CELEX: 62010CJ0551
Apelācija
Uzņēmumu koncentrācijas darbības grāmatu izdevniecības tirgū
Regula (EEK) Nr. 4064/89
Turējuma līgums
Neefektīvs pamatojums

Ar savu apelācijas sūdzību
Éditions Odile Jacob SAS
(turpmāk tekstā – “
Odile Jacob
”) vēlas panākt, ka tiek atcelts Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 13. septembra spriedums lietā T-279/04
Éditions Jacob
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko minētā tiesa noraidīja tās prasību par Komisijas 2004. gada 7. janvāra Lēmuma 2004/422/EK, ar kuru koncentrācija atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu un Eiropas Ekonomikas Zonas līgumu (Lieta COMP/M.2978 –
Lagardère
/
Natexis
/
VUP
) un kurš kopsavilkuma veidā ir publicēts 2004. gada 28. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), atcelšanu.
Ar apstrīdēto lēmumu Eiropas Kopienu Komisija ir atļāvusi
Lagardère SCA
(turpmāk tekstā – “
Lagardère
”) ar
Natexis Banques Populaires SA
(turpmāk tekstā – “
NBP
”) un tās meitassabiedrību
Segex SARL
(turpmāk tekstā – “
Segex
”),
Ecrinvest 4 SA
(turpmāk tekstā – “
Ecrinvest 4
”), kā arī
Investima 10 SAS
(turpmāk tekstā – “
Investima 10
”) starpniecību iegādāties izdevniecības
Vivendi Universal Publishing SA
(turpmāk tekstā – “
VUP
”) aktīvus ar nosacījumu, ka
Lagardère
pilnībā ievēro savas saistības, kas izklāstītas šī lēmuma II pielikumā.
Šī lieta ietilpst prasību virknē, ko cēluši dažādi dalībnieki, kas piedalās izdevniecības aktīvu pārdošanā, kuri Eiropā pieder
VUP
un kuri ir cedēti
Lagardère
un
Wendel Investissement SA
(turpmāk tekstā – “
Wendel Investissement
”), saistībā ar ko ir pasludināts 2012. gada 28. jūnija spriedums lietā C-404/10 P Komisija/
Éditions Odile Jacob
par piekļuvi dokumentiem attiecīgās koncentrācijas kontroles procedūrā, kā arī saistībā ar lietām par
Wendel Investissement
kā daļas cedēto aktīvu ieguvējas līgumu, saistībā ar kurām ir pasludināts 2012. gada 6. novembra spriedums apvienotajās lietās C-553/10 P un C-554/10 P Komisija un
Lagardère
/
Éditions Odile Jacob
.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (
OV L 395, 1. lpp.
, ar labojumiem
OV 1990, L 257, 13. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 1997. gada 30. jūnija Regulu (EK) Nr. 1310/97 (
OV L 180, 1. lpp.
, ar labojumiem
OV 1998, L 40, 17. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4064/89”), 2. pantā ar virsrakstu “Koncentrāciju novērtēšana” ir paredzēts:
“1.   Koncentrācijas, uz kurām attiecas šī regula, vērtē saskaņā ar šādiem noteikumiem, lai noteiktu, vai tās ir vai nav saderīgas ar kopējo tirgu.
Īstenojot novērtējumu Komisija ņem vērā:
a)
nepieciešamību attīstīt efektīvu konkurenci kopējā tirgū ņemot vērā, cita starpā, visu attiecīgo tirgu struktūru un faktisko vai iespējamo konkurenci no to uzņēmumu puses, kas atrodas Kopienā vai ārpus tās;
b)
attiecīgo uzņēmumu vietu tirgū un to ekonomisko un finansiālo spēcīgumu, piegādātājiem un patērētājiem pieejamās alternatīvas, to pieeju piegādātājiem vai tirgiem, visus attiecīgo preču un pakalpojumu juridiskos vai cita veida šķēršļus ievešanai, piegādei, pieprasījumam un pieprasījuma tendencēm, tehniskā un ekonomiskā progresa attīstību, pie nosacījuma, ka tas norit patērētāju labā un nerada šķēršļus konkurencei.
2.   Koncentrācija, kas nerada vai nenostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence, ir atzīstama par saderīgu ar kopējo tirgu.
3.   Koncentrācija, kas rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence, ar atzīstama par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
[..]”
Regulas Nr. 4064/89 3. pantā ar virsrakstu “Koncentrācijas definīcija” ir paredzēts:
“1.   Koncentrācija uzskatāma par izveidojušos, ja:
a)
apvienojas viens vai vairāki iepriekš neatkarīgi uzņēmumi,
vai
b)
ja
—
viena vai vairākas personas, kas jau kontrolē vismaz vienu uzņēmumu
vai
—
vienu vai vairākus uzņēmumus
ar vērtspapīru vai aktīvu pirkšanu, ar līgumu vai kādu citu līdzekli iegūst tiešu vai netiešu kontroli pār vienu vai vairākiem uzņēmumiem vai to daļām.
[..]
3.   Šīs regulas izpratnē kontroli veido tiesības, līgumi vai citi līdzekļi, kas vai nu atsevišķi vai visi kopā, ņemot vērā faktiskos vai juridiskos apsvērumus, piešķir iespēju realizēt izšķirošu ietekmi uz uzņēmumu, jo īpaši ar:
a)
īpašuma tiesībām vai tiesībām izmantot visus vai daļu no uzņēmuma aktīviem;
b)
tiesībām vai līgumiem, kas piešķir izšķirošu ietekmi uz uzņēmuma sastāvu, balsošanu vai izpildvaru.
4.   Kontroli iegūst personas vai uzņēmumi, kuriem:
a)
ir tiesības vai tie ir pilnvaroti izmantot tiesības saskaņā ar attiecīgajiem līgumiem;
vai
b)
līdz brīdim, kamēr tie nav tiesīgi vai pilnvaroti izmantot tiesības saskaņā ar šādiem līgumiem, tie var izmantot tiesības, kas izriet no šā panta.
5.   Koncentrācija netiek uzskatīta par izveidojušos, ja:
a)
kredītiestādes vai citas finanšu iestādes, vai apdrošināšanas kompānijas, kuru parastajās darbībās ietilpst darījumi un darbs ar vērtspapīriem uz sava vai uz citu rēķina, pastāvīgi ir tādu vērtspapīru turētājas, kurus tās ieguvušas uzņēmumā ar mērķi tos pārdot tālāk, pie nosacījuma, ka tās neizmanto balsstiesības attiecībā uz šiem vērtspapīriem, ar mērķi noteikt minētā uzņēmuma konkurētspējīgu darbību, vai pie nosacījuma, ka tās izmanto balsstiesības tikai ar mērķi sagatavot pārdošanai visu uzņēmumu vai tā daļu, vai uzņēmuma aktīvus un šo vērtspapīru noietu, un ka minētā pārdošana notiek viena gada laikā pēc vērtspapīru iegādes; šo termiņu Komisija var pagarināt pēc pieprasījuma, ja iestādes vai uzņēmumi var pierādīt, ka pārdošana nebija iespējama noteiktajā termiņā;
[..].”
Šīs regulas 4. pantā ar virsrakstu “Iepriekšējs paziņojums par koncentrācijām” ir paredzēts:
“1.   Par koncentrācijām Kopienas mērogā, kuras definētas šajā regulā, jāpaziņo Komisijai ne vēlāk kā nedēļu pēc nolīguma noslēgšanas, paziņojuma par publisko piedāvājumu vai par kontrolpaketes iegūšanu. Nedēļa tiek skaitīta no brīža, kad notiek pirmais no šiem gadījumiem.
2.   Par koncentrāciju, kas sastāv no apvienošanās 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta panta izpratnē vai kopīgas kontroles 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta panta izpratnē kopīgi jāpaziņo apvienošanās pusēm vai tiem, kas iegūst kopīgo kontroli. Visos pārējos gadījumos paziņošana jāveic personai vai uzņēmumam, kas iegūst kontroli pār visu vai daļu no viena vai vairākiem uzņēmumiem.
[..]”
Saskaņā ar minētās Regulas 6. pantu ar virsrakstu “Paziņošanas pārbaude un lietas ierosināšana”:
“1.   Komisija pārbauda paziņojumu tūlīt pēc saņemšanas.
a)
Ja Komisija secina, ka paziņotā koncentrācija neietilpst šīs regulas darbības jomā, tā reģistrē šo konstatāciju lēmuma veidā.
b)
Ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija, kaut arī atbilst šīs regulas darbības jomai, neizraisa pamatotas šaubas attiecībā uz tās atbilstību kopējam tirgum, tā nolemj neapstrīdēt paziņojumu un apliecina, ka koncentrācija ir atbilstoša kopējam tirgum.
