CELEX: 62010CJ0386
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Kartellikokkulepped
Sanitaartehniliste vasktorude turg
Trahvid
Turu suurus, rikkumise kestus ja koostöö, mida võib arvesse võtta
Tõhus kohtulik kaitse

Oma apellatsioonkaebuses palub Chalkor AE Epexergasias Metallon (edaspidi „Chalkor”) tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 19. mai
2010. aasta otsuse kohtuasjas T‑21/05: Chalkor
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega kohus jättis osaliselt rahuldamata
tema nõude tühistada talle komisjoni 3. septembri 2004. aasta otsuse K(2004) 2826, mis käsitleb [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu
artikli 53 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/E‑1/38.069 – Sanitaartehnilised vasktorud) (edaspidi „vaidlusalune otsus”),
artikli 2 punkti d alusel määratud trahvi summa või vähendada seda.

Õiguslik raamistik
Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962,
13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 15 lõikes 2 on sätestatud:
„Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1000–1 000 000 arvestusühikut või sellest
suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või
hooletusest:
a)      rikuvad [EÜ] artikli [81] lõiget 1 või artiklit [82]; või
b)      rikuvad artikli 8 lõike 1 alusel määratud kohustusi.
Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.”
Määrus nr 17 tunnistati kehtetuks ning asendati nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu
artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205),
mida kohaldatakse alates 1. maist 2004.
Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiked 2 ja 3 on sõnastatud järgmiselt:
„2.      Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse
tõttu:
a)      rikuvad asutamislepingu artiklit 81 või 82; [...]
[...]
Ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.
[...]
3.      Trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.”
Selle määruse artiklis 31 on sätestatud:
„Euroopa Kohtul on täielik pädevus läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa
Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.”
Komisjoni teatise „Suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate
trahvide arvutamise meetodi kohta” (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”), mis kuulus
kohaldamisele vaidlusaluse otsuse tegemise ajal, preambul kõlas järgmiselt:
„[S]uunistes kirjeldatud põhimõtted peaksid tagama komisjoni otsuste läbipaistvuse ja erapooletuse nii ettevõtjate kui ka
Euroopa Ühenduste Kohtu silmis, samas säilitades kaalutlusõiguse, mis asjakohaste õigusaktide alusel on komisjonile antud
trahvide määramiseks 10% piires kogukäibest. Seda kaalutlusõigust tuleb siiski kasutada ühtse ja mittediskrimineeriva poliitika
kohaselt, mis on kooskõlas konkurentsieeskirjade rikkumise eest karistamise eesmärkidega.
Trahvisumma kindlaksmääramise uus meetod põhineb järgmistel eeskirjadel, kusjuures lähtutakse põhisummast, mida suurendatakse
raskendavate või vähendatakse kergendavate asjaolude arvessevõtmiseks.”
Suuniste punktist 1 tuleneb, et „[p]õhisumma määratakse kindlaks rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal, mis on ainsad määruse
nr 17 artikli 15 lõikes 2 osutatud kriteeriumid”.
Rikkumise raskusastme osas on suuniste punktis 1 A sätestatud, et rikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta selle laadi,
tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust. Rikkumised jagunevad kolme kategooriasse:
kerged rikkumised, rasked rikkumised ja väga rasked rikkumised.
Suuniste kohaselt on väga rasked rikkumised eelkõige horisontaalsed piirangud, näiteks „hinnakartellid” ja turujagamiskvoodid.
Võimalik trahvi põhisumma on „rohkem kui 20 miljonit [eurot]”. Suunistes tuuakse esile vajadust kohaldada erinevat põhisummat,
et võtta arvesse toimepandud rikkumise laadi, rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele
turuosalistele, eeskätt tarbijatele, trahvi hoiatavat mõju ning ettevõtjate õigus- ja majandusteadmisi ning infrastruktuure,
mis võimaldavad neil kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist. Samuti on täpsustatud, et kui rikkumine hõlmab
mitut ettevõtjat, võib osutuda vajalikuks võtta arvesse konkreetse juhtumi kaalu ja seega rikkumise tegelikku mõju igale konkureerivale
ettevõtjale, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt.
Rikkumiste kestuse osas eristatakse suunistes lühiajalisi rikkumisi, mis on üldiselt lühemad kui üks aasta, keskmise kestusega
rikkumisi, mis üldiselt kestavad ühe aasta kuni viis aastat, ning pikaajalisi rikkumisi, mis on üldiselt pikemad kui viis
aastat. Viimaste puhul on ette nähtud, et rikkumise raskusastme põhjal määratud trahvi lisasummat võib suurendada kuni 10%
aasta kohta. Suunistega muudeti rangemaks ka trahvisumma suurendamist pikaajaliste rikkumiste eest, et kehtestada tõhusad
sanktsioonid piirangute puhul, millel on pikka aega olnud kahjulik mõju tarbijatele, ning kannustada kindlasti rikkumisest
teatama või komisjoniga koostööd tegema.
Suuniste punkti 2 kohaselt võidakse trahvi põhisummat suurendada raskendavatel asjaoludel, näiteks kui sama ettevõtja või
samad ettevõtjad panevad uuesti toime sama laadi rikkumise. Suuniste punktist 3 ilmneb, et seda põhisummat võidakse vähendada,
kui ilmnevad kergendavad asjaolud, milleks on näiteks ettevõtja puhtalt passiivne või käsutäitja roll rikkumises, kokkulepete
täitmata jätmine või ettevõtja tõhus koostöö menetluses, mis jääb väljapoole komisjoni teatist, mis käsitleb trahvide määramata
jätmist või vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).
Suunised asendati alates 1. septembrist 2006 suunistega määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate
trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2).
Koostööteatises määratletakse, millistel tingimustel võib komisjoni poolt kartellikokkuleppe suhtes läbiviidava uurimise käigus
temaga koostööd tegevaid ettevõtjaid neil muidu tasumisele kuuluvast trahvist vabastada või seda vähendada. Selle teatise
B jaost tuleneb, et ettevõtja puhul, kes teavitab komisjoni kartellist enne, kui komisjon on alustanud uurimist, tingimusel
et komisjonil ei ole piisavalt teavet, et tõendada teatatud kartelli olemasolu, või kes esimesena esitab määravad tõendid
kartelli olemasolu kohta, vähendatakse trahvisummat vähemalt 75% või jäetakse talle trahv üldse määramata. Selle teatise D jao
kohaselt vähendatakse ettevõtja trahvisummat 10–50% eeskätt juhul, kui enne vastuväiteteatise saatmist on ta komisjonile esitanud
teavet, dokumente või muid tõendeid, mis aitavad tuvastada toimepandud rikkumist.
Koostööteatis asendati alates 14. veebruarist 2002 komisjoni teatisega, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist
kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155). Siiski kohaldas komisjon käesolevas kohtuasjas koostööteatist,
kuna ettevõtjad lähtusid komisjoniga koostööd tehes sellest koostööteatisest.

