CELEX: 62010FJ0031
Közszolgálat
Korábbi tisztviselő
Szociális biztonság
Baleset
A személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás befejezése
A tisztviselők baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosítására vonatkozó szabályzat új változatához mellékelt táblázat időbeli hatálya
Az eljárás időtartama

A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2010. május 14‑én érkezett keresetlevelében C. Guittet, az Európai Bizottság korábbi
tisztviselője többek között azon 2009. július 27‑i határozat megsemmisítését kéri, amellyel a kinevezésre jogosult hatóság
befejezte az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának 73. cikke alapján megindított eljárást, és amelyben a felperes
fizikai és mentális rokkantságának mértékét 64,5%‑ban állapították meg.

Jogi háttér

A személyzeti szabályzat
A személyzeti szabályzat 73. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1) A tisztviselő a Közösségek intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően
közös megegyezéssel meghatározott szabályok alapján, szolgálatba lépésének napjától kezdődően foglalkozási megbetegedés és
baleset elleni biztosításban részesül. […]”
(2)      A fizetendő ellátások a következők:
[…]
b)      [t]eljes végleges [helyesen: állandó] rokkantság esetén:
[a] balesetet megelőző 12 hónap alatti illetményének havi összegei alapján kiszámított éves alapilletmény nyolcszorosával
egyenlő átalányösszeg kifizetése a tisztviselő részére,
c)      [r]észleges végleges [helyesen: állandó] rokkantság esetén:
[a] b) pontban előírt, az (1) bekezdésben említett szabályokban megállapított táblázat szerint kiszámított összeg arányos
részének kifizetése a tisztviselő részére.
[…]
A fenti ellátások a 3. fejezetben meghatározott ellátásokon felül nyújthatók […]”

A személyzeti szabályzat 73. cikkének végrehajtásaként elfogadott biztosítási szabályzat
Az átmeneti rendelkezések hatálya
2006. január 1‑jén lépett hatályba a személyzeti szabályzat 73. cikkének (1) bekezdésében előírt, az Európai Unió intézményeinek
a baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosításra vonatkozó közös szabályzata (a továbbiakban: biztosítási szabályzat
vagy új biztosítási szabályzat), amely felváltotta a legutóbb 1997. július 18‑án módosított, baleset vagy foglalkozási megbetegedés
elleni biztosításra vonatkozó közös szabályzatot (a továbbiakban: korábbi biztosítási szabályzat).
A biztosítási szabályzat 1. cikke a következőképpen fogalmaz:
„E szabályok [helyesen: szabályzat] a személyzeti szabályzat 73. cikke értelmében rögzíti[k] azokat a feltételeket, amelyek
alapján a biztosítottak az egész világon biztosítva vannak baleseti és foglalkozási betegségi kockázatok ellen.
E szabályok [helyesen: szabályzat] alapján az alábbi személyek biztosítottak:
–        a tisztviselő;
–        az ideiglenes alkalmazott;
–        a szerződéses alkalmazott.”
A biztosítási szabályzat 30. cikke a következő átmeneti rendelkezéseket tartalmazza:
„[A korábbi biztosítási szabályzat] hatályát veszti.
Mindazonáltal ezeket [helyesen: e szabályzatot] továbbra is alkalmazni kell minden, 2006. január 1‑je előtt a 20. cikk (1) bekezdése
értelmében elfogadott határozattervezet esetében […]”
A biztosítási szabályzat 31. cikke kimondja:
„Az [új biztosítási szabályzat] a személyzeti szabályzat 73. cikke (1) bekezdésében megszabott intézmények között létrejött
megállapodásnak az Európai [Unió] Bíróságának elnöke általi bejegyzését követő hónap első napján lépnek hatályba [helyesen:
Az új biztosítási szabályzat az azon hónapot követő hónap első napján lép hatályba, amelynek során az Európai Unió Bíróságának
elnöke megállapítja a személyzeti szabályzat 73. cikke (1) bekezdésében előírt, az intézmények közötti közös megállapodás
létrejöttét].
Ezeket a szabályokat [helyesen: e szabályzatot] ugyanettől az időponttól kezdve kell alkalmazni.”
Az állandó rokkantság fogalma
A biztosítási szabályzat „Állandó rokkantság” című 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A teljes vagy részleges tartós [helyesen: állandó] rokkantságot az A. mellékletben szereplő európai rokkantsági táblázatban
meghatározott fizikai vagy szellemi képességcsökkenések alapján kell meghatározni.
A táblázat használatára a B. mellékletben bemutatott gyakorlati szabályokat kell alkalmazni.
[...]
(2) Ha a biztosított egy baleset vagy foglalkozási betegség következményeként teljes, tartós [helyesen: állandó] rokkantságot
szenved, a fizikai vagy szellemi képességcsökkenés 100%‑os, és részére a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének
b) pontjában meghatározott egyszeri összeget kell kifizetni.
(3) Ha a biztosított fél egy baleset vagy foglalkozási betegség következményeként részleges tartós [helyesen: állandó] rokkantságot
szenved el, részére a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott, és az e […] táblázatban
említett díjak alapján megállapított egyszeri összeget kell kifizetni.
(4) A már előzőleg megrokkant végtagok vagy szervek sérüléséért csak a baleset előtti és utáni állapot közötti különbség alapján
fizetnek kárpótlást.
(5) [...]
(6) Az ugyanabból a balesetből eredő számos alapon megállapított rokkantságra járó teljes járadékot összeadással kell megállapítani,
azonban ez az összeg nem haladhatja meg sem a tartós [helyesen: állandó] vagy teljes rokkantságra adott teljes egyszeri összeget,
sem pedig a sérült végtag vagy szerv teljes elvesztésekor vagy használatának tökéletes elvesztésekor biztosított részleges
összeget.”
A korábbi biztosítási szabályzat 12. cikke kimondta:
„(1) A tisztviselő balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből származó teljes végleges [helyesen: állandó] rokkantsága esetén
számára a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt összeget kell folyósítani.
(2) A tisztviselő balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből származó részleges végleges [helyesen: állandó] rokkantsága
esetén, részére a mellékletben szereplő rokkantsági táblázat alapján meghatározott összeget kell folyósítani.”
Kiegészítő járadék
A biztosítási szabályzat 13. cikke előírja, hogy az intézmények által kijelölt orvosok vagy a 22. cikkben említett orvosi
bizottság véleménye alapján a biztosítottak kiegészítő részleges állandó rokkantsági járadékban részesülnek a fizikai torzulásért,
szexuális zavarokért (kivéve a reprodukciós zavart), a tárgyilagos módon meg nem állapított, azonban orvosilag valószínűsíthető
kivételes fájdalomért és szenvedésért, valamint a biztosítottra jellemző szabadidős tevékenységek gyakorlására való képesség
csökkenéséért. Ezt a járadékot a szabályzat C. mellékletében szereplő, a károsodások sajátos fajtáinak értékelésére szolgáló
táblázat alapján kell meghatározni.
Eljárási rendelkezések
A biztosítási szabályzat 18. cikke előírja, hogy az esemény balesetnek minősítésére vagy a betegség foglalkozási eredetének
elismerésére, valamint az állandó rokkantság mértékének megállapítására vonatkozó határozatot a kinevezésre jogosult hatóság
hozza meg, az ugyanezen szabályzat 20. cikkében előírt eljárást követve, az intézmény által kijelölt orvos vagy orvosok megállapításai
alapján, és amennyiben a biztosított ezt kéri, az említett szabályzat 22. cikkében említett orvosi bizottsággal történő konzultációt
követően.
A biztosítási szabályzat „A sérülések állandósulása” című 19. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„A rokkantság fokának meghatározásáról szóló döntést azután hozzák meg, hogy a biztosított fél sérülései állandósultak. A
baleset vagy foglalkozási betegség következményeit akkor tekintik állandósultnak, ha azok stabilizálódtak, vagy csak nagyon
lassan és nagyon korlátozottan csökkennek. [helyesen: A rokkantság mértékét megállapító határozatot a biztosított sérüléseinek
állandósulását követően hozzák meg. A baleset vagy foglalkozási megbetegedés következményei akkor állandósultak, amikor e
következmények stabilizálódtak vagy nagyon lassan, illetve rendkívül csekély mértékben enyhülnek.] E célból az érintett biztosított
köteles olyan orvosi jelentést benyújtani, amely megállapítja, hogy meggyógyult, vagy állapota stabilizálódott, és részletezi
a sérülések jellegét. Az intézmény által kijelölt orvos(ok) vagy a 22. cikkben említett orvosi bizottság azonban ennek az
orvosi jelentésnek a hiányában is dönthet(nek) úgy, hogy megtörtént az állapot állandósulása.
