iesniedzot pierādījumu par pretējo (apstrīdētā lēmuma
374. apsvērums).
Attiecībā uz
Elf Aquitaine
atbildību Komisija norādīja, ka tai piederēja 98 %
Arkema
kapitāldaļu un tā vienmēr ir norīkojusi
Arkema
valdes locekļus. Tādējādi Komisija ir prezumējusi, ka
Elf Aquitaine
īstenoja izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību (apstrīdētā lēmuma 427. apsvērums).
Attiecībā uz
Total
Komisija norādīja, ka tā 2000. gada aprīlī pārņēma kontroli pār 99,43 %
Elf Aquitaine
kapitāldaļu, ka tā tieši vai netieši kontrolēja to grupas sabiedrību kapitālu, kurām bija tieša loma prettiesiskajā rīcībā
un ka, ņemot vērā šos apstākļus, tā prezumēja, ka
Total
bija īstenojusi izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrību
Elf Aquitaine
un
Arkema
rīcību (apstrīdētā lēmuma 428. un 429. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 430.–432. apsvērumā Komisija izklāstīja prasītāju izvirzītos argumentus pret to atzīšanu par vainojamām
attiecīgajā pārkāpumā un tos izskatīja apstrīdētā lēmuma 433.–440. apsvērumā.
Apstrīdētā lēmuma 441. apsvērumā Komisija apstiprināja savu secinājumu, atbilstoši kuram
Arkema
un prasītājas bija vienots uzņēmums, un uzsvēra to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, precizējot, ka
Total
atbildība par pārkāpumu iestājās tikai ar datumu, kad tā ieguva kontroli pār
Elf Aquitaine
kapitālu, proti, par laikposmu no 2000. gada 30. aprīļa līdz 31. decembrim.
Apstrīdot šo novērtējumu, prasītājas pēc būtības izvirza divus iebildumus, kuri attiecas, pirmkārt, uz attiecīgās prezumpcijas
spēkā esamību un, otrkārt, uz to apstākļu noraidīšanu, kas tika sniegti, lai pierādītu
Arkema
autonomiju.
–       Par attiecīgās prezumpcijas spēkā esamību
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija, tikai neņemot vērā judikatūru un pašas lēmumu pieņemšanas praksi šajā jomā, varēja
tās atzīt par vainojamām
Arkema
rīcībā, pamatojoties tikai uz prezumpciju par gandrīz pilnīgu šīs meitassabiedrības kapitāldaļu kontroli.
Jākonstatē, ka, ciktāl Komisijas pielietotās metodes, lai atzītu prasītājas par vainojamām strīdīgajā pārkāpumā, pamatā ir
attiecīgā prezumpcija, tā atbilst iepriekš 31.–38. punktā minētajai judikatūrai.
No vienas puses, pretēji tam, ko, šķiet, pauž prasītājas, šīs atzīšanas par vainojamu pamatā nav tikai īpašumtiesību uz kapitālu
struktūra, bet arī konstatējums, ka prezumpcija par izšķirošas ietekmes uz to meitassabiedrībām īstenošanu nav tikusi atspēkota
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 437. un 441. apsvērumu).
No otras puses, no šīs judikatūras izriet (skat. it īpaši iepriekš 37. un 38. punktu), ka īpašumtiesību uz meitassabiedrības
kapitālu struktūra ir pietiekams kritērijs, lai izvirzītu minēto prezumpciju, un Komisijai nav jāsniedz papildu norādes par
mātessabiedrības faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi, kā to pieprasa prasītājas.
Šo secinājumu neatspēko tas, ka šādas papildu norādes varētu būt ņemtas vērā lietā, kurā pasludināts Vispārējās tiesas 2007. gada
12. decembra spriedums lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija (Krājums, II‑5049. lpp., 13. un 54. punkts). Gan no iepriekš minētā 2007. gada 12. decembra sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija (61. un 62. punkts), gan no iepriekš 31. punktā minētā 2009. gada 10. septembra sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija (61. un 62. punkts) nepārprotami izriet, ka attiecīgās prezumpcijas piemērošana nav atkarīga no šādu norāžu
pastāvēšanas. Tāpat arī netiek prasīts, lai Komisija šajā nolūkā noteiktu, ka mātessabiedrība faktu rašanās laikā zināja par
tās meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību.
Jānorāda vēl arī tas, ka iepriekš minētā judikatūra īpaši attiecas uz atsevišķu gadījumu, kad mātessabiedrībai pieder tās
meitassabiedrības kapitāldaļas 100 % apmērā (iepriekš 31. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts). Taču šajā gadījumā prasītājām nepiederēja visas attiecīgās meitassabiedrības kapitāldaļas (skat.
iepriekš 2. punktu).
Tomēr jāuzsver, ka prasītājas neizvirza nevienu argumentu par to, ka tām piederošais kapitāls nesasniedz 100 % apmēru. Gluži
otrādi, to argumenti par iespēju Komisijai atsaukties uz attiecīgo prezumpciju vienādi attiecas uz situāciju, kad pieder “100 %
vai gandrīz 100 %” meitassabiedrības kapitāldaļu, tādējādi apstiprinot, ka tās piekrīt vienādas pārbaudes kārtības piemērošanai
abās situācijās.
Visbeidzot, pat ja pieņem – kā apgalvo prasītājas –, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē atbildības par
pārkāpumu noteikšanas jomā ir ņēmusi vērā papildu norādes par faktisku mātessabiedrības izšķirošas ietekmes īstenošanu, tikai
šis fakts vien nevarētu būt par pamatu, lai apšaubītu šajā gadījumā piemēroto atzīšanas par vainojamu metodi.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.
–       Par prasītāju izvirzīto norāžu kopumu
Arkema
autonomijas tirgū noteikšanai
Atbilstoši iepriekš 38. punktā minētajai judikatūrai attiecīgās prezumpcijas atspēkošanai mātessabiedrībai ir jāiesniedz pietiekami
pierādījumi, ar ko var pierādīt, ka tās meitassabiedrība tirgū darbojas autonomi.
Šajā ziņā ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras
vieno šo meitassabiedrību ar mātessabiedrību, kas var atšķirties katrā no gadījumiem (iepriekš 31. punktā minētais 2009. gada
10. septembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. un 74. punkts).
It īpaši šis vērtējums nav jāveic, ņemot vērā vienīgi tos faktus, kas attiecas uz tādu meitassabiedrības komercpolitiku
stricto sensu
kā izplatīšanas stratēģija vai cenas. It īpaši attiecīgo prezumpciju nevar atspēkot tikai pierādījums, ka tieši meitassabiedrība
pārvalda šos specifiskos tās komercpolitikas aspektus, nesaņemot norādījumus šajā sakarā (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā
minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 65. un 75. punkts).
Šajā lietā no lietas materiāliem izriet, ka administratīvā procesa laikā prasītājas atsaucās uz argumentiem par
Arkema
autonomiju, it īpaši uzsverot, ka grupai raksturīga decentralizēta meitassabiedrību vadība, ka
Arkema
autonomi noteica tās darbības stratēģiskos virzienus, ka tās darbības tirgū vadība nebija pakļauta mātessabiedrību norādēm,
ka tā mātessabiedrībām sniedza atskaites tikai vispārīgi, ka tā bija finansiāli neatkarīga un autonomi bija tiesīga slēgt
līgumus bez mātessabiedrību iepriekšējas atļaujas un ka tā autonomi noteica savu juridisko stratēģiju. Turklāt
Arkema
autonomiju apstiprinot tas, kā minēto uzņēmumu uztver trešās personas.
Savu argumentu atbalstam prasītājas iesniedza tikai trīs
Arkema
un vienas no prasītājām –
Elf Aquitaine
– brošūras ar nosaukumu “Marchés et métiers” [“Tirgi un darbības jomas”] attiecīgi par 1995., 2000. un 2003. gadu. Tomēr
neatkarīgi no jautājuma, kāds ir šo dokumentu pierādījuma spēks, jākonstatē, ka tajos ir iekļauta tikai fragmentāra informācija
par prasītāju un to meitassabiedrības attiecībām. Tādējādi šie dokumenti varētu apliecināt tikai to, ka
Arkema
ir decentralizēta vienība, ka grupas ietvarā tā ir “ķīmijas atzars”, ka tai 2006. gadā bija jākļūst par neatkarīgu vienību
un ka tā ražo lielu skaitu produktu dažādās jomās. Izņemot brošūru “Marchés et métiers” par 2000. gadu, šie dokumenti attiecas
uz gadiem, kuri neattiecas uz pārkāpumu izdarīšanas laikposmu.
Turklāt atbildes uz paziņojumu par iebildumiem zemsvītras piezīmē prasītājas atsaucās uz dažiem pierādījumiem, kuri izriet
no
Arkema
atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumu.
Attiecīgajos pierādījumos, kurus Komisija iesniedza saistībā ar 2010. gada 4. maija procesa organizatoriskajiem pasākumiem,
ir iekļauts dokuments ar nosaukumu “Pouvoirs internes et engagements de dépenses” [Iekšējā pārvaldība un izdevumu saistības],
kā arī grupas sabiedrību vadītāju saraksts 1991.–2003. gadam.
Saistībā ar pirmo dokumentu no
Arkema
atbildes uz Komisijas informācijas pieprasījumu izriet, ka tajā ir iekļauti noteikumi, ar ko nosaka tiesības iesaistīt grupu,
kas piemērojami “kopš 2001. gada”. Atbilstoši šim dokumentam
Total
valde iesaistās tikai tajos meitassabiedrību lēmumos, kuri attiecas uz investīcijām, kas pārsniedz EUR 10 miljonus, novērtējot
to riska pakāpi un rentabilitāti.
No vienas puses, jānorāda, ka attiecīgais dokuments tāpēc, ka tajā iekļauti noteikumi par kompetences sadali grupā kopš 2001. gada,
nevar noderēt par būtisku norādi uz saikni attiecīgo sabiedrību starpā laikposmā, kad notika pārkāpums, kas ilga līdz 2000. gada
31. decembrim.
No otras puses, no prasītāju atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izriet, ka šis dokuments tiek minēts, lai atbalstītu prasītāju
tēzi, atbilstoši kurai tās nekad nav iejaukušās
Arkema
darbībā saistībā ar HP un PBS, jo tās iejaucās tikai saistībā ar nozīmīgākajām meitassabiedrības investīcijām. Meitassabiedrības
autonomiju iepriekš 57. punktā minētās judikatūras nozīmē nevar pierādīt, vienīgi apliecinot, ka tā autonomā veidā pārvalda
tādus savas politikas specifiskus aspektus, kas attiecas uz pārkāpumā iesaistīto produktu tirdzniecību.
Saistībā ar otro dokumentu, kurā iekļauts attiecīgo sabiedrību vadītāju saraksts, jānorāda, ka, lai gan tas, ka mātessabiedrības
un meitassabiedrības vadītāju funkcijas pārklājas, ir norāde uz to, ka tiek īstenota izšķiroša ietekme, tādas pārklāšanās
neesamība nevar būt pietiekama norāde uz meitassabiedrības autonomiju.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāju atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izvirzītie argumenti nav pamatoti ar konkrētiem
to meitassabiedrības autonomijas pierādījumiem un pēc būtības tādējādi ir vienkārši apgalvojumi, kas acīmredzami nevar veidot
tādu norāžu kopumu, kas būtu pietiekams, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju.
Turklāt jānorāda, ka attiecīgie argumenti nepierādīja to meitassabiedrības autonomiju.