Lēmums, ar ko atzīst, ka koncentrācija ir saderīga, ietver arī visus ierobežojumus, kas ir tieši saistīti ar koncentrāciju un nepieciešami koncentrācijas ieviešanai.
c)
Neskarot 2. punktu, ja Komisija konstatē, ka paziņotā koncentrācija atbilst šīs regulas darbības jomai un rada pamatotas šaubas attiecībā uz atbilstību kopējam tirgum, tā lemj par lietas ierosināšanu.
2.   Ja Komisija atklāj, ka pēc attiecīgo uzņēmumu pārveidošanas, paziņotā koncentrācija vairs neizraisa nopietnas šaubas 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, tā var nolemt paziņot, ka koncentrācija saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu ir saderīga ar kopējo tirgu.
Komisija saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu pieņemtajam lēmumam var pievienot nosacījumus un pienākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecīgie uzņēmumi pilda tās saistības, kuras tie ir uzņēmušies attiecībā uz Komisiju ar mērķi padarīt koncentrāciju saderīgu ar kopējo tirgu.
[..]”
Šīs pašas regulas 7. pantā ar virsrakstu “Koncentrāciju apturēšana” ir paredzēts:
“1.   Koncentrācija, kas definēta 1. pantā, nestājas spēkā vai nu līdz tās paziņošanai vai līdz tam, kad, pamatojoties uz lēmumu, kas ir pieņemts saskaņā ar 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu vai 8. panta 2. punktu, vai arī uz pieņēmumu saskaņā ar 10. panta 6. punktu, to atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu.
[..]
5.   Jebkura darījuma, kas ir veikts pretrunā ar 1. punktu, spēkā esamība ir atkarīga no lēmuma, kas pieņemts, saskaņā ar 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu vai 8. panta 2. vai 3. punktu, vai no pieņēmuma, saskaņā ar 10. panta 6. punktu.
[..]”
Regulas Nr. 4064/89 8. pantā ar virsrakstu “Komisijas tiesības pieņemt lēmumus” ir noteikts:
“[..]
2.   Ja Komisija pēc attiecīgo uzņēmumu pārveidošanas atklāj, ka paziņotā koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem un 2. panta 4. punktā minētajos gadījumos [EEK] līguma 85. [panta 3. punktā] noteiktiem kritērijiem, tā pieņem lēmumu, kurā atzīst, ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu.
Tā var pievienot savam lēmumam nosacījumus un pienākumus, lai nodrošinātu attiecīgo uzņēmumu atbilstību tām saistībām, kuras tie ir uzņēmušies attiecībā uz Komisiju ar mērķi padarīt koncentrāciju saderīgu ar kopējo tirgu. Lēmumā, kas atzīst, ka koncentrācija ir saderīga ar kopējo tirgu, ietver arī ierobežojumus, kas tieši attiecas uz koncentrāciju un ir nepieciešami koncentrācijas ieviešanai.
3.   Ja Komisija atklāj, ka koncentrācija atbilst 2. panta 3. punktā noteiktajam kritērijam vai ja 2. panta 4. punktā minētajos gadījumos tā neatbilst Līguma 85. [panta 3. punktā] noteiktajiem kritērijiem, tā pieņem lēmumu, kurā paziņo, ka koncentrācija nav saderīga ar kopējo tirgu.
4.   Ja koncentrācija ir jau realizēta, Komisija, pieņemot lēmumu saskaņā ar 3. punktu vai ar atsevišķu lēmumu, drīkst pieprasīt uzņēmumu vai apvienoto aktīvu sadalīšanu vai kopīgas kontroles pārtraukšanu vai kādu citu piemērotu darbību, kas atjaunotu efektīvas konkurences apstākļus.
5.   Komisija drīkst atsaukt lēmumu, ko pieņēmusi saskaņā ar 2. punktu, ja:
a)
atbilstības atzinums ir balstīts uz nepareizu informāciju, par kuru atbildīgs viens no uzņēmumiem vai kas iegūta krāpšanas ceļā;
vai
b)
attiecīgie uzņēmumi pārkāpj saistības, kas pievienotas lēmumam.
6.   5. punktā minētajos gadījumos Komisija drīkst pieņemt lēmumu saskaņā ar 3. punktu, nebūdama saistīta ar termiņu, kas minēts 10. panta 3. punktā.”
Minētās regulas 10. pantā ar virsrakstu “Termiņi lietas ierosināšanai un lēmumu pieņemšanai” ir paredzēts:
“[..]
2.   Saskaņā ar 8. panta 2. punktu pieņemtie lēmumi attiecībā uz paziņotām koncentrācijām jāpieņem, tiklīdz noskaidrojas, ka 6. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētās nopietnās šaubas ir zudušas, jo īpaši attiecīgo uzņēmumu pārveidošanas rezultātā, un ne vēlāk kā 3. punktā noteiktajā termiņā.
3.   Neskarot 8. panta 6. punktu, saskaņā ar 8. panta 3. punktu pieņemtie lēmumi attiecībā uz paziņotām koncentrācijām jāpieņem ne vēlāk kā četru mēnešu laikā pēc dienas, kad uzsākta lietvedība.
4.   Izņēmuma gadījumos var apturēt termiņus, kas noteikti 1. un 3. punktā, ja tādu apstākļu dēļ, par kuriem atbildīgs viens no iesaistītajiem uzņēmumiem, Komisijai ar lēmumu, ko pieņem saskaņā ar 11. pantu, ir jāpieprasa informācija vai ar lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 13. pantu, jānorīko pārbaudi.
[..]
6.   Ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu, vai 8. panta 2. vai 3. punktu attiecīgi 1. un 3. punktā noteiktajos termiņos, tiek uzskatīts, ka koncentrācija atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu, neskarot 9. pantu.”
Minētās regulas 14. pantā “Sodanaudas” [“Naudas sodi”] ir paredzēts:
“1.   Komisija ar lēmumu var 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajām personām, uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām uzlikt [naudas sodu EUR] 1000 līdz 50000 apmērā, ja tīši vai nolaidības rezultātā:
a)
tie nepaziņo par koncentrāciju saskaņā ar 4. pantu;
b)
paziņojumā saskaņā ar 4. pantu tie sniedz nepareizu vai maldinošu informāciju;
[..]
2.   Komisija ar lēmumu var [uzlikt] naudas sodu, kas nepārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma kopējā apgrozījuma 5. panta nozīmē attiecībā uz personām [, kas minētas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā] vai attiecīgajiem uzņēmumiem, kas tīši vai nolaidības dēļ:
a)
neizpilda pienākumu, kas uzlikts saskaņā ar 7. panta 4. punktu vai 8. panta 2. punkta otro [daļu];
b)
realizē koncentrāciju, pārkāpjot 7. panta 1. punktu vai neievērojot lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 7. panta 2. punktu;
c)
realizē koncentrāciju, kas ar lēmumu atbilstoši 8. panta 3. punktam atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, vai neveic pasākumus, kas pieprasīti ar lēmumu atbilstoši 8. panta 4. punktam.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības rašanās fakti, kā tie ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 10.–59. punktā, ir šādi:
“10
2002. gada 25. septembrī [
Vivendi Universal SA
(turpmāk tekstā – “
Vivendi Universal
”)] nolēma pārdot izdevniecības akcijas, kuras Eiropā piederēja tās meitassabiedrībai
VUP
”.
Lagardère
izvirzīja savu kandidatūru šo aktīvu, kuri aptvēra
VUP
daļas un vadības aktīvus (turpmāk tekstā – “strīdus aktīvi”), iegādei.
Tomēr izrādījās, ka [
Vivendi Universal
], kura vēlējās pārdot strīdus aktīvus un saņemt par tiem maksu pēc iespējas ātrāk, izstrādātais atsavināšanas kalendārs nebija saderīgs ar formalitāšu, kas ir vajadzīgas iepriekšējai atļaujai, ko sniedz par šo iegādes projektu atbildīgās konkurences iestādes, grafiku.
Lagardère
tāpēc lūdza [
NBP
] ar vienas no tās meitas sabiedrībām, kuras mērķis ir strīdus aktīvu iegādes no
VUP
, starpniecību to aizstāt, kļūt par [aktīvu] īpašnieci uz laiku un pēc tam, kad
Lagardère
būs saņēmusi atļauju strīdus aktīvu iegādes projektam, pārdot tās pēdējai minētajai [sabiedrībai].