[…]”
A biztosítási szabályzat 20. cikke a következőképpen fogalmaz:
„(1) A 18. cikk szerinti döntés meghozatalát megelőzően a kinevező hatóság értesíti a biztosítottat vagy azokat, akik a biztosítása
alapján kedvezményezettek, a határozattervezetről és az intézmény által kijelölt orvos(ok) megállapításairól. A biztosított
vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek kérhetik, hogy a teljes orvosi jelentést közöljék velük vagy az általuk kiválasztott
orvossal. [helyesen: A 18. cikk szerinti határozat meghozatalát megelőzően a kinevezésre jogosult hatóság megküldi a biztosítottnak
vagy az ő révén kedvezményezett személyeknek a határozattervezetet, mellékelve hozzá az intézmény által kijelölt orvos vagy
orvosok megállapításait. A biztosított vagy az ő révén kedvezményezett személyek kérhetik, hogy a teljes orvosi jelentést
közöljék velük vagy az általuk választott orvossal.]
(2) A biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek 60 napon belül kérhetik, hogy a 22. cikkben meghatározott orvosi
bizottság hozza meg a véleményét. Az ügynek az orvosi bizottsághoz való utalására vonatkozó kérésnek tartalmaznia kell a biztosítottat
vagy a biztosítása alapján kedvezményezetteket képviselő orvos nevét és egy jelentést ettől az orvostól, amelyben az intézmény
által ezen szabályok alkalmazásának céljából kijelölt orvos(ok)kal kapcsolatos vitatott orvosi kérdéseket fejti ki. [helyesen:
A biztosított vagy az ő révén kedvezményezett személyek hatvan napon belül kérhetik, hogy a 22. cikkben szereplő orvosi biztosság
nyilvánítson véleményt. Az orvosi bizottság összehívása iránti kérelemnek pontosítania kell a biztosítottat vagy az ő révén
kedvezményezetteket képviselő orvos nevét, tartalmaznia kell ezen orvos jelentését, megjelölve az intézmény által a jelen
szabályzat alkalmazása céljából kijelölt orvos vagy orvosok számára a vitatott orvosi kérdéseket.]
(3) Ha ezen időszak lejártával nem érkezik kérés az orvosi bizottsággal folytatandó konzultációra vonatkozóan, a kinevező
hatóság a korábban elkészített tervezettel összhangban hozza meg a döntését. [helyesen: Amennyiben e határidő lejártáig nem
érkezett az orvosi bizottság összehívása iránti kérelem, a kinevezésre jogosult hatóság a korábban közölt tervezettel összhangban
meghozza határozatát.]”
A korábbi biztosítási szabályzat 20. cikkének első bekezdése előírta:
„A rokkantság mértékét megállapító határozatot a tisztviselő sérüléseinek állandósulását követően hozzák meg. [E] célból az
érintett tisztviselő köteles olyan orvosi jelentést benyújtani, amely megállapítja, hogy meggyógyult, vagy állapota stabilizálódott,
és részletezi a sérülések jellegét.”
A biztosítási szabályzat „Orvosi bizottság” című 22. cikke értelmében:
„(1) Az orvosi bizottság három orvosból áll: [helyesen: Az orvosi bizottság három orvosból áll, akik közül:]
–        egyet a biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek jelölnek ki; [helyesen: az elsőt a biztosított vagy az ő
révén kedvezményezettek,]
–        egyet a kinevező hatóság jelöl ki; [helyesen: a másodikat a (kinevezésre jogosult hatóság)],
–        egyet az előbbi két orvos közötti megegyezéssel jelölnek ki. [helyesen: a harmadikat az előző két orvos közös megegyezéssel
jelöli ki.]
Amennyiben a második orvos kijelölésétől számított két hónapon belül nem tudnak megegyezni a harmadik orvos kijelöléséről,
a harmadik orvost bármely fél kérésére az Európai Közösségek Bíróságának elnöke jelöli ki.
A kijelölés módjától függetlenül a harmadik orvosnak igazoltan szakértelemmel kell rendelkeznie a testi sérülések felmérésének
és kezelésének területén.
(2) Az intézmény megállapítja az orvosi bizottság feladatait. Ez kiterjed a biztosított felet vagy a biztosítása alapján kedvezményezetteket
képviselő orvos jelentése, vagy a 20. cikk (2) bekezdése értelmében átadott orvosi jelentésekben felvetett orvosi kérdésekre.
Az orvosi bizottság orvos tagjainak díjait és kiadásait a[z] […] intézmények igazgatási vezetői által megállapított díjtáblázat
alapján kell meghatározni, az orvosi bizottság elé utalt ügy összetettségétől függően.
Az orvosi bizottság feladatkörének megállapítását megelőzően az intézmény tájékoztatja a biztosítottat vagy a biztosítása
alapján kedvezményezetteket az általuk a (4) bekezdéssel összhangban fizetendő díjakról és költségekről. A biztosított vagy
a biztosítása alapján kedvezményezettek semmilyen körülmények között sem emelhetnek kifogást a harmadik orvossal szemben az
általa kért díjakra és költségekre vonatkozóan. A biztosított ugyanakkor bármikor dönthet úgy, hogy megszünteti az orvosi
bizottság elé utaló [helyesen: orvosi bizottság összehívása iránti] eljárást. Ebben az esetben a biztosított vagy a biztosítása
alapján kedvezményezettek által választott orvos díjai és költségei, valamint a harmadik orvos díjainak és költségeinek fele
a biztosítottat vagy a biztosítása alapján kedvezményezetteket terhelik az elvégzett munka tekintetében.
A biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek felelnek a saját orvosuknak a vele megállapodott összeg megfizetéséért,
tekintet nélkül arra, hogy az intézmény mennyit hajlandó fizetni.
(3) Az orvosi bizottság kollektív módon vizsgál meg minden beszerezhető, az értékelésben valószínűleg használható okmányt,
és minden határozatot többségi szavazattal hoz meg. Az orvosi bizottság felel saját ügyrendi szabályzatának meghatározásáért
és elfogadásáért. A harmadik orvos feladata a titkársági teendők ellátása és a jelentés elkészítése. Az orvosi bizottság további
vizsgálatokat kérhet, és szakértőkkel konzultálhat az ügy befejezése, vagy a feladatának ellátásához szükséges vélemények
beszerzése érdekében.
Az orvosi bizottság csak olyan tényekről adhat orvosi véleményt, amelyeket eléterjesztettek vizsgálatra, vagy amelyeket tudomására
hoztak.
Ha az orvosi bizottság, amelynek feladata pusztán az ügy orvosi szempontjaira korlátozódik, úgy véli, hogy az jogvitával függ
össze, köteles kijelenteni, hogy a határköre nem terjed ki az ügyre [helyesen: ha az orvosi bizottság, amelynek feladata az
ügy pusztán orvosi szempontjaira korlátozódik, úgy véli, hogy az ügy jogvitát vonhat maga után, köteles megállapítani hatáskörének
hiányát.]
Az eljárás befejeztével az orvosi bizottság véleményét a kinevező hatóságnak [helyesen: kinevezésre jogosult hatóságnak] szóló
jelentésében fogalmazza meg.
A jelentés alapján a kinevező hatóság [helyesen: kinevezésre jogosult hatóság] értesíti a biztosítottat vagy a biztosítása
alapján kedvezményezetteket a határozatáról és az orvosi bizottság megállapításairól. A biztosított fél vagy a biztosítása
alapján kedvezményezettek kérhetik, hogy a bizottság teljes jelentését továbbítsák az általuk kiválasztott orvosnak, vagy
közöljék velük.
(4) Az orvosi bizottsági eljárással kapcsolatban felmerült költségeket az az intézmény fedezi, amelyhez a biztosított fél
tartozik.
Amennyiben azonban az orvosi bizottság véleménye összhangban van a kinevező hatóság [helyesen: kinevezésre jogosult hatóság]
határozattervezetével, a biztosított fél vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek fizetik az általuk választott orvos
díját és esetleg felmerült kiadásait, és a harmadik orvos díjának és felmerült költségeinek a felét, míg a fennmaradó összeget
az intézmény fedezi.
