CELEX: 62014FJ0034
Verejná služba
Zamestnanci ACER
Zmluvný zamestnanec
Nepredĺženie zmluvy
Žaloba o neplatnosť
Prípustnosť žaloby
Námietka nezákonnosti článku 6 ods. 2 VVU ACER vzhľadom na článok 85 ods. 1 PZOZ
Žaloba o náhradu škody
Predchádzajúce upozornenie
Nemajetková ujma
Náhrada škody

Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 11. apríla 2014 sa DP domáha jednak zrušenia rozhodnutia z 20. decembra 2013, ktorým riaditeľ Agentúry pre spoluprácu regulačných orgánov v oblasti energetiky (ACER alebo ďalej len „Agentúra“) odmietol predĺžiť jej zmluvu, a jednak uloženia povinnosti ACER zaplatiť jej sumu 10000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá jej údajne vznikla.
Právny rámec
Právny rámec tvoria predovšetkým články 3a a 85 ods. 1 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie v znení uplatniteľnom na spor (ďalej len „PZOZ“).
Článok 28 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 713/2009 z 13. júla 2009, ktorým sa zriaďuje [ACER] (
Ú. v. EÚ L 211, s. 1
), nazvaný „Zamestnanci“, ďalej stanovuje:
„1.   Na účely uplatňovania [uvedených] predpisov [a PZOZ –
neoficiálny preklad
] sa na zamestnancov [A]gentúry vrátane jej riaditeľa vzťahuje služobný poriadok [úradníkov Európskej únie], [PZOZ] a pravidlá prijaté spoločne inštitúciami [Európskej únie].
2.   Správna rada po dohode s [Európskou] komisiou prijme vhodné vykonávacie predpisy v súlade s článkom 110 služobného poriadku [úradníkov Európskej únie].
…“
Okrem toho rozhodnutie správnej rady ACER č. 2011/11 z 1. júna 2011 o prijatí všeobecných vykonávacích ustanovení o postupoch pre prijímanie a zamestnávanie zmluvných zamestnancov v ACER (ďalej len „VVU“) v článku 6, nazvanom „Dĺžka trvania zmlúv“, stanovuje:
„1.   [Zmluvných zamestnancov v zmysle článku 3a PZOZ] možno zamestnať na základe ich prvej zmluvy na určitú dobu, ktorá nie je kratšia ako tri mesiace a nie je dlhšia ako päť rokov.
2.   Predĺženie zmluvy vo funkčných skupinách II, III a IV sa uskutoční [na určitú dobu], ktorá nie je kratšia ako tri mesiace a nie je dlhšia ako päť rokov. Druhé predĺženie bez prerušenia, ktoré vedie k uzavretiu zmluvy na dobu neurčitú, možno vykonať len v prípade, ak celková dĺžka trvania prvých dvoch zmlúv predstavuje aspoň päť rokov.
…[neoficiálny preklad]“
Článok 2 tretí odsek rozhodnutia č. 2013/11 riaditeľa ACER z 28. mája 2013 o predĺžení zmlúv pred skončením ich platnosti (ďalej len „rozhodnutie č. 2013/11“) napokon stanovuje, že „v prípade zamestnanca, ktorý vykonával svoje úlohy na základe zmluvy na dobu určitú počas obdobia, ktoré je dlhšie ako [jeden] rok a nie je dlhšie ako [tri] roky, sa rozhodnutie o predĺžení alebo nepredĺžení zmluvy musí prijať a oznámiť najneskôr [tri] mesiace pred skončením platnosti uvedenej zmluvy [
neoficiálny preklad
]“.
Skutkové okolnosti
ACER zamestnala žalobkyňu 1. januára 2011 ako zmluvného zamestnanca na základe článku 3a PZOZ vo funkčnej skupine II, platovej triede 5, platovom stupni 1. Zmluva bola uzavretá na jeden rok, do 31. decembra 2011, a následne bola po doplnení dodatku po prvý raz predĺžená na dva roky, do 31. decembra 2013.
E‑mailom z 15. marca 2013 žalobkyňa oznámila oddeleniu ľudských zdrojov ACER (ďalej len „oddelenie ľudských zdrojov“), že má záujem o druhé predĺženie svojej zmluvy. Bol o tom informovaný aj riaditeľ ACER (ďalej len „riaditeľ“) ako orgán ACER oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy (ďalej len „OOPZ“).
Po tom, čo žalobkyňa dostala 1. októbra 2013 od oddelenia ľudských zdrojov e‑mail, ktorým jej bolo oznámené, že „prebieha postup predĺženia [jej] zmluvy“ a že riaditeľ „podpíše spis [na druhý deň]“, jej bola 2. októbra 2013 ponúknutá zmluva zmluvného zamestnanca podľa článku 3a PZOZ za tých istých podmienok týkajúcich sa funkčnej skupiny, platovej triedy a platového stupňa ako v prípade zmluvy, ktorej platnosť sa mala skončiť 31. decembra 2013, na určitú dobu dvoch rokov s účinnosťou od 1. januára 2014.
Keďže sa žalobkyňa domnievala, že v tejto novej zmluve nebola zaradená do správneho platového stupňa a že nešlo o predĺženie jej prvej zmluvy, nepodpísala ju a 9. októbra 2013 požiadala oddelenie ľudských zdrojov o jej „opravu“. Po výmene e‑mailov medzi žalobkyňou a oddeleniami ACER riaditeľ 31. októbra 2013 oznámil žalobkyni, že prijme rozhodnutie až po vyjadrení oddelenia ľudských zdrojov.
