CELEX: 62009CJ0530
PVN
Direktīva 2006/112/EK
52. panta a) punkts un 56. panta 1. punkta b) un g) apakšpunkts
Ar nodokli apliekamu darījumu izpildes vieta
Nodokļu piesaiste
Gadatirgus stendu ierīkošana, iznomāšana un montāža

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo
pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 52. panta a) punktu un 56. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Inter‑Mark Group sp. z o.o. sp. komandytowa
(turpmāk tekstā – “
Inter‑Mark
”), atbilstoši Polijas tiesībām dibinātu sabiedrību, kurai piemēro pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) Polijā,
un
Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu
(Poznaņas Nodokļu palātas direktors, turpmāk tekstā – “
Dyrektor
”), kurš rīkojas
Minister Finansów
(finanšu ministrs) vārdā, par vietas, kuru uzskata par pakalpojumu sniegšanas vietu, noteikšanu PVN iekasēšanas nolūkā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīvas 2006/112 45. pantā ir noteikts:
“Pakalpojumiem, kas saistīti ar nekustamo īpašumu, tostarp nekustamā īpašuma aģentu un ekspertu pakalpojumiem, kā arī būvdarbu
sagatavošanas un koordinācijas pakalpojumiem, piemēram, arhitektu un būvdarbu uzraudzības uzņēmumu pakalpojumiem, pakalpojumu
sniegšanas vieta ir vieta, kur atrodas īpašums.”
Šīs direktīvas 52. panta a) punktā ir paredzēts:
“Šādu pakalpojumu sniegšanas vieta ir vieta, kur faktiski notiek šo pakalpojumu sniegšana:
a)      kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai tamlīdzīgi pasākumi, tostarp šādu pasākumu rīkotāju darbība,
un attiecīgā gadījumā papildpakalpojumu sniegšana.”
Minētās direktīvas 56. panta 1. punkta b) un g) apakšpunktā ir noteikts:
“1.      Attiecībā uz turpmāk norādītajiem pakalpojumiem, kurus sniedz pakalpojumu saņēmējiem, kas veic uzņēmējdarbību ārpus Kopienas,
vai nodokļa maksātājiem, kas veic uzņēmējdarbību Kopienā, bet ne pakalpojumu sniedzēja valstī, pakalpojumu sniegšanas vieta
ir vieta, kur ir pakalpojumu saņēmēja saimnieciskās darbības pastāvīgā vieta vai kur tam ir pastāvīga iestāde [pastāvīgs uzņēmums],
kurai [kuram] sniedz pakalpojumu, vai – ja tādu nav – pakalpojumu saņēmēja pastāvīgās adreses [domicila] vieta vai parastā
dzīvesvieta [uzturēšanās vieta]:
[..]
b)      reklāmas pakalpojumi;
[..]
g)      kustama materiālā īpašuma iznomāšana/izīrēšana, izņemot visa veida transportlīdzekļu iznomāšanu/izīrēšanu;
[..].”

Valsts tiesiskais regulējums
2004. gada 11. marta Likuma par pievienotās vērtības nodokli (
Ustawa z dnia 11 marca 2004r. o podatku od towarów i usług
,
Dz. U.
Nr. 54, 535. pozīcija) redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktiem (turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), 27. panta 2. punkta
3. apakšpunkta a) punktā ir noteikts:
“Ar kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai tamlīdzīgiem pasākumiem saistītu pakalpojumu un līdzīgu
pakalpojumu, tādu kā gadatirgi un izstādes, kā arī ar šiem pasākumiem saistītu papildpakalpojumu sniegšanas vieta ir vieta,
kurā pakalpojumi tiek faktiski sniegti [..].”
