CELEX: 62009CJ0506
Recurs
Uniune vamală
Regulamentele (CEE) nr. 2913/92 și (CEE) nr. 2454/93
Remiterea taxelor la import
Încărcături de tutun și de alcool etilic nedenaturat destinate unor țări terțe
Fraudă comisă de un angajat al societății supuse plății

Prin recursul formulat, Republica Portugheză solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 23 septembrie 2009, Transnáutica/Comisia (T-385/05, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-a anulat Decizia REM 05/2004 a Comisiei din 6 iulie 2005 de refuz al rambursării și al remiterii anumitor taxe la import către Transnáutica – Transportes e Navegação SA (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
Regimul de tranzit comunitar extern
În temeiul articolelor 37, 91 și 92 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”), mărfurile necomunitare introduse în Comunitatea Europeană, care în loc să fie supuse imediat taxelor la import sunt plasate sub regimul de tranzit comunitar extern, pot circula sub supraveghere vamală pe teritoriul vamal comunitar și nu vor fi puse în liberă circulație decât la biroul vamal de la locul lor de destinație.
Titularul regimului de tranzit comunitar extern este definit de Codul vamal ca fiind „principalul obligat”. În această calitate, el răspunde pentru prezentarea mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și pentru respectarea dispozițiilor referitoare la regimul de tranzit comunitar (articolul 96 din Codul vamal). Aceste obligații iau sfârșit la data prezentării mărfurilor și documentelor aferente la biroul de destinație (articolul 92 din Codul vamal).
În temeiul articolelor 341, 346, 348, 350, 356 și 358 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (
JO L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „regulamentul de aplicare”), mărfurile în cauză trebuie, mai întâi, prezentate la biroul vamal de plecare însoțite de declarația T1. Biroul de plecare stabilește termenul în care mărfurile trebuie prezentate la biroul vamal de destinație, înscrie datele necesare pe declarația T1, reține exemplarul care îi este destinat și înapoiază celelalte exemplare ale declarației T1 principalului obligat. Mărfurile se transportă sub acoperirea exemplarelor din documentul T1. După prezentarea mărfurilor, biroul de destinație adnotează exemplarele documentului T1 în funcție de controlul efectuat și returnează neîntârziat o recipisă. Articolul 361 și următoarele din regulamentul de aplicare, versiunea aplicabilă în cauză, precizează că o recipisă, care este eliberată de biroul de destinație la cererea persoanei care prezintă exemplarele declarației de tranzit, denumite „exemplarele 4 și 5”, trebuie să fie trimisă biroului de plecare prin intermediul unui organism central.
Supravegherea vamală la care sunt supuse mărfurile transportate sub regimul de tranzit comunitar extern ia sfârșit atunci când mărfurile sunt puse în liberă practică, în mod special prin plata taxelor la import [articolul 37 alineatul (2) și articolul 79 din Codul vamal]. Dacă mărfurile sunt sustrase de sub supravegherea vamală, aceasta dă naștere imediat datoriei vamale la import [articolul 203 alineatele (1) și (2) din Codul vamal]. Debitorul acesteia este, pe lângă persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală, în mod special, persoana care trebuia să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri [articolul 203 alineatul (3) și articolul 213 din Codul vamal], mai precis principalul obligat.
În temeiul articolului 379 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, în cazul în care un transport de mărfuri nu a fost prezentat la biroul de destinație și nu se poate stabili locul în care s-a comis infracțiunea sau neregula, biroul de plecare îi notifică acest lucru principalului obligat cât mai curând posibil și, în orice caz, înainte de sfârșitul celei de a unsprezecea luni de la data înregistrării declarației de tranzit comunitar.
Garanția globală a cuantumului datoriei vamale
Conform articolului 94 alineatul (1) din Codul vamal, principalul obligat este ținut să constituie o garanție pentru asigurarea plății datoriei vamale sau a celorlalte impuneri care pot lua naștere în ceea ce privește mărfurile. Articolul 191 din același cod precizează în această privință că, la cererea debitorului sau a potențialului debitor, autoritățile vamale permit constituirea unei garanții globale care să acopere două sau mai multe operațiuni pentru care a luat sau poate lua naștere o datorie vamală.
În temeiul articolului 198 din Codul vamal, atunci când autoritățile vamale constată că garanția constituită nu asigură plata datoriei vamale sau că aceasta nu mai este sigură sau suficientă pentru asigurarea plății în termenul prevăzut, ele solicită debitorului sau potențialului debitor, la alegerea sa, să constituie o garanție suplimentară sau să înlocuiască garanția inițială cu o garanție nouă.