Dňa 11. novembra 2013 riaditeľ oznámil žalobkyni, že v dôsledku stretnutia s oddelením ľudských zdrojov a s právnym oddelením ACER skúmajú možnosť upraviť dodatok, ktorým bola prvá zmluva predĺžená na dobu dvoch rokov, s cieľom predĺžiť túto dobu na štyri roky. Žalobkyňa vo svojej odpovedi v podstate uviedla, že necháva na Agentúru, aby našla riešenie, ktoré bude v súlade s príslušnou právnou úpravou, a že dúfa, že čoskoro dostane „opravenú verziu… predĺženia [svojej] zmluvy“.
E‑mailom z 25. novembra 2013 sa právny servis Agentúry v podstate opýtalo Generálneho riaditeľstva Európskej komisie (GR) pre ľudské zdroje a bezpečnosť, či za okolností daného prípadu prichádzalo do úvahy predĺženie zmluvy žalobkyne vzhľadom na článok 6 VVU.
GR pre ľudské zdroje a bezpečnosť e‑mailom z 27. novembra 2013 zaslalo oddeleniu ľudských zdrojov stanovisko svojho oddelenia pre vzťahy s orgánmi verejnej moci, agentúrami a správnymi úradmi. V tomto právnom stanovisku bolo uvedené, že zamýšľané predĺženie nie je v súlade s článkom 6 ods. 2 VVU, ale že toto ustanovenie je samo osebe v rozpore s článkom 85 ods. 1 PZOZ, keďže nepripúšťa žiadnu odchýlku. V stanovisku sa uvádzalo, že za týchto okolností sa treba riadiť úvahami uvedenými v rozsudku Komisia/Petrilli (T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
) a konštatovať, že OOPZ môže predĺžiť zmluvu žalobkyne pod podmienkou, že uvedie, z akých dôvodov záujem služby za konkrétnych okolností daného prípadu odôvodňuje odchýlku od článku 6 ods. 2 VVU. V tomto stanovisku bolo tiež uvedené, že článok 6 VVU možno následne zmeniť s cieľom stanoviť možnosť odchýlky, ktorá bude prípadne spojená s procesnými zárukami.
Dňa 12. decembra 2013 riaditeľ na zasadnutí správnej rady ACER upriamil pozornosť jej členov na možnú nezlučiteľnosť článku 6 ods. 2 VVU s PZOZ. Zo zápisnice z tohto zasadnutia vyplýva, že riaditeľ tiež informoval správnu radu o tom, že ACER musí vyriešiť prípad zamestnanca, ktorého zmluva bola už raz predĺžená, pričom celková dĺžka trvania prvej zmluvy a prvého predĺženia nedosahovala päť rokov, a teda pravdepodobne nebude možné po druhý raz ju predĺžiť.
Žalobkyňa e‑mailom z 19. decembra 2013 v podstate oznámila riaditeľovi, že je ochotná podpísať návrh zmeny dodatku k jej prvej zmluve, ktorým bude dĺžka prvého predĺženia zmenená z dvoch na štyri roky. Uviedla, že nesúhlasí s týmto riešením, ale že ak chce naďalej pracovať pre Agentúru, nemá inú možnosť.
Riaditeľ e‑mailom a doporučeným listom z 20. decembra 2013, ktorých prijatie žalobkyňa potvrdila 20. a 23. decembra 2013, v postavení OOPZ, oznámil žalobkyni svoje rozhodnutie o nepredĺžení jej zmluvy (ďalej len „rozhodnutie o nepredĺžení“). Zdôraznil, že mu je ľúto, že takto rozhodol, ale uviedol, že nenašiel nijaké iné riešenie, ktoré by bolo z právneho hľadiska uspokojivé vzhľadom na ustanovenia článku 85 ods. 1 PZOZ a článku 6 ods. 2 VVU. V rozhodnutí o nepredĺžení nebolo vôbec spomenuté stanovisko oddelenia pre vzťahy s orgánmi verejnej moci, agentúrami a správnymi úradmi, ktoré GR Komisie pre ľudské zdroje a bezpečnosť zaslalo e‑mailom z 27. novembra 2013 oddeleniu ľudských zdrojov.
E‑mailom z 22. decembra 2013 žalobkyňa riaditeľovi pripomenula a vymenovala jednotlivé možnosti, ktoré Agentúra postupne chcela použiť s cieľom predĺžiť jej zmluvu, pričom mu oznámila, že jednoducho chce naďalej pracovať pre ACER (ďalej len „e‑mail z 22. decembra 2013“).
Riaditeľ e‑mailom z 23. decembra 2013 žalobkyni opäť oznámil, že mu je ľúto, že nenašiel riešenie na predĺženie jej zmluvy a že žiadna zo zamýšľaných možností nebola považovaná za „dostatočne odôvodnenú na to, aby bola prijateľná“.
E‑mailom z 30. decembra 2013 žalobkyňa požiadala riaditeľa, aby pozastavil účinnosť rozhodnutia o nepredĺžení, pričom uviedla, že podá sťažnosť, v ktorej uvedie tvrdenia svojho advokáta na podporu predĺženia svojej zmluvy. Tiež zdôraznila, že rozhodnutie o nepredĺžení bolo neočakávané, a že sa domnievala, že má nárok na predchádzajúce upozornenie.