Likuma par PVN 27. panta 3. punkts ir formulēts šādi:
“Ja 4. punktā minētos pakalpojumus sniedz:
1)      fiziskām personām, juridiskām personām vai organizatoriskām vienībām bez juridiskas personas statusa, kuru juridiskā adrese
vai domicils atrodas trešās valsts teritorijā, vai
2)      nodokļa maksātājiem, kuru juridiskā adrese vai domicils atrodas Kopienā, tomēr citā valstī, nevis pakalpojuma sniedzēja valstī,
tad pakalpojumu sniegšanas vieta ir vieta, kurā pakalpojumu saņēmējam ir viņa uzņēmuma juridiskā adrese, pastāvīgs uzņēmums,
kuram sniedz attiecīgo pakalpojumu, vai – ja tādu nav – tā domicila vieta vai parastā uzturēšanās vieta.”
Atbilstoši Likuma par PVN 27. panta 4. punkta 2) apakšpunktam 3. punkts tiek piemērots konkrēti reklāmas pakalpojumu sniegšanai.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
2009. gada 11. februārī
Inter‑Mark
lūdza
Dyrektor
sniegt rakstisku interpretāciju Likuma par PVN noteikumiem attiecībā uz gadatirgu un izstāžu stendu iznomāšanas pakalpojumu
sniegšanas vietas noteikšanu un šīs vietas noteikšanu, ja šos pašus pakalpojumus sniedz apakšuzņēmējs. No iesniedzējtiesas
nolēmuma izriet, ka daļai, kas attiecas uz apakšuzņēmumu, saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nozīmes.
Savā lūgumā darbību, ko
Inter‑Mark
ir nodomājusi veikt, tā aprakstīja kā gadatirgu un izstāžu stendu nodošanu lietošanā uz noteiktu laiku klientiem, kuri šādos
pasākumos prezentē savas preces vai pakalpojumus. Pirms minētās nodošanas lietošanā parasti notiek projekta izstrāde un vizualizācija.
Vajadzības gadījumā pakalpojumu sniegšana ietver sevī arī stenda daļu pārvadāšanu un pēdējā minētā montāžu gadatirgus vai
izstādes norises vietā. Stendu iznomāšanas pakalpojumi tiek nodrošināti galvenokārt ārvalstu līgumpartneriem, kuru juridiskā
adrese vai domicils atrodas Savienības dalībvalstu vai trešo valstu teritorijā.
Inter‑Mark
tomēr pieļauj, ka varētu sniegt savus pakalpojumus arī savas valsts pārstāvjiem. Attiecīgie stendi ir jānodod lietošanā nomniekiem
tiklab Polijas, kā arī Savienības dalībvalstu un trešo valstu teritorijās. Kad līgums ir izpildīts, pakalpojumu saņēmējiem
šie stendi ir jānodod atpakaļ
Inter‑Mark
.
Kā norāda
Inter‑Mark
, izdevumi par minēto stendu nodošanu lietošanā ir jāpieskaita atlīdzībai, kas izstāžu dalībniekiem ir jāmaksā attiecīgā pasākuma
rīkotājam, lai varētu pēdējā minētajā piedalīties. Šī atlīdzība it īpaši sedz izdevumus, kas ir saistīti ar apgādes pakalpojumiem,
gadatirgus infrastruktūru, kā arī mediju dienesta pakalpojumiem. Savukārt par stenda noformējumu un uzstādīšanu atbild katrs
izstādes dalībnieks, kurš šajā ziņā izmanto
Inter‑Mark
pakalpojumus. Atsevišķos gadatirgos un izstādēs no apmeklētājiem prasīto ieejas maksu saņem vienīgi to rīkotāji.
Savā prasībā
Inter‑Mark
ir precizējusi, ka uzskata, ka tās sniegtie pakalpojumi ir arī reklāmas pakalpojumi Direktīvas 2006/112 nozīmē. Pakārtoti
attiecīgos pakalpojumus varētu kvalificēt arī kā īres, nomas un citus līdzīga rakstura pakalpojumus, kuru priekšmets ir kustams
materiāls īpašums, izņemot transportlīdzekļus.
