CELEX: 62009CJ0409
Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Smernice 72/166/EHS, 84/5/EHS a 90/232/EHS
Právo na odškodnenie z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
Podmienky obmedzenia
Prispenie obete k vlastnej ujme
Objektívna zodpovednosť
Ustanovenia uplatniteľné na maloleté tretie osoby, ktoré sú obeťami nehody

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych
predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia
povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 10; ďalej len „prvá smernica“), druhej
smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti
za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17; Mim. vyd. 06/007, s. 3, ďalej len „druhá smernica“),
ako aj tretej smernice Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia
zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES L 129, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 249, ďalej len
„tretia smernica“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. M. Ambrósiom Lavradorom a M. C. Olivalovou Ferreirovou Bonifáciovou na jednej
strane a spoločnosťou Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA (ďalej len „Fidelidade‑Mundial“) na druhej strane vo veci
náhrady škody touto spoločnosťou na základe zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktorú žalobcovia
vo veci samej utrpeli pri dopravnej nehode ich maloletého dieťaťa idúceho na bicykli s vozidlom, ktorého zodpovednosť za škodu
je krytá poistením v spoločnosti Fidelidade‑Mundial.

Právny rámec

Právo Únie
Podľa článku 3 ods. 1 prvej smernice:
„Každý členský štát prijme… všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel
obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia
na základe týchto opatrení.“
Článok 2 ods. 1 druhej smernice stanovuje:
„Každý členský štát prijme vhodné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že všetky právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia obsiahnuté
v poistnej zmluve vydanej v súlade s článkom 3 ods. 1 [prvej smernice], ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie
vozidla:
–        osobami, ktoré nie sú výslovne alebo nevýslovne oprávnené, alebo
–        osobami, ktoré nevlastnia preukaz umožňujúci im viesť príslušné vozidlo, alebo
–        osobami, ktoré nespĺňajú zákonné technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti príslušného vozidla,
sa považujú pre účely článku 3 ods. 1 [prvej smernice] za neplatné, pokiaľ ide o nároky tretích osôb, poškodených nehodou.
Avšak právne predpisy alebo ustanovenia uvedené v prvej zarážke sa môžu uplatniť voči osobám, ktoré dobrovoľne vstúpili do
vozidla, ktoré spôsobilo škodu alebo ujmu, v prípade keď poisťovateľ môže preukázať, že vedeli, že vozidlo bolo odcudzené.
Členské štáty majú možnosť – v prípade, ak došlo k nehodám na ich území – neuplatniť ustanovenie v prvom pododseku, ak môže
poškodený získať náhradu za utrpené škody od orgánu sociálneho zabezpečenia.“
Článok 1 tretej smernice stanovuje:
„Bez toho, aby bol dotknutý druhý pododsek článku 2 ods. 1 [druhej smernice], poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 [prvej smernice]
bude pokrývať zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča vyplývajúcu z prevádzky vozidla.
…“
Článok 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 72/166/EHS,
84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú
prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. EÚ L 149, s. 14), nazvaný „Zmeny a doplnenia smernice 90/232/EHS“ stanovuje:
„…
2.      Vkladá sa tento článok:
‚Článok 1a
Poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 [prvej smernice] pokrýva ujmu na zdraví a škodu na majetku, ktorú utrpia chodci, cyklisti
a iní nemotorizovaní užívatelia ciest, ktorí sú v následku nehody s účasťou motorového vozidla oprávnení na náhradu škody
v súlade s vnútroštátnym občianskym právom. Tento článok sa nedotýka zodpovednosti za škodu, ani sumy škody.‘
…“
Podľa odôvodnenia č. 16 smernice 2005/14:
„Osobnú ujmu a škodu na majetku, ktorú utrpeli chodci, cyklisti a iní nemotorizovaní užívatelia cesty, ktorí sú obyčajne najslabšími
účastníkmi nehody, by malo pokrývať povinné poistenie vozidla účastného na nehode, kde majú nárok na odškodnenie podľa vnútroštátneho
občianskeho práva. Toto ustanovenie nepredurčuje zodpovednosť za škodu alebo úroveň výšky odškodného pri konkrétnej nehode
podľa vnútroštátnych právnych predpisov.“
Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú
prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (Ú. v. EÚ L 263, s. 11) nazvaný
„Osobitné skupiny poškodených“ stanovuje:
„1.      Bez toho, aby bol dotknutý článok 13 ods. 1 druhý pododsek, poistenie uvedené v článku 3 bude pokrývať zodpovednosť za ujmu
na zdraví, ktorá je dôsledkom prevádzky vozidla, spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča.