Riaditeľ e‑mailom z 31. decembra 2013 pripomenul žalobkyni, že neexistuje nijaká možnosť predĺženia jej zmluvy, ktorá by bola „z právneho hľadiska prijateľná“, pričom ju však ubezpečil, že oddelenie ľudských zdrojov a právne oddelenie Agentúry preskúmajú situáciu a že bude informovaná o prípadnom kladnom výsledku.
E‑mailom z 3. januára 2014 žalobkyňa oznámila riaditeľovi, že pri preskúmaní jej situácie bude potrebné vziať do úvahy zásadu riadnej správy vecí verejných, možnosť odkloniť sa od všeobecných vykonávacích ustanovení prijatých Komisiou, ktorú nový služobný poriadok úradníkov Európskej únie, účinný od 1. januára 2014, priznáva agentúram, zásadu hierarchie noriem, jednoznačnosť znenia článku 85 ods. 1 PZOZ a napokon rozpor článku 6 VVU s článkom 85 PZOZ (ďalej len „e‑mail z 3. januára 2014“). Tiež zdôraznila, že napriek tomu, že dala najavo, že má záujem o predĺženie svojej zmluvy, deväť mesiacov pred skončením jej platnosti, upozornenie, ktoré spočívalo v oznámení rozhodnutia o nepredĺžení, jej bolo poskytnuté len dva pracovné dni vopred.
Riaditeľ 3. januára 2014 oznámil žalobkyni, že jej e‑mail z tohto dňa bol zaslaný oddeleniu ľudských zdrojov a právnemu servisu Agentúry a že sa s ňou opäť spojí, len čo dostane ich odpovede.
E‑mailom z 13. januára 2014 riaditeľ informoval žalobkyňu, že s pomocou oddelenia ľudských zdrojov a právneho servisu Agentúry preskúmal jej situáciu vzhľadom na tvrdenia uvedené v e‑maile z 3. januára 2014, ale že tieto doplňujúce tvrdenia mu neposkytli právny základ, ktorý by mu umožnil predĺžiť zmluvu (ďalej len „rozhodnutie z 13. januára 2014“). Spresnil, že článok 85 PZOZ a článok 6 VVU nie sú nezlučiteľné, že VVU boli pred ich prijatím predložené právnemu servisu Komisie, ktorý nevzniesol nijakú námietku ani neuviedol v tejto súvislosti nijakú poznámku, a že vzhľadom na uplatnenie článku 85 PZOZ v spojení s článkom článku 6 VVU nemá v danom prípade takmer žiadne možnosti.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
—
zrušil rozhodnutie o nepredĺžení,
—
uložil ACER povinnosť zaplatiť jej sumu 10000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá jej podľa jej názoru vznikla,
—
zaviazal ACER na náhradu trov konania.
ACER navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
—
vyhlásil žalobu za neprípustnú,
—
subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
—
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Právny stav
O prípustnosti žaloby
Tvrdenia účastníkov konania
ACER sa domnieva, že žaloba nebola podaná v lehote stanovenej článkom 91 ods. 3 služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení pred nadobudnutím účinnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a [PZOZ] (ďalej len „služobný poriadok“). E‑mail z 22. decembra 2013, či dokonca e‑mail žalobkyne z 19. decembra 2013 treba považovať za sťažnosť proti rozhodnutiu o nepredĺžení v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. V nasledujúci deň, 23. decembra 2013, Agentúra e‑mailom odpovedala na túto sťažnosť. Neskoršie e‑maily žalobkyne, a to e‑mail z 30. decembra 2013 a e‑mail z 3. januára 2014, sú len opakovaním pôvodnej sťažnosti. Obe rozhodnutia, ktoré zodpovedajú týmto e‑mailom, sú teda len potvrdením rozhodnutia uvedeného v e‑maile z 23. decembra 2013.
Keďže lehota na podanie žaloby začala podľa ACER plynúť 23. decembra 2013, žaloba podaná 11. apríla 2014 bola podaná oneskorene.
Žalobkyňa sa domnieva, že žaloba je prípustná. Jej právny zástupca na pojednávaní požiadal o povolenie predložiť ďalšiu listinu na podporu prípustnosti žaloby.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Je potrebné pripomenúť, že o presnej právnej kvalifikácii písomností, ktoré žalobkyňa zaslala OOPZ pred podaním žaloby, môže rozhodnúť len Súd pre verejnú službu (pozri v tomto zmysle rozsudok Politi/Európska nadácia pre odborné vzdelávanie, C‑154/99 P,
EU:C:2000:354
, bod 16).
List, ktorým úradník bez toho, aby výslovne žiadal o zrušenie dotknutého rozhodnutia, jasne vyjadruje svoju vôľu napadnúť rozhodnutie, ktoré mu spôsobuje ujmu, je sťažnosťou v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Z tohto hľadiska obsah aktu prevláda nad formou (rozsudok Mendes/Komisia, F‑125/11,
EU:F:2013:35
, bod 34 a tam citovaná judikatúra).