2009. gada 4. maijā
Dyrektor
, kurš darbojās
Minister Finansów
vārdā, sniedza individuālu interpretāciju, kurā pauda viedokli, ka ir jāuzskata, ka pakalpojumi, uz kādiem attiecas pamata
lieta, atbilstoši Likuma par PVN 27. panta 2. punkta 3. apakšpunkta a) punktam ir sniegti vietā, kurā ir faktiski notikusi
to sniegšana. Lai pamatotu savu interpretāciju,
Dyrektor
uzsvēra, ka reklāma ir pārliecinošās komunikācijas forma, kurā tiek izmantoti paņēmieni un līdzekļi, kuru mērķis ir piesaistīt
uzmanību produktam, pakalpojumam vai idejai. Tomēr
Inter‑Mark
darbība ir nevis šāda komunikācijas forma, bet gan drīzāk ar gadatirgu un izstāžu rīkošanu saistīti papildpakalpojumi.

Inter‑Mark
par šo individuālo interpretāciju iesniedza prasību iesniedzējtiesā. Prasības pamatošanai tā uzsvēra, ka
Dyrektor
veiktā interpretācija ir pretrunā īpaši Direktīvas 2006/112 52. panta a) punktam, 56. panta 1. punkta b) un/vai g) apakšpunktam,
kā arī Tiesas judikatūrai, kāda izriet no 1993. gada 17. novembra spriedumiem lietā C‑68/92 Komisija/Francija (
Recueil
, I‑5881. lpp.), lietā C‑69/92 Komisija/Luksemburga (
Recueil
, I‑5907. lpp.) un lietā C‑73/92 Komisija/Spānija (
Recueil
, I‑5997. lpp.), kā arī no 1996. gada 26. septembra sprieduma lietā C‑327/94
Dudda
(
Recueil
, I‑4595. lpp.), 2003. gada 5. jūnija sprieduma lietā C‑438/01
Design Concept
(
Recueil
, I‑5617. lpp.) un 2006. gada 9. marta sprieduma lietā C‑114/05
Gillan Beach
(Krājums, I‑2427. lpp.), kuri attiecas uz Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
Šādos apstākļos
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“a)      Vai Direktīvas [2006/112] 52. panta a) punkta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumi, kas izpaužas kā izstāžu
un gadatirgu stendu nodošana lietošanā uz noteiktu laiku klientiem, kuri prezentē savu piedāvājumu gadatirgos un izstādēs,
pieder pie šajā tiesību normā minētajiem papildpakalpojumiem, kuri ir saistīti ar gadatirgu un izstāžu rīkošanu, t.i., pakalpojumiem,
kas līdzinās kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības vai izklaides pasākumu rīkošanas pakalpojumiem, kuri tiek aplikti
ar nodokli vietā, kurā tie tiek faktiski sniegti,
b)      vai arī ir jāuzskata, ka runa ir par reklāmas pakalpojumiem, kas atbilstoši Direktīvas [2006/112] 56. panta 1. punkta b) apakšpunktam
tiek aplikti ar nodokli vietā, kurā pakalpojumu saņēmējs pastāvīgi veic savu saimniecisko darbību vai kurā tam ir pastāvīgs
uzņēmums, kam ir sniegts pakalpojums, vai – ja tādu nav – viņa domicila vietā vai parastajā uzturēšanās vietā,
ja šie pakalpojumi ir saistīti ar stendu nodošanu lietošanā uz noteiktu laiku klientiem, kuri prezentē savu piedāvājumu gadatirgos
un izstādēs, turklāt parasti ietver iepriekšēju projekta sagatavošanu un stenda vizualizāciju, kā arī vajadzības gadījumā
stenda sastāvdaļu pārvadāšanu un tā montāžu gadatirgus vai izstādes norises vietā, un pakalpojuma sniedzēja klienti, kas izstāda
savas preces vai pakalpojumus, atsevišķi maksā attiecīgā pasākuma rīkotājam tikai par pašu iespēju piedalīties gadatirgū vai
izstādē atlīdzību, ar kuru tiek segti izdevumi, kas ir saistīti ar apgādes pakalpojumiem, gadatirgus infrastruktūru, mediju
dienesta pakalpojumiem u.c.?