Vaidluse taust
Chalkor on Kreeka õiguse alusel asutatud äriühing, mis on noteeritud Ateena (Kreeka) börsil. Koos teiste vasest ja vasesulamitest
pooltoodete tootjatega osales apellant kartellikokkuleppes, mis seisnes hindade fikseerimises, turgude jagamises ja sanitaartehniliste
vasktorude turgu käsitleva konfidentsiaalse teabe vahetamises.
Pärast kontrolle ja uurimisi võttis komisjon 3. septembril 2004 vastu vaidlusaluse otsuse, mille kokkuvõte avaldati 13. juuli
2006. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT L 192, lk 21).
Komisjon leidis vaidlusaluse otsuse põhjendustes 458 ja 459, et kõnealune rikkumine avaldus kolmel erineval, kuid seotud kujul.
Kartellikokkuleppe esimene osa seisnes teatud liiki katmata sanitaartehniliste vasktorude „SANCO‑tootjate” vahel sõlmitud
kokkulepetes (edaspidi „SANCO kokkulepped”). Kõnealuse rikkumise teine osa hõlmas kokkuleppeid, mis olid sõlmitud plastkattega
sanitaartehniliste vasktorude „WICU ja Cuprotherm’i tootjate” vahel (edaspidi „WICU ja Cuprothermi kokkulepped”). Viimaks
puudutas kartellikokkuleppe kolmas osa kokkuleppeid, mis olid sõlmitud katmata sanitaartehniliste vasktorude tootjatest koosneva
suurema rühma piires ning mida kutsuti „laiendatud Euroopa kokkulepped” (edaspidi „laiendatud Euroopa kokkulepped”).
Vaidlusaluse otsuse põhjendusest 216 ilmneb, et Chalkor osales „laiendatud Euroopa kokkulepete” kartellis ning et selles rühmas
osalejate arv oli algselt viis (edaspidi „viie rühm”). Sellest põhjendusest tuleneb, et pärast Chalkori ja kolme muu ettevõtja
liitumist suurenes selles rühmas osalejate arv üheksani (edaspidi „üheksa rühm”). Komisjoni arvates püüdsid viie rühma ja
üheksa rühma liikmed tasakaalustada katmata sanitaartehniliste vasktorude turgu, toetudes ühe vaatlusaasta turuosadele, et
ette näha eesmärk turuosadele tulevikus. Komisjon leidis vaidlusaluse otsuse põhjenduses 192, et need liikmed olid kokku leppinud
tundliku sisuga teabe vahetamises, turuosade jagamises, müügimahtude järgimises, turgude „eestvedajate” mehhanismis ning hindade
kooskõlastamises, mis hõlmab hinnakirju, „hinnajuhiste” kohaldamist ja allahindlusi.
Mis puudutab Chalkori toime pandud rikkumise kestust, siis märkis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjenduses 597, et kõnealune
rikkumine algas hiljemalt 29. augustil 1998 ning see lõppes septembris 1999.
Vaidlustatud otsuses määras komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 23 ning määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 alusel trahvid.
Selleks et määrata kindlaks trahvide summa, kohaldas komisjon suunistes määratletud meetodit.
Võttes arvesse rikkumise laadi, tegelikku mõju turule, asjakohase geograafilise turu ulatust ning selle turu suurust, leidis
komisjon, et asjaomased ettevõtjad panid toime väga raske rikkumise.
Komisjon tuvastas vaidlusaluses otsuses neli rühma, mis tema arvates peegeldavad ettevõtjate olulisust kõnealuses rikkumises.
Apellant kuulus neljandasse kategooriasse.
Vaidlusaluse otsuse põhjenduse 683 kohaselt määrati turuosad kindlaks iga rikkuja käibe alusel, mis saadi sanitaartehniliste
torude müügist katmata sanitaartehniliste vasktorude ja plastkattega sanitaartehniliste vasktorude turul. Selle otsuse põhjendusest 692
ilmneb, et nende ettevõtjate turuosasid, kes ei müünud WICU ja Cuprothermi torusid, arvutati nii, et nende käive, mis saadi
katmata sanitaartehnilistelt vasktorudelt, jagati katmata sanitaartehniliste vasktorude ja plastkattega sanitaartehniliste
vasktorude turu kogusuurusega.
Komisjon määras Chalkori trahvi lähtesumma suuruseks 9,8 miljonit eurot. Nagu ka teiste ettevõtjate puhul, suurendas komisjon
trahvi lähtesummat 10% rikkumise täisaasta kohta ning 5% kogu ülejäänud ajavahemiku eest, mis on kuus kuud või rohkem, kuid
vähem kui üks aasta. Kuna Chalkor osales kartellikokkuleppes 12 kuud, tuleb selle ettevõtja trahvi lähtesummat 9,8 miljonit
eurot suurendada 10%, mille tulemusel on trahvi kogusumma 10,78 miljonit eurot.
Komisjon vähendas koostööteatise punkti D alusel Chalkori trahvisummat 15%. Trahvi lõppsumma oli seega 9,16 miljonit eurot.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtule esitatud hagi põhjendamiseks esitas apellant kuus väidet, mis puudutasid vastavalt kartellikokkuleppes tema osalemise
sunniviisilisuse arvesse võtmata jätmist, trahvi lähtesumma vale kindlaksmääramist, trahvi lähtesumma vale suurendamist rikkumise
kestuse alusel, kergendavate asjaolude arvesse võtmata jätmist, koostööteatise vale kohaldamist ning trahvi ebaproportsionaalset
suurust.
Enne kui Üldkohus analüüsis apellandi esitatud väiteid, meenutas see kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61–64 komisjoni
poolt konkurentsi valdkonnas vastu võetud otsuste kohtuliku kontrolli põhimõtteid.
Teise väite analüüsimise käigus tõdes Üldkohus, et komisjon ei kontrollinud küsimust, kas rikkuja, kes osales kartellikokkuleppe
ühesainsas osas, paneb toime vähem raske rikkumise määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 tähenduses, kui rikkuja, kes sama
kartellikokkuleppe raames osaleb kõigis selle osades. See oli iseäranis oluline küsimus käesolevas asjas, kuna apellant osales
vaid laiendatud Euroopa kokkulepetes ning teda ei loetud vastutavaks kartellikokkuleppe kahe ülejäänud osa, nimelt SANCO kokkulepete
ning WICU ja Cuprothermi kokkulepete puhul. Selle tulemusel vähendas Üldkohus trahvi 10%.
Apellandi ülejäänud väited lükkas Üldkohus tagasi.

Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Chalkor palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus täielikult või osas, milles jäeti rahuldamata tema nõue tühistada vaidlusaluse otsuse artikkel 1;
–        tühistada talle määratud trahv täielikult või vähendada seda oluliselt või võtta mõni muu kohane meede, ning
–        mõista komisjonilt välja kohtukulud, sealhulgas Üldkohtu menetlusega kaasnevad kulud.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja apellandilt.