Pirmkārt, saistībā ar prasītāju apgalvojumu, atbilstoši kuram
Elf Aquitaine
bija tikai nefunkcionējošs holdings, kas salīdzināms ar vienkāršu “finanšu direkciju”, tā kā šī situācija nemainījās pēc
tam, kad
Total
pārņēma kontroli, jānorāda, ka, pat ja pieņem, ka prasītājas bija tikai nefunkcionējoši holdingi, šis apstāklis vien nav
pietiekams, lai izslēgtu, ka tās ir īstenojušas izšķirošu ietekmi uz
Arkema
, it īpaši koordinējot finanšu investīcijas grupā. Sabiedrību grupas kontekstā holdings ir sabiedrība, kuras mērķis ir apvienot
kapitāldaļas dažādās sabiedrībās un kuras uzdevums ir nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 63. punkts).
Prasītājas pašas apgalvo, ka
Elf Aquitaine
piedalījās vissvarīgāko lēmumu pieņemšanā, kuriem varēja būt ietekme visas grupas līmenī, un ka tā noteica vispārīgo politiku
attiecībā uz dažādo atzaru veikto darbību savstarpējo saderīgumu, uz darbības izmaiņām un darbības ģeogrāfisko izvietojumu
pasaulē. Šie apgalvojumi nemaz neatspēko tēzi par apvienotas ekonomiskas vienības pastāvēšanu, ko veido prasītājas un to meitassabiedrības,
– tie drīzāk apstiprina, ka
Elf Aquitaine
uzdevums bija nodrošināt vadības vienotību un koordināciju, tādējādi ietekmējot
Arkema
rīcību tirgū.
Otrkārt, tā kā prasītājas norāda, ka strīdīgo faktu rašanās laikā tās nekad nav iesaistījušās kāda noteikta “ķīmijas atzara”
produkta stratēģijas noteikšanā, ir jāatzīmē, ka šo apgalvojumu pamatojumam nav sniegti pietiekami pierādījumi. Attiecībā
uz grupas lielumu, ar ķīmiju saistīto darbību apgalvoto īpašo raksturu naftas uzņēmumā,
Arkema
lielumu un ievērojamo produktu daudzumu, ko tā pārdevusi dažādos tirgos, jānorāda, ka šie apstākļi paši par sevi nepierāda,
ka prasītājas nekad nav iesaistījušās kāda no “ķīmijas atzara” produkta komerciālās stratēģijas noteikšanā.
Treškārt, tā kā prasītājas uzsver, ka tās nekad nav noteikušas
Arkema
komercpolitiku un nekad nav iesaistījušās meitassabiedrības darbības vadībā, kura saistīta ar HP un PBS, jākonstatē, ka sabiedrību
grupā pienākumu sadale ir parasta parādība, kas nav pietiekama, lai atspēkotu pieņēmumu, atbilstoši kuram prasītājas un
Arkema
ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē. Tāpat ir arī attiecībā uz argumentu par to, ka
Arkema
tirgū darbojās savā vārdā un par saviem līdzekļiem, nevis kā mātessabiedrību
Total
un
Elf Aquitaine
pārstāve.
Nevar izdarīt nekādus secinājumus arī no tā, ka prasītājām un to meitassabiedrībai nekad nav bijuši kopīgi klienti, ka tās
nav darbojušās tirgos, kuros darbojas to meitassabiedrība, kā arī saistītajos tirgos, ka darbība saistībā ar attiecīgajiem
produktiem ir tikai neliela daļa no katras prasītājas kopējā apgrozījuma un ka šie produkti ir tikai daži no lielā skaita
Arkema
“ķīmijas atzara” produktu.
Ceturtkārt, attiecībā uz prasītāju argumentu par informācijas sistēmas un prasītāju savstarpējo attiecību ar
Arkema
neesamību, izņemot informāciju, kas izriet no juridiskajiem pienākumiem grāmatvedības un finanšu regulēšanas jomā, ir jānorāda
– tā kā meitassabiedrības autonomija netiek vērtēta tikai operatīvās uzņēmuma vadības aspektā, tas, ka meitassabiedrība nekad
mātessabiedrības labā nav īstenojusi īpašu informācijas politiku attiecīgajā tirgū, nav pietiekami, lai pierādītu tās autonomiju.
Piektkārt, lai gan prasītājas uzsver, ka
Arkema
ir pilnvaras bez iepriekšējas atļaujas slēgt līgumus un tai ir ievērojama finansiālā autonomija, jākonstatē, ka prasītājas
atzīst, ka tās ir kontrolējušas nozīmīgākos to meitassabiedrības industriālo investīciju projektus un iegādes darījumus, kā
arī vissvarīgākās saistības – šis apstāklis tikai pastiprina Komisijas secinājumu, atbilstoši kuram šī meitassabiedrība nebija
autonoma.
Sestkārt, tas pats attiecas uz apgalvoto faktu, ka
Arkema
neatkarīgi esot noteikusi savu juridisko stratēģiju šajā lietā, sākot ar izmeklēšanas posmu, kurā tā esot nolēmusi sadarboties,
iepriekš nesaskaņojot to ar tās mātessabiedrībām. Tas, ka uzņēmums netiek pārstāvēts kā vienīgais sarunu partneris gan administratīvajā
procesā, gan tiesvedības posmā, neļauj secināt, ka attiecīgā meitassabiedrība nav atkarīga no vienas vai vairākām mātessabiedrībām.
Turklāt jāatgādina, ka nevis tieša mātessabiedrības iesaistīšanās tās meitassabiedrības izdarītājā pārkāpumā, bet gan tas,
ka tās veido vienu uzņēmumu, dod Komisijai tiesības mātessabiedrību atzīt par vainojamu konkrētajā pārkāpumā. Tādējādi Komisijas
secinājumu nevar atspēkot fakts, ka
Arkema
neinformēja prasītājas un tās par attiecīgo aizliegto vienošanos uzzināja tikai pēc Komisijas veiktajām pārbaudēm meitassabiedrības
telpās.
Septītkārt, pierādījumu elementi nepamato argumentu, atbilstoši kuram
Arkema
autonomiju apstiprina uztvere, kāda par
Arkema
ir trešām personām, it īpaši tiktāl, ciktāl nav kopīgas attiecīgo sabiedrību preču zīmes un piegādātāju, klientu un patērētāju
apziņā šīs sabiedrības netiek jauktas.
Turklāt brošūrās “Marchés et métiers”, kas ir pievienotas atbildei uz paziņojumu par iebildumiem un kas acīmredzami ir paredzētas
trešām personām,
Arkema
norādīta kā tāda, kura veic ar ķīmiju saistītas darbības, vai tāda, kas veido
Total
un
Elf Aquitaine
grupu “ķīmijas atzaru”. Tas ir pretrunā prasītāju argumentam, kurā norādīts, ka trešās personas uztvēra
Arkema
kā uzņēmēju, kas ir pilnīgi atšķirīga no savām mātessabiedrībām. Katrā ziņā trešo personu priekšstats par kādu sabiedrību
pats par sevi vien nevar būt pietiekams, lai pierādītu, ka meitassabiedrība ir autonoma attiecībā pret vienu vai vairākām
tās mātessabiedrībām.
Astotkārt, attiecībā uz prasītāju argumentu, atbilstoši kuram
Arkema
autonomija esot apstiprināta ar Komisijas 2003. gada 10. decembra Lēmumu C(2003) 4570 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi), jānorāda, ka šajā lēmumā attiecībā uz šo jautājumu
nav nekāda novērtējuma, jo Komisija izvēlējās nepārbaudīt, vai pārkāpumā būtu vainojama grupas jumta sabiedrība (skat. tālāk
212. punktu).
Devītkārt, attiecībā uz argumentu, kuru prasītājas pirmo reizi izvirzīja Vispārējā tiesā par to, ka
Arkema
saistībā ar pamatkapitālu 2006. gada 18. maijā atdalījās no prasītājām, jānorāda, ka šī atdalīšanās, kura notika pēc pārkāpuma
un pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, nevar tikt uzskatīta par atbilstošu norādi, lai novērtētu saiknes starp attiecīgajām
sabiedrībām pārkāpuma laikā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka Komisija pamatoti secināja, ka prasītāju iesniegtie pierādījumi – pat kopā ņemti
– nebija pietiekami, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju.
Visbeidzot, tiesas sēdes laikā prasītājas precizēja, ka, noraidot norādes, kuras tās iesniedza Komisijai, tā attiecīgo prezumpciju
pārveidoja par neapstrīdamu prezumpciju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 374. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru
mātessabiedrība varēja atspēkot attiecīgo prezumpciju, iesniedzot pietiekamus pierādījumus, ar kuriem var pierādīt, ka tās
meitassabiedrība rīkojās autonomi. Šajā lietā, kā tas izriet no iepriekš minētā novērtējuma, Komisija pamatoti secināja, ka
prasītāju iesniegtie pierādījumi – pat kopā ņemti – nevar atspēkot šo prezumpciju. Tāpēc prasītājas nepamatoti izdara secinājumu
par apgalvoto attiecīgās vienkāršās prezumpcijas pārveidi par neapstrīdamu prezumpciju.
Tādējādi šā pamata otrā daļa ir noraidāma kopumā.
Par pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz vainojamības kritērija objektīvo raksturu
Prasītājas pēc būtības apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā atbildības noteikšanas kritēriju objektīvo raksturu, apstiprinot
savu rīcības brīvību šajā ziņā, saistībā ar prasītāju argumenta par to, ka Lēmumā C(2003) 4570
Arkema
mātessabiedrības atbildība netika noteikta (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums), noraidīšanu.
Jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma 434. apsvērumā, atbildot uz prasītāju argumentu, Komisija norādīja:
“Tas, ka [..] Komisijas Lēmuma [C(2003) 4570] adresāts bija tikai [
Arkema
], šajā lietā nav šķērslis adresēt šo lēmumu gan [
Arkema
], gan [prasītājām]. Komisijai ir rīcības brīvība, lai tamlīdzīgos apstākļos noteiktu mātessabiedrības atbildību, un tas,
ka tā šīs pilnvaras nav izmantojusi iepriekšējā lēmumā, nav šķērslis, lai to izdarītu šajā lietā.”
Jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, Komisija konkrētajā gadījumā nav apgalvojusi, ka tai ir “rīcības brīvība,
lai noteiktu atbilstošo vainojamības kritēriju”, un tādējādi – pilnvaras noteikt sabiedrības atbildību par citas sabiedrības
izdarītajiem pārkāpumiem, neievērojot judikatūrā noteiktās normas. Komisijas apgalvojuma mērķis ir tikai noraidīt prasītāju
argumentu, atbilstoši kuram Lēmumā C(2003) 4570, kura adresāts ir
Arkema
,
Arkema
mātessabiedrība nav tikusi atzīta par vainojamu
Arkema
rīcībā. Turklāt no iepriekš minētā izriet, ka, lai prasītājas atzītu par vainojamām strīdīgajā pārkāpumā, Komisija izmantoja
precīzu metodi atbilstoši judikatūrā noteiktajām normām un it īpaši atbilstoši uzņēmuma jēdzienam konkurences tiesībās.
No tā izriet, ka prasītāju argumentācija nav iedarbīga. Pat ja pieņem, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tai mātessabiedrība
vienmēr būtu jāatzīst par vainojamu tās meitassabiedrības pārkāpjošajā rīcībā, ja šīs abas sabiedrības veido vienu uzņēmumu
konkurences tiesību nozīmē, tas, ka tā to neizdarīja saistībā ar iepriekšējiem lēmumiem, nekādā veidā neietekmē apstrīdētā
lēmuma likumību. Šajā ziņā tiek atgādināts, ka Komisija šajā lietā ir atzinusi šādu vainojamību.