Katrs izstādes dalībnieks ir personīgi atbildīgs par sava stenda noformēšanu un uzstādīšanu un šajā ziņā izmanto aplūkojamos
pakalpojumus, kuri ir jāinterpretē.
Lai piedalītos gadatirgos un izstādēs, rīkotāji prasa no apmeklētājiem ieejas maksu, ko saņem pasākuma rīkotājs, nevis pakalpojuma
sniedzējs.”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2006/112 ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojuma sniegšana,
kas izpaužas kā izstādes stendu ierīkošana, nodošana lietošanā uz noteiktu laiku un vajadzības gadījumā pārvadāšana un montāža,
klientiem, kuri gadatirgos un izstādēs prezentē savas preces un pakalpojumus, ir jāuzskata par papildpakalpojumu, kas ir saistīts
ar kāda no Direktīvas 2006/112 52. panta a) punktā minētajiem pasākumiem rīkošanu vai minētās direktīvas 56. panta 1. punkta
b) apakšpunktā minētajiem reklāmas pakalpojumiem.
Lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi, vispirms ir svarīgi noskaidrot, vai, kā apgalvo
Inter‑Mark
un Komisija, tāda pakalpojumu sniegšana kā tā, kas ir minēta prejudiciālajā jautājumā, var ietilpt Direktīvas 2006/112 56. panta
1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir nolēmusi, ka, lai pārdošanas veicināšanas pasākumu kvalificētu kā reklāmas pakalpojumu
Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta, kura formulējums ir identisks Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta
b) apakšpunkta formulējumam, nozīmē, pietiek ar to, ka tas ietver ziņas nodošanu, kuras mērķis ir informēt sabiedrību par
kādas preces vai pakalpojuma īpašībām vai tā esamību, lai palielinātu tā pārdošanas apjomu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā Komisija/Francija, 18. punkts).
Tas pats attiecas uz ikvienu norisi, kas ir nenošķirama reklāmas kampaņas daļa un līdz ar to palīdz nodot reklāmas ziņu. Tā
tas ir gadījumā, kad tiek izgatavoti atbalsta līdzekļi noteiktai reklāmai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija,
19. punkts).
No tā izriet, ka pakalpojums, kas izpaužas kā gadatirgus vai izstādes stenda izveidošana un nodošana lietošanā uz noteiktu
laiku, ir jāuzskata par reklāmas pakalpojumu Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ja šis stends
tiek izmantots ziņas nodošanai, kuras mērķis ir informēt sabiedrību par pakalpojuma saņēmēja piedāvātās preces vai pakalpojuma
īpašībām vai tā esamību, lai palielinātu tā pārdošanas apjomu, vai ir nenošķirama reklāmas kampaņas daļa un līdz ar to palīdz
nodot reklāmas ziņu. Tas tā ir īpaši tad, ja minētais stends ir atbalsta līdzeklis ziņas nodošanai, ar kuru sabiedrība tiek
informēta par preces esamību vai kvalitāti vai palīdz pārdošanas veicināšanas pasākumu rīkošanā.
Turpretim, ja stends neatbilst šiem nosacījumiem, tad pakalpojums, uz kuru attiecas pamata lieta, nevarētu tikt kvalificēts
kā reklāmas pakalpojums Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē.