Euroopa Kohus otsustas üldkoosolekul, et käesolev kohtuasi tuleb läbi vaadata ilma kohtujuristi ettepanekuta ning kohtuistung
pidada samal päeval kui kohtuasjas C‑389/10 P: KME Germany jt
vs.
komisjon, mis puudutab sama kartellikokkulepet. Kuna apellant esitas väite õigusnormi rikkumise kohta, kuna Üldkohus teostas
piiratud kohtulikku kontrolli ning kuna selle väite olid apellandid esitanud nii selles kohtuasjas kui ka kohtuasjas C‑272/09 P:
KME Germany jt
vs.
komisjon, milles kohtuistung toimus varem ning mis puudutas paralleelset kartellikokkulepet tööstuslike vasktorude turul,
paluti pooltel siiski võtta suuliste seisukohtade ärakuulamiseks peetaval kohtuistungil arvesse kohtujurist Sharpstoni 10. veebruari
2011. aasta ettepanekut selles kohtuasjas.

Apellatsioonkaebus
Chalkor esitab neli väidet, mis puudutavad vastavalt valet kohtulikku kontrolli, võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist, Üldkohtu
poolt trahvi ülevaatamise ebamõistlikku ja meelevaldset laadi ning nende põhjenduste puudumist, mis õigustaksid talle määratud
trahvi.

Esimene ja teine väide, et rikutud on õigusnormi, kuna Üldkohus teostas piiratud kohtulikku kontrolli, ning rikutud on võrdse
kohtlemise põhimõtet
Poolte argumendid
Oma esimeses väites kritiseerib apellant Üldkohtu kasutatud meetodit, et kontrollida, kas talle määratud trahv oli kohane,
õige ja proportsionaalne talle etteheidetud tegevuse raskuse ja kestusega. Oma teises väites heidab ta Üldkohtule ette, et
ta ei võtnud arvesse erinevusi, mis eristavad tema tegevust viie rühma omast, ning järelikult ei määranud karistust piisavalt
individuaalselt kindlaks. Kuna need kaks väidet puudutavad karistuse kontrollimist Üldkohtu poolt, tuleb neid analüüsida koos.
Apellant vaidleb kõigepealt vastu kontrollimeetodile, mida Üldkohus on kirjeldanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61–64.
Need punktid on sõnastatud järgmiselt:
„61      Seega peab Üldkohus [vaidlusaluse] otsusega määratud trahvide seaduslikkuse kontrollimise raames kindlaks tegema, kas komisjon
teostas oma kaalutlusõigust vastavalt suunistes sätestatud meetodile, ja kui kohus tuvastab, et komisjon ei ole meetodit järginud,
peab kohus kontrollima, kas see kõrvalekaldumine on õigustatud ja õiguslikult piisavalt põhjendatud. Siinkohal tuleb märkida,
et Euroopa Kohus on kinnitanud esiteks suuniste enda põhimõtte ja teiseks neis kehtestatud meetodi kehtivust (Euroopa Kohtu
28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 252–255, 266, 267, 312 ja 313).
62      Suuniste vastuvõtmisest tulenev komisjoni kaalutlusõiguse piiramine ei ole tegelikult vastuolus komisjonile sisulise kaalutlusruumi
säilitamisega. Suunistes on erinevaid paindlikke elemente, mis võimaldavad komisjonil oma kaalutlusõigust kasutada kooskõlas
määruste nr 17 ja nr 1/2003 sätetega, nagu Euroopa Kohus neid on tõlgendanud (eespool […] viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 267).
63      Seega, sellistes valdkondades, kus komisjonil on kaalutlusruum näiteks osas, mis puudutab suurendamismäära kohaldamist kestuse
alusel, piirdub nende hinnangute seaduslikkuse kontroll ilmse hindamisvea puudumise kontrollimisega (vt selle kohta Üldkohtu
18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑241/01: Scandinavian Airlines System
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑2917, punktid 64 ja 79).
64      Komisjoni kaalutlusõigus ja selle piirid ei mõjuta ka põhimõtteliselt seda, kuidas kohus teostab oma täielikku pädevust (Üldkohtu
8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 538), mis annab talle õiguse komisjoni määratud trahvi summa tühistada, seda vähendada
või suurendada (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑3/06 P: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑1331, punktid 60–62, ja Üldkohtu 21. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑368/00: General Motors
Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑4491, punkt 181).”
Tuginedes F. Jacobsi ekspertiisile, mis on lisatud apellatsioonkaebusele, kinnitab apellant, et Üldkohus ei kasutanud oma
täielikku pädevust, vaid piirdus selle kontrollimisega, kas komisjon kohaldas suuniseid. Nimelt kritiseerib ta vaidlustatud
kohtuotsuse punkti 177, milles Üldkohus lükkas tagasi tema argumendid põhjusel, et nende argumentidega seatakse kaudselt kahtluse
alla suunistega kehtestatud trahvisummade arvutamise süsteem. Kohtupraktika kohaselt ei ole Üldkohtu jaoks kohustuslikud suunised,
vaid ta peab ise kontrollima, kas trahv on proportsionaalne õigusvastase teo raskusega.
Põhjaliku kontrolli kohustust on kinnitatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas (edaspidi „harta”) ning ELTL artiklis 261 koostoimes
harta artiklitega 47 ja 49. Tulenevalt hartat puudutavatest selgitustest viiakse harta artikliga 47 liidu õiguses ellu 4. novembril
1950 Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 6 lõikega 1
tagatud kaitse. Selles osas väidab apellant, et menetlus konkurentsiõiguse valdkonnas komisjonis on kriminaalmenetlus EIÕK
tähenduses. Järelikult, kuna komisjon on haldusorgan, mitte „sõltumatu ja erapooletu kohus”, lasub Üldkohtul hagiavaldust
läbi vaadates kohustus viia läbi täielik kohtulik kontroll komisjoni otsuste üle nii fakti- kui õigusküsimustes, see tähendab,
et ta peab analüüsima kõiki asjakohaseid asjaolusid ning tegema otsuse kõigis faktilistes asjaoludes, tuginedes enda sõltumatule
hinnangule.
Apellant märgib, et käesoleval juhul ei viinud Üldkohus läbi kohast kohtulikku kontrolli ning et ta ei võtnud nimelt arvesse
rikkumise lühiajalist kestust ning tema vabatahtlikku lahkumist kartellist enne seda, kui komisjon alustas oma uurimisi. Lisaks
kritiseerib ta vaidlustatud kohtuotsuse punkte 143–145, milles Üldkohus viitab komisjoni laiale kaalutlusõigusele, kui ta
määrab kindlaks trahvi suurendamise määra, mida ta kavatseb kohaldada rikkumise kestuse alusel. Ta leiab, et Üldkohus piiras
valesti oma kohtuliku kontrolli pelga seaduslikkuse kontrolliga.