[…]”
A korábbi biztosítási szabályzat az orvosi bizottságra vonatkozó 23. cikkében kimondta:
„(1)      Az orvosi bizottság három orvosból áll, akik közül:
–        egyet a [kinevezésre jogosult hatóság],
–        a másodikat a tisztviselő vagy az ő révén kedvezményezettek,
–        a harmadikat az előző két orvos közös megegyezéssel jelöli ki.
[A]mennyiben a második orvos kijelölésétől számított két hónapon belül nem tudnak megegyezni a harmadik orvos kijelöléséről,
a harmadik orvost bármely fél kérésére a […] Bíróság elnöke jelöli ki.
Az eljárás befejeztével az orvosi bizottság véleményét jelentésben fogalmazza meg, amelyet továbbít a kinevezésre jogosult
hatóságnak és a tisztviselőnek vagy az ő révén biztosítottaknak.
(2) Az orvosi bizottsági eljárással kapcsolatban felmerült költségeket az az intézmény fedezi, amelyhez a biztosított fél
tartozik.
Amennyiben a tisztviselő által kijelölt orvos nem a tisztviselő beosztási helyén lakik, a tisztviselő viseli az e kijelöléssel
járó többletköltségeket, leszámítva a vasúton, első osztályon történő utazás vagy repülővel turistaosztályon történő utazás
költségeit, amelyeket az intézmény fedez. E rendelkezés nem alkalmazandó, amikor a feladatok ellátása során vagy azzal összefüggésben,
illetve a munkavégzési helyre történő utazás során történt balesetről vagy foglalkozási megbetegedésről van szó.
Amennyiben az orvosi bizottság véleménye összhangban van a kinevezésre jogosult hatóság határozattervezetével, amelyet a 21. cikk
értelmében továbbítottak a tisztviselőnek vagy az ő révén biztosítottaknak, ez utóbbi köteles viselni az általa választott
orvos díját és járulékos költségeit, valamint a harmadik orvos díjának és járulékos költségeinek a felét, míg a fennmaradó
összeget az intézmény fedezi, kivéve ha a feladatok ellátása során vagy azzal összefüggésben, illetve a munkavégzési helyre
történő utazás során történt balesetről van szó.
Mindazonáltal kivételes esetben és a [kinevezésre jogosult hatóság] döntése alapján, amelyet az általa kijelölt orvossal folytatott
konzultációt követően hoz meg, a fenti bekezdésekben említett összes költséget az intézmény viseli.”

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A felperest 2003. december 8‑án súlyos baleset érte. E baleset következtében a felperest 2005. július 1‑jén a személyzeti
szabályzat 78. cikke alapján rokkanttá nyilvánították.
Másrészt a felperes felesége által tett baleseti bejelentést követően a Bizottság eljárást indított a személyzeti szabályzat
73. cikke alapján.
2005. április 10‑én az intézmény által kijelölt orvos időközi jelentést készített az ideiglenes járadék meghatározása érdekében.
E jelentésben az orvos úgy vélte, hogy a stabilizáció időpontjában az állandó rokkantság mértéke legalább 20%‑os lesz.
2005. május 30‑án a felperes azzal a kéréssel fordult a Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatalhoz (PMO), hogy vizsgálja
felül az iratokat annak érdekében, hogy az állandó rokkantság mértékének nem vitatott részét „a valóságnak jobban megfelelő
szintben” állapítsa meg.
A PMO eleget tett a felperes e kérésének, és arra hívta fel az intézmény által kijelölt orvost, hogy pontosan határozza meg
az állandó rokkantság nem vitatott mértékét, adott esetben figyelembe véve a felperes által a magasabb mértékre vonatkozóan
előadott érveket.
A 2005. július 1‑jei második időközi jelentésben az intézmény által kijelölt orvos úgy vélte, hogy az állandó rokkantság nem
vitatott mértéke 40 %‑ban állapítható meg.
E jelentés alapján a PMO 2005. augusztus 8‑i határozatában 381 812,22 euró ideiglenes járadékot állapított meg a felperes
javára. A járadék kifizetése a felperes javára 2005 novemberében történt meg.
Időközben a sérülések stabilizálódásával kapcsolatban a felperes továbbította a PMO‑nak az általa választott orvos 2005. június
28‑i jelentését, amely jelezte, hogy a sérülések stabilizálódtak. A Bizottság – anélkül, hogy ezen állítását vitatnák – jelezte,
hogy 2005. június 30‑án továbbította e jelentést a PMO‑nak.
A biztosítási szabályzat 20. cikkének (1) bekezdése alapján elkészített 2006. szeptember 21‑i jelentésében az intézmény által
kijelölt orvos megállapította, hogy a felperes balesetének szövődményei 2005. június 28‑a óta stabilak; az új biztosítási
szabályzatnak megfelelően jelezte, hogy a felperes fizikai és mentális állandó rokkantságának mértéke 62%‑os, amely a következőképpen
tevődik össze: 37% fül‑orr‑gégészeti sérülések (12% halláskárosodás, 3% fülzúgás, 20% egyensúlyzavarok, és 2% szagláscsökkenés
miatt), 15% reumatológiai bántalmak és 10% pszichés zavarok miatt. Az orvos emellett megállapította, hogy a felperest 3/7
mértékű állandó esztétikai kár is érte, amely 1,5%‑os kiegészítő járadékot alapoz meg.
2006. november 7‑i határozattervezetében a kinevezésre jogosult hatóság az intézmény által kijelölt orvos 2006. szeptember
21‑i jelentése alapján 606 126,90 eurót állapított meg a felperes javára, amely 63,5%‑os fizikai és mentális állandó rokkantságnak
felel meg, és amelyből levonták a felperes javára már megállapított ideiglenes járadékot, vagyis 381 812,22 eurót. 2006 végén
tehát a felperesnek 224 314,68 eurót utaltak át, a már kifizetett járadék kiegészítéseként.
Mivel a felperes nem értett egyet a 2006. november 7‑i határozattervezettel, 2007. január 18‑i levelében orvosi bizottság
összehívását kezdeményezte.
Mivel a felperes által kijelölt orvos és az intézmény által kijelölt orvos nem tudtak megállapodni az orvosi bizottságban
részt vevő harmadik orvos személyében, a felperes 2007. május 5‑i levelében a Bíróság elnökéhez fordult, az említett orvos
hivatalból történő kijelölése érdekében. 2007. július 25‑én, miután megállapította a harmadik orvos kijelölését és a feladat
orvos általi elfogadását, a PMO az orvosi bizottság nevében felhatalmazást adott a harmadik orvosnak.
Az orvosi bizottság két ülést tartott, egyet 2008. január 3‑án és egyet 2008. október 13‑án, amelyek után a harmadik orvos
2008. november 12‑én elkészítette jelentését (a továbbiakban: az orvosi bizottság jelentése).
Az orvosi bizottság jelentése megerősíti, hogy a felperes fizikai és mentális állandó rokkantságának mértéke 62%‑os, és a
3/7 mértékű állandó esztétikai kár 1,5%‑os kiegészítő járadékot alapoz meg. Emellett e jelentés megállapítja, hogy a felperes
életminőségének csökkenése 2/7 mértékű, ami 1%‑os kiegészítő járadékot alapoz meg.
Az orvosi bizottság jelentése megerősíti a felperes sérülései stabilizálódásának időpontját is, amely 2005. június 28.
Az orvosi bizottság jelentését az intézmény által kijelölt orvos írta alá.
2008. december 2‑i, 2009. január 21‑i és 2009. március 28‑i leveleiben a felperes által kijelölt orvos hangot adott az orvosi
bizottság jelentésével való egyet nem értésének, amelyet végül aláírt és 2009. március 29‑én visszaküldött a harmadik orvosnak.
Az említett jelentés megállapításait illetően a felperes által kijelölt orvos azzal érvelt, hogy az orvosi bizottságnak a
korábbi fizikai és mentális állandó rokkantsági táblázatot kellett volna használnia, amely alapján az állandó rokkantság mértéke
magasabb lett volna.
Az orvosi bizottság jelentését a PMO 2009. június 9‑én kapta kézhez. E jelentés alapján a kinevezésre jogosult hatóság 2009.
július 27‑i döntésében a felperes 64,5%‑os fizikai és mentális állandó rokkantságát állapította meg, és jelezte a felperesnek,
hogy átutalják a neki járó, fennmaradó 9 543,31 eurót, ami 1%‑os fizikai és mentális állandó rokkantságnak felel meg. A kérdéses
összeget 2009. november 9‑én utalták át a felperesnek.
