CELEX: 62010CJ0381
Industriālā politika
Pārtikas produktu higiēna
Regula (EK) Nr. 852/2004
Izlietnes ierīkošana pārtikas produktus tirgojoša uzņēmuma tualetēs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 852/2004 par
pārtikas produktu higiēnu (OV L 139, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 13. nod., 34. sēj., 319. lpp., un labojums
– OV L 226, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”) II pielikuma I nodaļas 4. punkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Astrid Preissl KEG
un
Landeshauptmann von Wien
(Vīnes federālās zemes ministru prezidents) par lēmumu jautājumā par izlietnes ierīkošanu prasītājas pamatlietā vadītā uzņēmuma,
kurā tiek tirgoti pārtikas produkti, personāla tualetē.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Regulas preambulas 7. apsvērumā ir noteikts:
“Jauno vispārējo un īpašo higiēnas noteikumu galvenais mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa patērētāju aizsardzību pārtikas
nekaitīguma ziņā.”
Regulas 1. panta ar virsrakstu “Piemērošanas joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula nosaka vispārīgus pārtikas produktu higiēnas noteikumus pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem, īpaši
ņemot vērā šādus principus:
a)      galvenie atbildīgie par pārtikas nekaitīgumu ir pārtikas apritē iesaistītie tirgus dalībnieki;
[..]
d)      pēc
HACCP
[risku un kritisko kontroles punktu analīzes principi] principiem izveidoto procedūru vispārējai īstenošanai un labas higiēnas
prakses piemērošanai jāpastiprina pārtikas apritē iesaistīto tirgu[s] dalībnieku atbildība;
[..].”
Saskaņā ar Regulas 2. panta 3. punktu:
“Šīs regulas pielikumos izteicieni “vajadzības gadījumā”, “attiecīgā gadījumā”, “atbilstoši” un “pietiekami” attiecīgi nozīmē
vajadzības gadījumā, attiecīgā gadījumā, atbilstoši vai pietiekami, lai sasniegtu šīs regulas mērķus.”
Regulas 4. panta ar virsrakstu “Vispārīgās un īpašās higiēnas prasības” 2. punktā ir noteikts:
“Pārtikas apritē iesaistītie tirgus dalībnieki, kas darbojas kādā no pārtikas ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmiem
pēc tiem posmiem, uz ko attiecas 1. punkts, izpilda II pielikumā noteiktās vispārīgās higiēnas prasības [..].”
Regulas 5. panta ar virsrakstu “Riska analīze un kritiskie kontrolpunkti” 1. un 2. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
“1.      Pārtikas apritē iesaistītie tirgus dalībnieki ievieš, īsteno un saglabā saskaņā ar
HACCP
principiem izveidotu pastāvīgu procedūru vai procedūras.
2.
HACCP
principi, kas minēti 1. punktā, ietver:
a)      tādu apdraudējumu noteikšanu, kas jāaizkavē, jānovērš vai jāsamazina līdz pieļaujamam līmenim;
[..].”
Regulas II pielikuma ar virsrakstu “Vispārīgās higiēnas prasības visiem pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem
(izņemot gadījumus, kad piemērojams I pielikums)” I nodaļā ar virsrakstu “Vispārīgas prasības attiecībā uz uzņēmumu telpām,
kur uzglabā pārtiku (kas nav minētas III nodaļā)” ietvertais 4. punkts ir formulēts šādi:
“Jābūt pieejamam atbilstošam skaitam izlietņu, kas piemēroti izvietotas un paredzētas roku tīrīšanai [mazgāšanai]. Izlietnes
roku tīrīšanai [mazgāšanai] jāapgādā ar tekošu karsto un auksto ūdeni, materiāliem roku tīrīšanai [mazgāšanai] un higiēniskai
nosusināšanai. Vajadzības gadījumā pārtikas [pārtikas produktu] mazgāšanas iekārtas jānovieto atsevišķi no roku mazgāšanas
iekārtām.”