Teise väite raames kinnitab apellant, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et ta oli ohver, mitte algataja. Nii kohtles
Üldkohus teda samamoodi kui teisi ettevõtjaid, võttes üksnes arvesse müügimahtu, mitte apellandi süüd. Samuti võttis kohus
valesti arvesse müügimahtu Kreekas, kuigi see territoorium ei olnud ilmselt seotud rikkumisega.
Kohtuistungil leidis apellant, et argument, et konkurentsialane menetlus on kriminaalõiguslik EIÕK artikli 6 tähenduses, ei
ole asjakohane kohtuliku  kontrolli osas, kuna see kontroll peab vastama samadele kriteeriumidele nagu menetlus, mida peetakse
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähenduses karistusõiguse „tuumikusse” kuuluvaks, või haldusõigust puudutav menetlus, nagu
märgib komisjon. Seevastu on kvalifitseerimine „kriminaalmenetlusena” oluline, selleks et hinnata menetlusi komisjonis EIÕK
artiklit 6 silmas pidades. Apellant esitas selle kohta erinevat kriitikat.
Kohtuistungil kritiseeris apellant ka Üldkohtu ebajärjepidevust konkurentsiasjades läbi viidud kontrolli käigus. Tema teatud
kohtuotsustes, nagu 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑59/99: Ventouris
vs
. komisjon (EKL 2003, lk II‑5257) ning 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01,
T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs
. komisjon (EKL 2004, lk II‑1181), teostas Üldkohus põhjalikku kontrolli, samas kui teistes kohtuasjades, nagu käesolev asi,
viitas Üldkohus suures osas komisjoni hinnangule ja kasutas ilmse hindamisvea kriteeriumi.
Viidates veale, mille Üldkohus avastas seoses apellandi mitteosalemisega kõigis kokkulepetes, väidab viimane, et Üldkohus
oleks pidanud olema veelgi hoolsam selle kontrollimisel, kas trahv vastab rikkumise raskusele.
Komisjon rõhutab, et mõiste „täielik pädevus” EIÕK tähenduses ei ole identne mõistega „täielik pädevus”, mis on liidu kohtutel
EL‑i toimimise lepingu ja liidu õigusnormide alusel. EIÕK kohaselt on „täieliku pädevusega” organisatsioon üksus, kellel on
pädevus „muuta tehtud otsust kõikides aspektides, nii faktiliselt kui ka õiguslikult”. Nii on see Üldkohtu puhul. Asutamislepingu
ja liidu õigusnormidega Üldkohtule antud täielik pädevus trahvide alal, mis võimaldab sellel kohtul asendada komisjoni hinnang
trahvi kohta enda hinnanguga, läheb kaugemale sellest, mis on vajalik kooskõlaks EIÕK‑ga, kuna viimase kohaselt on vaid nõutav,
et kohus võiks kontrollida faktilisi vigu. Apellandi väide, mille kohaselt ei saa Üldkohus piirduda seaduslikkuse kontrolliga,
vaid tal on kohustus kontrollida trahvi proportsionaalsust, ei vasta seega kriteeriumile, millest lähtub Euroopa Inimõiguste
Kohus.
Viimaks vastab komisjon erinevale üksikasjalikule kriitikale vaidlustatud kohtuotsuse kohta.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellant tugineb EIÕK artiklile 6 ja hartale, et vastu vaielda esiteks kohtuliku kontrolli põhimõtetele, täpsemalt viisile,
kuidas Üldkohus avaldas, et ta võttis arvesse komisjoni laia kaalutlusõigust, ning teiseks viisile, kuidas Üldkohus teostas
käesolevas asjas oma kontrolli.
Apellatsioonimenetluses otsust tehes on Euroopa Kohtu ülesanne kontrollida, kas viis, kuidas Üldkohus lahendas tema menetletavat
hagi, tõi kaasa õigusnormide rikkumise.
Järelikult tuleb kontrollida, kas Üldkohus teostas käesolevas kohtuasjas temal lasuvat kontrolli, ilma et ta oleks arvesse
võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61–64 asuvat kohtuliku kontrolli abstraktset ja deklaratiivset kirjeldust, kuna
see kirjeldus ei ole vastus hagiavalduses apellandi toodud väidetele ega toeta vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni.
Lisaks ei ole asjakohane argument, mis puudutab Üldkohtu väidetavat ebajärjepidevust kontrolli puhul, mida ta teostas konkurentsiasjades.
Käesoleva apellatsioonkaebusega on Euroopa Kohtu kontrollile nimelt allutatud vaidlustatud kohtuotsus, mitte aga Üldkohtu
kogu praktika.
Lisaks ei pea Euroopa Kohus omal algatusel teostama täielikku kontrolli vaidlustatud kohtuotsuse üle, vaid pigem vastama apellandi
esitatud väidetele.
Apellant leidis kohtuistungil, et argument, et konkurentsialane menetlus on kriminaalõiguslik EIÕK artikli 6 tähenduses, ei
ole asjakohane kohtuliku kontrolli osas, kuna see kontroll peab vastama samadele kriteeriumidele nagu menetlus, mida peetakse
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika tähenduses karistusõiguse „tuumikusse” kuuluvaks, või haldusõigust puudutav menetlus.
Lisaks, nagu märkis apellant oma apellatsioonkaebuses, viiakse harta artikliga 47 liidu õiguses ellu EIÕK artikli 6 lõikega 1
tagatud kaitse. Seega tuleb viidata üksnes esimesena nimetatud sättele.
Tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis on praegu ette nähtud harta artiklis 47 (vt 22. detsembri
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑279/09: DEB, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 30 ja 31; 1. märtsi 2011. aasta
määrus kohtuasjas C‑457/09: Chartry, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 25, ning 28. juuli 2011. aasta otsus
kohtuasjas C‑69/10: Samba Diouf, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 49).
Institutsioonide otsuste kohtulik kontroll on korraldatud aluslepingutega. Lisaks seaduslikkuse kontrollile, mis on käesoleval
ajal sätestatud ELTL artiklis 263, kavandati määrustes ette nähtud karistuste puhul täieliku pädevuse raames läbiviidavat
kontrolli.
Seoses seaduslikkuse kontrolliga on Euroopa Kohus otsustanud, et kuigi komisjonil on valdkondades, mille tõttu antakse keerulisi
majanduslikke hinnanguid, kaalutlusruum majanduslikes küsimustes, ei tähenda see, et liidu kohus peab hoiduma kontrollimast,
kuidas on komisjon majandusandmeid tõlgendanud. Liidu kohus ei pea nimelt kontrollima ainult esitatud tõendite sisulist õigsust,
usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka kontrollima, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra
hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (vt 15. veebruari
2005. aasta otsus kohtuasjas C‑12/03 P: komisjon
vs.