A felperes 2009. október 23‑án a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a kinevezésre
jogosult hatóság 2009. július 27‑i határozata ellen. A panaszt 2009. december 8‑án részletes érvelés egészítette ki. A kinevezésre
jogosult hatóság 2010. február 15‑i határozatával elutasította e panaszt.

A felek érvei
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        semmisítse meg a kinevezésre jogosult hatóság 2009. július 27‑i határozatát, amellyel befejezte a felperes 2003. december
8‑i balesetét követően a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárást, és a felperes fizikai és mentális rokkantságának
mértékét 64,5%‑ban állapította meg;
–        amennyiben ez szükséges, semmisítse meg a felperes panaszát elutasító 2010. február 15‑i határozatot;
–        ennek megfelelően a részleges végleges rokkantság mértékét a baleset időpontjában és 2006. január 1‑jéig hatályban lévő biztosítási
szabályzat, és fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alapján állapítsa meg, és újból vizsgáltassa meg a felperes
által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmet egy olyan pártatlan, független és semleges orvosi bizottsággal,
amely képes gyorsan, teljesen függetlenül és előítéletek nélkül dolgozni;
–        kötelezze a Bizottságot a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján járó alapösszeg után 12%‑os késedelmi kamat megfizetésére,
a legkésőbb 2004. december 8‑ától kezdődő és az alapösszeg teljes kifizetéséig terjedő időszakra;
–        kötelezze a Bizottságot az általa hozott határozattal okozott nem vagyoni kárért méltányosan megállapított 50 000 euró kártérítés
megfizetésére;
–        kötelezze a Bizottságot az általa hozott határozattal okozott vagyoni kárért 15 000 euró kártérítés megfizetésére;
–        a Bizottságot kötelezze az összes költség viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak, de legalábbis megalapozatlannak;
–        a költségekről a jogszabályoknak megfelelően határozzon.

A jogkérdésről

A jogvita tárgyáról
A kinevezésre jogosult hatóság a felperes fizikai és mentális rokkantságának mértékét 64,5%‑ban megállapító 2009. július 27‑i
határozatának (a továbbiakban: 2009. július 27‑i határozat) megsemmisítésén kívül a felperes kéri a panaszát elutasító 2010.
február 15‑i határozat megsemmisítését is. Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a formálisan valamely panasz elutasítása
ellen irányuló kérelem magában foglalja azon aktusnak a bíróság előtti megtámadását, amellyel szemben a panaszt benyújtották,
amennyiben ez a kérelem, mint olyan, nem rendelkezik önálló tartalommal (lásd ebben az értelemben a Bíróság 293/87. sz., Vainker
kontra Parlament ügyben 1989. január 17‑én hozott ítéletének 8. pontját, az Elsőfokú Bíróság T‑309/03. sz., Camós Grau kontra
Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítéletének 43. pontját).
Mivel a 2009. július 27‑i határozattal szemben benyújtott panaszt elutasító határozat megsemmisítésére irányuló kérelem nem
rendelkezik önálló tartalommal, úgy kell tehát tekinteni, hogy a kereset a 2009. július 27‑i határozat ellen irányul.

A megsemmisítés iránti kérelemről
Megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztására a felperes nyolc jogalapra hivatkozik:
–        az első a rá vonatkozóan alkalmazott fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat jogellenességére vonatkozik;
–        a második az Európai Közösség és egy biztosítótársaság közötti megállapodás megsértésére, valamint a személyzeti szabályzat
73. cikkének megsértésére vonatkozik amiatt, hogy a Bizottság a „biztosítók” érdekeire hivatkozott;
–        a harmadik az ésszerű határidő, a gondos ügyintézés és a gondoskodási kötelezettség megsértésére vonatkozik;
–        a negyedik a jogbiztonság elvének és a visszaható hatály tilalmának megsértésére, valamint a szerzett jogok megsértésére vonatkozik;
–        az ötödik az új biztosítási szabályzat rá való alkalmazhatatlanságára vonatkozik;
–        a hatodik az orvosi bizottság harmadik orvosa kijelölésének szabálytalanságára és a jóhiszeműség elvének megsértésére vonatkozik;
–        a hetedik a kollegialitás, a függetlenség, a pártatlanság és a semlegesség elveinek megsértésére vonatkozik; amely elveknek
az orvosi bizottság munkáját uralnia kell;
–        a nyolcadik az orvosi bizottság által a megbízatása megsértésére, az orvosi bizottság jelentésében nyilvánvaló hiba elkövetésére
és a jelentés szabálytalan indokolására vonatkozik.
Mindenekelőtt a negyedik, a jogbiztonság elvének és a visszaható hatály tilalmának megsértésére, valamint a szerzett jogok
sérelmére vonatkozó jogalapot kell megvizsgálni.
A szerzett jogok sérelmére, valamint a jogbiztonság elvének és a visszaható hatály tilalmának megsértésére vonatkozó jogalapról
–       A jogalap elfogadhatóságáról
A Bizottság azt állítja, hogy a szóban forgó jogalap elfogadhatatlan. Arra ugyanis a felperes már hivatkozott azon panaszában,
amelyet a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított ugyanazon eljárásban már benyújtott. Márpedig e panaszt 2006.
július 31‑én elutasították, és mivel az elutasító határozatot nem vitatták, az véglegessé vált.
Mindazonáltal nem kétséges, és a Bizottság sem vitatja, hogy a 2009. július 27‑i határozat sérelmet okozó aktusnak minősül,
és hogy a panasz elutasítása, amelyre a Bizottság hivatkozik, megelőzi e határozatot.
Márpedig a felperes bármely olyan jogalapot, érvet vagy tényt felhozhat, amely megkérdőjelezheti a sérelmet okozó aktus jogszerűségét,
és még abban az esetben is lehetősége van erre, ha ugyanazon jogalapot, érvet vagy tényt valamely korábbi, más aktus ellen
irányuló panaszában már felhozta (lásd ebben az értelemben a Közszolgálati Törvényszék F‑12/09. sz., A kontra Bizottság ügyben
2011. szeptember 14‑én hozott ítéletének 136. pontját, amely ítélet ellen T‑595/11. P. számon fellebbezés van folyamatban
a Törvényszék előtt).
–       A jogalap megalapozottságáról
Az új biztosítási szabályzat 30. és 31. cikke értelmében a korábbi biztosítási szabályzatot hatályon kívül helyezik, és az
új szabályzat az azon hónapot követő hónap első napján lép hatályba, amelynek során az Európai Unió Bíróságának elnöke megállapítja
a személyzeti szabályzat 73. cikke (1) bekezdésében előírt, az intézmények közötti közös megállapodás létrejöttét, és azt
e naptól kell alkalmazni. A jelen esetben a személyzeti szabályzat 73. cikke (1) bekezdésében előírt intézmények közötti közös
megállapodás létrejöttét a Bíróság elnöke 2005. december 13‑án állapította meg, így az új biztosítási szabályzat 2006. január
1‑jén lépett hatályba. Az új biztosítási szabályzat 30. cikkének második bekezdése azonban pontosítja, hogy a korábbi biztosítási
szabályzat – amelyet úgy kell értelmezni, mint amely magában foglalja a mellékletét képező fizikai és mentális rokkantsági
értékelő táblázatot is – „alkalmazandó marad mindazon határozattervezetekre, amelyeket a [kinevezésre jogosult hatóság] 2006.
január 1‑je előtt fogadott el”, vagyis minden olyan határozattervezetre nézve, amelyet ezen időpontot megelőzően fogadtak
el, és amely valamely esemény balesetként való elismerésére vagy valamely betegség foglalkozási eredetének elismerésére, valamint
a fizikai és mentális rokkantság mértékének, és az annak megfelelő összegnek a meghatározására vonatkozik.
A felperes azt állítja, hogy az új biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat rá
való alkalmazása sérti a korábbi biztosítási szabályzat hatálya alatt megszerzett jogait. Azzal érvel, hogy a baleset, a baleset
bejelentése és még a sérülések stabilizálódása is olyan esemény, amely a bekövetkeztekor szerzett jogokat keletkeztet a biztosított
javára. Ebből következően rá a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázatot
kellene alkalmazni, annak ellenére, hogy a 2003. december 8‑i balesetet követően indult eljárásban a kinevezésre jogosult
hatóság még nem fogadott el határozattervezetet.