V prejednávanom prípade je potrebné v prvom rade potrebné poukázať na to, že žalobkyňa jasne vyjadrila svoju vôľu napadnúť rozhodnutie o nepredĺžení až v e‑maile z 3. januára 2014, v ktorom požiadala o „preskúmanie“ tohto rozhodnutia a uviedla viaceré podrobné dôvody (pozri bod 20 tohto rozsudku). E‑mail z 3. januára 2014 teda treba považovať za sťažnosť v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
Ďalej treba tiež konštatovať, že žalobkyňa v e‑maile z 3. januára 2014 vzniesla výhrady, ktoré vôbec neboli uvedené v e‑maile z 19. decembra 2013 ani v e‑maile z 22. decembra 2013, najmä skutočnosť, že článok 6 ods. 2 VVU odporuje článku 85 PZOZ, a porušenie zásady hierarchie noriem. Riaditeľ ako OOPZ pritom odpovedal na tieto výhrady po prvý raz až v rozhodnutí z 13. januára 2014. Lehota na podanie žaloby teda v každom prípade začala plynúť v deň oznámenia tohto rozhodnutia prijatého v reakcii na e‑mail z 3. januára 2014, ktorý predstavuje sťažnosť, čiže 13. januára 2014 (pokiaľ ide o prípustnosť viacerých sťažností, pozri rozsudky Ghignone a i./Rada, T‑44/97,
EU:T:2000:258
, bod 39; Collotte/Komisia, F‑58/07,
EU:F:2008:170
, bod 32 a tam citovanú judikatúru, a D’Agostino/Komisia, F‑93/12,
EU:F:2013:155
, bod 30, proti ktorému bolo podané odvolanie na Všeobecný súd Európskej únie, vec T‑670/13 P). Žaloba podaná 11. apríla 2014 teda nebola podaná oneskorene.
Z toho vyplýva, že námietka neprípustnosti, ktorú vzniesla ACER a ktorá je založená na zmeškaní lehoty na podanie žaloby, je nedôvodná a treba ju zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o návrhu žalobkyne na vykonanie nového dôkazu.
O návrhu na zrušenie rozhodnutia o nepredĺžení
Na podporu svojho návrhu na zrušenie žalobkyňa vo svojej žalobe uviedla hlavný žalobný dôvod založený na nezákonnosti článku 6 ods. 2 VVU vzhľadom na článok 85 ods. 1 PZOZ a subsidiárny žalobný dôvod založený na nesprávnom odôvodnení rozhodnutia o nepredĺžení.
Na pojednávaní však právny zástupca žalobkyne uviedol, že subsidiárny žalobný dôvod berie späť.
Je teda potrebné rozhodnúť o jedinom žalobnom dôvode založenom na nezákonnosti článku 6 ods. 2 VVU vzhľadom na článok 85 ods. 1 PZOZ.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že článok 6 ods. 2 VVU, na ktorom je založené rozhodnutie o nepredĺžení, je v rozpore s článkom 85 ods. 1 PZOZ.
V prvom rade článok 6 ods. 2 VVU, ktorý dovoľuje OOPZ po druhý raz predĺžiť zmluvu len pod podmienkou, že dĺžka trvania prvých dvoch zmlúv je aspoň päť rokov, podľa žalobkyne zavádza výnimku z možnosti po druhý raz predĺžiť zmluvu zmluvného zamestnanca stanovenej v článku 85 ods. 1 PZOZ. Článok 6 ods. 2 VVU má za následok obmedzenie pôsobnosti článku 85 ods. 1 PZOZ, keďže zavádza podmienku druhého predĺženia zmluvy, ktorú PZOZ nestanovujú, a to podmienku, aby dotknutá osoba mala v Agentúre odpracovaných aspoň päť rokov.
Taká odchýlka je nezákonná vzhľadom na hierarchiu noriem a vzhľadom na to, že ustanovenia článku 85 ods. 1 PZOZ sú jasné, vyčerpávajúce a presné a nenechávajú administratíve nijaký priestor na to, aby v rámci svojej voľnej úvahy konštatovala, že niektoré zmluvy nemožno predĺžiť po druhý raz. Článok 6 ods. 2 VVU má za následok, že Agentúra môže zabrániť predĺženiu zmluvy na dobu neurčitú tým, že svojvoľne ponúkne zamestnancovi prvú zmluvu a prvé predĺženie, ktorých celková dĺžka trvania je kratšia ako požadovaná päťročná doba.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že pokiaľ treba článok 6 ods. 2 VVU vykladať tak, že nezavádza výnimku z možnosti po druhý raz predĺžiť zmluvu, ale z pravidla, že zmluvu možno po druhý raz predĺžiť iba na dobu neurčitú, treba tiež konštatovať, že toto ustanovenie odporuje článku 85 ods. 1 PZOZ.
V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí – pričom sa odvoláva na rozsudok Scheefer/Parlament (F‑105/09,
EU:F:2011:41
, body 51 a 53 až 55) –, že pravidlo týkajúce sa neurčitej dĺžky trvania druhého predĺženia bolo zavedené s cieľom chrániť stabilitu zamestnania, ktorá je základným cieľom smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (
Ú. v. ES L 175, s. 43
; Mim. vyd. 05/003, s. 368), a rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999, ktorá je k nej pripojená. Článok 85 ods. 1 PZOZ teda treba vykladať tak, aby bol zaručený jeho široký dosah, keďže jeho cieľom je zabrániť administratíve v zneužívaní jej právomoci opakovaným uzatváraním zmlúv na dobu určitú.