Pēc tam, kad
Lagardère
apņēmās attiecībā uz
NBP
uzņemties visus riskus, kas saistīti ar darījumiem, kuri paredzēti, lai īstenotu paredzēto kompensāciju, un segt visus zaudējumu
NBP
, ar 2002. gada 8. oktobra vēstuli
NBP
piekrita
Lagardère
lūgumam.
Lagardère
un
NBP
galvenos strīdus aktīvu iegādes, ko veic
NBP
, nosacījumus iesniedza [..] Komisijai, kura tos apstiprināja.
2002. gada 14. oktobrī
NBP
un
Lagardère
parakstīja vienošanos ar nosaukumu “
NBP
/
Groupe Lagardère
vienošanās saistībā ar
VUP
”, kuras I nodaļā “Pirkšanas struktūras” (“HOLDCO”) ir šādas klauzulas:
Ekskluzīvais mērķis
VUP darbību nopirkšana no [Vivendi Universal], to turēšana un cesija
HOLDCO finansējums no NBP
100 % no [strīdus] aktīvu pirkuma cenas, ieskaitot visus iespējamos pielāgojumus saskaņā ar [strīdus] aktīvu pirkšanas no [Vivendi Universal] līgumu
Savi līdzekļi EUR 38 500
NBP akcionāru avanss atlikumam
Darījuma juridiskais ietvars
Regulas [..] Nr. 40/64/89 [..] 3. panta 5. punkta a) apakšpunkts; visu HOLDCO īpašumtiesību tālākpārdošana Lagardère
Pēc tam
Lagardère
iesniedza [
Vivendi Universal
] savu strīdus aktīvu iegādes piedāvājumu, kurā bija paredzēts, ka
Lagardère
tiks aizstāta ar
NBP
vai jebkuru citu šī koncerna vienību.
[
Vivendi Universal
] nolēma sākt sarunas ar
Lagardère
par strīdus aktīvu pārdošanu.
2002. gada 23. oktobra kopējā paziņojumā
Lagardère
un
NBP
paziņoja:
“Ar [..] [
Vivendi Universal
] pilnīgu piekrišanu
NBP
pēc [
Lagardère
] lūguma ir iesaistījusies
VUP
pirkšanas procesā [..]
NBP
iesaistīšanās iekļaujas Regulas Nr. 4064/89 3. panta 5. punkta a) apakšpunkta ietvaros [..], kas ļauj finanšu iestādei nopirkt uzņēmumu, lai to pārdotu tālāk bez pienākuma saņemt atļauju no Komisijas [..] (jo šāds darījums netiek uzskatīts par koncentrāciju).”
2002. gada 29. oktobrī [
Vivendi Universal
] akceptēja visu strīdus aktīvu nodošanu
Lagardère
, kuri sastāv no
VUP
grāmatu izdevniecības darbībām Eiropā un Latīņamerikā, izņemot Brazīliju.
2002. gada 3. decembrī
Investima 10
[..],
Ecrinvest 4
[..] meitassabiedrība pilnā apmērā, kura pati ir
Segex
[..] meitassabiedrība pilnā apmērā, kuru savukārt kontrolē
NBP
pilnā apmērā, parakstīja strīdus aktīvu iegādes solījumu par labu
VUP
. Saskaņā ar šī solījuma nosacījumiem
Investima 10
apņemas ar
VUP
noslēgt strīdus aktīvu pārdošanas līgumu (turpmāk tekstā – “pārdošanas līgums”) ar nosacījumu, ka
VUP
izpilda šo solījumu.
Tajā pašā dienā
Segex
un
Ecrinvest 4
ar
Lagardère
noslēdza pārdošanas līgumu, kurā
Lagardère
ar
Ecrinvest 4
starpniecību bija atļauts iegādāties
Investima 10
kapitālu pilnā apmērā (turpmāk tekstā – “pārdošanas līgums”).
Saskaņā ar pārdošanas līguma nosacījumiem
Segex
ir jāpārdod
Lagardère
, pirmkārt, visas
Ecrinvest 4
akcijas, kas pieder
Segex
, un, otrkārt, divi
Segex
norēķinu konta prasījumi attiecībā uz
Ecrinvest 4
, kādi tie ir datumā, kad
Segex
nodod īpašumu
Lagardère
.
Pārdošanas līguma 3. panta 2. punkta i) apakšpunktā ir precizēts, ka datumam, kurā tiek nodotas
Ecrinvest 4
akciju un divu
Segex
prasījumu attiecībā uz
Ecrinvest 4
īpašumtiesības
Lagardère
, ir jābūt vēlākam par datumu, kurā
Lagardère
iegūst no kompetentajām konkurences iestādēm atļauju nopirkt
Ecrinvest 4
.
Saskaņā ar pārdošanas līguma 3. panta 3. punkta pirmo un otro daļu īpašumtiesību uz strīdus aktīviem, kas ir
Investima 10
, kurai pieder strīdus aktīvi, kapitāla formā, nodošanai
Lagardère
ir jānotiek vēlākais trīsdesmitajā dienā no lēmuma datuma, ar kuru ir atļauts veikt paredzēto koncentrāciju, vai dienā, kas seko pēc šīs trīsdesmitās dienas, ja tā nav darba diena.
Pārdošanas līguma 1. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts, ka īpašumtiesību uz
Ecrinvest 4
akcijām nodošana
Lagardère
notiek datumā, kad
Segex
izpilda visas formalitātes, kas nepieciešamas šim darījumam.
Pārdošanas līguma 1. panta 2. un 3. punkta otrajā un ceturtajā daļā ir precizēts, ka īpašumtiesību uz diviem
Segex
prasījumiem attiecībā uz
Ecrinvest 4
nodošana notiek nodošanas datumā un ka, sākot no šī datuma,
Lagardère
ir
Ecrinvest 4
kreditors
Segex
vietā.
Saskaņā ar pārdošanas līguma 3. panta 1. punkta otro un trešo daļu:
“[..] akciju [un prasījumu] pārdošana ir noteikta, galīga un neatsaucama; kompetento konkurences iestāžu lēmumos ir noteikts īpašumtiesību uz minētajām akcijām un prasījumiem nodošanas datums [
Lagardère
].
Puses atzīst, ka nekāda īpašumtiesību uz akcijām [un prasījumiem] nodošana nevar notikt pirms nodošanas datuma un ka līdz ar to [
Segex
] nevar ne pārdot visas vai daļu no akcijām [un prasījumiem] vai piekrist nodrošinājumam par šiem prasījumiem, vai izdot vērtspapīru, kas sniedz vai var sniegt tūlītēju vai ilgtermiņā paredzētu pieeju
Ecrinvest 4
kapitāldaļām vai balsošanas tiesībām, ne ilgtermiņā vai ar nosacījumu apņemties veikt kādu no iepriekš minētajām darbībām.”
Pārdošanas līguma 7. pielikumā ir šādi izklāstīti
Investima 10
direktora lēmumi, kas ir jāiesniedz uzraudzības padomei sakarā ar tā veto tiesību eventuālo izmantošanu:
“1.
Visu vai daļas aktīvu pārdošana vai nodošana vai nodalīšana trešajām personām, kuras [
Investima 10
] nekontrolē, vai nodrošinājuma sniegšana par visu vai daļu no aktīviem, vai iesaistīšanās šādu trešo personu kapitālā, vai uzņemšanās ilgtermiņā vai ar nosacījumu veikt kādu no šīm darbībām, izņemot [
Investima 10
] līguma izpildīšanu, kurš noslēgts šī līguma parakstīšanas datumā;
Aktīvu pārvaldes iestāžu noteikšana;
Cenu pielāgošanas klauzulu un [pārdošanas līguma] aktīvu un pasīvu garantiju īstenošana.
[Pārdošanas līgumā] noteikto ar dalību saistīto visu pirmpirkuma tiesību, pirkšanas vai pārdošanas tiesību, kopīgās izstāšanās tiesību un līdzīgu tiesību īstenošana.
Dividenžu izmaksas.”
Pārdošanas līguma 2. panta 1. un 2. punktā puses ir vienojušās par akciju kopējo pārdošanas cenu un par divu prasījumu pārdošanas cenu. Saskaņā ar šiem noteikumiem
Lagardère
ir samaksājusi
Segex
2002. gada 3. decembrī akciju un divu prasījumu cenu.
Segex
ir piekritusi norēķinu konta avansiem par labu
Ecrinvest 4
, kurai ir jāpiekrīt līdzvērtīgiem norēķinu konta avansiem par labu
Investima 10
, lai tā varētu nopirkt strīdus aktīvus, ciktāl
VUP
ir atcēlusi solījumu pirkt strīdus aktīvus.