Tā kā tādā gadījumā plānotā pakalpojumu sniegšana neietilptu Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas
jomā, turpinājumā būtu svarīgi noskaidrot, vai šis pakalpojums varētu ietilpt šīs direktīvas 52. panta a) punkta piemērošanas
jomā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu, kurus var kvalificēt kā papildpakalpojumus, kuri ir saistīti
ar darbību, kas līdzinās Direktīvas 2006/112 52. panta a) punktā minētajiem pakalpojumiem, starp kuriem iederas gadatirgu
vai izstāžu rīkotāju veiktā darbība, Tiesa ir atzinusi, ka dažādo pakalpojumu kategoriju, kas ir uzskaitītas Sestās direktīvas
9. panta 2. punkta c) apakšpunktā, kura formulējums atbilst Direktīvas 2006/112 52. panta a) punkta formulējumam, īpašā kopīgā
iezīme ir tā, ka šie pakalpojumi parasti tiek sniegti konkrētos pasākumos, un vietu, kurā šie kompleksie pakalpojumi tiek
faktiski veikti, principā ir viegli noteikt, jo šie pasākumi notiek konkrētā vietā (iepriekš minētais spriedums lietā
Gillan Beach
, 24. punkts).
No tā izriet, ka pakalpojumu sniegšana, uz kuru attiecas prejudiciālais jautājums, var tikt kvalificēta kā papildpakalpojums
Direktīvas 2006/112 52. panta a) punkta nozīmē, ja tā ir saistīta ar konkrēta gadatirgus vai izstādes, kas veltīti kultūras,
mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai līdzīgai tēmai, stenda izveidošanu un nodošanu lietošanā uz noteiktu
laiku vai arī tāda stenda izveidošanu un nodošanu lietošanā uz noteiktu laiku, kas atbilst paraugam, kura formu, izmēru, veidojošos
materiālus vai vizuālo izskatu ir noteicis konkrētā gadatirgus vai izstādes rīkotājs.
Kā savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos ir vienbalsīgi uzsvērušas visas ieinteresētās personas, šādā gadījumā stenda, kuru
izmanto specifiska gadatirgus vai izstādes vajadzībām, ierīkošanu un nodošanu lietošanā uz noteiktu laiku ir jāuzskata par
papildpakalpojumu, kas ir saistīts ar šī gadatirgus vai šīs izstādes rīkotāja veikto darbību, kura ietilpst Direktīvas 2006/112
52. panta a) punkta piemērošanas jomā.
Šajā ziņā ir svarīgi, lai stends tiktu nodots lietošanai gadatirgū vai izstādē, kas vienreiz vai atkārtoti norisinās konkrētā
vietā. Faktiski, tā kā Direktīvas 2006/112 52. panta a) punktā ir prasīts, lai PVN tiktu iekasēts vietā, kurā faktiski notiek
šo pakalpojumu sniegšana, šīs tiesību normas piemērošana attiecībā uz tāda stenda nodošanu lietošanā, kurš tiek izmantots
ļoti daudzos gadatirgos vai izstādēs, kas norisinās vairākās dalībvalstīs, riskētu būt pārmērīgi sarežģīta un negatīvi ietekmētu
drošu un pareizu PVN iekasēšanu.
Visbeidzot, pieņemot, ka atsevišķos gadījumos pakalpojumu sniegšana, uz kuru attiecas pamata lieta, neietilptu ne Direktīvas 2006/112
56. panta 1. punkta b) apakšpunkta, ne 52. panta a) punkta piemērošanas jomā, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi,
ir svarīgi noskaidrot, kuras citas minētās direktīvas tiesību normas piemērošanas jomā šis pakalpojums varētu ietilpt.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā minētā pakalpojuma pazīmes, šajos apstākļos būtu jāuzskata, ka stenda materiālo pamatelementu
nodošana lietošanā uz noteiktu laiku pret atlīdzību ir šī pakalpojuma noteicošais elements. Šādā situācijā minētais pakalpojums
ir jākvalificē kā kustama materiāla īpašuma iznomāšana Direktīvas 2006/112 56. panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē. Kā izriet
no šī sprieduma 26. punkta, tas tā ir īpaši tad, ja minētais stends tiek izmantots vairākos gadatirgos vai izstādēs, kas norisinās
dažādās dalībvalstīs.