Astfel cum s-a prevăzut la articolul 361 din regulamentul de aplicare, cuantumul garanției globale se fixează la cel puțin 30 % din drepturile și celelalte impuneri exigibile sau la un nivel egal cu cuantumul total al drepturilor și al celorlalte impuneri exigibile, atunci când acesta trebuie să acopere operațiunile de tranzit comunitar extern privind, printre altele, mărfurile cuprinse în anexa 53 la același regulament, printre care se numără țigările și alcoolul. În acest caz, autoritățile vamale pot stabili cuantumul garanției la 50 % din valoarea drepturilor și a celorlalte impuneri exigibile.
Garanția globală se constituie la un birou de garanție, care stabilește cuantumul cauțiunii, acceptă angajamentul garantului și eliberează autorizația care îi permite principalului obligat să desfășoare, în limitele cauțiunii, orice operațiune de tranzit comunitar, indiferent de biroul de plecare. În acest scop, fiecărei persoane care a obținut un acord prealabil i se eliberează un certificat de cauțiune (articolul 362 din regulamentul de aplicare). La eliberarea certificatului de cauțiune sau la orice dată pe durata valabilității acestuia, principalul obligat, pe propria răspundere, desemnează pe versoul certificatului persoanele abilitate să semneze declarațiile de tranzit comunitar în numele său. El poate șterge în orice moment numele unei persoane abilitate (articolul 363 din regulamentul de aplicare). Conform articolului 364 din regulamentul de aplicare, orice persoană înscrisă pe versoul certificatului de cauțiune prezentat la un birou de plecare este considerată ca fiind reprezentantul abilitat al principalului obligat.
Remiterea taxelor la import
Întrucât cererea de remitere a taxelor la import a fost introdusă la 27 septembrie 2004, dreptul aplicabil este capitolul 3 al titlului IV din partea IV a regulamentului de aplicare, în versiunea în vigoare la acel moment, care cuprinde dispozițiile specifice referitoare la aplicarea articolului 239 din Codul vamal.
Articolul 239 din Codul vamal are următorul cuprins:
„(1)   Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și 238:
—
care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
—
care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.
(2)   Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal corespunzător […]”.
Istoricul cauzei
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (denumită în continuare „Transnáutica”) este o societate portugheză de transport care are statutul de destinatar agreat pentru perioada în cursul căreia au fost realizate în cadrul regimului de tranzit comunitar extern operațiunile în litigiu, supuse taxelor vamale.
Între 14 aprilie și 12 octombrie 1994, vama din Xabregas (Portugalia) a emis, în calitate de birou vamal de plecare, 68 de declarații de tranzit, în care Transnáutica era principalul obligat pentru punerea în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii a 64 de transporturi de tutun și a 4 transporturi de alcool etilic nedenaturat, acestea făcând obiectul regimului de tranzit comunitar extern. Unele dintre „exemplarele 5” ale celor 68 de declarații de tranzit T1 nu au fost returnate niciodată la biroul vamal de plecare, în timp ce altele au ajuns la biroul vamal de plecare purtând ștampile și semnături despre care s-a descoperit ulterior că erau falsificate.
Începând cu luna august 1994, autoritățile portugheze au primit ordinul de a supraveghea anumite camioane și circulația mărfurilor pe care acestea le transportau pentru a descoperi proveniența ștampilelor false de pe unele dintre „exemplarele 5” ale declarațiilor T1.
Între luna ianuarie 1995 și luna ianuarie 1996, autoritățile portugheze au transmis Transnáutica copii ale declarațiilor T1, solicitându-i, pe de o parte, să facă dovada faptului că acționase în mod reglementar și legal în cursul procedurii de tranzit comunitar extern și, pe de altă parte, să achite datoriile vamale corespunzătoare, întrucât era desemnată drept principalul obligat pentru declarațiile de tranzit extern în litigiu. În plus, certificatul de garanție fusese emis pe numele acestei societăți.
În scrisoarea sa din 23 martie 1995, Transnáutica a răspuns că nu avea cunoștință de aceste operațiuni de tranzit de țigări și de alcool etilic realizate în numele său. Astfel, ea a descoperit numai în urma unei anchete interne că unul dintre angajații săi acționase în mod fraudulos, semnând, fără știrea sa, declarații T1 pentru operațiuni de contrabandă.