Katrā gadījumā no judikatūras izriet, ka no Komisijas netiek prasīts, lai tā vienmēr pārbaudītu, vai mātessabiedrību var atzīt
par vainojamu par tās meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu
apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Ősterreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 330. un 331. punkts). Tādējādi tas vien, ka Komisija nebija paredzējusi iespēju Lēmumu
C(2003) 4570 adresēt
Arkema
mātessabiedrībai, nav pretrunā tam, ka tā šādi rīkojas šajā gadījumā atbilstoši judikatūrā norādītajiem principiem vainojamības
jomā.
Tādēļ šā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu – “juridiskas personas ekonomiskās autonomijas principa” pārkāpumu
Prasītājas uzsver, ka saskaņā ar varbūtējo “juridiskas personas ekonomiskās autonomijas principu” situācija, kad mātessabiedrība
un tās meitassabiedrība, pat ja tā pilnībā tiek kontrolēta, veido vienu uzņēmumu, ir izņēmums. Prasītājas uzskata, ka Komisija
ir pārkāpusi šo “principu”, “automātiski” tām nosakot atbildību par attiecīgo pārkāpumu.
Ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā
statusa un tās finansēšanas veida. Šis jēdziens tātad jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā
viedokļa šī saimnieciskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 31. un 32. punktu).
No tā izriet, ka tas, ka meitassabiedrība ir atsevišķa juridiska persona, nav pietiekami, lai izslēgtu, ka tā veido vienu
uzņēmumu ar tās mātessabiedrību.
Jāatgādina, ka prasītājas tika atzītas par vainojamām strīdīgajā pārkāpumā, pamatojot ar to, ka prezumpcija par izšķirošas
ietekmes īstenošanu uz meitassabiedrību nav atspēkota, jo prasītājas neiesniedza pietiekamus pierādījumus par to meitassabiedrības
autonomiju. Tāpēc prasītājas nepareizi kvalificē šajā lietā izmantoto metodi kā “automātisku”, jo tā ļāva pilnībā ņemt vērā
pašu prasītāju situāciju un it īpaši saikni, kas tās vienoja ar
Arkema
strīdīgo faktu norises laikā.
Tādējādi šī metode atbilst konkurences tiesību jēdzienam “uzņēmums”, jo tā ļāva noteikt, vai prasītājas un
Arkema
veido vienu ekonomisku vienību. Turklāt, kā izriet no iepriekš minētā, tas, ka šīs metodes pamatā ir prezumpcija un tam,
kas to apstrīd, ir jāpierāda pretējais, atbilst judikatūrai.
Turklāt prasītājas nav pierādījušas tāda vispārēja tiesību principa esamību, kurš nepieļautu šādas prezumpcijas piemērošanu
šajā lietā. Attiecībā uz argumentiem par Francijas un ASV civiltiesību un komerctiesību normām, kā arī Francijas konkurences
iestādes lēmumu pieņemšanas praksi, ir jānorāda, ka tie nav tādi pierādījumi, uz kuriem pamatojoties būtu izvērtējama konkurences
jomā pieņemto Komisijas lēmumu likumība.
Visbeidzot jāuzsver, ka konkrētā prezumpcija ir tikai pierādījumu veids, kas ir Komisijas rīcībā saistībā ar tās konkurences
jomā veikto izmeklēšanu, un nekādā veidā neskar mātessabiedrību un to meitassabiedrību attiecības un it īpaši to juridiskās
vai saimnieciskās autonomijas līmeni, kāds var būt meitassabiedrībai atbilstoši piemērojamajiem tiesību aktiem un attiecīgo
sabiedrību izvēlei.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šā pamata trešā daļa un tātad ceturtais pamats ir jānoraida kopumā.

Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās.
Par pirmo daļu – pienācīgas aizstāvības nodrošināšanas neiespējamība prasītājām
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka Komisijai bija precīzi jāatspēko paskaidrojumi, kas sniegti to atbildē uz paziņojumu par iebildumiem,
sniedzot tām atšķirīgu pierādījumu kopumu, lai noteiktu to atbildību. Tā kā nav izpildīts šis pierādīšanas pienākums, Komisija
esot pārkāpusi procesuālās vienlīdzības principu.
Jānorāda, ka no iepriekš 38. punktā minētās judikatūras izriet, ka mātessabiedrībai ir jāatspēko attiecīgā prezumpcija, iesniedzot
pierādījumus, kas ir pietiekami, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība tirgū darbojas autonomi. Līdz ar to, ja Komisija konstatē,
ka prezumpcija nav tikusi atspēkota, tai ir tiesības mātessabiedrību atzīt par vainojamu pārkāpumā un tai nav pienākuma sniegt
“atšķirīgu pierādījumu kopumu”, lai noteiktu tās atbildību, kā to apgalvo prasītājas.
Ņemot vērā šos apsvērumus, nav atbilstoša tā judikatūra, uz kuru prasītājas atsaucas pēc analoģijas un atbilstoši kurai gadījumā,
ja Komisija, lai izdarītu secinājumu par pārkāpuma esamību, ir pamatojusies tikai uz uzņēmumu rīcību tirgū, prasītājas var
apstrīdēt pārkāpumu, norādot apstākļus, kas Komisijas konstatētos faktus parāda citā aspektā un tādējādi šos faktus var izskaidrot
citādāk, nekā to dara Komisija (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00
un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 186. un 187. punkts). Gadījums, kas paredzēts šajā judikatūrā, nav tāds kā šajā lietā.
Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošanai ir nepieciešams, lai attiecīgajam
uzņēmumam administratīvā procesa laikā būtu bijusi iespēja pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu
patiesumu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma
pārkāpums (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, I‑865. lpp., 21. punkts).
Šajā ziņā Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), ir paredzēts nosūtīt lietas dalībniekiem paziņojumu par iebildumiem, kurā skaidri
jānorāda visi galvenie pierādījumi, uz kuriem šajā procesa stadijā ir pamatojusies Komisija. Šāds paziņojums par iebildumiem
ir procesuālā garantija, ar ko piemēro Savienības tiesību pamatprincipu, kurš nosaka, ka tiesības uz aizstāvību ir jāievēro
jebkurā procedūrā (Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 35. punkts).
Šis princips it īpaši prasa, lai paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz
noteikt sodu par konkurences noteikumu pārkāpumu, būtu ietverti visi norādītie būtiskie fakti par uzņēmumu – piemēram, pārmestie
fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi norādīt
savus argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 104. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši paziņojumā par iebildumiem ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai var tikt uzlikti naudas sodi, tam ir
jābūt adresētam šai personai un tajā jābūt norādītam, kādā statusā šai personai tiek pārmesti norādītie fakti (šajā ziņā skat.
iepriekš 104. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 37. un 38. punkts).
Tādējādi procesuālās vienlīdzības princips ir ievērots, ja sabiedrība, attiecībā uz kuru ir izvirzīta attiecīgā prezumpcija,
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanas amatpersonas veiktās uzklausīšanas laikā var norādīt visus faktiskos
un tiesiskos apstākļus, lai atspēkotu šo prezumpciju, un ja Komisijai ir jāņem vērā šie apstākļi, lai attiecīgā gadījumā atsauktu
iebildumus, kas ir izrādījušies nepamatoti.
Šajā lietā prasītājas neapstrīd faktu, ka paziņojums par iebildumiem ir tām ļāvis uzzināt, ka to iesaistīšana šajā lietā ir
pamatota ar prezumpciju, ka tās gandrīz pilnībā kontrolē
Arkema
. Tā kā šī prezumpcija ir atspēkojama, tās administratīvā procesa laikā varēja nodrošināt savu aizstāvību šajā jautājumā,
mēģinot atspēkot šo prezumpciju. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma un prasības pieteikuma, tieši to tās darīja, tomēr
Komisiju tas nepārliecināja.
Tādēļ šis iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu rūpīgi un neatkarīgi pārbaudīt tos pierādījumus par pretējo,
kas iesniegti, lai atspēkotu attiecīgo prezumpciju, kas tādējādi kavēja prasītājām to aizsardzību mērķtiecīgi vērst uz konkrētiem
pierādījumu elementiem.
Jānorāda, ka prasītājas neprecizē, kādus īpašus atbilstošus elementus Komisija neesot pārbaudījusi.
Ja pieņem, ka šā iebilduma mērķis ir apstrīdēt Komisijas veikto visu prasītāju iesniegto pierādījumu pārbaudi, lai atspēkotu
attiecīgo prezumpciju, jānorāda, ka Komisijas veiktais šo elementu novērtējums tika apstiprināts saistībā ar iepriekš izklāstītā
ceturtā pamata pārbaudi.
Turklāt, kā izriet no turpmāk veiktās otrā pamata trešās daļas pārbaudes, tikai ar apstrīdētā lēmuma pamatojuma lakonismu
šajā jautājumā vien nepietiek, lai konstatētu, ka nav izpildīts pienākums rūpīgi un neatkarīgi pārbaudīt atbilstošos pierādījumus,
kuri izriet no administratīvā procesa.
Lasot apstrīdētā lēmuma 434.–441. apsvērumu, var konstatēt, ka Komisija ir pārbaudījusi prasītāju argumentus, kas ir apkopoti
431. apsvērumā un kas ir izvirzīti, lai pamatotu viņu tēzi, atbilstoši kurai tikai
Arkema
vajadzēja būt minētā lēmuma adresātam. Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem analīze neļauj identificēt citus atbilstošus
elementus, kurus Komisija nebūtu ņēmusi vērā.
No tā izriet, ka šis iebildums nav pamatots.
Treškārt, tiesas sēdes laikā prasītājas apgalvoja, ka, pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas neinformējot tās par attiecīgo
izmeklēšanu, Komisija ir pārkāpusi prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas noteiktas 6. panta 3. punkta
a) apakšpunktā Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, un kas apstiprinātas
Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumā lietā T‑99/04
AC-Treuhand
/Komisija, (Krājums, II‑1501. lpp.), kā arī Komisijas Labās prakses kodeksā attiecībā uz LESD 101. un 102. pantu.
Jānorāda, ka iepriekš 116. punktā minētajā spriedumā lietā
AC-Treuhand
/Komisija (56. punkts) Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu, Komisijai attiecīgais
uzņēmums saistībā ar to veiktā pirmā pasākuma stadijā, ietverot informācijas pieprasījumus, ko [Komisija] tam nosūta Regulas
Nr. 17 11. panta ietvaros, ir it īpaši jāinformē par veicamās izmeklēšanas priekšmetu un mērķi. Minētā sprieduma 58. punktā
Vispārējā tiesa norādīja arī, ka no judikatūras izriet, ka tikai tad, ja Komisijas pieļautais pārkāpums varēja tieši skart
attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību administratīvā procesa laikā, šāds pārkāpums var izraisīt Komisijas galīgā lēmuma
atcelšanu.
Šajā lietā bez tā fakta, ka no minētā sprieduma nevar secināt, ka Komisijai – kā apgalvo prasītājas – pirms paziņojuma par
iebildumiem nosūtīšanas būtu jāveic izmeklēšanas pasākumi saistībā ar kādu uzņēmumu, ja tā uzskata, ka tās rīcībā turklāt
ir informācija, kura pamato šāda paziņojuma nosūtīšanu, ir jānorāda, ka prasītājas neizvirza nevienu konkrētu faktu, ar ko
varētu pierādīt, ka tām tāpēc nebija iespējas iesniegt pierādījumus par to, ka tās neīstenoja izšķirošu ietekmi uz
Arkema
.