Právny zástupca žalobkyne napokon na pojednávaní uviedol, že VVU boli prijaté bez porady s výborom Agentúry pre zamestnancov a že neboli náležite zverejnené.
ACER navrhuje zamietnuť tento žalobný dôvod, pričom tvrdí, že článok 6 ods. 2 VVU neodporuje článku 85 ods. 1 PZOZ, a preto rozhodnutie o nepredĺžení nie je založené na nesprávnom právnom posúdení.
ACER v prvom rade tvrdí, že podľa rozsudku Komisia/Macchia (T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, bod 60), ktorý je v prejednávanom prípade relevantný na základe analógie, článok 85 ods. 1 PZOZ nemožno vykladať tak, že jeho cieľom je zaručiť kontinuitu zamestnania zmluvných zamestnancov.
ACER v druhom rade tvrdí, že podľa judikatúry zmluvný zamestnanec, ktorý má uzavretú zmluvu na dobu určitú, v zásade nemá nijaký nárok na predĺženie svojej zmluvy, ktoré je len možnosťou a závisí od podmienky, aby toto predĺženie bolo v súlade so záujmom služby. Administratíva má v oblasti predlžovania zmlúv širokú mieru voľnej úvahy. Dĺžka trvania pracovného pomeru medzi inštitúciou a zmluvným zamestnancom sa spravuje zmluvou uzavretou medzi zmluvnými stranami.
Pokiaľ to teda nevedie k zneužívaniu zmlúv na dobu určitú, predĺženie zmlúv môže byť podmienené. ACER podmienila toto predĺženie prostredníctvom VVU, ktoré transparentne stanovujú kritériá, na ktorých spočívajú rozhodnutia o predĺžení. VVU „dopĺňajú“ článok 85 ods. 1 PZOZ a „sú v súlade“ s ním.
V treťom rade článok 6 ods. 2 VVU vychádza zo vzoru, ktorý Komisia navrhla v roku 2011 s cieľom jednak harmonizovať právnu úpravu týkajúcu sa agentúr a jednak zabezpečiť „symetriu pri zaobchádzaní so zmluvnými zamestnancami a dočasnými zamestnancami“, aby sa zabránilo tomu, že zmluvní zamestnanci budú môcť uzavrieť zmluvu na dobu neurčitú po kratšom čase ako dočasní zamestnanci v rámci tej istej agentúry. Komisia navyše „odobrila“ vykonávacie predpisy ACER.
ACER navyše uvádza, že nebola schopná v plnom rozsahu dodržať postup uvedený v rozhodnutí č. 2013/11, keďže „základný predpoklad[,] a to nárok na predĺženie“, nebol v prejednávanom prípade splnený.
ACER napokon na pojednávaní uviedla, že výhrady, ktoré vzniesol právny zástupca žalobkyne počas tohto pojednávania, založené na tom, že pred prijatím VVU sa neuskutočnila porada s výborom zamestnancov Agentúry a že VVU neboli zverejnené, sú nové, a teda neprípustné.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Na podporu návrhu na zrušenie rozhodnutia o nepredĺžení vzniesla žalobkyňa námietku nezákonnosti článku 6 ods. 2 VVU vzhľadom na článok 85 ods. 1 PZOZ.
Podľa článku 85 ods. 1 PZOZ „zmluvy zmluvných zamestnancov, uvedených v článku 3a [PZOZ], sa môžu uzatvárať na čas určitý v dĺžke najmenej tri mesiace a najviac päť rokov. Nemôžu byť predĺžené viac ako jedenkrát na čas určitý a najviac na päť rokov. Prvá zmluva a prvé predĺženie musia byť v celkovej dĺžke najmenej šesť mesiacov pre funkčnú skupinu I a najmenej deväť mesiacov pre ostatné funkčné skupiny. Každé ďalšie predĺženie je na dobu neurčitú. …“
Ako ACER správne uviedla, je potrebné pripomenúť, že hoci článok 85 ods. 1 PZOZ stanovuje možnosť druhého predĺženia, nejde o nárok priznaný dotknutej osobe ani o záruku určitej kontinuity zamestnania, ale o možnosť, ktorá závisí od posúdenia OOPZ. Podľa judikatúry totiž inštitúcie disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri organizácii svojich služieb podľa úloh, ktoré sú im zverené, a pri prideľovaní zamestnancov, ktorí sú im k dispozícii, s prihliadnutím na tieto úlohy, avšak pod podmienkou, že toto prideľovanie sa uskutočňuje v záujme služby (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Petrilli,
EU:T:2010:531
, bod 34 a tam citovanú judikatúru, a Komisia/Macchia,
EU:T:2014:266
, body 49 a 60).
Podľa článku 6 ods. 2 VVU však možnosť po druhý raz predĺžiť zmluvu na dobu neurčitú závisí od podmienky
sine qua non
, aby celková dĺžka trvania prvej zmluvy a jej prvého predĺženia predstavovala aspoň päť rokov. Pokiaľ táto podmienka nie je splnená, akákoľvek možnosť predĺženia na základe žiadosti alebo dokonca z vlastného podnetu inštitúcie je obligatórne vylúčená.