Tetra Laval, EKL 2005, lk I‑987, punkt 39, ning 22. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑525/04 P: Hispaania
vs.
Lenzing, EKL 2007, lk I‑9947, punktid 56 ja 57).
Määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 teises taandes on seoses konkurentsiõigusrikkumiste eest määratava karistusega sätestatud,
et trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust. Sama sõnastus asub määruse nr 1/2003 artikli 23
lõikes 3.
Euroopa Kohus on otsustanud, et trahvisummade määramisel on vaja arvesse võtta rikkumiste kestust ja kõiki muid tegureid,
mis võivad mõjutada rikkumiste raskuse hinnangut, nagu iga ettevõtja käitumine, nende roll kooskõlastatud tegevuse kehtestamisel,
tegevusest saada võidav kasu, nende ettevõtjate suurus ja asjassepuutuvate kaupade väärtus ning oht, mida seda liiki rikkumised
Euroopa Ühendusele kujutavad (7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 129; eespool viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 242, ning 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 96).
Euroopa Kohus on samuti märkinud, et samuti tuleb arvesse võtta objektiivseid elemente, nagu konkurentsivastaste tegude sisu
ja kestus, nende arv ja intensiivsus, mõjutatud turu ulatus ja majanduse kahjustatus. Analüüsis tuleb samuti arvestada vastutavate
ettevõtjate suhtelist olulisust ja turuosa ning rikkumise võimalikku kordumist (7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 91).
Niisuguse suure hulga elementide tõttu peab komisjon läbi viima rikkumise asjaolude põhjaliku kontrollimise.
Läbipaistvuse eesmärgil võttis komisjon vastu suunised, milles ta märgib, millal ta võtab arvesse rikkumise seda või teist
asjaolu, ning milles on toodud sellest trahvisummale tuleneda võivad tagajärjed.
Suunised, mille osas Euroopa Kohus otsustas, et need kujutavad endast käitumisnormi, mis sisaldab viidet järgimisele kuuluvale
praktikale ning mida haldusasutus ei või konkreetsel juhul eirata, esitamata võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas olevaid
põhjendusi (18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑4429, punkt 91), piirduvad sellega, et kirjeldavad komisjoni järgitavat rikkumise analüüsimise
meetodit ja kriteeriume, mida viimane peab arvesse võtma trahvisumma kindlaksmääramisel.
On põhjust meenutada liidu aktide põhjendamise kohustust. Käesoleval juhul on sellel kohustusel eriline tähtsus. Komisjonil
lasub kohustus põhjendada oma otsust ning eeskätt selgitada, kuidas ta kaalus ja hindas arvessevõetud elemente (vt selle kohta
eespool viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 87). Põhjenduse olemasolu peab kohus kontrollima omal algatusel.
Lisaks lasub liidu kohtul kohustus kontrollida seaduslikkust elementide alusel, mille on hageja esitanud oma väidete põhjendamiseks.
Selle kontrolli käigus ei saa kohus tugineda kaalutlusruumile, mis on komisjonil nii selliste elementide valikul, mida ta
võttis arvesse suunistes nimetatud kriteeriumide kohaldamisel, kui ka nende elementide hindamisel, et loobuda põhjalikust
õiguslike ja faktiliste asjaolude kontrollimisest.
Seaduslikkuse kontrolli täiendab täielik pädevus, mis oli liidu kohtule antud määruse nr 17 artikliga 17 ja mis talle praegu
on ELTL artikli 261 kohaselt antud määruse nr 1/2003 artikliga 31. Kohtul on lisaks karistuse pelgale seaduslikkuse kontrollile
õigus asendada komisjoni hinnang enda omaga ja järelikult määratud trahv või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada
(vt selle kohta 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P
– C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 692).
Siiski tuleb rõhutada, et täieliku pädevuse teostamine ei tähenda omal algatusel kontrollimist, ning meenutada, et menetlus
liidu kohtutes on võistlev. Välja arvatud avalikul huvil põhinev väide, mille kohus peab tõstatama omal algatusel, on vaidlustatud
otsuse põhjenduse niisugusel puudumisel hageja see, kes peab tõstatama väited selle otsuse kohta ning esitama nende väidete
põhjendamiseks tõendid.
Kõnealune menetluslikku laadi nõue ei lähe vastuollu normiga, mille kohaselt peab konkurentsieeskirjade rikkumiste puhul komisjon
tõendama tema kindlaks tehtud rikkumist ning esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise
koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmist. Kohtusse esitatud hagi raames peab hageja nimelt tuvastama vaidlustatud otsuse
vaidlusalused osad, sõnastama sellekohased etteheited ning tooma välja tõendid, mis võivad kujutada kaalukaid tõendeid, kinnitades,
et need etteheited on põhjendatud.
See, et puudub kogu vaidlustatud otsuse üle omal algatusel läbiviidav kontroll, ei riku tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.
Seda põhimõtet järgides ei ole vältimatu, et Üldkohus, olgugi et ta peab vastama esitatud väidetele ning kontrollima nii õiguslikke
kui faktilisi asjaolusid, peaks omal algatusel uuesti läbi viima toimiku täieliku uurimise.
Aluslepingutes ette nähtud kontroll tähendab seega, et liidu kohus teostab nii õiguslike kui faktiliste asjaolude kontrolli,
samuti seda, et tal on pädevus hinnata tõendeid, tühistada vaidlustatud otsus ning muuta trahvisummat. Seega ei ole tõsi see,
et ELTL artiklis 263 sätestatud seaduslikkuse kontroll, mida trahvisumma puhul täiendab määruse nr 1/2003 artiklis 31 ette
nähtud täielik pädevus, oleks vastuolus harta artiklis 47 asuva tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte nõuetega.
Siinkohal tuleb analüüsida erinevaid etteheiteid, mille apellant vaidlustatud kohtuotsuse kohta esitas.
Apellant kritiseerib kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punkti 177, milles Üldkohus lükkas tagasi tema argumendid põhjusel,
et nende argumentidega seatakse kaudselt kahtluse alla suunistega kehtestatud trahvisummade arvutamise süsteem. Kohtupraktika
kohaselt ei ole Üldkohtu jaoks kohustuslikud suunised, vaid ta peab ise kontrollima, kas trahv on proportsionaalne õigusvastase
teo raskusega.