Angajatul respectiv a fost concediat și ulterior a fost declarat vinovat de abuz de încredere în formă continuată printr-o hotărâre a Tribunal Criminal de Lisboa (Tribunalul penal din Lisabona, Portugalia), pronunțată în luna decembrie 1999. În ceea ce privește Transnáutica, cercetarea penală inițiată împotriva sa a fost încheiată în luna septembrie 2005, pentru motivul că nu a avut cunoștință de faptele angajatului său și că reprezentanții săi nu au fost implicați în frauda în cauză.
La 17 noiembrie 2003, Transnáutica a solicitat autorităților portugheze rambursarea și remiterea datoriei vamale. Conform articolului 906 și următoarele din regulamentul de aplicare, prin scrisoarea din 27 septembrie 2004, guvernul portughez a transmis această cerere Comisiei Comunităților Europene, care, prin scrisoarea din 23 decembrie 2004, a informat această societate cu privire la intenția sa de a respinge cererea în urma unei analize preliminare a dosarului. Transnáutica a avut posibilitatea să consulte dosarul la Comisie la 19 ianuarie 2005 și prin scrisoarea din aceeași zi i-a comunicat poziția sa cu privire la intenția exprimată.
La 6 iulie 2005, conform articolului 907 din regulamentul de aplicare, Comisia a adoptat decizia în litigiu, notificată Transnáutica la 12 august 2005 prin scrisoarea Ministerului Finanțelor și al Administrației Publice portughez, decizie prin care s-a respins cererea respectivă și prin care s-a declarat că remiterea și rambursarea datoriei vamale nu se justificau pentru motivul că această societate nu se afla într-o situație specială prevăzută la articolul 239 din Codul vamal.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 octombrie 2005, Transnáutica a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În susținerea acțiunii formulate, Transnáutica a invocat cinci motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea unor norme fundamentale de procedură, în al doilea rând, pe o eroare vădită de apreciere în aplicarea articolului 239 din Codul vamal, în al treilea rând, pe o motivare insuficientă, încălcându-se articolul 253 CE, în al patrulea rând, pe o încălcare a principiilor bunei administrări și respectării dreptului la apărare, precum și, în al cincilea rând, pe o încălcare a principiului proporționalității.
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că, în cadrul aprecierii sale, Tribunalul nu a examinat decât cel de al treilea aspect al celui de al doilea motiv invocat în sprijinul acțiunii, prin care Transnáutica susținea că autoritățile vamale portugheze nu își respectaseră obligațiile referitoare la garanția globală pe care o constituise pentru a-și acoperi operațiunile de tranzit.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu și a obligat Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
Tribunalul a constatat la punctul 44 din hotărârea atacată că, în temeiul articolelor 191 și 198 din Codul vamal, atunci când autoritățile vamale constată că garanția constituită nu asigură plata datoriei vamale sau că aceasta nu mai este sigură sau suficientă pentru asigurarea plății în termenul prevăzut, ele solicită debitorului sau potențialului debitor, la alegerea sa, să constituie o garanție suplimentară sau să înlocuiască garanția inițială cu o garanție nouă.
În acest sens, la punctul 45 din hotărârea atacată Tribunalul s-a pronunțat după cum urmează:
„Acțiunea și controlul autorităților vamale naționale competente sunt esențiale, nu numai la momentul constituirii certificatului de garanție, ci și ori de câte ori o garanție globală, destinată să acopere o serie de operațiuni de tranzit, este utilizată pentru efectuarea și acoperirea acestora.”
La punctele 46-48 din hotărârea atacată, Tribunalul a analizat situația de fapt în cauză în ceea ce privește garanția globală constituită de Transnáutica și a constatat că autoritățile vamale acceptaseră o garanție insuficientă pentru cele 68 de declarații T1 în cauză. La punctul 48 Tribunalul s-a pronunțat după cum urmează:
„Trebuie să se constate că autoritățile vamale portugheze au acceptat o garanție insuficientă pentru cele 68 de declarații T1 în cauză. Astfel cum [Transnáutica] a arătat în ședință, fără să fie contrazisă de Comisie, ținând seama de toate declarațiile T1 eliberate în aceeași zi, garanția globală nu a acoperit niciodată mai mult de 7,29 % din drepturi și impuneri. În schimb, dacă fiecare dintre declarații este analizată în mod separat, certificatul de garanție nu ar acoperi ansamblul drepturilor exigibile decât în trei dintre declarațiile în cauză. În această ipoteză, trebuie să se considere totuși că la aceeași dată fuseseră emise și alte declarații T1, fără acoperirea adecvată a unei garanții.”
