CELEX: 62008TJ0338
Aplinka
Reglamentas (EB) Nr. 1367/2006
Didžiausias pesticidų likučių kiekis
Prašymas peržiūrėti vidaus tvarka
Atsisakymas
Individualiai taikoma priemonė
Galiojimas
Orhuso konvencija

Ginčo aplinkybės
Ieškovės yra pagal Nyderlandų teisę įsteigtas fondas
Stichting Natuur en Miliau
, įkurtas 1978 m. ir turintis buveinę Utrechte (Nyderlandai), kurio tikslas – saugoti aplinką, ir pagal Nyderlandų teisę įsteigtas fondas
Pesticide Action Network Europe
, įkurtas 2003 m. ir turintis buveinę Londone (Jungtinė Karalystė), kuris kovoja su cheminių pesticidų naudojimu.
2008 m. sausio 29 d. Europos Bendrijų Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 149/2008, iš dalies keičiantį Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 396/2005 ir papildantį jį II, III ir IV priedais, kuriuose I priede išvardytiems produktams nustatomas didžiausias likučių kiekis (
OL L 58, p. 1
). Šis reglamentas taip pat papildytas priedais, kuriuose nustatytas 2005 m. vasario 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 396/2005 dėl didžiausių pesticidų likučių kiekių augalinės ir gyvūninės kilmės maiste ir pašaruose ar ant jų ir iš dalies keičiančio Tarybos direktyvą 91/414/EEB (
OL L 70, p. 1
) I priede išvardytų produktų didžiausias likučių kiekis (toliau – DLK).
2008 m. balandžio 7 ir 10 d. laiškais ieškovės, remdamosi 2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1367/2006 dėl Orhuso konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (
OL L 264, p. 13
) 10 straipsnio 1 dalimi, pateikė Komisijai prašymą dėl Reglamento Nr. 149/2008 peržiūros vidaus tvarka.
Dviem 2008 m. liepos 1 d. sprendimais (toliau – ginčijami sprendimai) Komisija atmetė ieškovių pateiktus prašymus dėl peržiūros vidaus tvarka. Šiuose ginčijamuose sprendimuose Komisija nurodė:
„Jūsų prašymas dėl peržiūros vidaus tvarka pateiktas remiantis <…> Reglamento Nr. 1367/2006 <…> IV antraštine dalimi. Šiame reglamente <…> numatyta, kad prašymas dėl peržiūros vidaus tvarka turi tenkinti tam tikrus reikalavimus, visų pirma susijusius su administracinio akto, kuris turi atitikti to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte įtvirtintą apibrėžimą, pobūdžiu. Šioje nuostatoje administracinio akto sąvoka apibrėžiama tik kaip „Bendrijos institucijos ar organo priimta individualiai taikoma priemonė pagal aplinkos apsaugos teisę, kuri yra teisiškai įpareigojanti ir turi išorinį poveikį“. Savo laiške jūs teigiate, kad Reglamentas Nr. 149/2008 yra administracinis aktas, kurį galima peržiūrėti vidaus tvarka.
Komisija negali pritarti tokiam aiškinimui.
Reglamentas Nr. 149/2008 pagrįstas Reglamento Nr. 396/2005 5 straipsnio 1 dalimi, 21 straipsnio 1 dalimi ir 22 straipsnio 1 dalimi; jame nustatytas visoje Europos Sąjungoje visiems ūkio subjektams maisto sektoriuje taikytinas pesticidų [DLK]. Todėl Reglamentas Nr. 149/2008 negali būti pripažintas individualiai taikoma priemone ir, kaip jūs tvirtinate savo laiške, sprendimų rinkiniu. Todėl jūsų prašymą dėl Reglamento Nr. 149/2008 peržiūros vidaus tvarka Komisija pripažįsta nepriimtinu.
Jei nepritariate šiam atsakymui, galite kreiptis į Europos ombudsmeną arba Pirmosios instancijos teismą <…>, jeigu jūsų skundas ar ieškinys tenkina EB 195 arba EB 230 straipsniuose numatytus reikalavimus.“
Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškovių ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje 2008 m. rugpjūčio 11 d.2008 m. rugpjūčio 29 d. ieškovės pateikė papildomą ieškinio paaiškinimą.
2009 m. sausio 7 d. Lenkijos Respublika Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. 2009 m. vasario 19 d. nutartimi Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą. 2009 m. balandžio 3 d. Lenkijos Respublika pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimą. 2009 m. rugpjūčio 21 d ieškovės pateikė savo pastabas dėl šio paaiškinimo.
2009 m. vasario 23 d. Europos Sąjungos Taryba Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. 2009 m. balandžio 21 d. nutartimi Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą ir leido Tarybai pateikti savo pastabas per žodinę proceso dalį pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 6 dalį.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į septintąją kolegiją, todėl ši byla paskirta šiai kolegijai.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (septintoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Per 2011 m. rugsėjo 13 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamus sprendimus,
—
įpareigoti Komisiją iš esmės išnagrinėti prašymus peržiūrėti vidaus tvarka,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
papildomą ieškinio paaiškinimą pripažinti nepriimtinu,
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Lenkijos Respublika Bendrojo Teismo prašo atmesti ieškinį.