Ak je určitá inštitúcia alebo agentúra oprávnená prijať všeobecné vykonávacie ustanovenia, ktorých cieľom je doplniť alebo vykonať hierarchicky nadradené a záväzné ustanovenia služobného poriadku alebo PZOZ, príslušný orgán nemôže postupovať
contra legem
, najmä nemôže prijať ustanovenia, ktorých uplatňovanie by bolo v rozpore s cieľmi ustanovení služobného poriadku alebo by ich úplne zbavovalo potrebného účinku, ani porušiť všeobecné právne zásady, ako je zásada riadnej správy vecí verejných, zásada rovnosti zaobchádzania a zásada ochrany legitímnej dôvery (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Petrilli,
EU:T:2010:531
, bod 35 a tam citovanú judikatúru).
Podľa judikatúry totiž všeobecné vykonávacie ustanovenia prijaté na základe článku 110 ods. 1 služobného poriadku môžu stanoviť kritéria vhodné na usmernenie administratívy pri výkone jej diskrečnej právomoci alebo na spresnenie dosahu ustanovení služobného poriadku, ktoré sú nejasné. Tieto všeobecné vykonávacie ustanovenia však nemôžu v súlade s právom prostredníctvom spresnenia jasného pojmu služobného poriadku zúžiť pôsobnosť služobného poriadku alebo PZOZ, ani stanoviť pravidlá, ktoré sa odchyľujú od hierarchicky nadradených ustanovení, ako sú ustanovenia služobného poriadku a PZOZ alebo všeobecné právne zásady (rozsudky Brems/Rada, T‑75/89,
EU:T:1990:88
, bod 29 a tam citovaná judikatúra, a Ianniello/Komisia, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, bod 38 a tam citovaná judikatúra).
Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev v rozsudku Brems/Rada (
EU:T:1990:88
, bod 30) vyhlásil články 3 a 7 rozhodnutia Rady z 15. marca 1976 o prijatí všeobecných vykonávacích ustanovení k článku 2 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku za nezákonné z dôvodu, že vzhľadom na to, že cieľom týchto článkov 3 a 7 bolo spresniť slovné spojenie „každá osoba“ uvedené v článku 2 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku, uvedené články zaviedli dolnú a hornú vekovú hranicu vzťahujúcu sa na osoby, ktoré možno uznať za nezaopatrené dieťa, čím automaticky vylúčili z pôsobnosti článku 2 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku všetky osoby vo veku medzi stanovenou dolnou a hornou hranicou, a tak zbavili menovací orgán možnosti uplatniť v každom konkrétnom prípade svoju voľnú úvahu.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné konštatovať, že článok 6 ods. 2 VVU obmedzuje pôsobnosť článku 85 ods. 1 PZOZ, keďže zavádza dodatočnú podmienku predĺženia zmluvy zmluvného zamestnanca v zmysle článku 3a PZOZ, ktorá nie je uvedená v PZOZ a ktorá bráni uplatneniu voľnej úvahy priznanej administratíve, pričom také obmedzenie nemôže byť objektívne odôvodnené záujmom služby. Pokiaľ nie je stanovené výslovné oprávnenie na tento účel, interné rozhodnutie ACER so všeobecnou pôsobnosťou, ako napríklad VVU, nemôže v súlade s právom obmedziť pôsobnosť výslovného pravidla stanoveného v služobnom poriadku alebo v PZOZ (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Petrilli,
EU:T:2010:531
, body 31 a 36 a tam citovanú judikatúru).
Tvrdenia týkajúce sa cieľov sledovaných pri prijímaní VVU, ktoré uviedla ACER, navyše nemožno prijať.
V prvom rade potreba harmonizovať prax agentúr a Komisie v oblasti prijímania a zamestnávania zmluvných zamestnancov ani potreba zaručiť „symetriu“ zaobchádzania s dočasnými zamestnancami a zmluvnými zamestnancami, pokiaľ ide o počet rokov, ktoré musí zamestnanec odpracovať, aby s ním bolo možné uzavrieť zmluvu na dobu neurčitú, aj za predpokladu, že tieto potreby by boli preukázané, nemôžu odôvodniť nerešpektovanie zásady hierarchie noriem.
V druhom rade skutočnosť, že ustanovenia článku 6 ods. 2 VVU sú totožné s ustanoveniami článku 6 rozhodnutia Komisie K(2004) 1313 zo 7. apríla 2004, ktorým sa stanovujú všeobecné vykonávacie ustanovenia o postupoch pre prijímanie a zamestnávanie zmluvných zamestnancov v Komisii, tiež nemôže odôvodniť, že OOPZ je automaticky odňatá voľná úvaha v súvislosti s predĺžením zmluvy zmluvného zamestnanca. Okrem toho treba poznamenať, že článok 6 rozhodnutia Komisie K(2011) 1264 z 2. marca 2011 o všeobecných ustanoveniach na vykonávanie článku 79 ods. 2 PZOZ, ktorými sa upravujú podmienky zamestnávania zmluvných zamestnancov Komisie podľa článkov 3a a 3b PZOZ, ktoré bolo prijaté pred VVU, už nestanovuje podmienku, že druhé predĺženie je možné len v prípade, ak celková dĺžka trvania prvej zmluvy a jej prvého predĺženia prekročí určitú dobu.