Selles osas tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 175 lükkas Üldkohus tagasi apellandi ühe etteheidetest viitega
komisjoni selgitusele, mida apellant ei vaidlustanud. Selle kohtuotsuse punktis 176 on märgitud, et isegi kui hageja võiks
väita, et talle määratud trahvisumma võib nõrgestada tema konkurentsivõimet, ja viidata sellega trahvi ebaproportsionaalsusele,
tuleb tõdeda, et hageja ei ole esitanud selle kohta konkreetseid tõendeid. Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 64–66,
ei pea Üldkohus – välja arvatud avalikul huvil põhineva väite puhul – teostama omal algatusel kontrolli komisjoni otsuse üle,
vaid tegema otsuse õigusvastasust puudutavate väidete kohta, mille on talle esitanud hageja. Käesoleval juhul ei saa apellant
heita Üldkohtule ette, et viimane ei ole teinud otsust väidete kohta, mida talle ei ole esitatud või mis ei ole konkreetsed
kriitika ja tõendite osas, mis võimaldaks Üldkohtul teostada vaidlusaluse otsuse üle tõhusat kontrolli.
Igal juhul tõendas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 178 põhjendamisviga tegemata, et apellant püüdis uuesti vaidlustada
trahvisumma kindlaksmääramist rikkumise kestuse alusel. Selle kohtuotsuse punktis 179 lükkas Üldkohus õigesti tagasi apellandi
kriitika, mille kohaselt on – arvestades trahvi suurendamist 10% rikkumises osalemise aasta kohta – trahvi määr kuu kohta
seda väiksem, mida kauem ettevõtja rikkumises osaleb, meenutades, et suunised kujutavad komisjoni enda kaalutlusõiguse piiramist.
Selles osas tuleb meenutada, et rikkumise kestust kui sellist on liidu seadusandja lugenud elemendiks, mida trahvisumma kindlaksmääramisel
arvesse võtta, ning et seadusandja määratletud kriteeriumi puudumisel võimaldavad suunised täpsustada selle elemendi mõju
trahvi arvutamisel.
Teiseks kritiseerib apellant asjaolu, et Üldkohus ei võtnud arvesse tema toime pandud rikkumise lühiajalist kestust. Siiski
põhineb selline kriteerium eeldusel, et rikkumise kestus oli lühem sellest, mida komisjon võttis arvesse vaidlusaluses otsuses.
Siiski tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 129 ja 130 meenutas Üldkohus kohtupraktikat, milles täpsustatakse
rikkumise koosseisu tunnuseid. Seda praktikat arvestades kontrollis ta selle kohtuotsuse punktides 131–133, millal rikkumise
periood algas, ning selle kohtuotsuse punktides 134 ja 135, millal see lõppes. Tuvastades, et komisjon ei teinud nende asjaolude
hindamisel viga, lükkas kohus selle väite tagasi.
Oma apellatsioonkaebuses ei vaidlusta apellant asjaolude sellist hindamist, kuna see oleks igal juhul vastuvõetamatu, kuna
asjaolude hindamine ei kuulu Euroopa Kohtu kontrolli hulka. Seega tuleb tõdeda, et rikkumise kestuse arvessevõtmata jätmist
puudutav kriitika põhineb valel eeldusel ning see tuleb tagasi lükata.
Kolmandaks kritiseerib apellant Üldkohut, kuna viimane ei võtnud arvesse tema vabatahtlikku lahkumist kartellist enne seda,
kui komisjon alustas oma uurimisi. Siiski meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 151 kohtupraktikat, mille kohaselt
ei ole komisjon kohustatud vähendama trahvi sellise rikkumise lõpetamise eest, mis lõppes juba enne selle institutsiooni esimest
sekkumist, ning selle kohtuotsuse punktis 152 asjaolu, et kartellist Chalkori vabatahtlikku lahkumist oli piisavalt arvesse
võetud temaga seotud rikkumise kestuse arvutamisel. Seega ei ole apellandi kriitika põhjendatud.
Neljandaks kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 143–145, milles Üldkohus viitab komisjoni laiale kaalutlusõigusele
seoses trahvi suurendamise määra kindlaksmääramisega, mida ta kavatseb kohaldada rikkumise kestuse alusel. Ta leiab, et Üldkohus
piiras valesti oma kohtulikku kontrolli pelga kontrollimisega, kas suunistega on kooskõlas trahvi rikkumise kestuse alusel
suurendamise määr.
Selles osas tuleb viidata Euroopa Kohtu praktikas kujundatud põhimõtetele, mis puudutavad trahvisumma kindlaksmääramist ning
mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 56 ja 57. Suur hulk arvessevõetavaid elemente annab komisjonile tingimata
eri võimalusi nende elementide hindamisel, nende kaalumisel ja nende analüüsimisel, selleks et rikkumise eest kohaselt karistada.
Siiski jäävad komisjonile teatud kohustused.
Meenutagem, nagu on juba mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 71, et rikkumise kestust kui sellist on liidu seadusandja
lugenud elemendiks, mida trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta, ning et seadusandja määratletud kriteeriumi puudumisel
võimaldavad suunised täpsustada selle elemendi mõju trahvi arvutamisel. Seega ei teinud Üldkohus viga, kui ta kontrollis,
kas komisjoni arvutus on suunistega kooskõlas.
Igal juhul ja vastupidi apellandi väidetule ei piiranud Üldkohus seda kontrolli küsimusega suunistega kooskõla kohta, vaid
kontrollis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145 ise karistuse kohasust.
Viiendaks väidab apellant, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et ta oli ohver, vaid kohtles teda samamoodi kui teisi ettevõtjaid,
võttes üksnes arvesse müügimahtu, mitte tema süüd. Sellegipoolest tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 meenutas
Üldkohus kohtupraktikat, mille kohaselt ei vabasta ettevõtjale avaldatav surve viimast tema vastutusest rikkumises osalemise
eest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 369 ja 370; Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑17/99: KE KELIT
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑1647, punkt 50, ning 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑62/02: Union Pigments
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑5057, punkt 63). Seega põhineb käesolev kriitika valel eeldusel, nimelt sellel, et apellant on
ohver, mitte rikkumise eest vastutav kartelliosaline.
Kuuendaks kritiseerib apellant Üldkohut, kuna viimane võttis valesti arvesse müügimahtu Kreekas, samas kui see territoorium
ei olnud ilmselgelt seotud rikkumisega. See kriitika põhineb siiski valel eeldusel, mis puudutab Kreeka väljajätmist kartellikokkuleppega
seotud territooriumilt. Selles osas tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 tõdes Üldkohus, et apellant ei
ole vaidlustanud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 17 toodud komisjoni järeldust, mille kohaselt oli Euroopa Majanduspiirkonna
(EMP) territoorium – mille osa on Kreeka – asjaomane geograafiline turg, mida kartellikokkulepe mõjutas.
Igal juhul ilmneb apellandi kinnitustest endist – nagu need on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 kokku võetud –, et apellant
osales kartellikokkuleppes hirmust viie rühma sunnimeetmete, nimelt dumpingu ees Kreeka turul. Need põhjused on piisavad,
et tuvastada, et tema osalemine kartellikokkuleppes oli põhjendatud huviga säilitada konkurents Kreeka turul. Kriitika ei
ole seega põhjendatud.