Dėl teisės
Dėl priimtinumo
Dėl antrojo ieškovių reikalavimo priimtinumo
Pateikdamos antrąjį reikalavimą ieškovės siekia, kad Bendrasis Teismas įpareigotų Komisiją iš esmės išnagrinėti aptariamus prašymus peržiūrėti vidaus tvarka. Tačiau vykdydamas teisėtumo kontrolę Sąjungos Teismas neturi kompetencijos duoti nurodymų, net jeigu jie susiję su jo sprendimų vykdymu (1995 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo nutarties
Pevasa ir Inpesca prieš Komisiją
,
C-199/94 P ir C-200/94 P, Rink. p. I-3709
, 24 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
DSM prieš Komisiją
,
C-5/93 P, Rink. p. I-4695
, 36 punktas). Pagal SESV 266 straipsnį atitinkama institucija privalo imtis priemonių, būtinų įvykdyti teismo sprendimą panaikinti aktą (1998 m. sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ladbroke Racing prieš Komisiją
,
T-67/94, Rink. p. II-1
, 200 punktas ir 2009 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thomson Sales Europe prieš Komisiją
, T-225/07 ir T-364/07, 221 punktas).
Iš to matyti, kad šis reikalavimas nepriimtinas.
Dėl papildomo ieškinio paaiškinimo priimtinumo
Komisija ginčija 2008 m. rugpjūčio 29 d. ieškovių pateikto papildomo ieškinio paaiškinimo priimtinumą.
Pagal EB 230 straipsnio penktą pastraipą šiame straipsnyje nurodyti ieškiniai turi būti pareikšti, nelygu atvejis, per du mėnesius nuo akto paskelbimo, pranešimo apie jį ieškovui dienos arba, jei to nebuvo padaryta, nuo tos dienos, kai ieškovas apie jį sužinojo. Remiantis Procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalimi, šis terminas dėl atstumo pratęsiamas dešimčiai dienų.
Šiuo atveju neginčijama, kad 2008 m. rugpjūčio 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktas papildomas ieškinio paaiškinimas pateiktas prieš pasibaigiant terminui, per kurį galima pareikšti ieškinį, nustatytam 2008 m. rugsėjo 4 d. Todėl šį paaiškinimą reikia pripažinti priimtinu.
Šios išvados nepaneigia Komisijos argumentai.
Dėl argumento, kad Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente nenumatyta galimybė pateikti papildomą ieškinio paaiškinimą, kai ieškinys jau pareikštas, reikia priminti, kad pagal teismo praktiką Europos bendrija yra teisinė bendrija, kurioje prižiūrima, ar jos institucijų priimti teisės aktai atitinka Sutartį, todėl Bendrijos teisme pareikštam ieškiniui taikomos procesinės nuostatos turi būti aiškinamos kiek įmanoma taip, kad jų taikymas padėtų įgyvendinti tikslą užtikrinti veiksmingą iš Bendrijos teisės kylančių asmenų teisių teisminę gynybą (2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Athinaïki Techniki prieš Komisiją
,
C-521/06 P, Rink. p. I-5829
, 45 punktas ir 2009 m. rugsėjo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brink’s Security Luxembourg prieš Komisiją
,
T-437/05, Rink. p. II-3233
, 75 punktas).
Taigi vien aplinkybė, jog Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente aiškiai nenumatyta galimybė pateikti papildomą ieškinio paaiškinimą, kai ieškinys jau pareikštas, neturėtų būti aiškinama taip, kad tokios galimybės nėra, jei šis papildomas paaiškinimas pateiktas prieš pasibaigiant terminui, per kurį galima pareikšti ieškinį.
Dėl Komisijos argumento, susijusio su Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, kurioje nustatyta, kad vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, pažymėtina, jog pagal teismo praktiką šios nuostatos taikymas lemia naujų pagrindų, pateiktų vykstant procesui, nepriimtinumą (1959 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Nold prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
,
18/57, Rink. p. 89, 114
ir 1999 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Atlanta prieš Europos bendriją
,
C-104/97 P, Rink. p. I-6983
, 29 punktas). Tačiau ši teismo praktika, kuria siekiama bausti už vėlavimą pateikti pagrindus, susijusi su pagrindais, pateiktais pasibaigus terminui, per kurį galima pareikšti ieškinį. Nagrinėjamu atveju taip nėra.
Galiausiai, priešingai, nei teigia Komisija, aplinkybė, kad papildomame ieškinio paaiškinime ieškovės papildomai nurodo pagrindą, jog ginčija Reglamento Nr. 1367/2006 teisėtumą, tačiau to nenurodo ieškinio reikalavimuose, nėra Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimas.