ACER napokon vo vyjadrení k žalobe tiež uvádza, že „Agentúra interne zvažovala možnosť využiť určitú formu výnimočného zaobchádzania“, ale že v posudzovanom prípade „hodnotenia [žalobkyne] za roky 2011 a 2012 neposkytovali dostatok dôkazov o výnimočných pracovných výsledkoch, ktoré by umožnili odôvodniť akúkoľvek odchýlku od príslušných pravidiel“.
Takým tvrdením pritom nemožno vyvrátiť vznesenú námietku nezákonnosti, keďže článok 6 ods. 2 VVU nestanovuje nijakú výnimku z podmienky, aby celková dĺžka trvania prvej zmluvy a jej prvého predĺženia predstavovala aspoň päť rokov.
Z listín založených v spise a najmä z rozhodnutia o nepredĺžení v každom prípade vyplýva, že ACER odmietla predĺžiť zmluvu žalobkyne len z dôvodu, že v danom prípade nebola splnená podmienka, aby celková dĺžka trvania prvej zmluvy a jej prvého predĺženia predstavovala aspoň päť rokov, ktorú stanovuje článok 6 ods. 2 VVU.
Z ustálenej judikatúry pritom vyplýva, že aj keď administratíva v rámci systému opravných prostriedkov stanoveného článkami 90 a 91 služobného poriadku môže v prípade výslovného zamietnutia sťažnosti zmeniť dôvody, na základe ktorých prijala napadnutý akt, takáto zmena sa nemôže vykonať po podaní žaloby proti napadnutému aktu na Súd pre verejnú službu. Okrem toho administratíva nemôže v priebehu súdneho konania nahradiť pôvodné chybné odôvodnenie úplne novým odôvodnením (rozsudok Allen/Komisia, F‑23/10,
EU:F:2011:162
, bod 98).
Súd pre verejnú službu teda pri skúmaní zákonnosti rozhodnutia o nepredĺžení nemôže zohľadniť odôvodnenie rozhodnutia o nepredĺžení založené na pracovných výsledkoch žalobkyne, ktoré bolo uvedené po prvý raz v priebehu súdneho konania.
Súd pre verejnú službu pre úplnosť poznamenáva, že toto odôvodnenie je v zjavnom rozpore s listinami založenými v spise, z ktorého vyplýva, že Agentúra viackrát dala najavo, že chce, aby jej pracovný pomer so žalobkyňou pokračoval.
Vzhľadom na vyššie uvedené a najmä s prihliadnutím na judikatúru citovanú v bodoch 53 až 56 tohto rozsudku treba vyhovieť námietke nezákonnosti článku 6 ods. 2 VVU a zrušiť rozhodnutie o nepredĺžení bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o dvoch nových výhradách, ktoré na pojednávaní uviedol právny zástupca žalobkyne.
O návrhu na priznanie nároku na náhradu škody
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že jej vznikla značná nemajetková ujma, ktorú nemožno nahradiť zrušením rozhodnutia o nepredĺžení, keďže ACER oneskorene prijala a oznámila rozhodnutie o nepredĺžení v rozpore s článkom 2 rozhodnutia č. 2013/11, ktorý stanovuje na tento účel lehotu troch mesiacov pred skončením platnosti predmetnej zmluvy.
Žalobkyňa tvrdí, že rozhodnutie o nepredĺžení jej bolo oznámené až 20. decembra 2013, teda niekoľko dní pred skončením platnosti jej zmluvy, ku ktorému došlo 31. decembra 2013, hoci od októbra bola sústavne ubezpečovaná o tom, že sa nájde nejaké riešenie a že jej zmluva bude predĺžená. Neistota a psychický tlak, ktoré vyplývali z tohto omeškania, nadobudli také rozmery, že žalobkyňa by bola ochotná prijať návrh z 19. decembra 2013, hoci vedela, že je nezákonný a je v rozpore s jej dlhodobými záujmami. Omeškanie, ku ktorému došlo pri predlžovaní jej zmluvy, teda znásobilo nepriaznivé účinky rozhodnutia o nepredĺžení. Po oznámení tohto rozhodnutia u žalobkyne navyše nastala akútna stresová reakcia, ktorá bola diagnostikovaná 23. decembra 2013.
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu určil výšku náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá jej vznikla,
ex æquo et bono
. Podľa jej názoru by bola primeraná suma 10000 eur.
ACER uznáva, že rozhodnutie č. 2013/11 v prejednávanom prípade nebolo dodržané, ale navrhuje zamietnuť návrh na priznanie nároku na náhradu škody. V prvom rade sa ACER domnieva, že žalobkyňa nepredložila nijaký dôkaz na podporu tvrdenia o jej zdravotnom stave a že príčinná súvislosť medzi omeškaním pri prijímaní rozhodnutia o nepredĺžení a zhoršením zdravotného stavu žalobkyne v každom prípade nie je preukázaná.
V druhom rade ACER tvrdí, že neexistuje nárok na predĺženie zmluvy a že žalobkyňa od uzavretia prvého dodatku v roku 2011 vedela, že jej zmluvu nebude možné po druhý raz predĺžiť, pokiaľ nebude splnená podmienka stanovená v článku 6 ods. 2 VVU. Agentúra ju upozornila na právne ťažkosti spojené s predĺžením jej zmluvy.
V treťom rade ACER uvádza, že tým, že počas obdobia od októbra do decembra 2013 hľadala riešenie na zachovanie zamestnania žalobkyne, ktoré by bolo z právneho hľadiska prijateľné, dodržala svoju povinnosť náležitej starostlivosti, pričom k žalobkyni pristupovala starostlivo a chápavo.