La punctul 49 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut cele ce urmează:
„Dacă autoritățile portugheze ar fi verificat, la momentul emiterii declarațiilor T1, că valoarea drepturilor și a celorlalte impuneri care pot lua naștere pentru fiecare încărcătură era acoperită de garanția globală constituită de reclamantă, cele 68 de declarații T1 nu ar fi putut fi emise.”
La punctul 50 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul Comisiei potrivit căruia nu ar exista nicio legătură de cauzalitate între nașterea datoriei vamale și acceptarea unui certificat de garanție globală nevalid din cauza valorii sale reduse, înainte de a constata, la același punct, că„acceptarea, la momentul emiterii declarațiilor T1, a unei garanții prea reduse și al cărei cuantum în mod evident nu putea acoperi ansamblul drepturilor și al celorlalte impuneri exigibile constituie un viciu în procedura de emitere a declarațiilor T1”.
La punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, Tribunalul a confirmat importanța garanției globale pentru buna funcționare a regimului de tranzit comunitar extern. În acest sens, Tribunalul a considerat că intervenția autorităților vamale naționale competente, în cadrul emiterii declarațiilor T1, constituie o etapă fundamentală a procedurii care poate permite să se identifice neregulile eventuale.
Tribunalul a constatat la punctele 54 și 55 din hotărârea atacată că Transnáutica își luase precauții suficiente pentru a evita posibilitatea derulării unor operațiuni de tranzit de o valoare importantă utilizând garanția globală și că lipsa unui control efectuat de autoritățile vamale într-un stadiu inițial și fundamental al procedurii de tranzit comunitar extern permisese emiterea a 68 de declarații T1, neacoperite de certificatul de garanție, și realizarea unor acte frauduloase fără știrea acestei societăți, care aplicase toate mecanismele pentru prevenirea abuzurilor în utilizarea garanției.
La punctele 56 și 57 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat obligațiile autorităților vamale privind aprecierea cuantumului garanției. În acest context, Tribunalul a considerat că cunoașterea operatorului economic și faptul că Transnáutica nu comercializase anterior mărfuri sensibile, precum tutunul sau alcoolul etilic, sunt circumstanțe care ar fi trebuit să atragă în mod special atenția acestor autorități, iar nu, astfel cum a susținut Comisia, să justifice o simplificare a controalelor. În aceste împrejurări, Tribunalul s-a pronunțat la punctul 58 din hotărârea respectivă după cum urmează:
„[...] atribuirea în sarcina [Transnáutica] a unei datorii vamale rezultate din alegerile acestor autorități, legate, eventual, de cercetarea infracțiunilor, ar fi de natură să aducă atingere finalității clauzei de echitate care se află la baza articolului 905 din regulamentul de aplicare, întrucât [Transnáutica] era pusă astfel într-o situație specială, care ar depăși riscul comercial obișnuit inerent activității sale economice (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții [din 7 septembrie 1999,] De Haan, [
C-61/98, Rec., p. I-5003
], [punctul 53], și Hotărârea din 18 octombrie 2007, Nordspedizionieri di Danielis Livio și alții/Comisia,
C-62/05 P, Rep., p. I-8647
, punctul 51, precum și Hotărârea [Tribunalului din 11 iulie 2002,] Hyper/Comisia, [
T-205/99, Rec., p. II-3141
, punctul 95])”.
În temeiul acestor considerații, Tribunalul s-a pronunțat la punctele 59-61 din hotărârea atacată după cum urmează:
„59
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că lipsa de diligență a autorităților vamale portugheze, în momentul realizării misiunii lor de control, care precedă emiterea declarațiilor T1, în special în ceea ce privește stabilirea și controlul cuantumului garanției globale, a perturbat sistemul de verificare prevăzut, pentru regimul de tranzit comunitar extern, de Codul vamal și de regulamentul de aplicare și, prin urmare, a privat [Transnáutica] de o ocazie concretă de a descoperi frauda înainte de comiterea acesteia.
Or, această lipsă de diligență este de răspunderea autorităților vamale portugheze și pune [Transnáutica] într-o situație specială care depășește riscul comercial obișnuit inerent activității sale economice.