Ieškovės ginčija Reglamento Nr. 1367/2006 teisėtumą siekdamos, kad būtų panaikinti ginčijami sprendimai. Taigi šio pagrindo priimtinumas nepriklauso nuo to, ar pareikštas reikalavimas, susijęs su Reglamento Nr. 1367/2006 neteisėtumu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, papildomą ieškinio paaiškinimą, kurį ieškovės pateikė 2008 m. rugpjūčio 29 d., t. y. prieš pasibaigiant terminui, per kurį galima pareikšti ieškinį, reikia pripažinti priimtinu.
Dėl esmės
Ieškovės remiasi dviem ieškinio pagrindais. Kaip pirmąjį ieškinio pagrindą jos nurodo tai, kad Komisija klaidingai pripažino nepriimtinais jų prašymus dėl Reglamento Nr. 149/2008 peržiūros vidaus tvarka, tvirtindama, jog šis reglamentas negali būti laikomas individualiai taikoma priemone ir juo labiau sprendimų rinkiniu. Šį ieškinio pagrindą reikia aiškinti kaip iš esmės susijusį su Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, pažeidimu. Kaip antrąjį pagrindą ieškovės nurodo tai, kad Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalis, pagal kurią 1998 m. birželio 25 d. Orhuse pasirašytos Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais (toliau – Orhuso konvencija) 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ susiaurinama iki „administracinio akto“, kuris to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžiamas kaip „individualiai taikoma priemonė“, prieštarauja šiai Orhuso konvencijos nuostatai.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, pažeidimu
Ieškovės tvirtina, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, kai atmetė jų prašymus dėl Reglamento Nr. 149/2008 peržiūros kaip nepriimtinus dėl to, kad šis reglamentas negali būti laikomas individualiai taikoma priemone ar sprendimų rinkiniu.
Pagal Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį bet kuri nevyriausybinė organizacija, atitinkanti šio reglamento 11 straipsnyje nustatytus kriterijus, turi teisę pateikti prašymą peržiūrėti Sąjungos institucijai, priėmusiai administracinį aktą pagal aplinkos apsaugos teisę. Šioje nuostatoje esanti administracinio akto sąvoka Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžta kaip Sąjungos institucijos priimta individualiai taikoma priemonė pagal aplinkos apsaugos teisę, kuri yra teisiškai įpareigojanti ir turi išorinį poveikį.
Pagal teismo praktiką, siekdamas nustatyti akto taikymo apimtį, Sąjungos teismas turėtų ne vien remtis oficialiu akto pavadinimu, bet visų pirma atsižvelgti į jo tikslą ir turinį (šiuo klausimu žr. 1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes ir kt. prieš Tarybą
, 16/62 et
17/62, Rink. p. 901, 918
).
Priemonė laikoma visuotinai taikoma, jeigu taikoma objektyviai apibrėžtoms aplinkybėms ir sukelia teisinių pasekmių bendrai ir abstrakčiai apibrėžtoms asmenų kategorijoms (1989 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Usines coopératives de déshydratation du Vexin ir kt. prieš Komisiją
,
C-244/88, Rink. p. 3811
, 13 punktas ir 2002 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Libéros prieš Komisiją
,
C-171/00 P, Rink. p. I-451
, 28 punktas; 2008 m. liepos 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Região autónoma dos Açores prieš Tarybą
, T-37/04, 33 punktas).
Reglamentu Nr. 149/2008 iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 396/2005 ir papildytas II, III ir IV priedais, kuriuose pastarojo reglamento I priede išvardytiems produktams nustatyti DLK.
Iš Reglamento Nr. 149/2008 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad buvo būtina Reglamentą Nr. 396/2005 papildyti II, III ir IV priedais, nes tik juos priėmus galima taikyti šio reglamento II, III ir V skyrius.
Iš Reglamento Nr. 396/2005 2 straipsnio matyti, kad šis reglamentas taikomas I priede nurodytiems augalinės ir gyvūninės kilmės produktams ar jų dalims, naudojamiems kaip šviežias, perdirbtas ir (arba) sudėtinis maistas ar pašarai, kuriuose ar ant kurių gali būti pesticidų likučių.
Pagal Reglamento Nr. 396/2005 21 straipsnio 1 dalį I priede nurodytiems produktams nustatyti DLK įtvirtinti II priede, įtraukus 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvoje 86/362/EEB dėl pesticidų likučių grūduose ir ant jų didžiausių koncentracijų nustatymo (
OL L 221, p. 37
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 7 t., p. 74), 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvoje 86/363/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų gyvūninės kilmės maisto produktuose ir ant jų nustatymo (
OL L 221, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 7 t., p. 80) ir 1990 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvoje 90/642/EEB dėl didžiausių pesticidų likučių koncentracijų tam tikruose augalinės kilmės produktuose ir ant jų, įskaitant vaisius ir daržoves, nustatymo (
OL L 350, p. 71
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 68) nurodytus DLK.