…
3.      Poistenie uvedené v článku 3 pokrýva ujmu na zdraví a škodu na majetku, ktorú utrpia chodci, cyklisti a iní nemotorizovaní
užívatelia ciest, ktorí sú v dôsledku nehody s účasťou motorového vozidla oprávnení na náhradu škody v súlade s vnútroštátnym
občianskym právom.
Tento článok sa nedotýka zodpovednosti za škodu, ani výšky náhrady škody.“

Vnútroštátne právo
Podľa článku 503 ods. 1 portugalského občianskeho zákonníka:
„Každý, kto riadi a pre vlastnú potrebu používa motorové vozidlo na pozemných komunikáciách, a to aj v prípade, ak by jeho
používanie zveril inej osobe, zodpovedá za škodu spôsobenú týmto vozidlom bez ohľadu na to, či vozidlo je, alebo nie je súčasťou
premávky.“
Článok 504 ods. 1 tohto zákonníka stanovuje:
„Zodpovednosť za škodu spôsobenú vozidlami sa priznáva v prospech tretích osôb, ako aj prepravovaných osôb.“
V zmysle článku 505 uvedeného zákonníka:
„Bez toho, aby bol dotknutý článok 570, zodpovednosť uvedená v článku 503 ods. 1 je vylúčená, iba ak bola nehoda spôsobená
samotným poškodeným alebo treťou osobou, alebo ak bola spôsobená vyššou mocou, ktorá nemá pôvod v prevádzke vozidla.“
Článok 570 tohto zákonníka stanovuje:
„1.      Ak poškodený svojím zavinením prispel k vzniku alebo zväčšeniu škody, súd na základe závažnosti zavinenia oboch strán a z nej
vyplývajúcich okolností rozhodne, či sa má priznať úplná náhrada škody, znížená náhrada škody alebo či sa má náhrada škody
vylúčiť.
2.      Ak je zodpovednosť založená iba na domnienke zavinenia, zavinenie poškodeného vylučuje povinnosť nahradiť škodu, pokiaľ nie
je ustanovené inak.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Dňa 12. júla 2002 sa maloletý syn žalobcov vo veci samej idúci na bicykli zrazil s vozidlom poisteným poisťovňou Fidelidade-Mundial.
V dôsledku tejto nehody mladý chlapec zomrel.
Vnútroštátny súd v tomto ohľade uvádza, že v predchádzajúcich konaniach sa preukázalo, že k uvedenej nehode došlo okolo 20.20
hod. na ulici lemovanej budovami v rámci obce vo vidieckej oblasti a že dieťa šlo v protismere, pričom nedodržalo pravidlá
prednosti.
Žalobcovia vo veci samej podali žalobu proti Fidelidade-Mundial, poisťovateľke vozidla, ktoré bolo účastníkom nehody, kde
obeťou bol ich syn, na základe občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. Na základe
tejto žaloby žalobcovia žiadajú o priznanie odškodného vo výške 207 080,78 eura a tiež náhrady zdravotných nákladov a vecnej
škody ako náhrady majetkovej a nemajetkovej ujmy utrpenej v dôsledku uvedenej nehody.
Potom ako bola táto žaloba zamietnutá v prvostupňovom aj v odvolacom konaní, podali žalobcovia vo veci samej dovolanie na
Supremo Tribunal de Justiça.