Jāpiebilst, ka katrā ziņā neatkarīgi no plānotās situācijas pakalpojums, uz kuru attiecas pamata lieta, atšķirībā no tā, ko
ir uzsvērusi Vācijas valdība, nevar tikt uzskatīts par pakalpojumu, kas ir saistīts ar nekustamo īpašumu, Direktīvas 2006/112
45. panta nozīmē.
Faktiski no Tiesas judikatūras izriet, ka tikai pakalpojumi, kuriem ir pietiekami tieša saikne ar nekustamo īpašumu, var ietilpt
minētā 45. panta piemērošanas jomā (pēc analoģijas skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑166/05
Heger
, Krājums, I‑7749. lpp., 24. punkts, attiecībā uz Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju).
Ir jākonstatē, ka pamata lietā plānotajam pakalpojumam nav nekādas tiešas saiknes ar nekustamu īpašumu, un tikai ar faktu,
ka gadatirgus vai izstādes stends ir konkrēti un īslaicīgi jāuzstāda uz nekustama īpašuma vai šāda īpašuma iekšienē, šajā
ziņā nepietiek.
Valsts tiesu, kuras vienīgās ir kompetentas novērtēt faktus, uzdevums ir, ņemot vērā katra atsevišķā gadījuma apstākļus, noteikt
attiecīgā pakalpojuma būtiskās pazīmes, lai veiktu tā kvalifikāciju, ņemot vērā Direktīvu 2006/112.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2006/112 ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojuma
sniegšana, kas izpaužas kā gadatirgus vai izstādes stenda ierīkošana, nodošana lietošanā uz noteiktu laiku un vajadzības gadījumā
pārvadāšana un montāža, klientiem, kuri gadatirgos un izstādēs prezentē savas preces vai pakalpojumus, varētu ietilpt:
–        šīs direktīvas 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā, ja šis stends ir izveidots vai tiek izmantots reklāmas
nolūkos;
–        minētās direktīvas 52. panta a) punkta piemērošanas jomā, ja minētais stends ir ierīkots un nodots lietošanā konkrētā gadatirgū
vai izstādē, kas veltīti kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai līdzīgai tēmai, vai tas atbilst paraugam,
kura formu, izmēru, veidojošos materiālus vai vizuālo izskatu ir noteicis konkrētā gadatirgus vai izstādes rīkotājs;
–        tās pašas direktīvas 56. panta 1. punkta g) apakšpunkta piemērošanas jomā, ja tā paša stenda materiālo pamatelementu nodošana
lietošanā uz noteiktu laiku pret atlīdzību ir minētā pakalpojuma noteicošais elements.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu ir jāinterpretē tādējādi,
ka pakalpojuma sniegšana, kas izpaužas kā gadatirgus vai izstādes stenda ierīkošana, nodošana lietošanā uz noteiktu laiku
un vajadzības gadījumā pārvadāšana un montāža, klientiem, kuri gadatirgos un izstādēs prezentē savas preces vai pakalpojumus,
varētu ietilpt:
–
šīs direktīvas 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomā, ja šis stends ir izveidots vai tiek izmantots reklāmas
nolūkos;
–
minētās direktīvas 52. panta a) punkta piemērošanas jomā, ja minētais stends ir ierīkots un nodots lietošanā konkrētā gadatirgū
vai izstādē, kas veltīti kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai līdzīgai tēmai, vai tas atbilst paraugam,
kura formu, izmēru, veidojošos materiālus vai vizuālo izskatu ir noteicis konkrētā gadatirgus vai izstādes rīkotājs;
–
tās pašas direktīvas 56. panta 1. punkta g) apakšpunkta piemērošanas jomā, ja tā paša stenda materiālo pamatelementu nodošana
lietošanā uz noteiktu laiku pret atlīdzību ir minētā pakalpojuma noteicošais elements.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – poļu.