Pagal Reglamento Nr. 396/2005 22 straipsnio 1 dalį šio reglamento III priede pateikiamas veikliosioms medžiagoms, dėl kurių įtraukimo ar neįtraukimo į Direktyvos 91/414 I priedą dar nepriimtas sprendimas, nustatytų laikinųjų DLK sąrašas. Nustatant šiuos DLK, būtina atsižvelgti į 1976 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 76/895/EEB dėl vaisiuose ir daržovėse bei ant jų išlikusių pesticidų likučių didžiausių koncentracijų nustatymo (
OL L 340, p. 26
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 3 t., p. 61) II priede likusius DLK ir iki tol nesuderintus nacionalinius DLK, kurie turi atitikti tam tikrus reikalavimus.
Pagal Reglamento Nr. 396/2005 16 straipsnio 1 dalį į šio reglamento III priedą taip pat gali būti įtraukti kiti laikinieji DLK.
Remiantis Reglamento Nr. 396/2005 5 straipsnio 1 dalimi, šio reglamento IV priede pateikiamas pagal Direktyvą 91/414 įvertintų augalų apsaugos priemonių veikliosios medžiagos, kurioms nereikia nustatyti DLK, sąrašas.
Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 149/2008 tikslą ir turinį, jis taikomas objektyviai apibrėžtoms aplinkybėms ir sukelia teisinių pasekmių bendrai ir abstrakčiai apibrėžtoms asmenų kategorijoms, t. y. Reglamento Nr. 396/2005 prieduose nurodytų produktų gamintojams, augintojams, importuotojams ir pramonininkams bei asmenims, turintiems leidimus pateikti į rinką augalų apsaugos priemones, kurių sudėtyje yra šiuose prieduose nurodytų medžiagų.
Todėl konstatuotina, kad Reglamentas Nr. 149/2008 yra visuotinai taikoma priemonė. Taigi jis neturėtų būti laikomas administraciniu aktu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktą.
Šios išvados nepaneigia ieškovių argumentai.
Pirma, dėl ieškovių argumento, kad Reglamentą Nr. 149/2008 sudaro konkrečiai taikomos Reglamente Nr. 396/2005 įtvirtintos bendrosios normos, pažymėtina, jog ši aplinkybė, darant prielaidą, kad ji teisinga, nepaneigia to, kad Reglamentas Nr. 149/2008 taikomas objektyviai apibrėžtoms aplinkybėms ir sukelia teisinių pasekmių bendrai ir abstrakčiai apibrėžtoms asmenų kategorijoms.
Antra, dėl ieškovių argumento, kad Reglamentas Nr. 149/2008 taikomas konkrečiai veiklai, todėl turi būti laikomas sprendimu, kaip jis suprantamas pagal Orhuso konvencijos 6 straipsnio 1 dalį, taigi administraciniu aktu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktą, pažymėtina, jog sąvoka „administracinis aktas“ apibrėžta pastarojoje nuostatoje, priimtoje siekiant įgyvendinti Orhuso konvenciją. Kadangi ši sąvoka apima tik „individualiai taikomas priemones“, ji negali būti suprantama kaip apimanti visuotinai taikomas priemones. Todėl šį argumentą taip pat reikia atmesti.
Trečia, negalima pritarti ieškovių argumentams, kad Reglamentas Nr. 149/2008 yra individualių sprendimų rinkinys.
Priešingai, negu tvirtina ieškovės, aplinkybė, kad Reglamentas Nr. 149/2008 susijęs su aiškiai apibrėžta produktų ir medžiagų grupe, prie kurios vėliau nebegali būti priskiriama jokia kita medžiaga, nėra svarbi siekiant nustatyti šio reglamento taikymo apimtį, atsižvelgiant į šio sprendimo 30 punkte minėtą teismo praktiką.
Be to, dėl ieškovių argumento, kad pagal Reglamento Nr. 396/2005 6 straipsnio 1 dalį dėl kiekvieno laikinojo DLK nustatymo ar pakeitimo galima pateikti atskirą paraišką Komisijai, pažymėtina, jog pagal teismo praktiką ginčijamas aktas, priimtas kaip visuotinai taikomas aktas, laikomas individualių sprendimų rinkiniu, jei buvo priimtas siekiant patenkinti individualius prašymus, ir taip daro poveikį kiekvieno šiuos prašymus pateikusio asmens teisinei situacijai (1971 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
International Fruit Company ir kt. prieš Komisiją
,
41/70-44/70, Rink. p. 411
, 13–22 punktai ir 1990 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Weddel prieš Komisiją
,
C-354/87, Rink. p. I-3847
, 20–23 punktai; 2005 m. rugsėjo 8 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
ASAJA ir kt. prieš Tarybą
,
T-295/04, Rink. p. II-3151
, 41 punktas). Tačiau nagrinėtinu atveju Reglamente Nr. 149/2008 įtvirtinti DLK nustatyti ne pagal individualius prašymus. Taigi ieškovių argumentą reikia atmesti.