Saistībā ar argumentu, atbilstoši kuram Komisija, attiecībā uz tām neveicot nekādu izmeklēšanas pasākumu pirms paziņojuma
par iebildumiem pieņemšanas, esot pārkāpusi savu Labās prakses kodeksu, no vienas puses, jākonstatē, ka minētais kodekss,
kas atbilstoši tā 5. punktam ir piemērojams tikai attiecībā uz izskatīšanā esošajām un turpmākajām lietām, sākot ar tā publicēšanu
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, tika pieņemts pēc apstrīdētā lēmuma un tādēļ nav piemērojams šīs lietas faktiem.
No otras puses, jānorāda, ka minētā kodeksa 14. punktā, atsaucoties uz iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā
AC-Treuhand
/Komisija (56. punkts), ir paredzēts, ka “pirmā izmeklēšanas pasākuma laikā (parasti – informācijas pieprasījums vai pārbaude)
uzņēmumi ir jāinformē par to, ka attiecībā uz tiem tiek veikta iepriekšēja izmeklēšana, kā arī par šādas izmeklēšanas priekšmetu
un mērķi”. Tādējādi, neizvērtējot minētā kodeksa juridisko piemērojamību, katrā ziņā jākonstatē, ka no tā neizriet, ka Komisijai
attiecībā uz visām juridiskajām struktūrām, kas veido attiecīgo uzņēmumu, būtu pienākums veikt izmeklēšanas pasākumus pirms
paziņojuma par iebildumiem pieņemšanas.
Līdz ar to šis iebildums un tādējādi arī pamata pirmā daļa ir pilnībā jānoraida.
Par otro daļu – nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu, pirmkārt, tāpēc, ka tā
a priori
ir atzinusi prasītājas par vainojamām pārkāpumā, pamatojoties tikai uz pieņēmumu, ko neapstiprina nekādi konkrēti pierādījumi,
un, otrkārt, tāpēc, ka to atbildība ir tikusi noteikta, kaut arī tās pilnībā nevarēja izmantot tiesības uz aizstāvību.
Jāatgādina, ka nevainīguma prezumpcijas princips kā Savienības tiesību vispārējais princips it īpaši ir piemērojams tādos
procesos par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt pieņemts lēmums par naudas
soda vai kavējuma naudas uzlikšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts).
Prasītāju argumenti neļauj konstatēt, ka šajā lietā šis princips būtu pārkāpts.
Pirmkārt, jāatgādina, ka Komisija, lai noteiktu mātessabiedrības solidāro atbildību par tās meitassabiedrībai uzlikta naudas
soda samaksu, var izmantot prezumpciju, atbilstīgi kurai mātessabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitassabiedrību, ja
tai pieder viss vai gandrīz viss meitassabiedrības kapitāls. Tādā gadījumā tiek atzīts, ka mātessabiedrība un meitassabiedrība
veido vienotu uzņēmumu, kurš saskaņā ar personiskās atbildības principu atbild par šo pārkāpumu. Šajā lietā
Arkema
savā pieteikumā, kas iesniegts atbilstoši Paziņojumam par sadarbību, atzina pārkāpumu (skat. apstrīdētā lēmuma 69. apsvērumu).
Turklāt prasītājas neapstrīd, ka tā ir bijusi attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībniece.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, nevar uzskatīt, ka Komisija
a priori
tās ir atzinusi par vainojamām, jo tās varēja atspēkot iepriekš minēto prezumpciju, kas bija iekļauta paziņojumā par iebildumiem,
pierādot savas meitassabiedrības autonomiju.
Jāatgādina, ka to, ka Komisija ir pieņēmusi paziņojumu par iebildumiem, nekādā ziņā nevar uzskatīt par attiecīgā uzņēmuma
vainojamības pierādījumu. Pretējā gadījumā jebkura procesa uzsākšana šajā jautājumā potenciāli varētu būt pretrunā nevainīguma
prezumpcijas principam (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑167/04 P
JCB Service
/Komisija, Krājums, I‑8935. lpp., 99. punkts).
Turklāt, ciktāl prasītājas tiesas sēdē pēc būtības uzsvēra, ka tāpēc, ka “Komisijas rokās koncentrētas policijas, izmeklēšanas,
vajāšanas un sprieduma pilnvaras”, šajā lietā tikusi pārkāpta nevainīguma prezumpcija, jākonstatē, ka šis iebildums tika izvirzīts
ar nokavēšanos, jo pirmo reizi tas tika formulēts tiesas sēdes posmā, un to nevar uzskatīt par prasības pieteikumā izvirzītā
pamata papildinājumu, atbilstoši kuram Komisija esot pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu, attiecībā uz prasītājām
atsaucoties uz prezumpciju, kas izriet no gandrīz pilnīgas to meitassabiedrības kapitāla kontroles. Līdz ar to šis iebildums
ir jānoraida kā nepieņemams atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktam.
Ņemot vērā iepriekš norādīto, otrā daļa un tātad šis pamats kopumā ir jānoraida.

Par otro pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un
nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma
pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie
un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai
šā panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada
2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Gadījumā, ja, kā tas ir šajā izskatāmajā lietā, lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada
problēmu saistībā ar vainojamības pārkāpumā noteikšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru
no tā adresātiem, ir īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šā lēmuma noteikumiem ir atzīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu.
Tādējādi attiecībā uz mātessabiedrību, kas ir atzīta par solidāri atbildīgu par attiecīgo pārkāpumu, šādā lēmumā ir jābūt
ietvertam detalizētam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šīs sabiedrības atzīšanu par vainojamu attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 78.–80. punkts).
Prasītājas ir iedalījušas šo pamatu trīs daļās.
Par pirmo daļu – Komisijas jaunās nostājas dēļ pastiprinātā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Prasītājas uzsver, ka šajā lietā pastāv pastiprināts pienākums norādīt apstrīdētā lēmuma pamatojumu, ņemot vērā jauno nostāju,
kuru Komisija ir pieņēmusi salīdzinājumā ar tās [iepriekšējo] lēmumu pieņemšanas praksi. Pēc prasītāju domām, Komisija nav
izpildījusi šo pienākumu, jo ir tikai apstiprinājusi savu judikatūras attiecībā uz mātessabiedrības atzīšanu par vainojamu
pārkāpumā interpretāciju.
Jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 434. apsvērumā, atbildot uz prasītāju argumentu, Komisija norādīja:
“Tas, ka [..] Komisijas Lēmuma [C(2003) 4570] adresāts bija tikai [
Arkema
], šajā lietā nav šķērslis adresēt šo lēmumu gan [
Arkema
], gan [prasītājām]. Komisijai ir rīcības brīvība, lai tamlīdzīgos apstākļos noteiktu mātessabiedrības atbildību, un tas,
ka tā šīs pilnvaras nav izmantojusi iepriekšējā lēmumā, nav šķērslis, lai to izdarītu šajā lietā.”
Jākonstatē, ka šī rindkopa nekādā ziņā nenozīmē, ka Komisija šajā lietā būtu pieņēmusi radikāli jaunu un no tās iepriekšējās
prakses būtiski atšķirīgu nostāju, kā to apgalvo prasītājas.
Turklāt jānorāda, ka prezumpciju par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tās meitassabiedrību, kas ir balstīta
tikai uz kapitāla saikni, Komisija ir jau piemērojusi savā 2005. gada 19. janvāra Lēmumā C(2004) 4876 par procedūru saskaņā
ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz
Akzo Nobel
,
Akzo Nobel Nederland BV
,
Akzo Nobel Chemicals BV
,
Akzo Nobel Functional Chemicals BV
,
Akzo Nobel Base Chemicals AB
,
EKA Chemicals
,
Akzo Nobel AB
,
Atofina
,
Elf Aquitaine
,
Hoechst AG
,
Clariant GmbH
,
Clariant AG
(Lieta E‑1/37.773 –
AMCA
), kurā tā par vainojamu
Arkema
izdarītajā pārkāpumā ir atzinusi
Elf Aquitaine
. Tāpēc prasītājas nevar apgalvot, ka Komisija šajā lietā attiecībā uz tām ir piemērojusi radikāli jaunu pieeju. No apstrīdētā
lēmuma turklāt izriet, ka administratīvā procesa laikā prasītājas uzsvēra, ka tieši Lēmums C(2004) 4876 bija “krass pagrieziens”
Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē, un lūdza to sagaidīt tiesvedības, kuru tās bija uzsākušas attiecībā uz šo lēmumu, beigas
(skat. apstrīdētā lēmuma 430. un 433. apsvērumu).
Katrā ziņā judikatūrā, uz kuru atsaucas prasītājas, ir vienīgi prasīts, lai Komisija skaidri formulētu savus argumentus, kad
tā savas lēmumu pieņemšanas prakses ietvaros pieņem lēmumu, kas būtiski pārsniedz to, kas ticis nolemts iepriekšējos lēmumos.
Šādā gadījumā nepietiek sniegt pamatojumu kopsavilkumu, it īpaši atsaucoties uz pastāvīgo lēmumu pieņemšanas praksi (šajā
ziņā skat. Tiesas 1975. gada 26. novembra spriedumu lietā 73/74
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique
u.c./Komisija,
Recueil
, 1491. lpp., 3. punkts).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija, atsaucoties uz Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūru, skaidri izklāstīja gan principus, kurus
tā nodomājusi piemērot, lai identificētu lēmuma adresātus (apstrīdētā lēmuma 370.–379. apsvērums), gan arī šo principu piemērošanu
attiecībā uz prasītājām (427.–441. apsvērums). Apstrīdētā lēmuma pamatojums attiecībā uz iemesliem, kāpēc Komisija nolēma
atzīt prasītājas par vainojamām attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā, tādējādi atbilst iepriekš 137. punktā minētajā judikatūrā
noteiktajiem principiem.
Tādējādi šā pamata pirmā daļa nav atbalstāma.
Par otro daļu – pretrunām pamatojumā
Prasītājas apgalvo, ka pamatojumā, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 370.–372., 435.–442. un 458.–529. apsvērumā, ir pretruna,
jo Komisija esot sajaukusi divus jēdzienus, proti, no vienas puses, uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta izpratnē, kas ir saimnieciska
vienība, kura ir atbildīga par pārkāpumu un kurai tāpēc jāpiemēro sods, un, no otras puses, juridisku vienību – lēmuma adresātu.
Vispirms saistībā ar terminiem, kurus Komisija ir izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, – neizskatot visus prasītāju minētos šā
lēmuma apsvērumus – ir jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma 441. apsvēruma nepārprotami izriet, ka, tieši balstoties uz konstatējumu,
ka prasītājas un
Arkema
bija viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, Komisija nolēma tās atzīt par vainojamām attiecīgajā pārkāpumā un uzlikt tām
naudas sodus. Šo secinājumu neatspēko apstāklis, ka apstrīdētā lēmuma tekstā reizumis netiek ievērota terminu konsekvence
un termins “uzņēmums” tiek izmantots, lai raksturotu vienu vai otru attiecīgās grupas sabiedrību (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 62. punkts).
Turpinot, attiecībā uz faktu, ka Komisija, no vienas puses, apstrīdētajā lēmumā apgalvo, ka
Total
grupā ietilpstošās dažādās sabiedrības veido vienotu uzņēmumu, kurš izdarījis strīdīgo pārkāpumu, un, no otras puses, identificē
katru no šīm sabiedrībām kā apstrīdētā lēmuma adresāti, kurai uzlikts naudas sods, ir svarīgi norādīt, ka tas ir tikai sekas
tam, ka konkurences tiesību normu adresāti un konkurences iestāžu lēmumu adresāti obligāti nav vieni un tie paši.