Lagardère
apņemas atlīdzināt
Segex
,
Ecrinvest 4
un
Investima 10
jebkuru kaitējumu, kas var izrietēt no pārdošanas līguma īstenošanas, izņemot krāpšanas vai smaga pārkāpuma gadījumu.
Lagardère
ir uzdevusi
Crédit agricole Indosuez SA
sniegt pēc pirmā
Segex
pieprasījuma garantiju par tās saistībām attiecībā uz
Segex
. Tādēļ
Lagardère
ir apņēmusies samaksāt
Crédit agricole Indosuez
jebkuru garantijas summu, kura šai iestādei būtu jāizmaksā.
Visbeidzot
Lagardère
sniegusi solidāru galvojumu par
Investima 10
, lai garantētu
VUP
iznomātājam, ka
Investima 10
nomaksā nekustamā īpašuma nomas maksu, kurš paredzēts, lai pārgrupētu lielāko daļu
VUP
izdevējdarbības.
Paziņojuma par strīdus aktīvu atpirkšanu, kurus paredzējusi veikt
Lagardère
, projekts tika iesniegts Komisijā 2002. gada 10. decembrī.
2002. gada 20. decembrī
VUP
izpildīja pirkšanas solījumu, ko tā bija devusi
Investima 10
, un tajā pašā dienā tā ar
VUP
noslēdza pirkuma līgumu par strīdus aktīviem.
2003. gada 14. aprīlī
Lagardère
iesniedza Komisijā paziņojumu par savu projektu atpirkt strīdīgos aktīvus saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 4. panta 1. punktu.
Saskaņā ar minētās regulas 4. panta 3. punktu saistībā ar šo paziņojumu ir publicēts šāds paziņojums 2003. gada 17. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV C 92, 9. lpp.
):
“1
2003. gada 14. aprīlī Komisija saņēma saskaņā ar Regulas [Nr. 4064/89] 4. pantu paziņojumu par koncentrācijas projektu, ar kuru [
Lagardère
], nopērkot akcijas, iegūst kontroli minētās regulas 3. panta 1. punkta b) [apakšpunkta] nozīmē pār visu [
VUP France
] uzņēmumu, kas kontrolē
Investima 10
, kuru savukārt kontrolē [
NBP
].
[..]”
Ar 2003. gada 5. jūnija lēmumu, par kuru 2003. gada 12. jūnija
Oficiālajā Vēstnesī
(
OV C 137, 14. lpp.
[..]) ir publicēts paziņojums, Komisija, konstatējot, ka paziņotais koncentrācijas projekts rada nopietnas šaubas attiecībā uz tā saderību ar kopējo tirgu, pamatojoties uz Regulas Nr. 4064/89 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu, uzsāka padziļinātu šī darījuma kontroli.
[Minētā] lēmuma preambulas 6.–8. apsvērumā [..] Komisija ir norādījusi šādi:
“6.
Shēmai, kuru izvēlējusies
Lagardère
, lai nopirktu [strīdus aktīvus], ir jāatbilst viena no pārdevējiem vēlmēm cik vien iespējams ātri izveidot koncentrāciju un saņemt cenas samaksu. Tādēļ, lai nodrošinātu ātrumu, pēc
Lagardère
lūguma [
NBP
] ir iesaistījusies [strīdus aktīvu] pirkšanas procesā.
7.
2002. gada 3. decembrī [
NBP
] noslēdza ar
Lagardère
slēgtās pārdošanas vienošanos, ļaujot
Lagardère
(ar
Ecrinvest 4
starpniecību) pēc Komisijas atļaujas veikt darījumu saņemšanas kļūt par visa
Investima 10
, sabiedrības, kurai pieder [strīdus aktīvi], kapitāla īpašnieci. Šo vērtspapīru pirkuma cenu uzreiz avansā
Lagardère
samaksāja
Segex
, sabiedrībai, kam pieder visas akcijas, kuras veido
Ecrinvest 4
kapitālu, tajā pašā datumā.
8.
Līdz ar to koncentrācija ir vienotas kontroles iegūšana Regulas Nr. 4064/89 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē [..].”
Saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 11. panta 1. punktu Komisija visus informācijas pieprasījumus ir adresējusi
Lagardère
. Tā kā visa pieprasītā informācija netika iesniegta norādītajos termiņos, Komisija attiecīgi 2003. gada 16. jūnijā un 8. augustā pieņēma divus lēmumus par informācijas pieprasīšanu saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 11. panta 5. punktu.
Līdz ar to četru mēnešu termiņš padziļinātās kontroles veikšanai, kas Komisijai sniegts Regulas Nr. 4064/89 10. panta 3. punktā, lai konstatētu koncentrācijas eventuālo nesaderību ar kopējo tirgu saskaņā ar minētās regulas 8. panta 3. punktu, tika apturēts divas reizes saskaņā ar šīs pašas regulas 10. panta 4. punktu.
No lietas dalībnieku rakstveida dokumentiem izriet, ka
Investima 10
2003. gada 14. oktobrī ir pārdēvēta par
Editis SA
[turpmāk tekstā – “
Editis
”].
2003. gada 27. oktobrī Komisija nosūtīja
Lagardère
paziņojumu par iebildumiem, tai izklāstot paziņotās koncentrācijas izraisītās konkurences problēmas; uz šo paziņojumu
Lagardère
atbildēja 17. novembrī.
Līdz ar to 2003. gada 2. decembrī
Lagardère
iesniedza Komisijai priekšlikumu par virkni korektīvo pasākumu, kuri ietver apņemšanos veikt strīdus aktīvu tālākpārdošanu.
2003. gada 22. decembrī Padomdevēja komiteja uzņēmumu koncentrācijas jautājumos vienbalsīgi pieņēma labvēlīgu atzinumu par lēmuma ar [noteiktiem] nosacījumiem atļaut paziņoto koncentrācijas projektu, kuru tai bija iesniegusi Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 19. panta 3. punktu.
Ar [apstrīdēto] lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punktu, Komisija atļāva paziņoto koncentrāciju [..] ar nosacījumu, ka
Lagardère
pilnībā ievēro šī lēmuma II pielikumā minētās saistības.
[Apstrīdētajā] lēmumā Komisija ir norādījusi, ka
VUP
un [
Hachette Livre SA
(turpmāk tekstā – “
Hachette
”), kuru kontrolē
Lagardère
,] ir vienīgās divas lielās frankofonās izdevējsabiedrības, kas var autonomi nodrošināt savu attīstību, ciktāl tās papildus izdevniecībai īsteno pilnīgu tirdzniecību (aprite un izplatīšana), un turklāt tām ir populāras kolekcijas kabatas formātā. Visas parējās grupas saistībā ar noteiktām darbībām, tostarp attiecībā uz tirdzniecību, lielākā vai mazākā mērā ir atkarīgas no
VUP
un/vai no
Hachette
. Kombinējot abu vislielāko uzņēmumu darbību frankofonajā tirgū, paziņotā koncentrācija tādējādi radīšot horizontālas, vertikālas un konglomerāta pret konkurenci vērstas sekas.
Komisija no tā secināja, ka, nepastāvot aizsardzības pasākumiem, [attiecīgā] koncentrācija, izraisītu to, ka daudzos nozaru tirgos tiktu izveidots vai pastiprināts dominējošais stāvoklis, kurš būtiski traucētu efektīvu konkurenci.
Saskaņā ar šo saistību nosacījumiem
Lagardère
ir jāpārdod tālāk visi strīdus aktīvi (turpmāk tekstā – “tālākpārdotie aktīvi”), izņemot šādus strīdus aktīvus [..]:
[..]
Tālākpārdotie aktīvi veido aptuveni 60–70 % no
VUP
apgrozījuma pasaulē un 70–80 % no
VUP
īstenotā apgrozījuma frankofonajos tirgos, uz kuru attiecas [attiecīgais] koncentrācijas darījums.
[Apstrīdētajā] lēmumā Komisija uzskatīja, ka
Lagardère
saistības izraisa [attiecīgās] koncentrācijas pušu gandrīz visu darbību pārklāšanos visos frankofonajos tirgos, kuros šī koncentrācija rada vai pastiprina dominējošo stāvokli, izņemot references grāmatu tirgū, saistībā ar kuru ieguldījumu samazināšana, kurai ir piekritusi
Lagardère
, ir lielāka par
Hachette
sākotnējo tirgus daļu [..]