Ketvirta, dėl ieškovių argumento, kad Reglamentas Nr. 149/2008 yra individualiai taikomas aktas, nes DLK nustatymas tiesiogiai susijęs su leidimu, išduotu remiantis Direktyva 91/414, kuris yra individualiai taikomas aktas, pakanka pažymėti, kad šiuo reglamentu nustatant DLK nesiekiama pakeisti individualių leidimų pateikti į rinką tam tikras augalų apsaugos priemones, išduotų remiantis šia direktyva. Todėl šį argumentą taip pat reikia atmesti.
Penkta, dėl ieškovių argumento, kad Reglamentas Nr. 149/2008 yra tiesiogiai ir konkrečiai su jomis susijęs ir dėl to šis reglamentas yra sprendimas, kaip jis suprantamas pagal Orhuso konvencijos 6 straipsnio 1 dalį, taigi ir administracinis aktas, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį, pakanka konstatuoti, jog tai kad ieškovių atžvilgiu egzistuoja tiesioginė ir konkreti sąsaja, nėra svarbi nustatant, ar aktas taikomas visuotinai, ar individualiai.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Reglamentas Nr. 149/2008 negali būti pripažintas administraciniu aktu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktą, nes negali būti laikomas individualiai taikoma priemone. Todėl dėl Reglamento Nr. 149/2008 nebuvo galima pateikti prašymo peržiūrėti vidaus tvarka pagal Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį. Iš to matyti, kad Komisija nepadarė klaidos, kai ieškovių prašymus dėl Reglamento Nr. 149/2008 peržiūros vidaus tvarka, pateiktus remiantis Reglamentu Nr. 1367/2006, pripažino nepriimtinais.
Todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies negaliojimu, nes joje Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ susiaurinama iki „administracinio akto“, kuris to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžiamas kaip „individualiai taikoma priemonė“
Ieškovės iš esmės tvirtina, kad Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalis, pagal kurią Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ susiaurinama iki „administracinio akto“, kuris to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžiamas kaip „individualiai taikoma priemonė“, prieštarauja šiai Orhuso konvencijos nuostatai. Taigi reikia pripažinti, kad ieškovės pagal EB 241 straipsnį pareiškia prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, teisėtumo.
Iš EB 300 straipsnio 7 dalies matyti, jog Bendrijos institucijoms yra privalomi Bendrijos sudaryti susitarimai, todėl šie susitarimai turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-61/94, Rink. p. I-3989
, 52 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht
,
C-311/04, Rink. p. I-609
, 25 punktą).
Europos bendrija Orhuso konvenciją pasirašė ir vėliau patvirtino 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (
OL L 124, p. 1
). Todėl ši konvencija institucijoms yra privaloma ir turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu. Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 1367/2006 galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su Orhuso konvencija.
Pagal teismo praktiką Sąjungos teismas gali nagrinėti reglamento nuostatos galiojimą tarptautinės sutarties atžvilgiu tik tuo atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ir kai jos nuostatų turinys yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus (2008 m. birželio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Intertanko ir kt.
,
C-308/06, Rink. p. I-4057
, 45 punktas ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
FIAMM ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
,
C-120/06 P ir C-121/06 P, Rink. p. I-6513
, 110 punktas).
Tačiau tais atvejais, kai Bendrija nori įvykdyti pagal tarptautinį susitarimą prisiimtą konkretų įsipareigojimą arba kai Bendrijos teisės aktuose daroma aiški nuoroda į konkrečias šio susitarimo nuostatas, Teisingumo Teismas atitinkamo akto teisėtumą turi vertinti pagal šias nuostatas (šiuo klausimu, kiek tai susiję su Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutartimi, žr. 1999 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
,
C-149/96, Rink. p. I-8395
, 49 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Biret International prieš Tarybą,
C-93/02 P, Rink. p. I-10497
, 53 punktą ir 2005 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Van Parys
,
C-377/02, Rink. p. I-1465
, 40 punktą; kiek tai susiję su Susitarimu dėl muitų tarifų ir prekybos (toliau – GATT), šiuo klausimu taip pat žr. 1989 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Fediol prieš Komisiją
,
70/87, Rink. p. 1781
, 19–22 punktus ir 1991 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nakajima prieš Tarybą
,
C-69/89, Rink. p. I-2069
, 31 punktą). Taigi Sąjungos teismas turi galėti patikrinti reglamento teisėtumą tarptautinės sutarties atžvilgiu, prieš tai nepatikrinęs, ar įvykdytos šio sprendimo 53 punkte minėtos sąlygos, jei šiuo reglamentu siekiama įgyvendinti toje tarptautinėje sutartyje įtvirtintą Sąjungos institucijų įsipareigojimą.