Pokiaľ ide o okolnosti nehody, ktorej obeťou bol syn žalobcov vo veci samej, vnútroštátny súd s odkazom na rozhodnutia vyhlásené
v prvostupňovom a odvolacom konaní uvádza, že jediným vinníkom je maloleté dieťa, ktoré šlo v protismere, pričom nedodržalo
pravidlá prednosti, a že vodič motorového vozidla neporušil nijakú z povinností, ktoré mu vyplývajú z pravidiel cestnej premávky,
takže voči nemu nemožno vyvodiť žiadnu zodpovednosť, či už na základe objektívnej zodpovednosti, alebo na základe zodpovednosti
za zavinenie.
Vnútroštátny súd však vo svojom rozhodnutí uvádza tvrdenia žalobcov vo veci samej, na základe ktorých by sa od vodiča motorového
vozidla mohla vyžadovať osobitná pozornosť a obzvlášť obozretná jazda, lebo poznal miesto nehody, na ktorom sa trvale zdržiavali
deti. Nedbanlivosť uvedeného vodiča mala podľa týchto tvrdení, pokiaľ ide o príčinnú súvislosť, vplyv na priebeh, ktorý viedol
k škodovej udalosti.
Vnútroštátny súd uvádza, že hoci zodpovednosť za škodu je oblasťou, ktorá patrí do právomoci členských štátov, Súdny dvor
spresnil vo svojom rozsudku z 30. júna 2005, Candolin a i. (C‑537/03, Zb. s. I‑5745), že členské štáty musia pri výkone tejto
právomoci dodržiavať právo Únie, čiže nemôžu zbaviť ustanovenia prvej, druhej a tretej smernice ich potrebného účinku. Uvedené
ustanovenia sú zbavené takéhoto účinku najmä vtedy, ak vnútroštátna právna úprava len na základe jediného dôvodu, že zodpovednosť
za škodu možno pripísať len samotnej obeti, vylúči alebo neprimerane obmedzí právo na náhradu škody.
S ohľadom na túto judikatúru Súdneho dvora má vnútroštátny súd ďalej pochybnosti o zlučiteľnosti režimu zodpovednosti za škodu
uplatniteľného v prejednávanej veci s ustanoveniami práva Únie uvedenými v bodoch 3 až 5 tohto rozsudku.
Za týchto okolností Supremo Tribunal de Justiça rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa ustanovenia článku 1 tretej smernice… vykladať v tom zmysle, že im odporuje, keď v prípade dopravnej nehody, ktorá
sa stala v takom čase a na takom mieste, ako aj takým spôsobom, ako to bolo v tejto veci, portugalské občianske právo, konkrétne
prostredníctvom článku 503 ods. 1, článkov 504, 505 a 570 občianskeho zákonníka vylučuje alebo obmedzuje právo na náhradu
škody neplnoletej osoby, ktorá sa stala obeťou nehody, iba z toho dôvodu, že sa jej pripisuje čiastočné prispenie k ujme,
respektíve jej výlučné zavinenie?“

O prejudiciálnej otázke
Na úvod treba uviesť, ako to správne zdôraznila nemecká vláda, že hoci sa položená otázka týka len článku 1 tretej smernice,
z rozhodnutia vnútroštátneho súdu ako celku vyplýva, že svojou otázkou sa tento súd v podstate pýta, či sa prvá, druhá a tretia
smernica majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje taká vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje alebo vylučuje právo
na náhradu škody obete dopravnej nehody z dôvodu, že sa jej pripisuje čiastočné prispenie k ujme, respektíve jej výlučné zavinenie.
V tejto súvislosti je v prvom rade potrebné pripomenúť, že z preambuly prvej a druhej smernice vyplýva, že tieto smernice
vedú na jednej strane k zabezpečeniu voľného pohybu tak vozidiel bežne sa nachádzajúcich na území Európskej únie, ako aj osôb
v nich prepravovaných a na druhej strane k zabezpečeniu porovnateľného zaobchádzania s obeťami nehôd spôsobených týmito vozidlami
bez ohľadu na to, kde presne na území Únie došlo k nehode (rozsudky z 28. marca 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb. s. I‑1829,
bod 13; zo 14. septembra 2000, Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Zb. s. I‑6711, bod 24, ako aj zo 17. marca
2011, Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 24).