Din considerațiile precedente rezultă că Comisia a comis o eroare evidentă de apreciere atunci când a reținut inexistența unei situații speciale a [Transnáutica], în ceea ce privește încălcarea obligației de control al validității și al cuantumului garanției globale de către autoritățile vamale portugheze.”
Procedura concomitentă cu recursul și concluziile părților
În același timp cu introducerea prezentului recurs, Republica Portugheză a formulat împotriva hotărârii atacate o cerere de terță opoziție în fața Tribunalului în temeiul articolului 123 din Regulamentul de procedură al acestuia. De asemenea, ea a solicitat Curții să suspende procedura referitoare la acest recurs până la pronunțarea Tribunalului cu privire la cererea sa de terță opoziție.
Prin Ordonanța din 29 aprilie 2010, Curtea a admis respectiva cerere de suspendare. Tribunal a respins cererea de terță opoziție prin Ordonanța din 6 septembrie 2010, Portugalia/Transnáutica și Comisia (T-385/05 TO).
Republica Portugheză solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate și
—
obligarea Transnáutica la plata cheltuielilor de judecată.
Transnáutica solicită Curții:
—
în principal, respingerea recursului ca vădit inadmisibil;
—
în subsidiar, respingerea acestuia ca vădit nefondat și
—
obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de judecată.
Prin cererea depusă la grefa Curții la 23 aprilie 2010, Regatul Spaniei a formulat o cerere de intervenție în prezenta procedură în susținerea concluziilor Republicii Portugheze. Prin Ordonanța președintelui Camerei a cincea a Curții din 20 septembrie 2010, a fost admisă cererea de intervenție a Regatului Spaniei în această procedură.
Cu privire la recurs
Argumentele părților
În susținerea recursului, Republica Portugheză invocă un motiv unic, întemeiat pe o încălcare de către Tribunal a articolului 239 din Codul vamal, pentru motivul că acesta ar fi considerat în mod neîntemeiat că există o situație specială care îndeplinește condițiile de rambursare prevăzute la acest articol. Acest motiv unic este împărțit în trei aspecte prin care Republica Portugheză reproșează Tribunalului faptul că:
—
a încălcat dreptul Uniunii atunci când a statuat că autoritățile vamale portugheze au săvârșit erori în stabilirea și în controlul ulterior al garanției globale care a fost constituită pentru operațiunile de tranzit în cauză;
—
a statuat în mod neîntemeiat că există o legătură de cauzalitate între aceste erori și nașterea ulterioară a datoriei vamale din cauza sustragerii de sub supravegherea vamală a mărfurilor și
—
a concluzionat în mod neîntemeiat că Transnáutica a luat precauțiile necesare pentru a evita utilizarea garanției globale în operațiuni de tranzit de valoare ridicată.
În opinia Republicii Portugheze, trebuie să se considere că în prezenta cauză garanția globală a fost constituită în 1993, mai precis la o dată la care dispozițiile de aplicare ale Codului vamal nu erau încă aplicabile, astfel cum rezultă din articolul 915 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare. La această dată, cuantumul garanției globale ar fi trebuit să fie determinat potrivit normelor stabilite la articolul 34b din Regulamentul (CEE) nr. 1214/92 al Comisiei din 21 aprilie 1992 de stabilire a dispozițiilor de aplicare și a măsurilor de simplificare a regimului de tranzit comunitar (
JO L 132, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 3712/92 al Comisiei din 21 decembrie 1992 (
JO L 378, p. 15
).
În ceea ce privește controlul garanției globale, Republica Portugheză susține că Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii atunci când a statuat că autoritățile vamale aveau obligația de a verifica dacă garanția globală prezentată acoperă cuantumul taxelor la import datorate. În plus, acest stat membru contestă concluzia Tribunalului potrivit căreia, în urma acestei verificări, autoritățile vamale ar fi trebuit să solicite Transnáutica suplimentarea garanției, având în vedere valoarea datoriei vamale care poate lua naștere, ceea ce ar fi condus această societate la descoperirea comportamentului fraudulos al angajatului său.
Republica Portugheză susține că articolul 198 din Codul vamal impune doar ca autoritățile vamale să verifice dacă valoarea taxelor la import datorate eventual depășește cuantumul garanției constituite. În opinia acestui stat membru, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii atunci când a considerat că acest articol impunea biroului vamal obligația de a verifica, cu ocazia operațiunii de tranzit, că garanția globală prezentată acoperă nu numai cuantumul drepturilor menționate, ci și celelalte impuneri care pot fi datorate ulterior.