Šio sprendimo 54 punkte minėtame Sprendime
Nakajima prieš Tarybą
(28 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad ieškovė nesirėmė GATT antidempingo kodekso tiesioginiu veikimu, bet pagal EB 241 straipsnį netiesiogiai ginčijo reglamento galiojimą, remdamasi viena iš EB 230 straipsnyje minimų teisėtumo kontrolės priemonių, t. y. Sutarties ar kokios nors su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimu. Teisingumo Teismas pripažino, kad toje byloje ieškovės ginčijamas reglamentas buvo priimtas tam, kad Bendrija, pagal nusistovėjusią teismo praktiką turinti pareigą užtikrinti GATT bei jo įgyvendinimo priemonių laikymąsi, įgyvendintų tarptautinius įsipareigojimus (žr. 54 punkte minėto Sprendimo
Nakajima prieš Tarybą
31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Tarybą
,
C-352/96, Rink. p. I-6937, 20
ir 21 punktus).
Teismo praktika, išplėtota su GATT ir Pasaulio prekybos organizacijos sutartimis susijusiose bylose, buvo taikoma ir 1998 m. birželio 16 d. Sprendime
Racke
(
C-162/96, Rink. p. I-3655
), kuriame Teisingumo Teismas nagrinėjo reglamento galiojimą tarptautinės paprotinės teisės atžvilgiu ir pripažino, kad „ieškovas rėmėsi pagrindinėmis tarptautinės paprotinės teisės normomis ginčydamas reglamentą, kuris buvo priimtas vadovaujantis tomis normomis ir nesuteikė jam teisių į preferencinį režimą, numatytų bendradarbiavimo susitarime“ (minėto Sprendimo
Racke
48 punktas).
Šioje byloje pažymėtina, pirma, kad, kaip ir byloje, kurioje priimtas 54 punkte minėtas Sprendimas
Nakajima prieš Tarybą
(28 punktas), ieškovės pagal EB 241 straipsnį netiesiogiai ginčija Reglamento Nr. 1367/2006 nuostatos galiojimą Orhuso konvencijos atžvilgiu.
Antra, konstatuotina, jog Reglamentas Nr. 1367/2006 buvo priimtas tam, kad Sąjunga įgyvendintų Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje įtvirtintus tarptautinius įsipareigojimus. Iš Reglamento Nr. 1367/2006 1 straipsnio 1 dalies d punkto matyti, kad šio reglamento tikslas – prisidėti prie įsipareigojimų, kylančių iš Orhuso konvencijos, įgyvendinimo, visų pirma „Sąjungos lygiu suteikiant teisę kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais šiame reglamente nustatytomis sąlygomis“. Be to, Reglamento Nr. 1367/2006 18 konstatuojamojoje dalyje aiškiai remiamasi Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi. Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad įsipareigojimai įtvirtinti Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje ir kad Reglamentu Nr. 1367/2006 siekiama įgyvendinti Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies nuostatas, kiek tai susiję su Sąjungos institucijomis (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lesoochranárske zoskupenie
,
C-240/09, Rink. p. I-1255, 39
ir 41 punktus).
Iš to matyti, kad reikia patikrinti nuostatos, kurios neteisėtumą Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies atžvilgiu nurodė ieškovės, galiojimą, dėl ko reikia nustatyti, ar Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojamą sąvoką „veiksmai“ galima aiškinti taip, kad ji apima tik „individualiai taikomas priemones“.
Šiuo klausimu primintina, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Be to, ir nepažeidžiant 1 ir 2 dalyse minimų pakartotinio nagrinėjimo procedūrų, kiekviena Šalis užtikrina, kad visuomenės atstovai, atitinkantys nacionaliniuose įstatymuose numatytus kriterijus, jeigu tokie yra, galėtų administracine arba teismo tvarka kreiptis dėl privačių asmenų arba valstybės institucijų, pažeidžiančių nacionalinių įstatymų nuostatas, susijusias su aplinkosauga, veiksmų arba neveikimo užginčijimo.“
Visų pirma pažymėtina, kad atsiliepime į ieškinį ir triplike Komisija tvirtina, jog Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis šioje byloje netaikoma, nes priimdama Reglamentą Nr. 149/2008 ji vykdė teisėkūros funkcijas.
Iš tiesų Sąjungos institucijų teisės aktai, kuriuos jos priėmė vykdydamos teisėkūros funkcijas, nepatenka į Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 1367/200610 straipsnio taikymo sritį.
Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis taikoma valdžios institucijų aktams, o iš Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalies matyti, kad šios konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „valdžios institucija“ neapima teismų ar įstatymų leidybos institucijų.
Be to, Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnyje numatyta vidaus peržiūra taikoma tik administraciniams aktams, kurie to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžti kaip „[Sąjungos] institucijos ar organo priimtos individualiai taikomos priemonės pagal aplinkos apsaugos teisę, kurios yra teisiškai įpareigojančios ir turi išorinį poveikį“. Minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta, kad sąvoka „[Sąjungos] institucijos ar organai“ reiškia Sutartimi arba ja remiantis įsteigtą viešą instituciją, organą, tarnybą ar agentūrą, išskyrus kai ji vykdo teismines ar teisėkūros funkcijas.
Tačiau šioje byloje Komisija, priimdama Reglamentą Nr. 149/2008, nevykdė teisėkūros funkcijų. Atsižvelgiant į nuostatas, kuriomis remiantis priimtas šis reglamentas, ji vykdė įgyvendinimo įgaliojimus.