Kamēr konkurences tiesību normas ir adresētas uzņēmumiem un tieši attiecas uz tiem, tostarp neatkarīgi no to juridiskā statusa,
Savienības konkurences tiesību pārkāpumi nepārprotami ir jāattiecina uz juridisko personu, kurai var uzlikt naudas sodu (šajā
ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 54.–57. punkts, kā arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J. Kokott
] secinājumus saistībā ar Tiesas 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., I‑10896. lpp., 68. un 69. punkts).
Attiecībā uz
Total
grupā ietilpstošo dažādo sabiedrību identifikāciju apstrīdētā lēmuma pamatojumā, kurš attiecas uz naudas soda aprēķināšanu,
ir pietiekami konstatēt, ka minētajā lēmumā skaidri un nepārprotami ir parādīta Komisijas argumentācija, lai noteiktu soda
naudas apmēru, kā arī summas, par kuru samaksu prasītājas ir atbildīgas.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītājas atsaucas uz materiāltiesisku kļūdu, proti, ka atsevišķas naudas soda aprēķināšanas kārtības
piemērošana katrai no attiecīgajām sabiedrībām nav saderīga ar vienota uzņēmuma jēdzienu, ir jāatsaucas uz tālāk izklāstīto
trešā pamata analīzi.
Tādējādi pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu – Komisijas atbildes attiecībā uz prezumpcijas par izšķirošas ietekmes īstenošanu atspēkošanu neesamību
Prasītājas atsaucas uz tā pamatojuma nepietiekamību, balstoties uz kuru Komisija ir noraidījusi pierādījumus, kas bija izvirzīti
administratīvā procesa laikā, lai atspēkotu prezumpciju par to, ka tās gandrīz pilnībā kontrolē
Arkema
kapitālu.
Attiecībā uz Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu ir jāņem vērā iepriekš 130. un 131. punktā minētā judikatūra. It īpaši
jāatgādina – lai apstrīdētais lēmums attiecībā uz prasītājām būtu pietiekami pamatots, tajā bija jābūt iekļautam detalizētam
to apstākļu izklāstam, kas var pamatot šo sabiedrību atzīšanu par vainojamām attiecīgā pārkāpuma izdarīšanā (šajā ziņā skat.
iepriekš 131. punktā minēto spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 80. punkts).
No tā izriet – ja, kā šajā lietā, Komisija par pamatu izmanto prezumpciju, atbilstoši kurai mātessabiedrība īsteno izšķirošu
ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību, un ja attiecīgās sabiedrības administratīvā procesa laikā ir izvirzījušas pierādījumus,
lai atspēkotu šo prezumpciju, lēmumā ir jābūt iekļautam pietiekamam to apstākļu izklāstam, kas var pamatot Komisijas nostāju,
atbilstīgi kurai šie pierādījumi nebija pietiekami, lai atspēkotu minēto prezumpciju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 430.–441. apsvēruma izriet, ka Komisija ir pieņēmusi pamatotu nostāju attiecībā
uz prasītāju administratīvā procesa laikā izvirzītajiem pierādījumiem.
Apstrīdētā lēmuma 430.–432. apsvērumā Komisija vispirms izklāstīja argumentus, kurus prasītājas bija izvirzījušas savā atbildē
uz paziņojumu par iebildumiem, un pēc tam atbildēja uz prasītāju izvirzītajiem argumentiem galvenokārt par vainojamības nodarījumā,
pamatojoties uz prezumpciju, nelikumību, it īpaši ņemot vērā juridiskas vienības autonomijas, sankciju individualitātes un
personiskās atbildības, nevainīguma prezumpcijas un procesuālās vienlīdzības principus.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 433.–441. apsvērumā Komisija konstatēja, ka prezumpcija, kas saistīta ar to, ka prasītājām pieder
gandrīz viss
Arkema
kapitāls, netika atspēkota, un ka, pamatojoties uz šo prezumpciju, secinājums par prasītāju atbildību par attiecīgo pārkāpumu
bija jāpatur spēkā.
Jāuzskata, ka ar šo pamatojumu Komisija ir atbildējusi uz galvenajiem prasītāju izvirzītajiem argumentiem. Turklāt, tā kā
Komisijai nav jāizsaka viedoklis par visiem argumentiem, ko tai iesniedz ieinteresētās personas (Vispārējās tiesas 2005. gada
15. jūnija spriedums lietā T‑349/03
Corsica Ferries France
/Komisija, Krājums, II‑2197. lpp., 64. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 64. punkts), tai nevar pārmest, ka tā nav sniegusi precīzu atbildi uz katru prasītāju izvirzīto argumentu.
Apstrīdētā lēmuma pamatojuma lakonismu šajā jautājumā turklāt pamato tas, ka prasītāju izvirzītie argumenti pēc būtības bija
tikai apgalvojumi un tie nebija pamatoti ar konkrētiem pierādījumiem par saikni starp attiecīgajām sabiedrībām pārkāpuma periodā.
Turklāt, tā kā prasītājas apstrīd tā Komisijas vērtējuma pamatotību, kura rezultātā tika noraidīti attiecīgie pierādījumi,
to argumenti attiecas uz apstrīdētā lēmuma likumību pēc būtības, kas ir tikusi izvērtēta iepriekš saistībā ar ceturto pamatu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šā pamata trešā daļa ir noraidāma tāpat kā viss otrais pamats kopumā.

Par trešo pamatu – jēdziena “uzņēmums” vienotā rakstura pārkāpumu
Prasītājas norāda, ka Komisija ir pārkāpusi jēdziena “uzņēmums” vienoto raksturu, neievērojot konsekvenci jēdziena “uzņēmums”
lietojumā dažādos naudas soda apmēra noteikšanas posmos. Tās uzskata, ka šai noteikšanai bija jānotiek vienādi saistībā ar
attiecīgo ekonomisko vienību, jo atbildības par naudas soda samaksu sadalei starp dažādajām juridiskajām vienībām, kas veido
uzņēmumu, jābūt atsevišķam argumentācijas posmam.
Jānorāda, ka šie argumenti, kuri attiecas tikai uz Komisijas izmantoto metodi, lai noteiktu naudas soda apmēru un sadalītu
atbildību par tā samaksu dažādo grupas sabiedrību starpā, nevar apšaubīt tā vērtējuma likumību, kura rezultātā prasītājas
tika atzītas par vainojamām pārkāpumā.
Tiktāl, ciktāl prasītāju argumentus varētu saprast kā tādus, ar kuriem tiek apstrīdēts naudas soda apmērs vai katras grupas
sabiedrības attiecīgās atbildības par šā naudas soda samaksu sadalījums, ir jānorāda, ka prasītājas neapstrīd konkrētos Komisijas
veikto aprēķinu rezultātus. It īpaši tās neapgalvo, ka citādas metodes rezultātā tās varētu būt atbildīgas par mazāka apmēra
naudas soda samaksu.
Katrā ziņā jākonstatē, ka Komisijas pieeja nebija nesaderīga ar uzņēmuma jēdzienu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka prasītājas pamatoti uzsver, ka atbilstoši EKL 81. un 82. pantam tieši uzņēmumus vai uzņēmumu apvienības
var atzīt par konkurences tiesību pārkāpējiem. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija ar lēmumu
var piemērot naudas sodus uzņēmumiem un to apvienībām, ja tie pārkāpj EKL 81. vai 82. panta noteikumus.
Jāatgādina arī, ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā
statusa un tās finansēšanas veida. It īpaši uzņēmuma jēdziens šādā kontekstā jāsaprot kā tāds, kas apzīmē saimniecisku vienību
pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī saimnieciskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (šajā ziņā skat.
iepriekš 31. punktā minēto 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 54. un 55. punkts un tajos minētā judikatūra).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild
par šo pārkāpumu (skat. iepriekš 143. punktā minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr Savienības konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami par vainojamu jāatzīst
juridiskā persona, kurai var uzlikt naudas sodu (iepriekš 104. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, 38. punkts, un iepriekš 31. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 57. punkts). Tādējādi, tiklīdz ir konstatēts šāds pārkāpums, ir jānosaka tā fiziskā vai juridiskā persona,
kura pārkāpuma izdarīšanas laikā bija atbildīga par uzņēmuma pārvaldību, lai tā būtu atbildīga par šo pārkāpumu (Vispārējās
tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑6/89
Enichem Anic
/Komisija,
Recueil
, II‑1623. lpp., 236. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija, Krājums, I‑9693. lpp., 78. punkts).
Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka Komisijas prakse noteikt kādas sabiedrības solidāro atbildību par tās naudas soda daļas
samaksu, kas uzlikta citai sabiedrībai, ir saderīga ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu (kas aizstāts ar Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu), ja to var atzīt par vainojamu pēdējās minētās sabiedrības ar konkurenci nesaderīgajā darbībā. Šādā gadījumā,
pamatojoties uz šo vainojamību, konkrētajai sabiedrībai tiek uzlikts naudas sods par pārkāpumu tā, it kā tā pati būtu to izdarījusi
(Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑294/98 P
Metsä-Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑10065. lpp., 26.–28. punkts).
Tātad tas, ka apstrīdētajā lēmumā ir noteiktas dažādas juridiskās personas, kurām jābūt solidāri atbildīgām par naudas soda
samaksu, nav nesaderīgi ar uzņēmuma jēdzienu. Gluži pretēji, runa ir par precīzu šā jēdziena piemērošanu, ja ir konstatēts,
ka no juridiskā viedokļa attiecīgo uzņēmumu veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas.
Tāpat arī nekādu uzņēmuma jēdziena pārkāpumu nevar konstatēt, pamatojoties tikai uz to, ka šīs dažādās juridiskās personas
ir atbildīgas par naudas soda samaksu dažādos apmēros. Konstatējums, ka vairākas juridiskas personas veido vienu uzņēmumu,
kurš ir atbildīgs par pārkāpuma izdarīšanu, obligāti nenozīmē, ka visi atbilstošie apstākļi, lai aprēķinātu naudas sodu, tām
tiek noteikti vienādi, it īpaši, ja attiecīgā uzņēmuma sastāvs no juridiskā viedokļa laika gaitā ir mainījies. Tādējādi šajā
lietā
Total
bija atzīta par atbildīgu tikai attiecībā uz vienu pārkāpuma laika posmu (apstrīdētā lēmuma 441. apsvērums), un neviena no
prasītājām netika uzskatīta par recidīvisti (apstrīdētā lēmuma 469. apsvērums).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iepriekš 163. punktā minētajā spriedumā lietā
Cascades
/Komisija Tiesa noraidīja pieeju, atbilstīgi kurai mātessabiedrība ir atzīstama par vainojamu tās meitassabiedrību pārkāpjošajā
rīcībā, ja tā ir īstenota pirms to iegādes. Tiesa precizēja, ka principā fiziskai vai juridiskai personai, kas vadīja attiecīgo
uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, ir par to jāatbild, pat ja lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma
pārvaldība bija uzticēta kādai citai personai. Pēc tam, kad Tiesa uzsvēra, ka attiecīgās sabiedrības pircējs nebija pilnībā
un galīgi pārņēmis, bet tās turpināja savu darbību kā pircēja meitassabiedrības, tā nosprieda, ka tās tādēļ pašas ir atbildīgas
par savām pārkāpumu veidojošām darbībām, pirms mātessabiedrība tās iegādājās, un tā nav jāuzskata par atbildīgu (sprieduma
77.–80. punkts).