Komisija arī ir uzskatījusi, ka
Lagardère
saistību sekas gadījumā, kad notiek pārdošana vienam pārņēmējam, esot tādas, ka tiek likvidēta lielākā daļa koncentrācijas, kas analizēta [apstrīdētajā] lēmumā, vertikālo un konglomerāta seku, kuras tostarp izriet no vienības, kas rodas no koncentrācijas frankofonās izdevējdarbības nozarē un, konkrētāk, grāmatu apritē un izplatīšanā, globālās nozīmes un kas sniedz pienesumu dominējošo stāvokļu attiecīgajos tirgus izveidošanā vai pastiprināšanā.
Komisija ir secinājusi, ka, ņemot vērā
Lagardère
saistības, attiecīgā koncentrācija neizraisīs ne apvienotās vienības dominējošā stāvokļa izveidošanos, ne tā pastiprināšanu kopējā tirgū.
Tādēļ Komisija nolēma, ka ar nosacījumu, ka
Lagardère
izpilda savas saistības saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 2. panta 2. punktu un 8. panta 2. punktu, tās iegūtā vienotā kontrole minētās regulas 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē pār [strīdus] aktīviem ir saderīga ar kopējo tirgu un [1992. gada 2. maija] Eiropas Ekonomikas Zonas līgumu [(
OV 1994, L 1, 3. lpp.
)].
[Apstrīdētais] lēmums ir publicēts kopsavilkuma veidā 2004. gada 28. aprīļa
Oficiālajā Vēstnesī
[..], piemērojot Regulas Nr. 4064/89 20. panta 1. punktu.
Lagardère
ir vērsusies pie vairākiem uzņēmumiem, tostarp prasītāju, kuri varētu nopirkt tālākpārdodamos aktīvus. Prasītāja pauda interesi par šo darījumu.
2004. gada 28. maijā
Lagardère
un
Wendel Investissement
[..] vienojās par tālākpārdoto aktīvu pārņemšanas projektu.
Ar 2004. gada 4. jūnija vēstuli
Lagardère
lūdza Komisiju, lai tā atzītu
Wendel
[
Investissement
] par tālākpārdoto aktīvu ieguvēju.”
Ar 2004. gada 24. augusta telefaksu Komisija
Odile Jacob
pēc tās pieteikuma nosūtīja 2004. gada 30. jūlija lēmumu, ar kuru Komisija atzīst
Wendel
par tālākpārdodamo aktīvu pārņēmēju.
Šo aktīvu ar nosaukumu “Nouvel Editis” nodošana
Wendel
īpašumā notika 2004. gada 30. septembrī.
Ar prasības pieteikumu, kas iesniegts 2004. gada 8. novembrī Vispārējās tiesas kancelejā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla šo prasību atcelt 2004. gada 30. jūlija lēmumu.
Ar 2010. gada 13. septembra spriedumu lietā
T-452/04
Éditions Jacob
/Komisija (Krājums, II-4713. lpp.)
Vispārējā tiesa minēto lēmumu atcēla.
Ar 2010. gada 9. jūnija spriedumu lietā
T-237/05
Éditions Jacob
/Komisija (Krājums, II-2245. lpp.)
Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2005. gada 7. aprīļa Lēmumu D(2005) 3286, ar ko bija noraidīts prasītājas pieteikums, kura mērķis bija, piemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulu (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (
OV L 145, 43. lpp.
), panākt piekļuvi noteiktiem dokumentiem saistībā ar attiecīgās koncentrācijas kontroles procesu.
Ar 2012. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-404/10 P Komisija/
Éditions Odile Jacob
Tiesa atcēla iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2010. gada 9. jūnija spriedumu lietā
Éditions Jacob
/Komisija un noraidīja Vispārējā tiesā celto prasību atcelt Komisijas 2005. gada 7. aprīļa lēmumu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā
Ar 2004. gada 8. jūlijā Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja savu prasījumu pamatošanai izvirzīja astoņus pamatus, pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa tos visus noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā
Odile Jacob
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kurus pirmajā instancē tika piespriests atlīdzināt [
Odile Jacob
], un tos, kuri [
Odile Jacob
] radušies sakarā ar šo apelācijas sūdzību.
Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lagardère
lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savā apelācijas sūdzībā
Odile Jacob
izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir par kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot koncentrācijas jēdzienu un kvalificējot turējuma darījumu, proti, darījumu, ar kuru strīdus aktīvi tika nodoti
NBP
. Otrais pamats ir par kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa nav noteikusi juridiskās sekas Komisijas pieļautajiem procesuālajiem pārkāpumiem. Trešais pamats ir par kļūdu tiesību piemērošanā, jo Vispārējā tiesa nav noteikusi juridiskās sekas pamatojuma nesniegšanai. Ceturtais pamats ir par to, ka nav ievēroti atbilstošie kritēriji par dominējošā stāvokļa pastiprināšanos un saistību pienācīgo raksturu.
Tā kā divi pirmie pamati pārklājas, tos ir lietderīgi izvērtēt kopā.
Par pirmo un otro pamatu par kļūdām tiesību piemērošanā, kuras pieļāvusi Vispārējā tiesa, pirmkārt, izvērtējot koncentrācijas jēdzienu un turējuma shēmu un, otrkārt, nenosakot juridiskās sekas tam, ka Komisija ir pieļāvusi procesuālus pārkāpumus
Lietas dalībnieku argumenti
Odile Jacob
ar savu pirmo pamatu norāda, ka, izolēti izvērtējot turējuma shēmu, neņemot vērā visu juridisko struktūru, kuras rezultātā
Lagardère
ir pārņēmusi kontroli pār strīdus aktīviem, Vispārējā tiesa nav ievērojusi koncentrāciju pārbaudes vispārējo mērķi, kurš ir vērsts uz to, lai saprastu ekonomisko realitāti, kas ir juridisko darbību pamatā.
Odile Jacob
uzskata, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi visas darbības, kas ietver to, ka pagaidu pircējam tiek uzticēts uzņēmums, pamatojoties uz vienošanos, kurā ir paredzēts, ka notiks tālākpārdošana galapircējam, kas savukārt beigu beigās piešķirs ekskluzīvu vai kopīgu kontroli pār pārdotajiem aktīviem šim galapircējam, šajā gadījumā
Lagardère
. Izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 4064/89 3. panta 5. punktā, ir jāinterpretē šauri.
Odile Jacob
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir piekritusi, ka tiek izveidots uzņēmuma “uzglabāšanas līgums”, uz kuru netiek attiecināta koncentrāciju pārbaude. Šī vienība neesot neatkarīga, jo tā esot
Lagardère
noteicošajā ietekmē un tās vadībai ir noteikta līgumiska rīcības brīvība. Pārdošanas līgums, kurā ir noteikti uzdevumi un pienākumi, kuri jāveic jaunās vienības akcionāriem un vadībai attiecībā uz
Lagardère
, nelabvēlīgi ietekmējot iesaistīto personu neatkarību.
Komisija un
Lagardère
uzskata, ka šim pamatam nav juridiskas iedarbības, jo apstrīdētā lēmuma priekšmets neesot bijusi faktu pārbaude, sākot no 2002. gada decembra, bet gan vērtējums par to, vai 2003. gada 14. aprīlī paziņotais darījums saistībā ar
Lagardère
kontroles iegūšanu pār
VUP
aktīviem ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tādēļ turējuma shēmas kvalificēšana un kvalificēšanas sekas ir neatkarīgas un neskarot apstrīdētā lēmuma, ar ko tika atļauts darījums ar nosacījumiem, tiesiskumu.
Ar savu otro pamatu
Odile Jacob
norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo tajā tiek uzskatīts, ka par to, ka netika paziņota attiecīgā koncentrācija termiņos, kas paredzēti Regulas Nr. 4064/89 4. panta 1. punktā, sankcija ir vienīgi naudas sods, nevis apstrīdētā lēmuma atcelšana. Šāda finanšu sankcija esot piemērojama vienīgi uzņēmumiem, bet nekādā gadījumā par pašas Komisijas pieļautajiem procesuālajiem pārkāpumiem. Šim 2003. gada 14. aprīļa paziņojumam, kas iesniegts vairāk nekā četrus mēnešu pēc pārdošanas līguma parakstīšanas, tādējādi sekas esot tādas, ka ir priekšlaicīgi īstenots minētais darījums, neievērojot Regulas Nr. 4064/89 tiesību normas.