Pentru aceleași motive, Republica Portugheză susține în cadrul celui de al treilea aspect al motivului unic că este legal să se concluzioneze că măsurile luate de Transnáutica nu ar fi eliminat posibilitatea ca angajatul său să constituie o garanție suplimentară printr-un depozit în numerar care să permită să se acopere cuantumul taxelor la import în cauză și, în consecință, să se realizeze operațiunile de tranzit declarate care se află la originea litigiului.
În memoriul său în răspuns, Transnáutica susține, în primul rând, că motivele invocate în recursul formulat de Republica Portugheză sunt în mod vădit inadmisibile.
În opinia Transnáutica, argumentele invocate de Republica Portugheză trebuie respinse, având în vedere că, pe de o parte, aceasta nu face dovada că Tribunalul a săvârșit o eroare care a determinat o inexactitate materială sau o denaturare a situației de fapt și că, pe de altă parte, nu revine în sarcina Curții să reexamineze fapte deja verificate de Tribunal și nici să se pronunțe într-o cauză pe baza unor elemente ipotetice sau a unor fapte care nu au avut loc. În plus, în recurs nu s-ar invoca nicio chestiune de drept.
În subsidiar, Transnáutica susține că în cazul în care Curtea ar considera că recursul nu este vădit inadmisibil în totalitate, motivele de drept invocate de Republica Portugheză trebuie respinse în orice caz ca vădit nefondate.
În ceea ce privește chestiunile referitoare la stabilirea cuantumului garanției globale, Transnáutica susține că în mod contrar afirmațiilor Republicii Portugheze, întrucât regulamentul de aplicare era aplicabil de la 1 ianuarie 1994, acoperea declarațiile de tranzit T1 în cauză care au fost emise între 14 aprilie și 12 octombrie 1994.
În plus, Transnáutica susține că argumentul Republicii Portugheze potrivit căruia Tribunalul și-a întemeiat hotărârea pe faptul că garanția ar fi trebuit să fie egală cu 100 % din datoria vamală trebuie considerat vădit nefondat, întrucât, ținând seama de cuantumul acceptat efectiv de autoritățile portugheze, hotărârea atacată nu ar fi fost diferită, deși, în speță, fusese aplicabil Regulamentul nr. 1214/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3712/92. În opinia Transnáutica, neglijența acestora din urmă cu privire la acest aspect nu poate fi contestată.
În ceea ce privește controlul garanției globale, Transnáutica contestă interpretarea Republicii Portugheze potrivit căreia obligația de a controla o astfel de garanție „este lipsită de orice temei juridic”.
În această privință, Transnáutica arată că garanția globală este destinată să asigure plata datoriei vamale sau a altor impuneri care pot lua naștere în ceea ce privește mărfurile în tranzit, astfel încât ea trebuie să acopere cuantumul datoriei vamale, iar nu valoarea acestor mărfuri. Prin urmare, nu ar fi necesară nicio dispoziție juridică specială care să impună autorităților vamale naționale să controleze garanția globală menționată. În opinia Transnáutica, revine în sarcina autorităților vamale să se asigure că o garanție constituită acoperă plata datoriei pentru a se evita orice neregulă.
Transnáutica susține că articolul 198 din Codul vamal trebuie interpretat în lumina principiului cooperării loiale potrivit căruia statele membre adoptă orice măsură generală sau specială pentru asigurarea îndeplinirii obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă din actele instituțiilor Uniunii Europene. În consecință, deși obligația de control al garanției nu este menționată în mod expres, autoritățile vamale naționale ar trebui să fie în măsură să controleze caracterul corespunzător al acesteia. În opinia societății respective, în lipsa unui astfel de control, nu ar fi asigurată punerea în aplicare a acestui articol, iar principiul cooperării ar fi eludat.
Transnáutica susține că admiterea motivului invocat de Republica Portugheză ar însemna recunoașterea faptului că statele membre nu sunt obligate să aplice dreptul Uniunii decât atunci când o dispoziție impune acest lucru în mod expres. O astfel de interpretare ar însemna să se repună în discuție sistemul repartizării competențelor în cadrul Uniunii. Pentru acest simplu motiv, argumentul menționat ar trebui respins ca vădit nefondat.
În sfârșit, în ceea ce privește cel de al treilea aspect al motivului unic invocat în susținerea recursului, Transnáutica arată că determinarea autorităților vamale naționale răspunzătoare pentru lipsa de diligență în stabilirea și controlul garanției, respectiv autoritățile vamale portugheze sau spaniole sau cele dintr-un alt stat membru, nu privește în niciun caz răspunderea Transnáutica. Prin urmare, acest aspect ar trebui respins ca vădit nefondat.