Tāpēc, ņemot vērā, ka
Total
ieguva kontroli pār
Elf Aquitaine
2000. gada aprīlī, Komisija pamatoti uzskatīja, ka tā ir atbildīga par strīdīgo pārkāpumu tikai no 2000. gada 30. aprīļa (apstrīdētā
lēmuma 441. apsvērums) un ka tai uzliktā naudas soda sākumsumma netiek palielināta atbilstoši ilgumam (apstrīdētā lēmuma 467. un
468. apsvērums).
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītājas nevar rezultatīvi kritizēt Komisiju par to, ka tā naudas soda aprēķina pamatojumā norādījusi
dažādas
Total
grupas sabiedrības.
Visbeidzot ir jāuzsver, ka, izņemot palielinājumu saistībā ar pārkāpuma ilgumu un recidīvu, kuru noteikšanai Komisija ņēma
vērā attiecīgā uzņēmuma sastāva izmaiņas laikā, naudas sods visām attiecīgajām
Total
grupas sabiedrībām tika aprēķināts vienādā veidā. It īpaši Komisija tām piemēroja vienādu naudas soda sākumsummu un to vienādu
samazinājumu atbilstoši Paziņojumam par sadarbību. Tādējādi prasītāju kritika par šiem diviem naudas soda aprēķināšanas posmiem
nav pamatota.
Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.

Par piekto pamatu – kļūdām vērtējumā attiecībā uz
Total
Prasītājas izvirza divus iebildumus, ar kuriem tās apšauba tikai
Total
atbildību. Pirmām kārtām, tās apstrīd to, ka
Total
, kura 2000. gada aprīlī pārņēma grupas kontroli, varētu būt sniegusi
Arkema
“norādījumus par karteli” attiecībā uz aizliegto vienošanos, kas pastāvējusi jau vairākus gadus un kuras pēdējā daudzpusējā
sanāksme notika 2000. gada 18. maijā. Tās norāda, ka tā pārkāpuma periods, kurā tiek vainota
Total
, nepārsniedz astoņus mēnešus, pat ja īstenībā tas ilga tikai mēnesi, jo aizliegtās vienošanās pēdējā daudzpusējā sanāksme
notika 2000. gada 18. maijā.
Vispirms jānorāda, ka prasītāju apgalvojums, atbilstoši kuram tā pārkāpuma periods, kurā par vainojamu atzīta
Total
, ilga tikai vienu mēnesi, balstās uz pieņēmumu, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta pēdējās daudzpusējās sanāksmes dienā
– 2000. gada 18. maijā.
Taču prasītājas neizvirza nekādus argumentus šīs tēzes pamatojumam un it īpaši argumentēti neapstrīd Komisijas konstatējumu,
atbilstoši kuram 2000. gada 18. maija sanāksmes rezultātā tika panākta vispārēja vienprātība par cenu līmeņa saglabāšanu un
tādējādi aizliegtā vienošanās bija spēkā līdz 2000. gada 31. decembrim (apstrīdētā lēmuma 357.–360. apsvērums).
Jāatgādina, ka
Total
atbildība ir balstīta uz apsvērumu, ka no 2000. gada 30. aprīļa – dienas, kad tā pārņēma attiecīgo grupu – tā kopā ar
Arkema
un
Elf Aquitaine
veidoja vienu uzņēmumu, kas ir atbildīgs par konkrēto pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 441. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tikai tas, ka
Total
pārņēma grupas kontroli pārkāpuma perioda beigās, nav pietiekami, lai izslēgtu, ka tā attiecīgajā periodā īstenoja izšķirošu
ietekmi uz tās meitassabiedrības, kura iesaistīta pārkāpumā, rīcību tirgū.
Izņemot datumu, kad
Total
pārņēma kontroli pār grupu, prasītājas neizvirza nekādus citus īpašus apstākļus, kas varētu pierādīt, ka laikposmā no 2000. gada
maija līdz decembrim
Arkema
savu rīcību tirgū noteica neatkarīgi no
Total
.
Šādos apstākļos Komisija varēja pamatoti izvirzīt pieņēmumu, ka pēc tam, kad
Total
no 2000. gada 30. aprīļa pārņēma kontroli pār gandrīz visu grupas kapitālu, tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz
Arkema
rīcību tirgū, un tādējādi noteikt tās atbildību par pārkāpumu attiecīgajā periodā, pamatojoties uz šo neatspēkoto prezumpciju.
Turklāt kā neefektīvs jānoraida prasītāju arguments, atbilstoši kuram, ņemot vērā grupas kontroles pārņemšanas datumu,
Total
nevarēja iegūt informāciju par tās meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību un pieņemt lēmumu, lai to izbeigtu.
Kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, atbildības noteikšana
Total
izriet no tā, ka tā bija viena no tām juridiskajām vienībām, kas veidoja uzņēmumu, kurš pārkāpa konkurences tiesības, neņemot
vērā to, vai tas zināja vai nezināja par pārkāpumu.
Tādējādi pirmais iebildums nav pieņemams.
Otrām kārtām, prasītājas uzsver, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 471. apsvērumā esot nepareizi norādījusi, ka tās 1984. gada
23. novembra Lēmuma 85/74/EEK par procedūru saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (Lieta IV/30.907 – Peroksiprodukti) (OV 1985,
L 35, 1. lpp.) adresāti un tās Lēmuma 94/599 adresāti, kuri ņemti vērā attiecībā uz recidīvu, bija
Total
grupas dalībnieki šo iepriekšējo lēmumu pieņemšanas laikā.
Jānorāda, ka Komisija kļūdas dēļ, kuru tā pati atzina iebildumu rakstā, apstrīdētā lēmuma 471. apsvērumā norādīja, ka “juridiskās
personas, kuras ir Lēmumu [85/74 un 94/599] adresāti, bija un joprojām ir
Total
grupas dalībnieki”.
Šis konstatējums tomēr neietekmē apstrīdētā lēmuma likumību. Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 441. apsvēruma izriet, ka
Total
bija atzīta par atbildīgu par pārkāpumu tikai no dienas, kad tā pārņēma grupas kontroli, proti, no 2000. gada 30. aprīļa.
Otrkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 469. apsvēruma, Komisija, piemērojot ar recidīvu saistīto palielinājumu tikai tai
naudas soda summai, kas noteikta
Arkema
, ņēma vērā to, ka
Arkema
iepriekšējo nolēmumu pieņemšanas laikā nebija grupas locekle.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais iebildums un tādējādi piektais pamats kopumā ir jānoraida.

Par sesto pamatu – vairāku svarīgu visu dalībvalstu atzītu un Savienības tiesību sistēmas neatņemamu sastāvdaļu veidojošu
principu pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka, nosakot to atbildību par konkrēto pārkāpumu un uzliekot tām naudas sodu, Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas
attieksmes, personiskās atbildības un sankciju individualitātes, kā arī likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principus.
Par iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka Komisija, nosakot viņu atbildību, pamatojoties tikai uz attiecīgo prezumpciju, esot pārkāpusi vienlīdzīgas
attieksmes principu, lai gan citu sabiedrību – apstrīdētā lēmuma adresātu – atbildību tā esot balstījusi uz prezumpciju, kuru
pamato papildu apstākļi (apstrīdētā lēmuma 385., 391. un 394., 405., 411. un 423.–427. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 370.–379. apsvēruma izriet, ka Komisija attiecībā uz visiem adresātiem ir piemērojusi
vienu un to pašu noteikumu, atbilstoši kuram visa vai gandrīz visa meitassabiedrības kapitāla kontrole ir pietiekama, lai
izvirzītu atspēkojamu prezumpciju, kas ļauj noteikt mātessabiedrības atbildību. Attiecīgā prezumpcija tiešām tika piemērota
gan
Total
grupai, gan citām sabiedrību grupām, uz kurām attiecas apstrīdētais lēmums.
Tas, ka attiecībā uz dažiem apstrīdētā lēmuma adresātiem, proti,
Akzo Nobel
,
FMC
,
L’Air liquide
,
SNIA
un
Edison
, Komisija bez prezumpcijas norādīja arī dažas papildu norādes par izšķirošo ietekmi, ko īsteno mātessabiedrības, nenozīmē,
ka visiem adresātiem netika piemēroti vienādi principi.
Saistībā ar
Akzo Nobel
no apstrīdētā lēmuma 384. apsvēruma izriet, ka “tāpēc, ka [tā] pilnībā kontrolē
EKA
[
Chemicals
] kapitālu, Komisija uzskata, ka [tā] īstenoja izšķirošu ietekmi uz
EKA
[
Chemicals
], jo nav ticis iesniegts neviens šo prezumpciju atspēkojošs arguments”. Šo apsvērumu neatspēko fakts, ka šā paša lēmuma 385. apsvērumā
Komisija norādīja uz dažām papildu norādēm prezumpcijas apstiprināšanai.
Saistībā ar
FMC
Komisija norādīja, ka tā ir izdarījusi secinājumu attiecībā uz tās atbildību “tāpēc, ka
FMC Foret
[bija] meitassabiedrība, kuras kapitālu (netieši) pilnībā kontrolēja [
FMC
]” (apstrīdētā lēmuma 390. apsvērums). Šo apsvērumu neietekmē fakts, ka apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā Komisija atsaucās
uz vienu papildu norādi attiecībā uz
FMC
izšķirošo ietekmi uz tās meitassabiedrību.
Saistībā ar
L’Air liquide
Komisija apstrīdētā lēmuma 403. apsvērumā norādīja: “Tā kā pārkāpuma izdarīšanas brīdī [tai] piederēja
Chemoxal
kapitāldaļas 100 % apmērā un tai bija tiesības iecelt amatā
Chemoxal
valdes locekļus, [tā] izvirzīja prezumpciju par [tās] izšķirošo ietekmi uz tās meitassabiedrības rīcību.” Komisija šo apsvērumu
precizēja, apstrīdētā lēmuma 405. apsvērumā norādot, ka tas, ka “pieder 100% kapitāldaļu, [ir ļāvis] izvirzīt prezumpciju,
kuru [varēja] atspēkot, pierādot, ka [..] meitassabiedrībai bija piešķirta [..] autonomija”.
Saistībā ar
SNIA
no apstrīdētā lēmuma 411. apsvēruma izriet, ka tās atbildība bija noteikta, ņemot vērā tās apvienošanos ar sabiedrību, kas
pilnībā bija tās vienības, kura bija tieši iesaistīta pārkāpumā, mātessabiedrība, tāpēc norādītā situācija nav salīdzināma
ar prasītāju situāciju.
Visbeidzot, saistībā ar
Edison
Komisija apstrīdētā lēmuma 418. apsvērumā norādīja: “Tā kā nav iesniegti argumenti, kas atspēko šo prezumpciju, tas, ka mātessabiedrībai
pieder 100 % kapitāldaļu, [judikatūrā] tiek uzskatīts par pietiekamu pierādījumu.” Turklāt apstrīdētā lēmuma 419.–421. apsvērumā
Komisija minēja dažus papildu apstākļus, norādot, ka tie ir pretrunā
Edison
argumentam par tās meitassabiedrības autonomiju.
Tādējādi no apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, uz kuriem atsaucas prasītājas, izriet, ka Komisija attiecībā uz visiem apstrīdētā
lēmuma adresātiem uzskatīja, ka tas, ka mātessabiedrība kontrolē visu vai gandrīz visu meitassabiedrības kapitālu gadījumā,
ja nav argumentu no tā izrietošās prezumpcijas atspēkošanai, ir pietiekami, lai atzītu mātessabiedrības atbildību, jo tika
izvirzītas papildu norādes par dažu attiecīgo mātessabiedrību izšķirošas ietekmes īstenošanu uz to meitassabiedrībām, tiklīdz
tās bija pieejamas – vai nu lai pastiprinātu secinājumu, kas pamatoti izriet no tā, ka pilnībā tiek kontrolēts meitassabiedrības
kapitāls, vai arī lai atbildētu uz attiecīgo uzņēmumu izvirzītajiem argumentiem.