A felperes tehát a biztosítási szabályzat 30. cikkének jogellenességére hivatkozik annyiban, amennyiben az kizárólag abban
az esetben írja elő a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alkalmazását
az új biztosítási szabályzathatályba lépése, vagyis 2006. január 1‑je előtt indult eljárásokban, ha ezen időpontban az eljárás
már a kinevezésre jogosult hatóság által elfogadott határozattervezet szakaszába érkezett, miközben ha a baleset, a baleset
bejelentése és a sérülések stabilizálódása 2006. január 1‑je előtt megtörtént, a korábbi biztosítási szabályzatot kellene
alkalmazni a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás befejezéséig.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy általánosan elfogadott elv szerint – a kivételektől eltekintve –
valamely új szabály azonnal alkalmazandó a később létrejövő helyzetekre, valamint a korábbi jogszabály hatálya alatt létrejött,
de nem teljesen kialakult jogi helyzetek jövőbeni hatásaira (lásd ebben az értelemben a Bíróság 96/77. sz., Bauche és Delquignies
ügyben 1978. február 15‑én hozott ítéletének 48. pontját; a 84/78. sz. Tomadini‑ügyben 1979. május 16‑án hozott ítéletének
21. pontját; a 40/79. sz., P. kontra Bizottság ügyben 1981. február 5‑én hozott ítéletének 12. pontját; a 270/84. sz., Licata
kontra Gazdasági és Szociális Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének 31. pontját, és a C‑162/00. sz. Pokrzeptowicz‑Meyer
ügyben 2002. január 29‑én hozott ítélet 50. pontját; a Bíróság C‑336/05. sz. Echouikh‑ügyben 2006. június 13‑án hozott végzésének
54. pontját; a C‑443/07. P. sz., Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet 61–63. pontját;
a Közszolgálati Törvényszék F‑77/05. sz., Balabanis és La Dour kontra Bizottság ügyben 2006. november 30‑án hozott ítéletének
39. pontját, és az F‑22/07. sz., Lafili kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember 4‑én hozott ítéletének 84. pontját).
A jelen esetben tehát azt kell megvizsgálni, hogy abban az időpontban, amikor az új biztosítási szabályzat alkalmazandóvá
vált, vagyis 2006. január 1‑jén, a felperes olyan helyzetben volt‑e, amely a régi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai
és mentális rokkantsági értékelő táblázat hatálya alatt már teljesen kialakult. Kizárólag ebben az esetben lehetne elismerni,
hogy az új biztosítási szabályzat rokkantsági táblázatát – amely táblázat végeredményben nem tekinthető eljárási szabálynak
(lásd
a contrario
a Bíróság C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control [Rotterdam] és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július
6‑án hozott ítéletének 22. és 23. pontját) – visszaható hatállyal alkalmazták a felperesre. Ebben az esetben meg kellene vizsgálni
a felperes jogellenességi kifogását, és közelebbről az új biztosítási szabályzat rokkantsági táblázata visszaható hatályú
alkalmazásának jogszerűségét a jogbiztonság és a bizalomvédelem elveinek fényében.
E kérdés vizsgálata előtt hangsúlyozni kell, hogy a korábbi biztosítási szabályzat 12. cikkének (2) bekezdése szerint, ahogyan
egyébként az új biztosítási szabályzat 11. cikkének (3) bekezdése szerint is, a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének
c) pontjában részleges állandó rokkantság esetére előírt összeget az e szabályzatokhoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági
értékelő táblázat alapján számítják ki.
Ilyen körülmények között ahhoz, hogy a biztosított helyzetét a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális
rokkantsági értékelő táblázat hatálya alatt teljesen kialakultnak lehessen tekinteni, megállapíthatónak kell lennie, hogy
legkésőbb az új biztosítási szabályzat hatálybalépését megelőző napon, vagyis 2005. december 31‑én a helyzete olyan volt,
hogy lehetővé tette a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázatban szereplő
értékek szerinti, a fizikai és mentális rokkantsága meghatározására való jog keletkezését.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy önmagában a baleset vagy a foglalkozási megbetegedés bekövetkezése nem elegendő ahhoz,
hogy jogot keletkeztessen a felperes számára a fizikai és mentális rokkantsága mértékének meghatározására.
Igaz ugyan, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke előírja, hogy a tisztviselő „szolgálatba lépésének napjától kezdődően
foglalkozási megbetegedés és baleset elleni biztosításban részesül”. E rendelkezés azt is előírja, hogy az e kockázatokat
fedező ellátásokat „fizetik” a tisztviselő számára.
Mindazonáltal, míg az uniós jogalkotó biztosítási rendszert hozott létre a balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázatai
ellen, az intézmények a személyzeti szabályzat 73. cikkének (1) bekezdése alapján a szóban forgó biztosítási ellátásokra való
jogosultság megnyílását és ezen ellátások kifizetését bizonyos feltételek tiszteletben tartásától tették függővé.
Így a korábbi biztosítási szabályzat 20. cikkének első bekezdése értelmében, ahogyan egyébként az új biztosítási szabályzat
19. cikkének (3) bekezdése szerint is, a fizikai és mentális rokkantság mértékének meghatározásáról szóló határozatot csupán
a biztosított sérüléseinek stabilizálódása után lehet meghozni, a stabilizálódás pedig a sérült azon állapota, amikor sérülései
oly módon állandósultak, hogy azok gyógyulása vagy az állapot javulása nem várható, és főszabály szerint nincs szükség további
kezelésre, hacsak nem a súlyosbodás elkerülése érdekében (az Elsőfokú Bíróság T‑148/95. sz., W kontra Bizottság ügyben 1996.
május 21‑én hozott ítéletének 36. pontja).
Ez azt jelenti, ahogyan azt a Bíróság a C‑186/80. sz., Suss kontra Bizottság ügyben 1981. július 14‑én hozott ítéletében (15. pont,
lásd továbbá a Törvényszék F‑119/07. sz., Strack kontra Bizottság ügyben 2011. február 17‑én hozott ítéletének 88. pontját)
kimondta, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének c) pontjában részleges állandó rokkantság esetére előírt
járadék folyósításához való jogosultság csupán az összes sérülés stabilizálódásakor nyílik meg. A biztosított ugyancsak ezen
időponttól számítva jogosult a fizikai és mentális rokkantsága mértékének meghatározására.
A fizikai és mentális rokkantság mértékének meghatározásához való jog tekintetében a biztosított helyzete a sérülések stabilizálódásának
időpontjában alakul ki, amely időpontban a biztosítottra főszabály szerint a stabilizálódás időpontjában hatályos fizikai
és mentális rokkantsági értékelő táblázatot kell alkalmazni.
Végül hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság állításától eltérően a biztosított helyzete a baleset és foglalkozási megbetegedés
kockázata elleni biztosítás tekintetében egyértelműen különbözik a versenyvizsga sikeres pályázójának besorolási fokozathoz
való joga tekintetében fennálló helyzetétől, amelyről a fent hivatkozott Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítéletben (63–68. pont) szó volt. A versenyvizsga sikeres pályázójának besorolási fokozatba való besorolása ugyanis
az érintett kinevezésétől függ. Márpedig az adminisztráció széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a versenyvizsga sikeres
pályázójának kinevezését illetően, amely széles mérlegelési jogkör azon tény velejárója, hogy a jogszabályok nem mondják ki,
hogy a versenyvizsga sikeres pályázója – ilyen minőségében – jogosult a kinevezésre. Ezzel szemben a biztosított járadékának
kifizetése a balesetet vagy foglalkozási megbetegedést követően nem az adminisztráció döntésén múlik, amelyet a rendelkezésére
álló széles mérlegelési jogkörben hoz meg, hanem a stabilizációt követően az állandó rokkantság megállapításának a következménye.
Nyilvánvalóan igaz, ahogyan arra a Bizottság rámutat, hogy a sérülések stabilizálódásának időpontjában a biztosított csupán
„értéktartozás” hitelezője, nem pedig „összegtartozásé”, mivel a neki fizetendő összeg megállapítására csak akkor kerül sor,
amikor a kinevezésre jogosult hatóság az orvosi értékelés alapján elfogadja a fizikai és mentális rokkantság mértékének, és
az ennek megfelelő járadékösszegnek a meghatározására vonatkozó határozatát.