ACER sa subsidiárne domnieva, že náhradu škody treba znížiť vzhľadom na to, že žalobkyňa bola nezamestnaná len tri mesiace a následne sa opäť zamestnala v Rade Európskej únie na pracovnom mieste, ktoré je prinajmenšom rovnocenné tomu, na ktorom pracovala v ACER. Okrem toho, keďže žalobkyňa dostala počas svojich posledných mesiacov činnosti v Agentúre viacero ponúk od iných európskych inštitúcií, mala možnosť obmedziť, či dokonca vylúčiť nepriaznivé následky skončenia svojho zmluvného vzťahu s ACER.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa článku 2 tretieho odseku rozhodnutia č. 2013/11 v prípade zamestnanca, ktorý vykonával svoje úlohy na základe zmluvy na dobu určitú počas obdobia, ktoré je dlhšie ako jeden rok a nie je dlhšie ako tri roky, sa rozhodnutie o predĺžení alebo nepredĺžení zmluvy musí prijať a oznámiť najneskôr tri mesiace pred skončením platnosti uvedenej zmluvy.
V prejednávanom prípade pritom nie je sporné, že rozhodnutie o nepredĺžení bolo oznámené žalobkyni 20. decembra 2013, teda len jedenásť dní pred skončením platnosti jej zmluvy, ku ktorému došlo 31. decembra 2013, a preto jej bolo oznámené v zjavnom rozpore s článkom 2 tretím odsekom rozhodnutia č. 2013/11.
Okrem toho, hoci je pravda, že rozhodnutie č. 2013/11 bolo prijaté 28. mája 2013, nič to nemení na skutočnosti, že článok 6 ods. 2 VVU, na základe ktorého OOPZ odôvodnil rozhodnutie o nepredĺžení, bolo účinné od 1. júna 2011. ACER, ktorú žalobkyňa upozornila viac ako deväť mesiacov pred skončením platnosti svojej zmluvy, teda mala k dostatok času na hľadanie riešenia na predĺženie zmluvy žalobkyne bez toho, aby musela prekročiť lehotu stanovenú na prijatie jej rozhodnutia.
Je teda potrebné konštatovať, že ACER sa dopustila pochybenia, ktoré môže viesť k vzniku nároku na náhradu škody.
V rozpore s tým, čo tvrdí ACER, žalobkyňa navyše z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu nemajetkovej ujmy súvisiacej s neistotou, ktorou sa vyznačoval jej pracovný život počas posledných mesiacov plnenia jej zmluvy, keďže nebolo prijaté rozhodnutie o pokračovaní jej pracovného pomeru s ACER, ako aj existenciu príčinnej súvislosti medzi omeškaním pri prijímaní rozhodnutia o nepredĺžení a nemajetkovou ujmou.
Okrem toho pokusy žalobkyne nájsť si iné zamestnanie a skutočnosť, že počas svojich posledných mesiacov činnosti v Agentúre dostala a odmietla viaceré pracovné ponuky, potvrdzujú skutočnosť, že jej pracovné výkony boli na vysokej úrovni, a tým dokonca zdôrazňujú situáciu neistoty, do ktorej sa žalobkyňa dostala vinou ACER.
Žalobkyňa napokon preukázala, že zrušenie rozhodnutia o nepredĺžení nestačí na náhradu vzniknutej nemajetkovej ujmy, a to najmä preto, lebo ACER nedodržala článok 2 tretí odsek rozhodnutia č. 2013/11.
Bez toho, aby boli dotknuté opatrenia, ktoré bude ACER povinná prijať v dôsledku zrušenia rozhodnutia o nepredĺžení, preto treba vyhovieť návrhu na priznanie nároku na náhradu škody a uložiť ACER povinnosť vyplatiť žalobkyni náhradu škody vo výške 7000 eur, určenej
ex æquo et bono
.
O trovách
Podľa článku 101 rokovacieho poriadku, ak nestanovujú ustanovenia ôsmej kapitoly hlavy II uvedeného rokovacieho poriadku inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania druhého účastníka konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 102 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku, ak si to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť iba časť trov konania, ktoré vznikli druhému účastníkovi konania, alebo mu vôbec nemusí uložiť povinnosť nahradiť trovy konania.
Z odôvodnenia tohto rozsudku vyplýva, že účastníkom konania, ktorý nemal vo veci úspech, je ACER. Okrem toho žalobkyňa vo svojich návrhoch výslovne navrhla, aby bola ACER uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú uplatnenie ustanovení článku 102 ods. 1 rokovacieho poriadku, musí ACER znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli žalobkyni.

Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie z 20. decembra 2013, ktorým riaditeľ Agentúry pre spoluprácu regulačných orgánov v oblasti energetiky odmietol DP predĺžiť zmluvu, sa zrušuje.

2.
Agentúra pre spoluprácu regulačných orgánov v oblasti energetiky je povinná uhradiť DP sumu vo výške 7000 eur.

3.
Agentúra pre spoluprácu regulačných orgánov v oblasti energetiky znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli DP.

Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Perillo
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 8. júla 2015.
Tajomníčka
W. Hakenberg
Predseda
S. Van Raepenbusch
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.