Turklāt attiecībā uz prasītājām Komisija papildus saistībai pamatkapitāla ziņā arī norādīja, ka
Elf Aquitaine
norīkoja
Arkema
valdes locekļus (apstrīdētā lēmuma 427. apsvērums), tomēr nesaistot mātessabiedrības vainojamību pārkāpjošā rīcībā, kuru
īstenojusi tai pilnībā vai gandrīz pilnībā piederoša meitassabiedrība, ar papildu pierādījumu esamību.
Tādējādi šis iebildums nav pamatots.
Par iespējamo personiskās atbildības un sankciju individualitātes, kā arī likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principu pārkāpumu
Prasītājas pēc būtības uzskata, ka Komisija, neatzīstot, ka
Arkema
attiecībā pret tām ir uzskatāma par autonomu ekonomisko vienību, un līdz ar to nepamatoti nosakot to atbildību un uzliekot
tām naudas sodus, esot pārkāpusi minētos tiesību principus.
Jāatgādina, ka, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī par tiem piemēroto sankciju raksturu un bardzības līmeni,
atbildība par šo pārkāpumu izdarīšanu ir personiska (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 78. punkts). Turklāt atbilstoši sodu un sankciju individualitātes principam fizisku vai juridisku personu
var sodīt tikai par pārkāpumiem, kas tai individuāli tiek pārmesti (Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās
lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 63. punkts), tas ir princips, kas ir piemērojams visos administratīvajos procesos, kuru noslēgumā var tikt
piemērotas sankcijas atbilstoši Savienības konkurences tiesību normām (Vispārējās tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā
T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 118. punkts).
Šajā lietā ir pietiekami konstatēt, ka prasītāju argumenti ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, atbilstoši kuram attiecībā uz
tām netika konstatēts nekāds pārkāpums un nekāds individuāli piemērojams naudas sods viņām netika noteikts. Gluži pretēji,
no iepriekš minētā izriet, ka prasītājas individuāli tika sodītas par EKL 81. panta pārkāpumu, kuru to saimniecisko, organizatorisko
un juridisko saikņu dēļ, kuras tās vienoja ar to meitassabiedrībām, un to autonomijas trūkuma tirgū dēļ esot izdarījušas tās
pašas (šajā ziņā skat. iepriekš 164. punktā minēto spriedumu lietā
Metsä-Serla
u.c./Komisija, 27. un 34. punkts).
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, no iepriekš tekstā minētā ceturtā pamata pārbaudes izriet, ka EKL 81. panta noteikumu
pārkāpums attiecībā uz prasītājām ir pierādīts. Sankcijas attiecībā uz tādu pārkāpumu ir skaidri noteiktas Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktā. Tāpēc
nullum crimen, nulla poena sine lege
princips ir ievērots.
Tādējādi šis iebildums, kā arī sestais pamats kopumā ir jānoraida.

Par septīto pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumu
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija neesot rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi apstākļus, kuri tika norādīti, lai pierādītu
Arkema
autonomiju.
Tā kā tās aprobežojas tikai ar to, ka atkārto savu argumentu par attiecīgo pierādījumu nepārbaudīšanu, kurš ir izskatīts un
noraidīts šā sprieduma 111.–115. punktā, šis arguments to pašu iemeslu dēļ ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisijai ar mērķi nodrošināt tiesvedības ekonomiju esot vajadzējis apmierināt viņu lūgumu
apturēt apstrīdētā lēmuma pieņemšanu, līdz Vispārējā tiesa būs pieņēmusi nolēmumu par attiecībā uz Lēmumu C(2004) 4876 celtajām
prasībām.
Tā kā šis arguments vienīgi ietver atsauci uz tiesvedības ekonomiju un tādējādi ar to acīmredzami nevar atspēkot apstrīdētā
lēmuma likumību, tas ir uzreiz jānoraida.
Līdz ar to septītais pamats ir jānoraida.

Par astoto pamatu – tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Prasītājas apgalvo, ka šajā lietā piemērotais vainojamības kritērijs ir jauns kritērijs salīdzinājumā ar Komisijas iepriekšējo
lēmumu pieņemšanas praksi, un it īpaši salīdzinājumā ar Lēmumu C(2003) 4570 tas ir izraisījis tiesiskās drošības principa
pārkāpumu.
Pietiek atgādināt, ka apstrīdētais lēmums nav pirmais lēmums, ar kuru Komisija atbildību par
Arkema
izdarīto pārkāpumu, pamatojoties uz prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu, ir attiecinājusi uz tās mātessabiedrību.
Lēmumā C(2004) 4876 Komisija jau noteica
Elf Aquitaine
vainojamību. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, apstrīdētais lēmums nav pavērsiens Komisijas praksē attiecībā uz
vainojamību, tostarp arī attiecībā uz konkrēto grupu. Turklāt prasītāju atbildē uz paziņojumu par iebildumiem šajā lietā prasītājas
jau atsaucās uz vainojamības kritēriju, kuru Komisija piemēroja Lēmumā C(2004) 4876, kā citstarp izriet no prasītāju argumentiem,
kurus tās iesniedza saistībā ar sesto pamatu. Tādējādi šajā lietā nepareizs ir šobrīd izskatāmajā pamatā minētais pieņēmums,
atbilstoši kuram Komisija attiecībā uz prasītājām esot piemērojusi jaunu vainojamības kritēriju.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka no Komisijas netiek prasīts, lai tā vienmēr pārbaudītu, vai mātessabiedrību var atzīt par vainīgu
meitassabiedrības pārkāpjošā rīcībā (skat. iepriekš 89. punktu). Tādējādi tas, ka tā nolemj noteikt tāda uzņēmuma atbildību
par konstatēto pārkāpumu, kuru veido mātessabiedrība un meitassabiedrība, kaut gan atbilstoši iepriekšējai praksei tā nebūtu
apsvērusi šādu rīcību, nav tiesiskās drošības principa pārkāpums.
Turklāt ir jākonstatē, ka no Lēmuma C(2003) 4570 (373.–391. apsvērums), uz kuru atsaucas prasītājas, izriet, ka Komisija nemaz
nav analizējusi
Arkema
mātessabiedrības atbildības problēmu un, it īpaši, tā nav paudusi viedokli par tās autonomiju attiecībā pret mātessabiedrību.
Tādējādi, pat ja pieņem, ka fakti šajā lietā ir līdzīgi faktiem šobrīd izskatāmajā lietā, nevar apgalvot, ka šis lēmums ir
jebkāda garantija attiecībā uz veidu, kādā Komisija uztver
Arkema
un tās mātessabiedrību attiecības, ne arī attiecībā uz vainojamības kritēriju, kas piemērojams šai sabiedrību grupai.
Līdz ar to šo pamatu nevar atbalstīt.

Par devīto pamatu – naudas sodu noteikšanu reglamentējošo pamatprincipu pārkāpumu
Prasītājas, pamatojot ar dažādiem iemesliem, apstrīd tām uzliktā naudas soda apmēru.
Pirmām kārtām, tās apgalvo, ka tām sakarā ar to, ka tās nezināja par pārkāpumu, ko izdarījusi to meitassabiedrība, esot bijis
jāsamazina naudas soda apmērs. Atsaucoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu, tās norāda, ka Komisija šāda iemesla dēļ ir
samazinājusi naudas soda apmēru citam apstrīdētā lēmuma adresātam, proti,
Caffaro
.
Jānorāda, ka Komisija piešķīra uzņēmumam, kuru veido sabiedrības
SNIA
un
Caffaro
, naudas soda sākumsummas samazinājumu tāpēc, ka netika noteikts, ka šī pēdējā minētā sabiedrība, kura piedalījās ierobežotā
skaitā sanāksmju par aizliegto vienošanos saistībā tikai ar vienu attiecīgo produktu, zināja vai tai bija jāzina par vispārējo
pret konkurenci vērsto vienošanos projektiem (apstrīdētā lēmuma 332. un 461. apsvērums).
Attiecībā uz prasītājām jāatgādina, ka tās tika vainotas attiecīgajā pārkāpumā tāpēc, ka tās ar to meitassabiedrību veidoja
vienu uzņēmumu, nevis tāpēc, ka tās bija tieši iesaistītas pārkāpumā, jo tas, ka tās nezināja par aizliegto vienošanos, neietekmē
vainas noteikšanu.
Tā kā prasītājas neapgalvo, ka to meitassabiedrība, kura tieši piedalījās pārkāpumā, nezināja par vispārējo pret konkurenci
vērsto vienošanos projektu, šī nezināšana par aizliegto vienošanos nav norāde par to, ka to un meitassabiedrības veidotā uzņēmuma
izdarītā pārkāpuma smagums ir mazāks, un tāpēc nevar būt iemesls, lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu.
Saistībā ar iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu jānorāda, ka prasītājas kā juridiskas vienības, kuras atbild
par tā uzņēmuma pārvaldību, kurš laidis tirgū abus attiecīgos produktus un kurš tieši piedalījies visos aizliegtās vienošanās
aspektos, neatrodas salīdzināmā situācijā ar
Caffaro
, kas pārvaldīja uzņēmumu, kura līdzdalība aizliegtajā vienošanās neaptvēra visu vispārējo pret konkurenci vērsto projektu.
Tādēļ šis iebildums ir jānoraida.
Otrām kārtām, attiecībā uz naudas soda apmēra palielināšanu preventīviem mērķiem prasītājas atsaucas uz nevainīguma prezumpcijas
un tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
Pirmkārt, to arguments par nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu ir balstīts uz pieņēmumu, atbilstīgi kuram “nekādi apstākļi
[..] neļāva noteikt [to] atbildību kartelī”. Tā kā no ceturtā pamata pārbaudes, kas veikta iepriekš, izriet, ka prasītāju
atbildība ir noteikta pamatoti, šis arguments ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 465. apsvērumu, apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas
principu, norādot, ka, nodibinot juridiski neatkarīgu meitassabiedrību, mātessabiedrībai varēja būt mērķis iesaistīt šo meitassabiedrību
pārkāpjošā rīcībā, vienlaikus izvairoties no sankcijām.
Apstrīdētā lēmuma 465. apsvērumā, atbildot uz prasītāju argumentu, kurā tiek kritizēts attiecīgais naudas soda apmēra palielinājums,
Komisija norādīja, ka, “ja par pamatu izmantojot šo argumentu, [tai] vajadzēja lemt par to, ka
Atofina
uzliktajam naudas sodam [vajadzēja] būt ne tik lielam kā tam, kas [bija] pamatots ar tā uzņēmuma lielumu, kura daļa tā [bija],
tad ļoti liels uzņēmums, kurš piedalās vienā vai vairākās aizliegtajās vienošanās, varētu izvairīties no ļoti lieliem naudas
sodiem, izveidojot mazas meitassabiedrības ar nelielu apgrozījumu, lai tās iesaistītu nelikumīgā rīcībā”.
Kā izriet no šā apsvēruma, piemērojot attiecīgo naudas soda apmēra palielinājumu, Komisija pēc būtības uzskatīja, ka šis palielinājums
ļāva ņemt vērā to juridisko vienību, kuras veido attiecīgo vienoto uzņēmumu, patieso ekonomisko potenciālu, lai noteiktu naudas
soda apmēru pietiekami preventīvā līmenī.