Reglamentu Nr. 149/2008 iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 396/2005 ir papildytas II, III ir IV priedais. Komisija šį reglamentą priėmė remdamasi Reglamento Nr. 396/2005 5 straipsnio 1 dalimi, 16 straipsnio 1 dalimi, 21 straipsnio 1 dalimi ir 22 straipsnio 1 dalimi, kuriose buvo numatyta šių priedų priėmimo tvarka.
Iš šių nuostatų matyti, kad Reglamento Nr. 396/2005 II, III ir IV priedai turėjo būti priimti šio reglamento 45 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka. Pastarojoje nuostatoje nurodomi 1999 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimo 1999/468/EB, nustatančio Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką (
OL L 184, p. 23
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 124), 5 ir 7 straipsniai.
Be to, Orhuso konvencijos taikymo vadovu, parengtu Centrinės ir Rytų Europos Regioniniam aplinkos centrui, pagrindžiama išvada, kad priimdama Reglamentą Nr. 149/2008 Komisija nevykdė teisėkūros funkcijų. Šis vadovas nėra teisiškai privalomas, tačiau niekas nekliudo Bendrajam Teismui juo remtis siekiant išaiškinti Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalį.
Pagal šį vadovą (42 puslapis) „Komisija nelaikoma vykdančia teismines ar teisėkūros funkcijas“, kaip tai suprantama pagal Orhuso konvencijos 2 straipsnio 2 dalį. Taigi ji laikoma valdžios institucija, kaip ji suprantama pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad negalima pritarti Komisijos argumentams, jog Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis netaikoma dėl to, kad ji priėmė Reglamentą Nr. 149/2008 vykdydama teisėkūros funkcijas.
Taigi reikia patikrinti Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies, pagal kurią Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ susiaurinama iki „administracinio akto“, kuris to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžiamas kaip „individualiai taikoma priemonė“, galiojimą Orhuso konvencijos atžvilgiu.
Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ šioje konvencijoje neapibrėžta. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tarptautinė sutartis turi būti aiškinama pagal joje vartojamas sąvokas ir jos tikslą. 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ir 1986 m. kovo 21 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių tarp tarptautinių organizacijų ir valstybių arba tarp tarptautinių organizacijų 31 straipsniuose, kuriuose perteikiama bendroji paprotinė tarptautinė teisė, šiuo klausimu patikslinama, kad sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę ir į sutarties objektą bei jo tikslą (žr. 2006 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IATA ir ELFAA
,
C-344/04, Rink. p. I-403
, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Visų pirma reikia priminti Orhuso konvencijos tikslus.
Iš Orhuso konvencijos preambulės 6 ir 8 konstatuojamųjų dalių matyti, kad šios konvencijos šalys, „pripažindamos, kad tinkama aplinkos apsauga būtina žmonių gerovei ir pagrindinėms žmogaus teisėms užtikrinti, įskaitant ir teisę gyventi“, mano, kad „siekiant sudaryti galimybes ginti šią teisę ir atlikti šią pareigą, piliečiai turi turėti galimybę gauti informaciją, teisę dalyvauti priimant sprendimus bei galimybę kreiptis į teismus aplinkos klausimais, ir pripažįsta, kad dėl to piliečiams gali prireikti pagalbos jų teisėms įgyvendinti“. Be to, iš Orhuso konvencijos preambulės 9 konstatuojamosios dalies matyti, kad „plėtojant visuomenės galimybes gauti informaciją ir dalyvauti priimant sprendimus aplinkosaugos srityje, gerėja priimamų sprendimų kokybė ir jų įgyvendinimas, visuomenei pateikiama daugiau informacijos apie aplinkosaugos problemas, taip pat sudaroma galimybė išreikšti savo susirūpinimą ir valstybės institucijoms atkreipti reikiamą dėmesį į šiuos visuomenės interesus“.
Be to, Orhuso konvencijos 1 straipsnyje „Tikslas“ nustatyta, kad „kiekviena Šalis, vadovaudamasi šios Konvencijos nuostatomis, užtikrina teisę gauti informaciją, visuomenei dalyvauti priimant sprendimus bei teisę kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, kad būtų apsaugota kiekvieno dabartinės ir būsimų kartų žmogaus teisė gyventi palankioje jo sveikatai ir gerovei aplinkoje“.
Reikia pripažinti, kad jei vidaus peržiūros procedūra būtų susijusi tik su individualiai taikomomis priemonėmis, ji būtų taikoma labai ribotai, nes aplinkos apsaugos srityje priimami aktai dažniausiai yra visuotinai taikomi. Taigi, atsižvelgiant į Orhuso konvencijos tikslus, toks apribojimas nepagrįstas.