Mindazonáltal, míg a biztosított követelése csupán a kinevezésre jogosult hatóságnak az intézmény által kijelölt orvos véleményén
alapuló, a fizetendő összeget meghatározó határozatának elfogadásakor válik folyósíthatóvá, az ilyen határozat, amely főszabály
szerint befejezi a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárást, azt feltételezi, hogy előzőleg meghatározták
a biztosított fizikai és mentális rokkantságának mértékét. Márpedig a jelen esetben felmerülő kérdés pontosan azon fizikai
és mentális rokkantsági értékelő táblázatnak a meghatározása, amelynek alapján az intézmény által kijelölt orvosnak és adott
esetben az orvosi bizottságnak értékelnie kell azon biztosított fizikai és mentális rokkantságát, akinek testi és lelki sérülései
az új biztosítási szabályzat hatályba lépése előtt stabilizálódtak.
Végül, noha a kinevezésre jogosult hatóságnak a biztosított fizikai és mentális rokkantságának mértékét, valamint az ennek
megfelelő járadékösszeget rögzítő határozattervezet elfogadásának időpontját kell az alkalmazandó fizikai és mentális rokkantsági
értékelő táblázat meghatározásához releváns időpontként figyelembe venni, ahogyan az az új biztosítási szabályzat 30. cikkéből
kitűnik, ez oda vezethet, hogy eltérő szabályokat alkalmaznak olyan személyekre, akiknek sérülései ugyan azonos időpontban
stabilizálódtak, azonban az adminisztráció eltérő gyorsasággal intézte az ügyüket, és ez az önkényesség kockázatával jár (lásd
a kiegészítő nyugdíjjogosultságok folyósítására alkalmazandó jogszabály meghatározását illetően a T‑439/09. sz., Purvis kontra
Parlament ügyben 2011. október 18‑án hozott ítélet 39. és 40. pontját).
A jelen ügyben az iratokból és különösen az intézmény által kijelölt orvos 2006. szeptember 26‑i jelentéséből kitűnik, hogy
a felperes sérülései stabilizálódásának időpontja 2005. június 28‑a. Ezen időponttól számítva volt tehát a felperes jogosult
arra, hogy az ezen időpontban hatályos baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosításra vonatkozó szabályzathoz
mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat, vagyis a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai
és mentális rokkantsági értékelő táblázat alapján kiszámítsák a fizikai és mentális rokkantságának mértékét.
A fenti megfontolásokra tekintettel úgy tűnik, hogy a biztosítási szabályzat 30. cikke, amely előírja, hogy a kinevezésre
jogosult hatóságnak a fizikai és mentális rokkantság mértékét rögzítő határozata hiányában a balesetet szenvedett vagy foglalkozási
megbetegedéssel érintett olyan biztosítottakra, akiknek sérülései e szabályzat hatályba lépése, vagyis 2006. január 1‑je előtt
stabilizálódtak, az e szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázatot kell alkalmazni, ezen biztosítottakat
illetően a korábbi biztosítási szabályzathoz csatolt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat hatálya alatt teljesen
kialakult helyzetekre vonatkozik. A biztosítási szabályzat 30. cikke tehát e tekintetben visszaható hatályt biztosít a mellékletében
szereplő táblázatnak.
Márpedig főszabály szerint a jogbiztonság elvével ellentétes, hogy valamely uniós jogi aktus alkalmazhatóságának időpontja
megelőzze annak hatálybalépését (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑110/97. sz., Hollandia kontra Tanács ügyben 2001. november
22‑én hozott ítélet 151. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Azonban ettől kivételesen el lehet térni, ha ezt az elérni kívánt cél megkívánja, és az érintettek jogos bizalmát megfelelően
figyelembe veszik (lásd a 98/78. sz. Racke‑ügyben 1979. január 25‑én hozott ítélet 20. pontját és a fent hivatkozott Hollandia
kontra Tanács ügyben hozott ítélet 151. pontját).
A jelen ügyben az előző pontban említett feltételek nem látszanak teljesülni. Mindenekelőtt a Bizottság nem bizonyította olyan
cél létezését, amely megkövetelné az új biztosítási szabályzat visszaható hatályú alkalmazását. E tekintetben a korábbi biztosítási
szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat hiányosságaira vonatkozó érv, amely a Bizottság
személyi állományának az új biztosítási szabályzat hatályba lépését bejelentő, 2005. december 19‑i, 91‑2005. sz. Közigazgatási
Tájékoztató szavaival élve „régi, nehezen használható és nem európai léptékű” (a korábbi táblázat a [h]ivatalos [b]elga [r]okkantsági
[t]áblázat volt), nem ad meggyőző magyarázatot arra, hogy miért volt szükséges az említett táblázat modernizálása célkitűzésének
eléréséhez visszaható hatályt biztosítani neki.
Továbbá az új biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alkalmazása olyan biztosítottakra,
akiket ezen új biztosítási szabályzat 2006. január 1‑jei hatálybalépése előtt ért baleset vagy foglalkozási megbetegedés,
és akiknek sérülései ezen időpont előtt stabilizálódtak, szükségszerűen sérti e biztosítottak jogos bizalmát.
Még ha feltételezzük is – ahogyan azt a Bizottság a tárgyaláson megjegyezte –, hogy az új biztosítási szabályzathoz mellékelt
fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alkalmazása a szóban forgó sérülés jellegétől függően járhat akár a baleset
és foglalkozási megbetegedés kockázata fedezésének növekedésével, akár annak csökkenésével a korábbi biztosítási szabályzathoz
mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázathoz képest, az intézmények által közös megegyezéssel elfogadott
baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosításra vonatkozó szabályzat egysége és egységes alkalmazása főszabály
szerint megköveteli, hogy e szabályzat hatálybalépésére minden intézménynél ugyanazon időpontban és a teljes személyi állományra
nézve kerüljön sor, leszámítva a kifejezetten a korábbi szabályzat hatálya alatt megszerzett jogok megóvását szolgáló eltérő
rendelkezéseket (lásd analógia útján a fent hivatkozott Racke‑ügyben hozott ítélet 16. pontját). Igaz, az intézmény számára
nem tilos kiterjeszteni a korábbi biztosítási szabályzat hatálya alatt keletkezett és véglegesen kialakult helyzetekre az
új biztosítási szabályzat kedvezményeit, amennyiben az kedvezőbb a biztosítottakra nézve, azonban az új biztosítási szabályzatban
semmiféle erre vonatkozó átmeneti rendelkezés nem szerepel.
A fentiekből következik, hogy az új biztosítási szabályzatot jogellenesnek kell nyilvánítani annyiban, amennyiben a hozzá
csatolt táblázat alkalmazását írja elő a balesetet szenvedett vagy foglalkozási megbetegedéssel érintett olyan biztosítottakra,
akiknek sérülései az új szabályzat hatályba lépése előtt stabilizálódtak.
Az orvosi bizottság tehát a 2009. június 9‑i jelentése elkészítésekor, majd a kinevezésre jogosult hatóság a 2009. július
27‑i határozat meghozatalakor tévesen alkalmazta az új biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági
értékelő táblázatot. Következésképpen ezen okból meg kell semmisíteni a 2009. július 27‑i határozatot, anélkül hogy a jelen
megsemmisítés iránti kérelem elbírálása során határozni kellene a felperes által felhozott más jogalapokról.

A kártérítési kérelmekről
A felperes három különböző kár bekövetkeztére hivatkozik: az egyik a késedelmi kamat fizetését igazolja, egy a vagyoni kárra,
egy pedig a nem vagyoni kárra vonatkozik.
A késedelmi kamat megfizetéséről
A felperes azt kéri a Közszolgálati Törvényszéktől, hogy kötelezze a Bizottságot késedelmi kamat megfizetésére a neki a személyzeti
szabályzat 73. cikke alapján járó összeg után.
A felperes beadványának az e kártérítési kérelmére vonatkozó részében nem pontosítja, hogy milyen kötelezettségszegés alapján
terjeszti elő az említett kérelmet. Azonban általánosságban jelzi, hogy a Bizottság felelősségét azon jogellenességek miatt
kell megállapítani, amelyeket megsemmisítés iránti kérelmének alátámasztására hozott fel.
Az erre vonatkozóan előadott jogalapokra és kifogásokra tekintettel egyértelmű, hogy a felperes késedelmi kamatok megfizetése
iránti kérelmét arra kívánja alapozni, hogy az adminisztráció nem határozott ésszerű időn belül.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a 2009. július 27‑i határozat elfogadásának határideje ésszerűtlen volt‑e.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a korábbi biztosítási szabályzat 20. cikkének rendelkezései előírják, hogy a biztosított
köteles továbbítani az állapota stabilizálódásáról szóló orvosi jelentést annak érdekében, hogy a kinevezésre jogosult hatóság
a fizikai és mentális rokkantság mértékét megállapító határozatot hozhasson.