Šo vispārējo apsvērumu nekādā ziņā nevar uzskatīt par tādu, ar kuru tiek pārkāpta nevainīguma prezumpcija attiecībā uz prasītājām.
Treškārt, prasītājas atsaucas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu, atkārtojot argumentus, kas izklāstīti saistībā ar
astoto pamatu par apgalvotajām krasajām izmaiņām Komisijas praksē. Tādējādi iepriekš 210.– 212. punktā minēto iemeslu dēļ
šis iebildums ir jānoraida.
Ceturtkārt, prasītājas apstrīd naudas soda apmēra palielināšanas ar mērķi nodrošināt preventīvu iedarbību likumību, apgalvojot,
ka šāds palielinājums nav paredzēts ne Regulas Nr. 1/2003 23. pantā, ne arī pamatnostādnēs.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu naudas soda apmēru, Komisijai jānodrošina tā preventīvais raksturs,
un šajā sakarā tā it īpaši var ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu (iepriekš 103. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
, 106. un 120. punkts, un 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P
un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 243. punkts).
Tādējādi Komisijai šajā lietā bija likumīgas tiesības palielināt attiecīgā naudas soda sākumsummu, ņemot vērā prasītāju apsaimniekotā
uzņēmuma lielumu, ko apliecina to īpaši lielais apgrozījums pasaulē (apstrīdētā lēmuma 463. apsvērums).
Līdz ar to iebildumi pret naudas soda apmēra palielināšanu ar mērķi nodrošināt preventīvu iedarbību nav pamatoti.
Trešām kārtām, prasītājas tiesas sēdē apgalvoja, ka maksimālais 10 % apmērs no apgrozījuma, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta otrajā daļā, nav likumīgs attiecībā uz tiesiskuma un tiesiskās drošības principiem tajā ziņā, ka attiecībā
uz šo maksimālo apmēru ir atsauce uz uzņēmuma apgrozījumu uzņēmējdarbības gadā pirms lēmuma pieņemšanas, nevis uz apgrozījumu
laikposmā, kurā tika izdarīts pārkāpums.
Jānorāda, ka šis iebildums tika izvirzīts novēloti, jo pirmo reizi tas tika formulēts tiesas sēdē un to nevar uzskatīt par
šobrīd izskatāmā pamata – kāds norādīts prasības pieteikumā – paplašināšanu, kurā, no vienas puses, tiek prasīts naudas soda
apmēra samazinājums sakarā ar to, ka nebija zināms par pārkāpumu, un, no otras puses, tiek kritizēts naudas soda apmēra palielinājums
ar mērķi nodrošināt preventīvu iedarbību.
Tāpēc šis iebildums jānoraida kā nepieņemams atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punktam.
Katrā ziņā tas ir neefektīvs, ciktāl prasītājas nenorāda, ka tas, ka tiek ņemts vērā uzņēmējdarbības gads, kas attiecas uz
pārkāpuma izdarīšanas laiku, varētu jebkādā veidā ietekmēt to, kā šajā izskatāmajā lietā tika piemērota Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta otrajā daļā minētā norma, uz kuras piemērošanas nelikumību norāda prasītājas.
Ņemot vērā šos apsvērumus, šis pamats nav pamatots.

Par desmito pamatu – pilnvaru nepareizu izmantošanu
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, jo, nosakot to atbildību par attiecīgo pārkāpumu, Komisijas
mērķis esot bijis nevis sodīt atbildīgo uzņēmumu, bet gan paaugstināt uzliktā naudas soda apmēru, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu
ievērojamo lielumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmums ir saistīts ar pilnvaru nepareizu izmantošanu tikai tad, ja, pamatojoties uz objektīvām,
atbilstošām un saskaņotām pazīmēm, šķiet, ka tas ir pieņemts īpaši vai vismaz galvenokārt tāpēc, lai sasniegtu nevis norādītos,
bet citus mērķus (skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑133/95 un T‑204/95
IECC
/Komisija,
Recueil
, II‑3645. lpp., 188. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija ar lēmumu var uzlikt naudas sodu uzņēmumiem,
kuri pārkāpj EKL 81. pantu. Ir noteikts, ka Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzēto sodu mērķis ir sodīt par nelikumīgajām
attiecīgo uzņēmumu darbībām, kā arī atturēt gan attiecīgos uzņēmumus, gan citus tirgus dalībniekus no iespējamajiem Savienības
konkurences tiesību normu pārkāpumiem nākotnē (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 16. punkts).
Taču, tā kā prasītājas un
Arkema
veidoja vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē un minētais uzņēmums piedalījās strīdīgajā pārkāpumā, tām uzliktā naudas soda
mērķis nekādā veidā nebija grozīts, tostarp arī tiktāl, ciktāl, to pieņemot, Komisija vēlējās sasniegt preventīvu mērķi.
Tāpēc desmitais pamats ir jānoraida.

Par vienpadsmito pamatu, kas iesniegts pakārtoti – naudas soda apmēra samazināšanu atbilstošā līmenī
Saistībā ar vienpadsmito pamatu prasītājas pieprasa naudas soda apmēra samazināšanu atbilstošā līmenī divu iemeslu dēļ.
Pirmkārt, tās apgalvo, ka, ņemot vērā, ka tās nezināja par pārkāpumu, naudas soda sākumsumma esot jāsamazina par 25 % līdzīgi
apstrīdētā lēmuma 461. apsvērumā piešķirtajam samazinājumam.
Šajā sakarībā ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 461. apsvērumā minētā situācija nav salīdzināma ar prasītāju situāciju (skat.
iepriekš 219. punktu). Tāpēc Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītājām šajā sakarā nevar piešķirt šādu samazinājumu.
Otrkārt, prasītājas lūdz piemērot tām atbildību mīkstinošu apstākli, pamatojot ar to, ka tām ar Lēmumu C(2004) 4876 un 2006. gada
31. maija Lēmumu C(2006) 2098 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti)
bija piespriesti ievērojami naudas sodi par to dalību citās aizliegtās vienošanās tajā pašā laika posmā, kas norādīts apstrīdētajā
lēmumā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā Komisija ir konstatējusi, ka prasītājas ir izdarījušas trīs atšķirīgus EKL 81. panta 1. punkta
noteikumu pārkāpumus, tā varēja tām uzlikt trīs atsevišķus naudas sodus, no kuriem neviens nav lielāks par maksimumu, kas
noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04
Carbone-Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 56. punkts). Katra šā naudas soda pamatā obligāti jābūt tā pārkāpuma, par kuru tā nosaka
sodu, ilguma un smaguma novērtējumam. Jākonstatē, ka naudas soda uzlikšana prasītājām par dažādajām darbībām, kuras vērstas
pret konkurenci un attiecas uz citiem produktiem, neietekmē faktiski izdarīto strīdīgo pārkāpumu (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 52. punkts).
Tāpēc, ņemot vērā naudas sodu preventīvo mērķi, tas vien, ka prasītājām nesen uzlikti divi citi naudas sodi par daļēji vienlaicīgi
izdarītiem pārkāpumiem, nevar būt par pamatu šajā lietā uzliktā naudas soda samazināšanai.
Prasītājas nenorāda nevienu apstākli, kas varētu pierādīt, ka naudas soda uzlikšana šajā lietā kopā ar pārējiem nesen uzliktajiem
naudas sodiem varētu tām radīt īpaši smagu finansiālo situāciju, kuru izņēmuma kārtā varētu ņemt vērā saistībā ar naudas soda
apmēra noteikšanu.
Visbeidzot, saistībā ar prasītāju atsauci uz Lēmumu 94/599, no kura izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru saistībā ar aizliegtu
vienošanos, kas minēta šajā lēmumā, Komisija ņēma vērā to, ka lielākajai daļai šo uzņēmumu jau bija piespriesti lieli naudas
sodi par to piedalīšanos citā aizliegtā vienošanās blakus tirgū praktiski tajā pašā laikposmā (Lēmuma 94/599 52. apsvērums),
ir jāuzsver, pirmkārt, ka Lēmums 94/599 tika pieņemts pirms pamatnostādnēm, kuras tika piemērotas šajā lietā, un, otrkārt,
ka šajā lēmumā aplūkotā situācija ir atšķirīga salīdzinājumā ar attiecīgo situāciju šobrīd izskatāmajā lietā. Patiešām, šajā
lietā, pirmkārt, par pārkāpumiem HP un PBS tirgos Komisija apstrīdētajā lēmumā piesprieda tikai vienu sodu un, otrkārt, prasītājas
nenorāda uz to, ka pastāv saikne starp šiem tirgiem un tiem, uz kuriem attiecas pārējie prasītājām nesen piespriestie sodi.
Tāpēc, tā kā neviens no šajā lietā norādītajiem apstākļiem nevar tikt izmantots, lai pamatotu naudas soda apmēra samazinājumu,
pakārtoti izvirzītais lūgums par prasītājām uzliktā naudas soda apmēra pārskatīšanu nav jāapmierina.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pilnībā noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Total SA
un
Elf AquitaineSA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 14. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās faktiII – 2
Apstrīdētais lēmumsII – 3
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 4
Juridiskais pamatojumsII – 5
Par ceturto pamatu – mātessabiedrību vainojamību par to meitassabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem reglamentējošo noteikumu
pārkāpumuII – 5
Par otro daļu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz judikatūras par vainojamību interpretāciju un attiecībā uz to, vai
Komisija ir ievērojusi savu lēmumu pieņemšanas praksiII – 6
– Ievada apsvērumiII – 6
– Par attiecīgās prezumpcijas spēkā esamībuII – 8
– Par prasītāju izvirzīto norāžu kopumu Arkema autonomijas tirgū noteikšanaiII – 9
Par pirmo daļu – kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz vainojamības kritērija objektīvo raksturuII – 13
Par trešo daļu – “juridiskas personas ekonomiskās autonomijas principa” pārkāpumuII – 14
Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumuII – 15
Par pirmo daļu – pienācīgas aizstāvības nodrošināšanas neiespējamība prasītājāmII – 15
Par otro daļu – nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumuII – 19
Par otro pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumuII – 20
Par pirmo daļu – Komisijas jaunās nostājas dēļ pastiprinātā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumuII – 20
Par otro daļu – pretrunām pamatojumāII – 21
Par trešo daļu – Komisijas atbildes attiecībā uz prezumpcijas par izšķirošas ietekmes īstenošanu atspēkošanu neesamībuII – 23
Par trešo pamatu – jēdziena “uzņēmums” vienotā rakstura pārkāpumuII – 24
Par piekto pamatu – kļūdām vērtējumā attiecībā uz TotalII – 26
Par sesto pamatu – vairāku svarīgu visu dalībvalstu atzītu un Savienības tiesību sistēmas neatņemamu sastāvdaļu veidojošu
principu pārkāpumuII – 28
Par iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumuII – 28
Par iespējamo personiskās atbildības un sankciju individualitātes, kā arī likumpārkāpumu un sodu tiesiskuma principu pārkāpumuII – 30
Par septīto pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumuII – 30
Par astoto pamatu – tiesiskās drošības principa pārkāpumuII – 31
Par devīto pamatu – naudas sodu noteikšanu reglamentējošo pamatprincipu pārkāpumuII – 32
Par desmito pamatu – pilnvaru nepareizu izmantošanuII – 34
Par vienpadsmito pamatu, kas iesniegts pakārtoti – naudas soda apmēra samazināšanu atbilstošā līmenīII – 35
Par tiesāšanās izdevumiemII – 36
*
Tiesvedības valoda – franču.