Prvá smernica spresnená a doplnená druhou a treťou smernicou ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby zodpovednosť
za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktoré sa obvykle nachádzajú na ich území, bola krytá poistením, a spresňuje
najmä druhy škôd a okruh tretích osôb ako poškodených, na ktoré sa toto poistenie má vzťahovať (pozri rozsudky Mendes Ferreira
a Delgado Correia Ferreira, už citovaný, bod 27, ako aj Carvalho Ferreira Santos, už citovaný, bod 27).
Treba však pripomenúť, že povinnosť poistného krytia zodpovednosti za škodu spôsobenú tretím osobám motorovými vozidlami sa
odlišuje od rozsahu náhrady škody v prospech týchto osôb z dôvodu zodpovednosti za škodu poistenej osoby. Zatiaľ čo povinnosť
poistného krytia je totiž zabezpečená a definovaná právnou úpravou Únie, náhrada škody je v zásade upravená vnútroštátnym
právom (rozsudok Carvalho Ferreira Santos, už citovaný, bod 31 a citovaná judikatúra).
Súdny dvor už totiž rozhodol, že z cieľa, ako aj zo znenia prvej, druhej a tretej smernice vyplýva, že ich zámerom nie je
harmonizácia režimov zodpovednosti za škodu v členských štátoch a že za súčasného stavu právneho poriadku Únie si členské
štáty môžu samy slobodne upraviť režim zodpovednosti za škodu uplatniteľnú na dopravné nehody spôsobené prevádzkou motorových
vozidiel (rozsudok Carvalho Ferreira Santos, už citovaný, bod 32 a citovaná judikatúra). Túto analýzu potvrdzujú, pokiaľ ide
o škodu utrpenú nemotorizovanými účastníkmi cestnej premávky, ustanovenia článku 1a tretej smernice prebraté článkom 12 ods. 3
smernice 2009/103.
Členské štáty sú však povinné zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu uplatniteľná podľa ich vnútroštátneho práva bola krytá
poistením v súlade s ustanoveniami všetkých troch vyššie uvedených smerníc (rozsudky Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira,
už citovaný, bod 29; z 19. apríla 2007, Farrell, C‑356/05, Zb. s. I‑3067, bod 33, ako aj Carvalho Ferreira Santos, už citovaný,
bod 34).
V druhom rade z judikatúry vyplýva, že členské štáty musia pri výkone svojich právomocí v tejto oblasti rešpektovať právo
Únie a že vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú náhradu škody pri dopravných nehodách spôsobených prevádzkou motorových
vozidiel, nemôžu odňať prvej, druhej a tretej smernici ich potrebný účinok (pozri v tomto zmysle rozsudky Ruiz Bernáldez,
už citovaný, bod 19; Candolin a i., už citovaný, body 27 a 28, ako aj Farrell, už citovaný, bod 34).
Ako Súdny dvor spresnil, uvedeným smerniciam by sa odňal potrebný účinok, ak by na základe prispenia poškodeného k vzniku
ujmy vnútroštátna právna úprava definovaná na základe všeobecných a abstraktných kritérií zbavovala poškodeného práva na náhradu
škody prostredníctvom povinného poistenia vozidla alebo by takéto právo neprimerane obmedzovala (pozri v tomto zmysle rozsudok
Candolin a i., už citovaný, bod 29). Rozsah náhrady škody poškodeného možno teda obmedziť iba vo výnimočných prípadoch, a to
na základe konkrétneho posúdenia (rozsudok Candolin a i., už citovaný, bod 30).
Súdny dvor preto dospel k záveru, že článku 2 ods. 1 druhej smernice a článku 1 tretej smernice odporuje taká vnútroštátna
právna úprava, ktorá z dôvodu prispenia spolujazdca k ujme, ktorú utrpel, umožňuje vylúčenie alebo neprimerané obmedzenie
náhrady škody na základe povinného poistenia vozidla (rozsudok Candolin a i., už citovaný, bod 35). Toto riešenie bolo potvrdené
aj v už citovanom rozsudku Farrell (bod 35).