Márpedig a jelen esetben a felperes csupán az általa választott orvos 2005. június 28‑i jelentésének a PMO részére 2005. június
28‑án való továbbításával tájékoztatta ez utóbbit a sérülései 2005. június 28‑i stabilizálódásáról.
Ebből következően, ami a baleset 2003. december 8‑i bekövetkezése és a felperes által kijelölt orvos a sérülések stabilizálódásáról
szóló jelentésének 2005. június 30‑i kézhezvétele közötti időszakot illeti, az így eltelt időtartam – legalábbis nagyrészt –
a felperesnek tudható be.
Továbbá nem tűnik ésszerűtlennek azon tizenöt hónapos időtartam, amelynek elteltével az intézmény által kijelölt orvos a kinevezésre
jogosult hatóság számára elkészítette 2006. szeptember 21‑i jelentését. Az említett orvos ugyanis értékelését az ezen időtartam
alatt elvégzett és legalább négy orvosi területre tartozó (pszichiátria, szemészet, reumatológia, fül‑orr‑gégészet) hat kiegészítő
vizsgálatra alapozta.
Ezt követően a kinevezésre jogosult hatóság 2006. november 7‑i, a felperes fizikai és mentális rokkantságának mértékét és
az ennek megfelelően fizetendő összeget rögzítő határozatát november 21‑én közölték a felperessel, vagyis az intézmény által
kijelölt orvos jelentését követő három hónapos határidőn belül, ami nem tűnik ésszerűtlennek.
Mivel a felperes nem értett egyet a kinevezésre jogosult hatóság 2006. november 7‑i, a felperes fizikai és mentális rokkantságának
mértékét és az ennek megfelelően fizetendő összeget rögzítő határozatával, 2007. január 18‑i levelében orvosi bizottság összehívását
kérte.
Mivel a felperes által kijelölt orvos és az intézmény által kijelölt orvos nem tudtak megállapodni az orvosi bizottságban
részt vevő harmadik orvos személyében, a felperes 2007. május 5‑i levelében a Bíróság elnökéhez fordult, az említett orvos
hivatalból történő kijelölése érdekében.
2007. július 25‑én, miután megállapította a harmadik orvos kijelölését és a feladat orvos általi elfogadását, a PMO az orvosi
bizottság nevében felhatalmazást adott a harmadik orvosnak.
Így a 2006. november 7‑e – a jelentéstervezet kelte – és 2007. július 25‑e – azon időpont, amikor az orvosi bizottság el tudta
kezdeni a munkát – között eltelt időszak maga az eljárás előrehaladásának következménye, és nem a Bizottság tétlenségének
tudható be.
Ezt követően az orvosi bizottság 2008. november 12‑én készítette el jelentését, vagyis körülbelül tizenöt hónappal azt követően,
hogy el tudta kezdeni a munkát. Az adott ügy körülményeire tekintettel e határidő nem tűnik ésszerűtlennek.
Az orvosi bizottság első jelentését ugyanis, amely ugyan nem volt teljes, a harmadik orvos már 2008. január 10‑én elkészítette,
az orvosi bizottság 2008. január 3‑án tartott első ülését követően. Ugyanakkor e jelentés több levélváltást eredményezett,
egy levél a felperes által kijelölt orvostól, kettő magától a felperestől, egy pedig az intézmény által kijelölt orvostól
származott.
A 2008. november 12‑i jelentésben, amelyet az orvosi bizottság nevében készített, a harmadik orvos jelezte többek között,
hogy a felperes egyik levelét a felperes nem szakmai tevékenységeire vonatkozó „számos és terjedelmes melléklet” kísérte.
Megemlítve azt is, hogy a felperes 2008. február 28‑i levelében újabb észrevételeket tett harmadik személy segítségére vonatkozóan,
a harmadik orvos pontosította:
„[S]zemély szerint meglepődtem a kérelem terjedelmén, tekintettel az első [ülésen] előadott panaszokra és tekintetbe véve
azt is, hogy ezen első [ülés] alkalmával pontos kérdéseket intéztünk hozzá…”
Noha nem róható fel a biztosítottnak, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás keretében az általa az
orvosi bizottság álláspontja kialakításához fontosnak ítélt minden iratot és minden megjegyzést továbbítson az orvosi bizottságnak,
nyilvánvaló, hogy terjedelmes iratok benyújtása, akárcsak az eljárás folyamán a korábban érintett kérdésekre vonatkozó újabb
megjegyzések tétele hozzájárul az eljárást befejező határozat meghozatala határidejének kitolódásához.
Másfelől, továbbra is az orvosi bizottság 2008. november 12‑i jelentésében, a harmadik orvos jelezte, hogy különösen a felperes
által kijelölt orvossal nehéz volt megegyezni az orvosi bizottság második ülésének időpontjában, amelyet csupán 2008. október
13‑án lehetett megtartani.
Igaz, 2008. december 2‑i levelében a felperes által kijelölt orvos jelezte, hogy 2008. szeptember 26‑át és 29‑ét javasolta
az orvosi bizottság ülésének időpontjául, azonban ezek nem feleltek meg az orvosi bizottság más tagjainak. Ugyanakkor a felperes
által kijelölt orvos e kezdeményezései nem teszik lehetővé a mentesítését az orvosi bizottság második ülése időpontjának meghatározásához
szükséges határidő elhúzódásának részben rá háruló felelőssége alól.
Így a fent kifejtettekre tekintettel a 2005. július 25‑e – amikor az orvosi bizottság meg tudta kezdeni munkáját – és 2008.
november 12‑e – az orvosi bizottság jelentése elkészültének időpontja – között eltelt közel tizenöt hónapos időtartam nem
tűnik ésszerűtlennek.
Ezt követően az orvosi bizottság csupán 2009. június 9‑én továbbította jelentését a PMO‑nak, vagyis közel hét hónappal azután,
hogy a harmadik orvos elkészítette az említett jelentést. Ugyanakkor ezen időtartamot legalábbis részben az magyarázza, hogy
a felperes által kijelölt orvos 2008. december 2‑i, majd 2009. január 21‑i levelében először a jelentés módosítását kérte
a harmadik orvostól – amely jelentés tartalmával az orvosi bizottság másik két tagja egyetértett –, majd miután erre nem került
sor, csupán 2009. március 28‑án továbbította az aláírásával ellátott jelentést.
Végül az orvosi bizottság 2009. június 9‑én megérkezett jelentése alapján a kinevezésre jogosult hatóság meghozta a 2009.
július 27‑i határozatot, és közölte azt a felperessel, aki arról 2009. augusztus 9‑én szerzett tudomást. A 2009. június 9‑e,
amely időpontban a jelentés a kinevezésre jogosult hatóság rendelkezésére állt, és 2009. augusztus 9‑e, amikor a kinevezésre
jogosult hatóság továbbította a felperesnek a 2009. július 27‑i határozatot, közötti két hónapos időtartam nem tűnik ésszerűtlennek.
Végső soron a 2009. július 27‑i határozat elfogadásához vezető eljárás egyik szakaszának időtartama sem tűnik ésszerűtlennek.
Ráadásul még az ezen időtartamok összességének kumulatív hatását és az adminisztrációnak betudható késést figyelembe véve
is az tűnik ki a fenti pontokból, hogy a 2009. július 27‑i határozatot ésszerű határidőn belül hozták meg (lásd ebben az értelemben
az F‑124/05. és F‑96/06. sz., A és G kontra bizottság egyesített ügyekben 2010. január 13‑án hozott ítélet 394. pontját).
A fentiekből következik, hogy el kell utasítani a felperes azon kérelmét, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a Bizottságot
a felperes részére már kifizetett összeg után késedelmi kamat fizetésére.
Ugyanakkor úgy tűnik, hogy a felperes azon összegbe, amely alapján a késedelmi kamatot ki kell számolni, nem csupán a neki
már kifizetett összeget érti bele, hanem azon további összeget is, amelyet szerinte a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt
fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alapján neki ki fognak fizetni.
A felperesnek a korábbi biztosítási szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alkalmazása
következtében járó további összegek után járó késedelmi kamatok megfizetésére irányuló kérelmet illetően, az ilyen összeg
kifizetése nem csupán azt foglalja magába, hogy kellő bizonyossággal megállapítást nyerjen, hogy a felperes fizikai és mentális
rokkantságának mértéke magasabb a 2009. július 27‑i határozatban megállapítottnál, hanem azt is, hogy az ezen táblázaton alapuló
fizikai és mentális rokkantság mértékét már meg is lehetett határozni. Márpedig nem ez a helyzet. Következésképpen, még ha
feltételezzük is, hogy a felperes ilyen kérelmet terjeszthetett elő, az idő előtti volna, és ezért el kellene utasítani.