Vispārējā tiesa neesot paredzējusi juridiskās sekas šiem procesuālajiem pārkāpumiem un līdz ar to esot akceptējusi tiesību akta apiešanu, kas līdzvērtīga tam, ka Komisija nepareizi izmanto pilnvaras; tas ir pretrunā gan Regulas Nr. 4064/89 saturam, gan mērķim. Minēto termiņu neievērošana esot ļāvusi laicīgi neveikt attiecīgās koncentrācijas pārbaudi, mākslīgi apturēt koncentrācijas pārbaudes termiņu un uzreiz veikt samaksu pārdevējam, tādējādi piešķirot konkurētspējas priekšrocību
Lagardère
attiecībā uz tās konkurentiem.
Komisija uzskata, ka otrais pamats ir gan neefektīvs, gan nepamatots.
Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, kādā ziņā šie apgalvotie procesuālie pārkāpumi var ietekmēt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību. Nekas Regulā Nr. 4064/89 neļaujot Komisijai atzīt koncentrāciju par nesaderīgu ar kopējo tirgu sakarā ar apgalvoto procesuālo pārkāpumu neatkarīgi no tā, vai šo pārkāpumu ir pieļāvusi Komisija vai paziņojošā puse.
Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 162. punktā ir konstatējusi, ka strīdus aktīvu turējuma shēmas kvalifikācijai katrā ziņā nav nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. punktā secināja, ka katrā ziņā, pat pieņemot, ka attiecīgā turējuma shēma ļāva
Lagardère
2002. gada decembrī iegūt ekskluzīvu vai kopā ar
NBP
kontroli pār strīdus aktīviem, šāds apstāklis nevarētu ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, un noraidīja pamatu kā neefektīvu.
Šajā Vispārējās tiesas secinājumā nav pieļauta nekāda kļūda tiesību piemērošanā.
Odile Jacob
prasība ir vērsta vienīgi uz to, lai atceltu apstrīdēto lēmumu, ar kuru Komisija ir atzinusi attiecīgo koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu.
Pat pieņemot, ka darījumi, kas veikti 2002. gada decembrī, ļāva
Lagardère
jau šajā laikā iegūt ekskluzīvu vai kopā ar
NBP
kontroli pār strīdus aktīviem, šiem apstākļiem nebūtu citu seku kā to, ka tiek konstatēts kavējums, ar kādu ir paziņota attiecīgā koncentrācija, vai eventuāli, gluži kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā spriedums 154. punktā, ka tiek konstatēts, ka ir priekšlaicīgi, kas nav atļauts Regulā Nr. 4064/89, īstenota minētā koncentrācija.
Lai gan šādas konstatācijas var izraisīt to, ka tiek noteiktas minētajā regulā paredzētās sankcijas, tostarp naudas sods saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu vai 2. punktu, tās nevar izraisīt to, ka tiek atcelts apstrīdētais lēmums, jo tām nav nekādas ietekmes uz attiecīgās koncentrācijas saderīgumu ar kopējo tirgu.
Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 4064/89 7. panta 5. punktā ir paredzēts, ka jebkura darījuma, kas esot īstenots pirms tā paziņošanas un pirms tā atzīšanas par saderīgu ar kopējo tirgu, tiesiskums ir atkarīgs no lēmuma, kuru Komisija pieņem pēc paziņojuma izvērtēšanas vai padziļinātas pārbaudes procedūras. Tomēr, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 47. punkta, Komisija ar apstrīdēto lēmumu ir atļāvusi attiecīgo koncentrāciju ar noteiktiem nosacījumiem.
Līdz ar to, lai Vispārējā tiesa varētu spriest par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, nebija nepieciešams izvērtēt, vai
Lagardère
ir ieguvusi ekskluzīvu vai kopīgu ar
NBP
kontroli pār strīdus aktīviem attiecīgās koncentrācijas rezultātā. Vispārējās tiesas konstatācijas šajā jautājumā tādējādi ir jāuzskata par veiktām pilnības labad.
Ir jāpiebilst, ka visi apelācijas sūdzības iesniedzējas pamati un argumenti attiecas uz turējuma shēmas eventuālajām sekām un līdz ar to arī ir neefektīvi.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā neefektīvs un otrais pamats kā nepamatots.
Par trešo pamatu attiecībā uz Vispārējās tiesas kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav noteikusi juridiskās sekas pamatojuma nesniegšanai apstrīdētajā lēmumā
Lietas dalībnieku argumenti
Odile Jacob
uzskata, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jānosaka sods par pamatojuma nesniegšanu saistībā ar turējuma shēmas kvalificēšanu apstrīdētajā lēmumā.
Vispārējā tiesa, akceptējot, ka nav nekāda pienākuma norādīt pamatojumu, Komisijai piemērojot izņēmumu no obligātajām Regulas Nr. 4064/89 tiesību normām, esot pieļāvusi vienlīdzīgas attieksmes principa un tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
Lagardère
tādējādi esot bijusi labvēlīgākā stāvoklī nekā tās konkurenti, kuri ir piedalījušies strīdus aktīvu pārdošanā; tādējādi ir ticis pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz dalībniekiem saistībā ar šo aktīvu pārdošanas piedāvājumu. Komisija neesot drīkstējusi atkāpties no savas parastās lēmumu pieņemšanas prakses koncentrāciju pārbaudes jomā, nesniedzot pamatojumu, jo nesniegšanas gadījumā tiek pārkāpts tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības princips.
Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nekādā ziņā nav pierādījusi, kādā ziņā apstrīdētais lēmums, kā arī pārsūdzētais spriedums ir nepietiekami pamatoti saistībā ar turējuma shēmu. Katrā ziņā Komisija norāda, ka jautājumiem par turējuma shēmas kvalifikāciju nav nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu. Lai kāda arī būtu turējuma shēmas kvalifikācija, esot neapstrīdams, ka attiecīgā koncentrācija, kura tika paziņota 2003. gada 14. aprīlī, patiešām ir koncentrācija un ka tādējādi Komisijai neesot jāspriež vai jāsniedz paskaidrojumi par pašu turējuma shēmu. Viss pārējais Vispārējās tiesas pamatojums esot sniegts pilnības labad un nevarot tikt izvirzīts, lai atspēkotu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu.
Tiesas vērtējums
Apgalvojot, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jānosaka sods par pamatojuma nenorādīšanu saistībā ar turējuma shēmas kvalifikāciju apstrīdētajā lēmumā,
Odile Jacob
argumenti balstās uz premisu, saskaņā ar kuru šai turējuma shēmas kvalificēšanai būtu bijusi ietekme uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
Tomēr no šī sprieduma 37.–40. punkta izriet, ka turējuma shēmas kvalificēšanai nav ietekmes uz apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, sagatavojot tiesību aktu, Eiropas Savienības iestādēm nav jāizsaka viedoklis par acīmredzami otršķirīgiem apstākļiem vai jāatspēko potenciāli iebildumi. Papildus tam lēmuma pamatojuma precizitātes pakāpe ir jāsamēro ar materiālajām iespējām un tehniskajiem apstākļiem vai termiņu, kādā tas ir jāpieņem. Tādējādi Komisija nepārkāpj savu pienākumu norādīt pamatojumu, ja, izpildīdama uzņēmumu koncentrācijas kontroles pilnvaras, tā savā lēmumā neiekļauj precīzu pamatojumu attiecībā uz vērtējumu par zināmu skaitu koncentrācijas aspektu, kas tai šķiet acīmredzami neatbilstoši, nenozīmīgi vai skaidri otršķirīgi koncentrācijas novērtēšanai (skat. 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā
C-413/06 P
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
, Krājums, I-4951. lpp.
, 167. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kad Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punktu, koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu, prasība norādīt pamatojumu ir izpildīta, ja šajā lēmumā ir skaidri norādīti iemesli, kādēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā koncentrācija, vajadzības gadījumā pēc attiecīgo uzņēmumu iesniegtajiem grozījumiem, nerada vai nenostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
, 168. punkts).
Šajos apstākļos no pārsūdzētā spriedums 234.–240. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, balstoties uz apstrīdētā lēmuma 6., 7. un 989.–1003. apsvērumu, ir izvērtējusi minētā lēmuma pamatojumu un secinājusi, ka tas ir pamatots.
Ievērojot iepriekš minēto, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu par to, ka nav ievēroti atbilstošie kritēriji dominējošā stāvokļa pastiprināšanās un saistību pienācīgā rakstura novērtēšanai
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtajam pamatam, kas izriet no vairākām apgalvotām kļūdām attiecīgās koncentrācijas analīzē, ir divas daļas.