Neist kaalutlustest kogumis ilmneb, et apellandi kriitika ei ole põhjendatud. Isegi kui Üldkohus on korduvalt, näiteks vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 62, 63 või 143 viidanud komisjoni „sisulisele kaalutlusruumile” või „laiale kaalutlusõigusele”, ei takistanud
selline viitamine Üldkohtul teostada õiguslike ja faktiliste asjaolude täielikku kontrolli.
Esimene ja teine väide tuleb seega tagasi lükata.

Kolmas ja neljas väide, et Chalkorile määratud trahvi ülevaatamine oli ebamõistlikku ja meelevaldset laadi ning et vaidlustatud
kohtuotsust ei ole selles osas kohaselt põhjendatud
Poolte argumendid
Need kaks väidet puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse punkte 105–113 ja 182–184. Neid väiteid tuleb analüüsida koos.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 105–113 on sõnastatud järgmiselt:
„105      [...] Üldkohus leiab oma täieliku pädevuse raames [...], et komisjoni määratud lähtesumma on kohane, arvestades kartellikokkuleppe
kolme osa kui terviku raskust, ning et vähendada tuleb Chalkorile määratud trahvi lähtesummat, et võtta arvesse asjaolu, et
komisjon pidas teda vastutavaks üksnes osalemise eest kartellikokkuleppe kolmandas osas.
106      Lisaks tuleb tagasi lükata eespool punktides 83 ja 84 toodud komisjoni argumendid osas, mille kohaselt SANCO kokkulepetes
hageja mitteosalemine kajastus piisavalt trahvi konkreetses lähtesummas, mis talle määrati. See argument põhineb eeldusel,
et Chalkori puhul, kes SANCO torusid ei müünud, arvutati turuosa katmata sanitaartehniliste vasktorude kõigi tootjate, sealhulgas
SANCO torude müügist saadud kogukäibe alusel.
107      SANCO kokkulepped ning laiendatud Euroopa kokkulepped puudutasid sama asjaomast turgu, nimelt katmata sanitaartehniliste vasktorude
turgu. Järelikult pidi komisjon isegi SANCO kokkulepete puudumisel võtma arvesse SANCO torude müügist saadud käivet, et arvutada
hageja turuosa asjaomasel turul.
108      Olukord WICU ja Cuprothermi kokkulepete puhul on seevastu teistsugune. Need lepingud puudutasid tooteid, mis ei ole asendatavad
katmata sanitaartehniliste vasktorudega. [Vaidlusaluse] otsuse põhjendusest 459 ilmneb nimelt, et puhtast vasest sanitaartehnilised
torud ning plastkattega sanitaartehnilised vasktorud hõlmavad eraldiseisvaid asjaomaseid turge.
109      Seega arvutades hageja turuosa, kes tegutses katmata sanitaartehniliste vasktorude turul, käibe alusel, mis saadi katmata
sanitaartehniliste vasktorude turul, ning käibe alusel, mis saadi plastkattega sanitaartehniliste vasktorude turul, määrati
hagejale väiksem turuosa ning järelikult madalam konkreetne lähtesumma sellest, mis oleks määratud, kui tema turuosa oleks
arvutatud vaid käibe alusel, mis saadi turul, kus ta tegelikult kartellikokkuleppe raames osales.
110      Teiseks, mis puudutab küsimust, kas asjaolu, et koostöö viie rühmas oli intensiivsem sellest, mis valitses üheksa rühmas,
õigustab erinevat kohtlemist trahvide puhul, siis tuleb märkida järgnevat.
111      Viie rühm ning üheksa rühm tegutsesid mõlemad kartellikokkuleppe kolmanda osa raames, mille eest peeti hagejat vastutavaks.
[Vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 690 tõdes komisjon, et asjaolu, et hageja ei kuulunud viie rühma, oli tingitud tema suurusest.
Hageja ei vaidlustanud seda järeldust.
112      Järelikult ei saa komisjonile ette heita seda, et ta leidis, et kohaselt võeti laiendatud Euroopa kokkulepetes hageja osalemise
raskust arvesse rikkujate kategooriatesse jagamisel, mille komisjon viis läbi nende turuosade alusel.
113      Eespool toodut arvestades tuleb üksnes muuta hagejale määratud trahvi summat, et kajastada tema mitteosalemist SANCO kokkulepetes.
Selle muutmise konkreetseid tagajärgi on täpsustatud allpool punktides 183–186.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 182–184 on sõnastatud järgmiselt:
„182      [...] tuleb muuta [vaidlusalust] otsust osas, milles komisjon trahvi summa kindlaksmääramisel ei võtnud arvesse asjaolu, et
hageja ei osalenud SANCO kokkulepetes.
183      Ülejäänud osas jäävad muutmata nii [vaidlusaluses] otsuses toodud komisjoni kaalutlused kui ka käesolevas asjas kohaldatud
trahvide arvutamise meetod. Trahvi lõppsumma tuleb arvutada seega järgmiselt.
184      Hagejale määratud trahvi lähtesummat tuleb vähendada 10%, et võtta arvesse kartellikokkuleppes tema osalemise väiksemat raskust,
võrreldes raskusega „SANCO‑tootjate” puhul. Hagejale määratava trahvi uus lähtesumma on seega 8,82 miljonit eurot.”
Oma kolmandas väites leiab apellant, et Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104 õigesti, et komisjon rikkus
võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta jättis trahvisumma arvutamisel arvesse võtmata asjaolu, et erinevalt kontsernist, mille
moodustasid KME Germany AG, varem KM Europa Metal AG, KME France SAS, varem Tréfimétaux SA, ning KME Italy SpA, varem Europa
Metalli SpA, Wieland-Werke AG, ning kontsernist, mille moodustasid Boliden AB, Outokumpu Copper Fabrication AB, varem Boliden
Fabrication AB, ning Outokumpu Copper BCZ SA, varem Boliden Cuivre & Zinc SA, osales apellant vaid kartellikokkuleppe ühes
osas. Siiski vähendas kohus meelevaldselt trahvi 10%, kuna selline vähendamine näib pigem liiga tagasihoidlik, selleks et
kajastada erilisi ja peamiselt vaidlustamata asjaolusid, mis esinesid Chalkori puhul.
Üldkohus ei järginud trahvisumma ülevaatamisel siiski põhimõttelist lähenemist, mis seisneb näiteks tuginemises SANCO torude
müügi osale katmata sanitaartehniliste vasktorude turul või trahvi vähendamises 49% või 37% lähtuvalt arvessevõetavast turust
või trahvi vähendamises selleks, et võtta arvesse Kreekas saadud käibe alusetut kaasamist trahvi arvutamisse. Selle asemel
piirdus ta sellega, et ta nõustus komisjoni soovitatud matemaatilise lähenemisega ning vähendas trahvi meelevaldselt, järgimata
lähenemist, mis rajaneks põhimõtetel ja oleks matemaatiliselt kohane.