A vagyoni kárról
A felperes a vagyoni kárhoz számítja az orvosi bizottság működéséhez kapcsolódó költségeket, az orvosi bizottság munkájának
a 2009. július 27‑i határozat megsemmisítését követő újrakezdéséhez kapcsolódó költségeket, valamint a pert megelőző szakaszban
a tanácsadójának kifizetett költségeket és díjakat.
Az orvosi bizottság működéséhez kapcsolódó költségeket illetően, e költségek közé tartozik a felperes által kijelölt orvos
díjazása, az utazásának költségei és egyéb költségek. A felperes e költségeket összesen 5 500 euróra becsüli.
Ugyanakkor a felperes a beadványaiban semmiféle olyan iratra nem utal, amely igazolná ezen összeget.
Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint a megtérítendő kárnak ténylegesnek és bizonyosnak kell lennie, és azt a felperesnek
kell bizonyítania (lásd például a Bíróság C‑243/05. P. sz., Agraz és társai kontra Bizottság ügyben 2006. november 9‑én hozott
ítéletének 27. pontját).
Ráadásul a keresetlevél semmiféle bizonyítékot nem ajánlott fel erre vonatkozóan. Márpedig a Közszolgálati Törvényszék eljárási
szabályzata 39. cikke 1. §‑ának e) pontja szerint a keresetlevélnek szükség esetén tartalmaznia kell a felajánlott bizonyítékok
megjelölését.
Az előző pontban említett bizonyítékok hiányában meg kell állapítani, hogy a felperes nem igazolta a hivatkozott kár mértékét,
noha arra lehetősége volt, mivel általa teljesített átutalásokról van szó. A felperesnek az orvosi bizottság működéséhez kapcsolódó
költségekre vonatkozó kártérítési kérelmét tehát el kell utasítani.
Az orvosi bizottság munkájának újrakezdéséhez kapcsolódó költségeket illetően a kinevezésre jogosult hatóság feladata lesz,
hogy a jelen, megsemmisítést kimondó ítéletet követően megindított eljárás befejezésekor határozatot hozzon az orvosi bizottság
munkája költségeinek viseléséről. Jelenleg tehát idő előtti határozni e kárról.
A felperes tanácsadójának a pert megelőző szakaszban felmerült költségeit és díjazását illetően emlékeztetni kell arra, hogy
a személyzeti szabályzat rendelkezései szerint a pert megelőző eljárásban a tisztviselőnek nem kell jogi képviselővel eljárnia,
ennek fejében azonban – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint – az adminisztrációnak nem szabad a panaszt megszorítóan értelmezni,
hanem azt nyitottan kell megvizsgálnia. Következésképpen meg kell állapítani, hogy rendkívüli körülményektől eltekintve a
tisztviselő nem tarthat igényt tanácsadójának a kártérítési eljárás pert megelőző szakaszában felmerült költségeinek és díjazásának
megtérítésére. Márpedig semmi sem utal ilyen rendkívüli körülmények fennállására (az Elsőfokú Bíróság T‑57/99. sz., Nardone
kontra Bizottság ügyben 2008. december 10‑én hozott ítéletének 139. és 140. pontja).
A fentiekből következik, hogy a Bizottság vagyoni károk megtérítésére való kötelezése iránti kérelmet el kell utasítani.
A nem vagyoni kártérítésről
A jelen ügyben a keresetlevél nem tartalmaz adatokat arra vonatkozóan, hogy azon nem vagyoni kárt, amelynek megtérítését a
felperes kéri, miért nem orvosolja teljes mértékben a 2009. július 27‑i határozat megsemmisítése és azon intézkedések, amelyeket
a kinevezésre jogosult hatóság e megsemmisítést követően hozni köteles.
Mindenekelőtt a Közszolgálati Törvényszék által megállapított, a szerzett jogok megsértésre vonatkozó jogellenesség nem kellő
súlyú ahhoz, hogy nem vagyoni kártérítés megítélését alapozza meg.
Ráadásul a felperes csupán azt rója fel a Bizottságnak, hogy véleménye szerint méltatlan módon járt el vele szemben a személyzeti
szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás lefolytatása során, majd a pert megelőző eljárásban.
Az azonban nem tűnik ki az ügy irataiból, hogy a 2009. július 27‑i határozat, vagy akár a 2010. február 16‑i panaszt elutasító
határozat kifejezetten negatív értékelést adna a felperes képességeiről, amely őt sérthetné. Ugyanez a helyzet az orvosi bizottság
2008. november 27‑i jelentésével, amelyen e két határozat alapszik.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a jelen megsemmisítés hatására a felperesnek ismét várnia kell a 2003. december 8‑án
bekövetkezett balesetet követően a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás végleges rendezésére. A várakozás
ilyen elhúzódása és a 2009. július 27‑i határozat jogellenessége okozta bizonytalanság olyan nem vagyoni kárt okoz, amelynek
mértékét méltányosan 2 500 euróra kell értékelni.
E tekintetben, mivel a nem vagyoni kár közvetlenül a 2009. július 27‑i határozatból következik, a Bizottság nem hivatkozhat
eredményesen az azon alapuló elfogadhatatlansági kifogásra, hogy már véglegessé vált határozatban döntött a személyzeti szabályzat
90. cikkének (1) bekezdésén alapuló, egyenértékű nem vagyoni kártérítés iránti kérelemről.
Következésképpen a Bizottságot kötelezni kell arra, hogy nem vagyoni kártérítés címén fizessen meg a felperesnek 2 500 eurót.

A lényegében arra irányuló kérelemről, hogy pártatlan orvosi bizottság a korábbi biztosítási szabályzat alapján értékelje
újra a felperes fizikai és mentális rokkantságát
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós bíróságnak nem feladata, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkén alapuló
jogszerűségi felülvizsgálat keretében utasítsa az adminisztrációt (lásd például az Elsőfokú Bíróság T‑187/01. sz., Mellone
kontra Bizottság ügyben 2002. június 12‑én hozott ítéletének 16. pontját).
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék a fizikai és mentális rokkantságának mértékét a korábbi biztosítási
szabályzathoz mellékelt fizikai és mentális rokkantsági értékelő táblázat alapján állapítsa meg, valamint „vizsgálja meg újból
a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján benyújtott kérelmet egy olyan pártatlan, független és semleges
orvosi bizottsággal, amely képes gyorsan, teljesen függetlenül és előítéletek nélkül dolgozni”. Mivel a felperes az adminisztrációval
szemben jogi nyilatkozatot, illetve az adminisztráció utasítását kéri, e kérelmeket mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
Végezetül, a Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a 2009. július 27‑i határozatot, és kötelezi a Bizottságot arra, hogy
a felperesnek nem vagyoni kártérítés címén fizessen 2 500 eurót. A felperes kérelmeit ezt meghaladóan el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 1. §‑a értelmében, ha az említett szabályzat II. címe 8. fejezetének többi rendelkezése
alapján a Közszolgálati Törvényszék másként nem határoz, a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Ugyanezen cikk 2. §‑a szerint, ha a méltányosság alapján indokolt, a Közszolgálati Törvényszék úgy határozhat,
hogy a pervesztes felet csak a költségek egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
A fent kifejtett indokok alapján lényegében a Bizottság a pervesztes fél. Továbbá a felperes kifejezetten kérte, hogy a Közszolgálati
Törvényszék a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére. Mivel a jelen ügy körülményei nem indokolják az eljárási szabályzat
87. cikke 2. §‑ának alkalmazását, a Bizottság viseli saját költségeit, valamint köteles viselni a felperesnél felmerült költségeket.
A fenti indokok alapján
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék a kinevezésre jogosult hatóság 2009. július 27‑i határozatát, amellyel befejezte a felperes 2003.
december 8‑i balesetét követően az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának 73. cikke alapján indult eljárást,
megsemmisíti.
2)
A Közszolgálati Törvényszék kötelezi a Bizottságot arra, hogy fizessen C. Guittet‑nek 2 500 eurót.
3)
A Közszolgálati Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
4)
A Bizottság viseli saját költségeit, valamint köteles viselni a C. Guittet‑nél felmerült költségeket.
Van Raepenbusch
Barents
Bradley
Kihirdetve Luxembourgban, a 2012. június 13‑i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

S. Van Raepenbusch
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.