Valsts tiesiskais regulējums
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar Likuma par pārtikas produktu nekaitīgumu un patērētāju aizsardzību (
Lebensmittelsicherheits- und Verbraucherschutzgesetz
,
BGBl
. I, 13/2006) 39. panta 1. punkta 13) apakšpunktu, konstatējot pārtikas produktiem piemērojamā tiesiskā regulējuma pārkāpumus,
Landeshauptmann
, atbilstoši pārkāpuma iedabai un ņemot vērā samērīguma principu, veic vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nepilnību vai samazinātu
risku, vajadzības gadījumā vienlaikus nosakot atbilstošu termiņu, kā arī vajadzīgās prasības vai pamatnoteikumus. Šie pasākumi
var attiekties it īpaši uz būvniecības, kā arī tehnisku un iekārtu uzlabojumu veikšanu. Šo pasākumu izmaksas sedz uzņēmējs.
Saskaņā ar minētā likuma 90. panta 3. punkta 1) apakšpunktu ikviens, kurš pārkāpj tā 96. un 97. panta noteikumus, izdara administratīvu
pārkāpumu, par ko rajona pārvaldes iestāde piemēro naudas sodu summā līdz EUR 20 000, kas atkārtota pārkāpuma gadījumā var
sasniegt EUR 40 000, un šī naudas soda nesamaksas gadījumā ir sodāms ar to aizstājošu brīvības atņemšanas sodu uz laiku līdz
sešām nedēļām.

Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Ar 2010. gada 10. marta lēmumu
Landeshauptmann von Wien
prasītājai pamatlietā ir noteicis pienākumu tās vadītā uzņēmuma personāla tualetēs ierīkot izlietni ar karsta un auksta ūdens
padevi, ziepju rezervuāru un papīra dvieļu turētāju roku higiēniskai nosusināšanai. Ticis arī noteikts, ka ūdenskrāni nedrīkst
būt darbināmi ar rokām.
Izskatot prasību par šo lēmumu, iesniedzējtiesa noraidīja Austrijas iestāžu interpretāciju, ka tikai tāda izlietne, kas ir
ierīkota tualetē, esot izlietne Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkta izpratnē. Tā uzskata, ka šāds papildu nosacījums
minētās regulas tekstā nav ietverts.
Minētā tiesa tomēr norāda, ka šajā gadījumā šāds vērtējums nav pietiekams, lai tā varētu izspriest tajā izskatāmo lietu kopumā,
jo tai kā pārsūdzības instancei arī pašai ir jāpārbauda, vai attiecīgās iekārtas atbilst minētā 4. punkta prasībām.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vērš uzmanību uz to, ka minētajā uzņēmumā, kas ir ēdināšanu, izņemot grauzdiņus, tikpat kā vispār
nenodrošinošs bārs, ir ar karsta ūdens padevi aprīkota izlietne, kuru jebkurā brīdī var izmantot roku mazgāšanai, bet kura
tiek izmantota arī trauku mazgāšanai. Tā šaubās, vai šī izlietne atbilst no Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkta izrietošajām
prasībām.
Iesniedzējtiesa paskaidro, ka, ņemot vērā, ka prasītājas pamatlietā vadītajā uzņēmumā tikpat kā vispār netiek pagatavoti svaigi
pārtikas produkti, ir jāpieņem, ka šādā situācijā minētā 4. punkta pēdējā teikuma noteikumi nav piemērojami.
Iesniedzējtiesa tomēr šaubās, vai termins “Handwaschbecken” Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkta izpratnē attiecas uz
visām ar karsta ūdens padevi aprīkotām iekārtām, kurās var mazgāt rokas, vai, ņemot vērā šā 4. punkta redakciju vācu valodā,
kurā ir rodams termins “Handwaschbecken”, šajā normā ir noteikts, ka izlietnei jābūt paredzētai vienīgi roku mazgāšanai. Turklāt
tai nav skaidrs, vai minētajā punktā ir atļauts prasīt, lai izlietne un iekārta roku nosusināšanai darbotos, nepieskaroties
tām.