– Par ceturtā pamata pirmo daļu
Odile Jacob
uzskata, ka, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka
Éditis
likvidēšanai nav nekādas ietekmes uz attiecīgās koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu, neesot atbilstoši izvērtējusi dominējošā stāvokļa izveidošanos vai pastiprināšanos attiecīgajā tirgū. Viena no diviem uzņēmumiem likvidēšanas gadījumā, kuri veido nedominējošu duopolu tirgū, Vispārējā tiesa nevarēja principā izslēgt, ka viena no diviem konkurentiem, kas darbojas šajā tirgū, pavājināšanās var izraisīt otra konkurenta dominējošā stāvokļa izveidošanos vai pastiprināšanos. Līdz ar to Vispārējai tiesai būtu bijis jāņem vērā
Éditis
likvidēšanas ietekmi uz dominējošā stāvokļa izveidošanos.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa nav nekādā veidā noformulējusi tiesību noteikumu, saskaņā ar kuru principā ir izslēgts, ka viena no diviem konkurentiem novājināšanās izraisa dominējošā stāvokļa rašanos. Vispārējā tiesa esot vienīgi atgādinājusi, ka atbilstošais kritērijs ir dominējošā stāvokļa rašanās vai pastiprināšana un ka likvidēšanas jēdziens, kas ir pārāk plašs termins, pats par sevi nav pietiekams kritērijs, lai identificētu dominējošā stāvokļa izveidošanos vai pastiprināšanos, kas ir visu elementu rezultāts. Vispārējā tiesa tādējādi esot pamatoti analizējusi
Éditis
konkurētspējas spiediena pastāvēšanas iespēju pēc tālākpārdoto aktīvu pārdošanas.
Lagardère
uzskata, ka nav iespējams ņemt vērā uzņēmuma likvidēšanu saistību ietvaros, lai novērtētu dominējošo stāvokli. Pirmajā stadijā Komisijai būtu bijis jāizvērtē, vai paziņotā koncentrācija rada vai pastiprina dominējošo stāvokli, kas var traucēt konkurencei. Šajā stadijā pušu piedāvātās saistības netiekot ņemtas vērā un paziņotā koncentrācija tiekot izvērtēta kopumā. Vienīgi otrajā un trešajā stadijā, proti, pēc tam, Komisija izvērtējot, vai saistības var atrisināt identificētās konkurences problēmas un vai šīs saistības esot patiešām izpildītas. Līdz ar to apgalvotā uzņēmuma likvidēšana izrietot no saistību analīzes un tai neesot nozīmes potenciālā dominējošā stāvokļa izvērtēšanas stadijā.
– Par ceturtā pamata otro daļu
Par saistību piemērotības novērtējumu, kas ļāvis ar nosacījumiem atļaut attiecīgo koncentrāciju,
Odile Jacob
, pirmkārt, uzskata, ka Vispārējai tiesai nav jāņem vērā nepieciešamība atjaunot un attīstīt efektīvu konkurenci. Vispārējā tiesa, balstoties tikai uz saistību tekstu, kurš paredz vienīgi alternatīvu starp konkurences saglabāšanu “vai” attīstību, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šie nosacījumi ir kumulatīvi, gluži kā tas ir norādīts Regulas Nr. 4064/89 preambulas 13. apsvērumā. Ne tikai efektīvas konkurences līmenis kopējā tirgū nevarot būt zemāks par to, kas pastāvēja pirms koncentrācijas, bet arī tirgus struktūrai būtu jāļauj neilgā laikā notikt šī konkurences līmeņa efektīvam pieaugumam.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot pienācīgi izvērtējusi tālākpārdoto aktīvu pārņēmēja spēju saglabāt efektīvu konkurenci.
Odile Jacob
uzskata, ka finanšu pārņēmējam, kuram nav pieredzes attiecīgajā tirgū un kura komandas var tikt mainītas, nav spējas saglabāt un attīstīt konkurenci saistībā ar attiecīgo izdevējdarbību. Līdz ar to
Éditis
esot strukturāli novājināts un Vispārējā tiesa, nesodot Komisiju par to, ka tā nav pieprasījusi [atbilstošu] sākotnējo pārņēmēju, esot pieļāvusi tādu kļūdu tiesību piemērošanā, kura var likt atcelt attiecīgo koncentrāciju.
Attiecībā uz saistību efektivitāti apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pareizi iztirzātas sekas, kas saistītas ar preču zīmju portfeli un attiecīgās koncentrācijas konglomerāta efektu, taču tiesa neesot pārliecinājusies, vai
Lagardère
ierosinātās saistības juridiskā ziņā bija pietiekamas. Tādējādi Vispārējā tiesa esot izmantojusi “fragmentāru” pieeju, saskaņā ar kuru ir tikusi novērtēta pārklāšanās katrā atsevišķā tirgū, bet nav tikusi ņemta vērā darījuma iedarbība uz visiem konkrētajiem tirgiem globālākā mērogā, kā Tiesa bija darījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
.
Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai pamatotu ceturto pamatu, balstās uz nepareizu premisu. Komisijas paziņojumā par veicamajiem korektīvajiem pasākumiem saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 447/98 (
OV 2001, C 68, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “paziņojums par korektīvajiem pasākumiem”) esot vienīgi prasīta konkurences “atjaunošana” vai “saglabāšana”, lai šie līdzekļi varētu nodrošināt to, ka konkurences līmenis, kas pastāvēja pirms attiecīgās koncentrācijas, tiek saglabāts vai atjaunots. Tomēr runa neesot par šī konkurences līmeņa uzlabošanu tirgus inženierijas vai ekonomikas plānošanas ziņā.
Saistībā ar tālākpārdoto aktīvu pārņēmēja spēju Komisija norāda, ka ar šo argumentu faktiski tiek apstrīdēta faktu analīze, ko veikusi Vispārējā tiesa. Katrā ziņā potenciālais konkurents neesot nekas vairāk kā tirgus dalībnieks, kas vēl nav konkurents attiecīgajā tirgū, bet kuram ir līdzekļi un motivācija tajā ienākt. Šajā lietā
Éditis
esot autonoms uzņēmums, kuram ir visi aktīvi, kas nepieciešami, lai kļūtu par konkurentu attiecīgajā tirgū, proti, 80 % no strīdus aktīviem, kā arī savas pārvaldes, vadības un loģistikas struktūras. Vispārējā tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka finanšu pārņēmējam obligāta nebija nepieciešamā pieredze, jo tas varēja izmantot pašreizējos
Éditis
vadītājus.
Pakārtoti Komisija norāda, ka situācija šajā lietā skaidri atšķiras no situācijām, kurās sākotnējo pārņēmēju ir izvēlējusies Komisija. Šajā pēdējā gadījumā runa esot par situācijām, kurās pārdotie aktīvi paši par sevi nav dzīvotspējīgs tirgus dalībnieks, bet tomēr tādi varētu būtu pārņēmēja dēļ. Tomēr tā tas neesot attiecīgās koncentrācijas gadījumā, kurā
Éditis
esot dzīvotspējīgs tirgus dalībnieks, kurš aktīvi darbojas attiecīgajos tirgos un kuram ir visi nepieciešamie resursi, lai konkurētu ar
Lagardère
.
Odile Jacob
arguments par nedominējošā duopola specifiskumu neesot atbilstošs, jo šis elements neesot viens no kritērijiem, kas izklāstīti paziņojumā par korektīvajiem pasākumiem, saistībā ar galīgā pārņēmēja izvēli.
Saistībā ar
Lagardère
saistību juridiski pienācīgo raksturu Komisija uzsver, ka preču zīmju un tirgus daļu aktīvu, kas iepriekš piederēja
VUP
, ļoti ierobežotais perimetrs, kuru saglabā
Lagardère
saskaņā ar savām saistībām, izslēdz to, ka šo pozīciju pievienošana
Lagardère
pozīcijām pirms attiecīgās koncentrācijas radīs portfeļa efektu vai konglomerāta efektu. Preču zīmju apmērs, kā arī stāvokļi dažādos izdevniecību tirgos, kuri
Lagardère
piederēja pirms koncentrācijas, nevarot tikt būtiski palielināti sakarā ar saglabāto strīdus aktīvu pievienošanu, jo
Éditis
preču zīmju apmērs un tirgus daļas pēc saistībām frankofonajos tirgos būtībā esot līdzīgs tam, kas piederēja
VUP
pirms koncentrācijas.
Lagardère
uzsver, ka Regulā Nr. 4064/89 nav nevienas tiesību normas, kurā ir norādīts, ka koncentrācijai vai saistībām, kas no tās izriet, obligāti ir jāizraisa pastāvošās konkurences līmeņa paaugstināšanās. Nevarot tikt pieprasīts, lai šīs saistības ļautu attīstīt konkurenci tā, ka tiek pārsniegta sākotnējā konkurences situācija.
Lagardère
uzskata par nepieņemamiem argumentus par tālākpārdoto aktīvu pārņēmēja izvēles nosacījumu apstiprināšanu.