În cadrul cererii sale de intervenție, Regatul Spaniei susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, întrucât a transformat o competență administrativă prevăzută la articolele 6 și 198 din Codul vamal, a cărei exercitare este lăsată la aprecierea administrației vamale, într-o obligație a acesteia care are efecte asupra nașterii datoriei vamale. Regatul Spaniei arată că această interpretare este valabilă numai în cazurile în care norma prevede în mod expres și definește efectele sale juridice asupra obligației care revine persoanei aflate în raport cu administrația.
În opinia acestui stat membru, transformarea competențelor de control ale administrației în obligație care are efecte asupra nașterii datoriei vamale ar însemna să se admită că exercitarea competențelor atribuite administrației se întemeiază pe principiul autorizării prealabile a fiecărui act al persoanei supuse plății, ceea ce ar fi contrar principiului general preponderent în statele moderne, care este cel al intervenției minime, în considerarea prezumției potrivit căreia persoanele supuse plății efectuează acte în conformitate cu dreptul.
În plus, ținând seama de faptul că orice act efectuat în aplicarea reglementării vamale necesită o cerere prealabilă din partea persoanei interesate, aplicarea hotărârii atacate ar conduce la concluzia că orice fraudă, în afară de cazurile excepționale precum introducerea mărfurilor pe teritoriul vamal fără declarație vamală, ar fi evitată prin exercitarea competenței de control care este atribuită autorităților vamale. În consecință, în cazul în care ar avea loc o fraudă, administrația ar fi considerată răspunzătoare, iar autorul fraudei ar trebui exonerat.
În opinia Regatului Spaniei, pentru a aprecia legalitatea deciziei în litigiu în sensul articolului 905 și următoarele din regulamentul de aplicare, în esență, trebuie să se evalueze comportamentul persoanei supuse plății din perspectiva circumstanțelor în care a avut loc faptul impozabil care a generat obligația vamală de plată.
În memoriul în răspuns, Comisia arată că, din motive de precizie, a dorit să prezinte observații cu privire la anumite argumente invocate în cadrul prezentului recurs, dar că, având în vedere că nu a formulat recurs împotriva hotărârii atacate, nu dorește să ia poziție cu privire la recursul Republicii Portugheze.
Aprecierea Curții
Cu privire la admisibilitate
Transnáutica ridică o excepție de inadmisibilitate, arătând că prin prezentarea exact a aceluiași text, atât în susținerea cererii de terță opoziție formulate, cât și în susținerea prezentului recurs, Republica Portugheză solicită Curții în realitate o nouă examinare a chestiunilor de fapt, iar nu a chestiunilor de drept, cu încălcarea articolului 256 TFUE.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, deși este adevărat că Republica Portugheză invocă în prezentul recurs aceleași argumente cu cele prezentate în susținerea acțiunii sale în terță opoziție pe care a formulat-o în fața Tribunalului, această împrejurare nu este suficientă în sine pentru a considera că acest recurs este inadmisibil fără a priva acest stat membru de o cale legală de atac. Acest lucru este cu atât mai adevărat cu cât, în speță, Tribunalul nu a admis terța opoziție și nici nu a examinat argumentele invocate de Republica Portugheză în susținerea acestei din urmă proceduri.
Pe de altă parte, contrar susținerilor Transnáutica, recursul Republicii Portugheze nu vizează examinarea faptelor efectuată de Tribunal, ci privește aprecierea acestuia din urmă potrivit căreia condițiile juridice de aplicare a articolului 239 din Codul vamal sunt îndeplinite într-o situație precum cea care a dat naștere prezentului litigiu. Această apreciere a Tribunalului poate fi examinată de Curte în cadrul unui recurs (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, C. A. S./Comisia,
C-204/07 P, Rep., p. I-6135
, punctul 83).
În consecință, excepția de inadmisibilitate formulată de Transnáutica trebuie respinsă.
Cu privire la fond
Prin recursul formulat, Republica Portugheză contestă concluziile reținute de Tribunal potrivit cărora atunci când autoritățile vamale ale unui stat membru săvârșesc erori în stabilirea și controlul ulterior al cuantumului garanției globale care trebuie constituită în legătură cu un ansamblu determinat de tranzacții, există o situație specială, prevăzută de articolul 239 din Codul vamal.