Je potrebné uviesť, že vo veci samej na rozdiel od okolností, z ktorých vychádzali citované rozsudky Candolin a i., ako aj Farrell,
nie je právo poškodeného na náhradu škody dotknuté obmedzením poistného krytia zodpovednosti za škodu na základe ustanovení
v oblasti poistenia, ale obmedzením zodpovednosti za škodu poisteného vodiča podľa platného režimu zodpovednosti za škodu.
V tomto ohľade z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že články 503 a 504 portugalského občianskeho zákonníka síce upravujú
objektívnu zodpovednosť v prípade dopravnej nehody, ale že v súlade s článkom 505 tohto zákonníka je objektívna zodpovednosť
podľa článku 503 ods. 1 uvedeného zákonníka vylúčená, ak možno zavinenie nehody pripísať poškodenému. Navyše, ak poškodený
svojím zavinením prispel k vzniku alebo zväčšeniu škody, článok 570 portugalského občianskeho zákonníka stanovuje, že po zohľadnení
stupňa závažnosti tohto zavinenia poškodenému nemusí byť priznaná časť náhrady škody alebo dokonca žiadna náhrada škody.
Inými slovami, právna úprava uplatňujúca sa v rámci sporu vo veci samej v takom kontexte, o aký ide v prejednávanej veci,
vylučuje objektívnu zodpovednosť vodiča motorového vozidla zúčastneného na nehode len v prípade, že zavinenie nehody možno
pripísať výlučne poškodenému. Navyše v prípade zavinenia poškodeného, ktoré prispelo k vzniku alebo zväčšeniu jeho škody,
náhrada tejto škody na základe tejto právnej úpravy úmerne závisí od stupňa závažnosti tohto zavinenia.
Na rozdiel od jednotlivých právnych kontextov, ktoré viedli k už citovaným rozsudkom Candolin a i., ako aj Farrell, uvedená
právna úprava teda nemá za následok v prípade prispenia poškodeného k vlastnej škode automatické vylúčenie alebo neprimerané
zníženie jeho nároku, v prejednávanej veci nároku rodičov usmrteného maloletého dieťaťa, ktoré šlo na bicykli a zrazilo sa
s motorovým vozidlom, na náhradu škody z povinného poistenia zodpovednosti za škodu vzťahujúceho sa na vodiča motorového vozidla
zúčastneného na nehode. Táto právna úprava preto nemá vplyv na záruku na základe práva Únie, aby zodpovednosť za škodu stanovená
podľa platného vnútroštátneho práva bola krytá poistením, ktoré je v súlade s troma spomínanými smernicami (pozri rozsudok
Carvalho Ferreira Santos, už citovaný, body 43 a 44).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že prvá, druhá a tretia smernica sa majú vykladať
v tom zmysle, že im neodporujú také vnútroštátne ustanovenia o zodpovednosti za škodu, ktoré umožňujú vylúčiť alebo obmedziť
právo obete nehody požadovať náhradu škody v rámci poistenia zodpovednosti za škodu týkajúceho sa vozidla zúčastneného na nehode,
a to na základe konkrétneho posúdenia výlučného alebo čiastočného prispenia tejto obete k vlastnej škode.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Smernica Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti
za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti, druhá smernica Rady 84/5/EHS
z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú
prevádzkou motorových vozidiel a tretia smernica Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských
štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa majú vykladať v tom zmysle,
že im neodporujú také vnútroštátne ustanovenia o zodpovednosti za škodu, ktoré umožňujú vylúčiť alebo obmedziť právo obete
nehody požadovať náhradu škody v rámci poistenia zodpovednosti za škodu týkajúceho sa vozidla zúčastneného na nehode, a to
na základe konkrétneho posúdenia výlučného alebo čiastočného prispenia tejto obete k vlastnej škode.
Podpisy
*
Jazyk konania: portugalčina.