Attiecībā uz
Lagardère
saistībām un jautājumu par jebkādu tirgus daļu pievienošanas attiecīgo tirgus kopumam nepieļaušanu
Lagardère
norāda, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, pamatojoties uz faktu vērtējumu, ka šīs saistības faktiski izraisa to, ka tiek pietiekami samazināta jaunās vienības ietekme un tiek būtiski samazināts “sortimenta efekta” potenciāls. Saistības, kurām tādējādi ir piekrists, līdz ar to esot pienācīgas.
Tiesas vērtējums
Saistībā ar ceturtā pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka Regulas Nr. 4064/89 2. panta 2. un 3. punkts nosaka Komisijai uzdevumu nodrošināt, ka koncentrācijas, kas ir pakļautas tās kontrolei, nerada vai nepastiprina dominējošo stāvokli, kura sekas būtu tādas, ka tiek būtiski traucēta efektīva konkurence kopējā tirgū vai būtiskā tā daļā.
Līdz ar to Komisijai nav, pretēji tam, ko vēlas norādīt apelācijas sūdzības iesniedzēja, jāizveido perfektas konkurences sistēma un tirgus dalībnieku vietā jāizlemj, kam ir jādarbojas tirgū.
Komisijai saskaņā ar minētās regulas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir jāņem vērā nepieciešamība saglabāt un attīstīt efektīvu konkurenci kopējā tirgū. Runa ir par prasību, kura ir būtisks elements vērtējumā, kas jāveic Komisijai, bet tā nevar grozīt noteikumu, kas definēts minētā panta 2. punktā.
Saistībā ar apgalvoto
Éditis
likvidēšanu, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas nostājai, Vispārējā tiesa nav principā izslēgusi, ka viena no diviem uzņēmumiem, kuri veido nedominējošu duopolu tirgū, pavājināšanās likvidēšanas dēļ var izraisīt to, ka tiek radīts vai pastiprināts otra uzņēmuma dominējošais stāvoklis.
No pārsūdzētā sprieduma 285.–287. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi konstatējusi, ka strīdus aktīvu, kas ir 60 % no
VUP
kopējā apgrozījuma, tālākpārdošana un tas, ka
Lagardère
saglabā atlikušos strīdus aktīvus, proti, attiecīgo pušu sākotnējo stāvokļi dažādajos skartajos nozaru tirgos pats par sevi nebija pietiekams iemesls, lai noteiktu, vai koncentrācija radīja vai pastiprināja dominējošo stāvokli, kura sekas ir būtiska efektīvas konkurences traucēšana kopējā tirgū vai būtiskā tā daļā.
Visbeidzot ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 290. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka
Éditis
likvidēšana nav pamatota, un pārsūdzētā sprieduma 293. punktā tā piebilda, ka katrā ziņā
Nouvel Éditis
konkurētspēja ir atkarīga no tālākpārdoto aktīvu pārņēmēja spējas uzturēt un attīstīt efektīvu konkurenci. Vienīgi tas, ka
Éditis
esot likvidēts, pats par sevi nav kritērijs, lai konstatētu tās potenciālo pavājināšanos tirgū.
Tādēļ ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Saistībā ar ceturtā pamata otro daļu ir jānorāda, ka
Odile Jacob
nevar pamatoti apgalvot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, izvērtējot saistības sakarā ar finanšu pārņēmēja spēju.
Saistībā ar tālākpārdoto aktīvu pārņēmēja izvēli ir jānorāda, ka Komisijai pašai nav jāizvēlas pārņēmējs, kas varētu teorētiski apmierināt perfektas konkurences optimālos nosacījumus konkrētā tirgū.
No paziņojuma par korektīviem pasākumiem 49. punkta izriet, ka, lai garantētu saistību, kurām ir piekrists, efektivitāti, pārdošana pārņēmējam ir pakārtota tam, ka Komisija to iepriekš apstiprina.
Līdz ar to Komisijai ir vienīgi iespēja akceptēt vai neakceptēt pārņēmēju, kas tai ir piedāvāts, un pārbaudīt saskaņā ar paziņojuma par korektīviem pasākumiem 49. punktu, vai tas ir dzīvotspējīgs esošs vai potenciāls konkurents, kurš ir neatkarīgs un nav saistīts ar pusēm un kuram pieder finanšu resursi, ir pierādīta kompetence, un kuram ir stimuls uzturēt un attīstīt nodalīto uzņēmumu kā aktīvu konkurētspējīgu spēku konkurencē ar pusēm.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 341.–343. punktā ir uzskatījusi, ka tālākpārdoto aktīvu pārņēmējs atbilst kritērijiem, kas izklāstīti
Lagardère
saistību 10. punktā.
Turklāt, pat ja finanšu pārņēmējam nav iepriekšējas pieredzes attiecīgajā tirgū, tas var saglabāt pārdotās vienības esošos vadītājus vai pat pievienot citas kompetences, kas pieejamas attiecīgajā nozarē.
Saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa neesot analizējusi tālākpārdoto aktīvu sākotnējā pārņēmēja nominēšanas nosacījumus,
Odile Jacob
apgalvo, ka šo aktīvu dzīvotspēja ir atkarīga no pārņēmēja identitātes, ciktāl tam ir jābūt vismaz tikpat efektīvam konkurentam kā
Lagardère
, lai izvairītos no tā, ka duopola līdzsvara nenovēršamā izjaukšana neizraisa jaunas vienības dominējošā stāvokļa rašanos.
Ir jānorāda, gluži kā to ir darījusi Vispārējā tiesa, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nepierāda, kādā ziņā šajā lietā bija jānominē sākotnējais pārņēmējs.
Paziņojuma par korektīviem pasākumiem 20. punktā ir paredzēts, ka pastāv gadījumi, kad aktīvu pārdošanas dzīvotspēja ir atkarīga no pārņēmēja personības. Šādā gadījumā Komisija apvienošanos neapstiprina, ja vien puses neapņemas nepabeigt paziņoto darbību pirms saistoša pārdošanas līguma noslēgšanas ar sākotnējo pārņēmēju, ko apstiprinājusi Komisija.
Gluži kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 290.–291. punktā,
Éditis
ir dzīvotspējīgs tirgus dalībnieks, kas darbojas attiecīgajos tirgos un kam ir visi nepieciešamie resursi, lai konkurētu ar
Lagardère
. Tādējādi, lai saglabātu aktīvu dzīvotspēju, nebija nepieciešama sākotnējā pārņēmēja nominēšana.
Visbeidzot saistībā ar pēdējo argumentu par
Lagardère
saistību pienācīgo raksturu sakarā ar Komisijas veiktajām konstatācijām par portfeļa efekta un konglomerāta efekta pastāvēšanu ir pietiekami norādīt, ka šis arguments jau ir ticis izvirzīts pirmajā instancē, kā tas izriet no pārsūdzētā sprieduma 296.–300. punkta un kā to Vispārējā tiesa ir izanalizējusi minētā sprieduma 302.–321. punktā.
Odile Jacob
, izmantojot apgalvotās kļūdas tiesību piemērošanā aizsegu, faktiski mēģina apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējā tiesa ir vienīgā instance, kas ir tiesīga, no vienas puses, konstatēt faktus – izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, – un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu. Tādējādi faktu novērtējums nav tiesību jautājums, kas ir pakļauts Tiesas kontrolei, izņemot gadījumu, kad iesniegtie pierādījumi ir tikuši sagrozīti (tostarp skat. 2012. gada 3. maija spriedumu lietā C-289/11 P
Legris Industries
/Komisija, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā
Odile Jacob
nebalstās ne uz apgalvojumiem par Vispārējās tiesas konstatēto faktu nepareizību, kas izriet no lietas materiāliem, ne uz minētajā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd vērtējumu kā tādu, kuru Vispārējā tiesa veikusi saistībā ar faktiem, pierādījumiem un ar tiem saistītajiem argumentiem, un tādējādi faktiski iebilst pret Vispārējās tiesas analīzi par Komisijas līdzekļu atbilstību saistībā ar attiecīgās koncentrācijas portfeļa efektu un konglomerāta efektu pēc pārdošanas, kurai piekritusi
Lagardère
.
Tādēļ ir jāuzskata, ka šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams apelācijas stadijā.
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nav apmierināms, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 184. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, ja apelācija ir nepamatota, Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu un 190. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas procesam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
Odile Jacob
spriedums ir nelabvēlīgs un Komisija, kā arī
Lagardère
ir prasījušas piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Éditions Odile Jacob SAS
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – franču.