Dėl Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies formuluotės pažymėtina, kad Orhuso konvencijos šalims paliekama tam tikra diskrecija apibrėžti asmenis, galinčius kreiptis administracine arba teismo tvarka, ir nuspręsti dėl procedūros pobūdžio (administracinės ar teismo procedūros). Pagal šią nuostatą tik „visuomenės atstovai, atitinkantys nacionaliniuose įstatymuose numatytus kriterijus, gali kreiptis administracine arba teismo tvarka“. Tačiau Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje nepaliekama tokios pačios diskrecijos apibrėžti „aktus“, kuriuos galima ginčyti. Taigi nėra priežasties Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje esančią sąvoką „veiksmai“ aiškinti taip, kad ji apima tik individualiai taikomus aktus.
Galiausiai dėl kitų Orhuso konvencijos nuostatų formuluotės pažymėtina, kad pagal šios konvencijos 2 straipsnio 2 dalį sąvoka „valstybės institucija“„neapima teismų ar įstatymų leidybos institucijų“. Taigi aktų, kuriuos priima Sąjungos institucija ar organas, vykdydami savo teismines ar teisėkūros funkcijas, neapima Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“. Tačiau tai neleidžia Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojamos sąvokos „veiksmai“ susiaurinti tik iki individualiai taikomų priemonių. Iš tikrųjų nėra sąsajos tarp visuotinai taikomų aktų ir aktų kuriuos valdžios institucija priima įgyvendindama savo teismines ar teisėkūros funkcijas. Visuotinai taikomus aktus nebūtinai priima valdžios institucijos, įgyvendinančios savo teismines ar teisėkūros funkcijas.
Iš to matyti, jog Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies negalima aiškinti taip, kad joje nurodytos tik individualiai taikomos priemonės.
Šios išvados nepaneigia Tarybos per teismo posėdį pateiktas argumentas, kad „administracinių aktų“ supratimas tik kaip individualiai taikomų priemonių pagrįstas, atsižvelgiant į EB 230 straipsnyje nustatytas sąlygas. Šiuo klausimu primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1367/2006 12 straipsnio 1 dalį nevyriausybinė organizacija, pateikusi prašymą peržiūrėti vidaus tvarka pagal šio reglamento 10 straipsnį, gali kreiptis į Teisingumo Teismą pagal atitinkamas Sutarties nuostatas, taigi pagal EB 230 straipsnį. Neatsižvelgiant į priemonės, dėl kurios pradėta šio reglamento 10 straipsnyje numatyta peržiūra vidaus tvarka, taikymo apimtį, jei pareiškiamas ieškinys Sąjungos teisme, bet kuriuo atveju turi būti įvykdytos EB 230 straipsnyje įtvirtintos priimtinumo sąlygos.
Be to, EB 230 straipsnyje numatytos sąlygos, visų pirma ta, kad ginčijamas aktas turi būti tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ieškovu, taikomos ir ieškovui neskirtoms individualiai taikomoms priemonėms. Taigi individualiai taikoma priemonė nebūtinai bus tiesiogiai ir konkrečiai susijusi su nevyriausybine organizacija, kuri atitinka Reglamento Nr. 1367/2006 11 straipsnyje nustatytus kriterijus. Priešingai, nei tvirtina Parlamentas ir Taryba, sąvokos „veiksmai“ susiaurinimas iki individualiai taikomų aktų neleidžia užtikrinti, jog bus įvykdyta EB 230 straipsnyje numatyta sąlyga, kad ginčijamas teisės aktas turi būti tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ieškovu.
Taigi Tarybos argumentą, kad „administracinių aktų“ supratimas tik kaip individualiai taikomų priemonių yra pagrįstas, atsižvelgiant į EB 230 straipsnyje nustatytas sąlygas, reikia atmesti.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies negalima aiškinti taip, kad joje nurodytos tik individualiai taikomos priemonės. Todėl Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalis nesuderinama su Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi, nes pagal ją Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „veiksmai“ susiaurinama iki „administracinio akto“, kuris to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžtas kaip „individualiai taikoma priemonė“.
Iš to matyti, kad reikia patenkinti prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punktu, teisėtumo, taigi ir antrąjį ieškinio pagrindą. Todėl ginčijamus sprendimus reikia panaikinti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi pagal ieškovių pateiktus reikalavimus padengti bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos turi pačios padengti savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl reikia nurodyti Lenkijos Respublikai ir Tarybai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2008 m. liepos 1 d. Komisijos sprendimus, kuriais pripažinti nepriimtinais
Stichting Natuur en Milieu
ir
Pesticide Action Network Europe
prašymai, kad ji peržiūrėtų 2008 m. sausio 29 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 149/2008, iš dalies keičiantį Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 396/2005 ir papildantį jį II, III ir IV priedais, kuriuose I priede išvardytiems produktams nustatomas didžiausias likučių kiekis.

2.
Įpareigoti Europos Komisiją padengti savo ir
Stichting Natuur en Milieu
bei
Pesticide Action Network Europe
patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Įpareigoti Lenkijos Respubliką ir Europos Sąjungos Tarybą padengti savo pačių bylinėjimosi išlaidas.

Dittrich
Wiszniewska-Białecka
Prek
Paskelbta 2012 m. birželio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.