Apellant võrdleb Üldkohtu seda otsust lahendiga eespool viidatud kohtuasjas Ventouris
vs
. komisjon. Samadel põhjustel, milleks on selle kohtuotsuse punktis 219 nimetatud õigluse ja proportsionaalsuse kaalutlus,
oleks Üldkohus pidanud vähendama trahvi 49%, võttes arvesse SANCO ning WICU ja Cuprothermi turgude välistamist suuremast vasktorude
turust, või 37%, võttes arvesse SANCO turu välistamist kitsamast katmata sanitaartehniliste vasktorude turust.
Oma neljandas väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei põhjendanud vaidlustatud kohtuotsust nõuetekohaselt. Kohus
vähendas trahvi lähtesummat 10%, selleks et võtta arvesse asjaolu, et apellandi kartellikokkuleppes osalemine ei olnud nii
raske, kui SANCO tootjate puhul, kuid ta ei esitanud ühtegi kaudset tõendit, millest oleks võimalik mõista, mil viisil ta
leidis, et 10% vähendamine lahendab probleemi. Kuna Üldkohus ei ole täpsustanud ühtegi kriteeriumi, millele ta tugines, ei
võimalda Üldkohus Euroopa Kohtul tuvastada, kas vaidlustatud kohtuotsus on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega ning kas
trahv, nagu selle määras Üldkohus, kajastab kohaselt Chalkori osalemise raskust rikkumises.
Komisjon väidab, et need väited on vastuvõetamatud osas, milles apellant palub Euroopa Kohtul trahvisummat uuesti hinnata,
kuna see ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.
Teise võimalusena väidab ta, et oma kolmandas väites piirdub apellant vaidlustatud kohtuotsuse kritiseerimisega, ilma et ta
täpsustaks õiguslikku alust, millest lähtuvalt oleks Üldkohus pidanud tegema teistsuguse otsuse. Vastuseks neljandale väitele
leiab komisjon nimelt, et mitte apellandi viidatud, vaid muud lõigud vaidlustatud kohtuotsuses selgitavad, miks Üldkohus lükkas
tagasi teatud argumendid, millega apellant vaidles vastu trahvi vähendamise summale.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb seoses müügiga Kreekas viidata käesoleva kohtuotsuse punktidele 80 ja 81.
Tõdegem, et Üldkohus põhjendas oma otsustust muuta trahvisummat vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105–113 ja 183. Kohus rõhutas
kõigepealt selle otsuse punktis 109, et apellandi turuosa arvutamise meetod oli tema jaoks soodne, kuna see arvutati nii,
et tema käive jagati summaga, mis kujutas endast käivet, mis saadi katmata sanitaartehniliste vasktorude turul, ning käivet,
mis saadi plastkattega sanitaartehniliste vasktorude turul, samas kui talle ei heidetud ette osalemist WICU ja Cuprothermi
kokkulepetes, mis puudutavad plastkattega sanitaartehniliste vasktorusid.
Lisaks märkis kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111, et apellant ei vaidlustanud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 692
toodud asjaolu, et ta ei kuulunud viie rühma oma suuruse tõttu. Nii vastas ta apellandi argumendile, mis on kokku võetud vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 77 ning mille kohaselt oli üheksa rühma liikmete vahel koostöö vähem intensiivnem kui viie rühma liikmete
vahel, ning viidates vaidlusaluse otsuse põhjendusele 690, nõustus komisjoni argumendiga, mille kohaselt ei olnud apellandi
osalemine kartellikokkuleppes kvalitatiivselt ega kvantitatiivselt erinev teiste rikkujate tegevusest.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 kiitis Üldkohus heaks põhimõtte, mille kohaselt rikkumise raskuse mõõtmine toimub rikkujate
kategooriatesse jagamisel nende turuosade alusel. Kohus kordas selle kohtuotsuse punktis 183 oma üldist heakskiitu trahvide
arvutamise meetodi kohta.
Selline põhjendus kinnitab õiguslikult piisavalt elemente, mida Üldkohus võttis arvesse apellandile määratud trahvi vähendamiseks.
Võimalust vähendada trahvi kindla summa võrra ei saa kohtule ette heita, arvestades võimatust täpselt kaaluda iga elementi,
millest teatud toetavad apellanti, teatud on aga apellandi vastu.
Lisaks ei saa apellant tõendada proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, tuginedes üksnes käibele, välistades SANCO kokkulepped
ning WICU ja Cuprothermi kokkulepped või üksnes SANCO kokkulepped. Meenutagem, et kartellikokkuleppega hõlmatud turu käive
on vaid üks paljudest elementidest, mida võib arvesse võtta sanktsioonisumma kindlaksmääramisel.
Mis puudutab võrdlust eespool viidatud kohtuotsuses Ventouris
vs
. komisjon Üldkohtu kasutatud meetodiga, siis tuleb rõhutada, et selle kohtuotsuse aluseks olnud asjas karistas komisjon Ventouris
Group Enterprises SA‑d kahe rikkumise eest, kuigi see oli toime pannud vaid ühe, samas kui käesolevas kohtuasjas osales apellant
ühe, kuid mitmeosalise rikkumise ühes osas. Lisaks ilmneb eespool viidatud kohtuotsuse Ventouris
vs
. komisjon punktist 221, et Üldkohus muutis trahvisummat, arvestades vaidlustatud otsuse ülesehitust ning trahvi kindlaksmääramisel
komisjoni kohaldatud meetodit. Täpselt nii tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, kui ta kiitis selle kohtuotsuse punktides 112
ja 183 heaks rikkumise raskuse hindamiseks ja trahvi arvutamiseks komisjoni kasutatavad meetodid.
Seega ei saa sellest võrdlusest eespool viidatud kohtuotsusega Ventouris
vs
. komisjon tuletada ühtegi argumenti, mis võimaldaks kahtluse alla seada vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, isegi kui võrdlus
oleks asjakohane vaatamata asjaolule, et eespool viidatud kohtuotsus puudutab eraldiseisvat kohtuasja, milles hageja esitas
teistsugused väited kui käesolevas kohtuasjas, ning milles toimus kohtuvaidlus, milles Chalkor ei osalenud.
Osas, milles apellant seab kahtluse alla Üldkohtu lahendi õigluse, tuleb tõdeda, et Üldkohtu otsust, mis põhineb üksnes õiglusel,
ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse raames kuidagi kontrollida.
Kõiki neid asjaolusid arvestades ei ole kolmas ja neljas väide põhjendatud.
Järelikult ei saa mitte ühegi väitega, mille Chalkor esitas oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks, nõustuda ning seega tuleb
apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse
kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud
ja Chalkor on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käesoleva kohtumenetluse kulud välja mõista Chalkorilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Chalkor AE Epexergasias Metallonilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.