Uzskatot, ka tajā izskatāmās lietas izspriešanai ir vajadzīga minētā 4. punkta interpretācija,
Unabhängiger Verwaltungssenat Wien
[Vīnes federālās zemes Neatkarīgais administratīvais senāts] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus
jautājumus:
“1)      Vai [Regulas] II pielikuma I nodaļas 4. punkta prasība, atbilstoši kurai “jābūt pieejamam atbilstošam skaitam izlietņu, kas
[..] jāapgādā ar tekošu karsto un auksto ūdeni”, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar vācu valodā lietoto terminu “Handwaschbecken”
saprotama ikviena (ar karsta ūdens padevi aprīkota) roku tīrīšanas iekārta vai tikai izlietne, kas ir paredzēta vienīgi roku
mazgāšanai?
2)      Pēc kādiem kritērijiem ir jāizvērtē, vai ir izpildīts [Regulas] II pielikuma I nodaļas 4. punktā paredzētais higiēnas nosacījums,
kas izteikts, piemēram, ar prasību, ka jābūt arī “materiāliem roku tīrīšanai un higiēniskai nosusināšanai”? Vai šajā pielikumā
noteiktais ir jāinterpretē tādējādi, ka roku nosusināšanas iekārta vai ūdenskrāns tikai tad atbilst [šajā normā] paredzētajām
higiēnas prasībām, ja šo roku nosusināšanas iekārtu vai ūdenskrānu var izmantot nepieskaroties?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar uzdotajiem jautājumiem, kuri jāaplūko vienkopus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas II pielikuma I nodaļas
4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā normā ir noteikts, ka izlietnei tās izpratnē jābūt paredzētai vienīgi roku mazgāšanai
un ka ūdenskrānu, kā arī roku nosusināšanas iekārtu jāvar izmantot nepieskaroties.
Šajā ziņā jānorāda, ka minētajā 4. punktā ir izklāstīts vispārīgs higiēnas noteikums, kas Regulas 4. panta 2. punktā minētajiem
pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem saskaņā ar šo pašu normu ir jāievēro.
Tādējādi šajā 4. punktā, lasot to kopā ar Regulas 4. panta 2. punktu, minētajiem tirgus dalībniekiem ir noteikts pienākums
ievērot skaidri noteiktas prasības par izlietņu esamību un aprīkojumu to uzņēmumā.
Šajā ziņā jākonstatē, pirmām kārtām, ka no pašas Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkta redakcijas nevar secināt, ka izlietnei
šīs normas izpratnē jābūt paredzētai vienīgi roku mazgāšanai un ka ūdenskrānu, kā arī roku nosusināšanas iekārtu jāvar izmantot
nepieskaroties.
Pirmkārt, minētā 4. punkta pēdējā teikumā ir paredzēts, ka “vajadzības gadījumā pārtikas [pārtikas produktu] mazgāšanas iekārtas
jānovieto atsevišķi no roku mazgāšanas iekārtām”. Taču, kā pareizi norāda Čehijas valdība un Eiropas Komisija, šim teikumam
ir jēga tikai tad, ja
a priori
šajā normā minētās izlietnes nav paredzētas vienīgi roku mazgāšanai, bet var tikt izmantotas arī pārtikas produktu mazgāšanai.
Turklāt, kā izriet no Regulas 2. panta 3. punktā ietvertās definīcijas, ar vārdiem “vajadzības gadījumā” domāts “vajadzības
gadījumā [..], lai sasniegtu šīs regulas mērķus”, un tādēļ tie nav jāsaprot tādējādi, kā citstarp norādījusi Īrija, ka vienmēr
jābūt vienīgi roku mazgāšanai paredzētai mazgāšanas iekārtai, ja ir iekārta pārtikas produktu mazgāšanai.
No iepriekš minētā izriet, ka šā 4. punkta vācu valodas redakcijā, uz kuru savā pirmajā jautājumā atsaucas iesniedzējtiesa,
lietoto terminu “Handwaschbecken”, ar kuru atšķirībā no šīs normas citu valodu redakcijās izmantotās terminoloģijas īpaši
tiek norādīts uz roku mazgāšanu, šā punkta kopsakarā nevar interpretēt tādējādi, ka tajā būtu norādīts uz iekārtu, kurai obligāti
jābūt paredzētai vienīgi roku mazgāšanai.
Otrkārt, kā pareizi norāda Čehijas valdība un Komisija, Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkta formulējumā netiek prasīts,
ka ūdenskrānu, kā arī roku nosusināšanas iekārtu jāvar izmantot nepieskaroties. Proti, ņemot vērā minētajā normā lietotā termina
“higiēnisks” iedabu, šā veida prasība nav vispārināma neatkarīgi no katra gadījuma apstākļiem.
Otrām kārtām, plašākā kontekstā, kurā aplūkojams minētais 4. punkts un kas turklāt ir ņemams vērā interpretācijas mērķiem
(šajā ziņā skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑116/10
Feltgen
un
Bacino Charter Company
, Krājumā vēl nav publicēts, 12. punkts un tajā minētā judikatūra), kā pareizi norāda Čehijas valdība un Komisija, vērība
jāpievērš Regulas 5. pantam.
Saskaņā ar minētā 5. panta 1. punktu pārtikas apritē iesaistītajiem tirgus dalībniekiem ir jāievieš, jāīsteno un jāsaglabā
kāda vai vairākas saskaņā ar
HACCP
principiem izveidotas procedūras. Viens no šiem principiem ir Regulas 5. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētais princips,
ka jānosaka ikviens apdraudējums, kas jāaizkavē, jānovērš vai jāsamazina līdz pieļaujamam līmenim.
Kā izriet citstarp no Regulas 1. panta 1. punkta a) un d) apakšpunkta, tās 5. panta 1. punktā paredzētajā pienākumā izpaužas
Savienības likumdevēja mērķis noteikt, ka galvenā atbildība par pārtikas nekaitīgumu gulstas uz pārtikas apritē iesaistītajiem
tirgus dalībniekiem.
Šajā ziņā jāatgādina, ka papildus no Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punktā skaidri izrietošajām prasībām vajadzības gadījumā,
protams, var būt vajadzīgas arī citas prasības, lai sasniegtu pamatmērķi, kuru likumdevējs, pieņemot Regulu, ir tiecies sasniegt
un kas, kā izriet no tās preambulas septītā apsvēruma, ir “nodrošināt augsta līmeņa patērētāju aizsardzību pārtikas nekaitīguma
ziņā”.
Tomēr, ņemot vērā mērķi, kura dēļ minētais likumdevējs Regulā ir ietvēris 5. pantu, kā atgādināts šā sprieduma 28. punktā,
jāuzskata, ka tamlīdzīgas papildu prasības vajadzības gadījumā izriet drīzāk no šā panta piemērošanas konkrētā gadījumā, ņemot
vērā attiecīgās lietas īpašos apstākļus, nevis neatkarīgi no šiem apstākļiem – vispārīgi no Regulas II pielikuma I nodaļas
4. punkta.
Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas II pielikuma I nodaļas 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā
normā nav noteikts, nedz ka izlietnei tās izpratnē jābūt paredzētai vienīgi roku mazgāšanai, nedz ka ūdenskrānu, kā arī roku
nosusināšanas iekārtu jāvar izmantot nepieskaroties.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 852/2004 par pārtikas produktu higiēnu II pielikuma I nodaļas
4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā normā nav noteikts, nedz ka izlietnei tās izpratnē jābūt paredzētai vienīgi roku
mazgāšanai, nedz ka ūdenskrānu, kā arī roku nosusināšanas iekārtu jāvar izmantot nepieskaroties.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.