În susținerea recursului formulat, Republica Portugheză invocă un motiv unic care prezintă trei aspecte. În primul rând, ea susține că afirmația Tribunalului potrivit căreia autoritățile vamale portugheze au săvârșit erori în stabilirea și controlul garanției globale este întemeiată pe o interpretare greșită a dreptului Uniunii. În al doilea rând, Republica Portugheză arată că Tribunalul a reținut în mod greșit că există o legătură de cauzalitate între aceste erori și nașterea subsecventă a unei datorii vamale în momentul sustragerii mărfurilor de sub supraveghere vamală. În sfârșit, acest stat membru pretinde că Tribunalul a reținut în mod neîntemeiat că Transnáutica a luat toate precauțiile necesare pentru a evita utilizarea garanției globale în operațiunile de tranzit de valoare ridicată.
În acest sens, trebuie amintit că articolul 905 din regulamentul de aplicare, în temeiul căruia Comisia este invitată de statul membru de care aparține autoritatea vamală să aprecieze, în funcție de elementele care îi sunt transmise, existența unei situații speciale care justifică remiterea drepturilor, prevede o clauză generală de echitate destinată să acopere o situație excepțională în care s-ar găsi declarantul în raport cu ceilalți operatori care desfășoară aceeași activitate, având în vedere că autoritatea vamală nu a fost în măsură, ținând seama de motivele invocate, să adopte ea însăși o decizie de remitere a drepturilor (a se vedea Hotărârea Curții din 25 februarie 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Rec., p. I-1041
, punctele 18-21, și Hotărârea din 7 septembrie 1999, De Haan, citată anterior, punctul 52).
Acestea fiind spuse, trebuie să se sublinieze că obiecțiunile ridicate de Republica Portugheză față de raționamentul Tribunalului privesc diferitele etape de fapt și juridice ale unei analize care l-a condus la concluzia că exista o situație specială care face parte din domeniul de aplicare al articolului 239 din Codul vamal. Pentru a examina temeinicia unui astfel de raționament, este necesar să se examineze succesiv fiecare dintre aceste etape.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, astfel cum a făcut-o și Tribunalul la punctul 43 din hotărârea atacată, că articolul 94 din Codul vamal impune principalului obligat să constituie o garanție pentru asigurarea plății datoriei vamale și a celorlalte impuneri care pot lua naștere în ceea ce privește mărfurile. De asemenea, din articolele 191 și 198 din același cod rezultă că revine în sarcina autorităților vamale să stabilească o garanție globală corespunzătoare și să controleze constituirea acesteia.
Or, astfel cum a arătat în mod întemeiat Tribunalul la punctul 45 din hotărârea atacată, acțiunea și controlul autorităților vamale naționale competente sunt esențiale nu numai la momentul întocmirii certificatului de garanție, ci și ori de câte ori se constituie o garanție globală, destinată să acopere o serie de operațiuni de tranzit, pentru efectuarea și acoperirea acestora. În această privință, deși articolul 198 din Codul vamal nu cuprinde obligația formală de a controla caracterul corespunzător al garanției globale, totuși revine în sarcina autorităților vamale competente să ia toate măsurile necesare atunci când își dau seama că există o diferență între cuantumul garanției constituite și totalul drepturilor datorate pentru un ansamblu determinat de operațiuni de tranzit.
Republica Portugheză contestă întinderea obligației impuse de articolul 198 din Codul vamal și susține că Tribunalul a interpretat această dispoziție prea strict, impunând autorităților vamale un nivel ridicat de diligență în cadrul controlului privind caracterul corespunzător al garanției globale. Ea contestă de asemenea concluziile Tribunalului în ceea ce privește reglementarea aplicabilă pentru calculul acestei garanții globale.
Trebuie să se sublinieze că în observațiile formulate în fața Curții, Republica Portugheză și Comisia au dat interpretări contradictorii cu privire la versiunea reglementării aplicabile în prezentul litigiu. În funcție de versiunea reglementării care este aplicată, s-ar obține un rezultat diferit, în special o proporție de 30 % sau de 50 % al proporției drepturilor datorate care trebuie acoperite de garanția globală.
În această privință, trebuie să se precizeze că indiferent de cuantumul proporțional impus de reglementarea aplicabilă în prezentul litigiu, obligația de diligență impusă autorităților vamale rămâne neschimbată. Trebuie să se amintească de asemenea că Tribunalul a subliniat la punctul 48 din hotărârea atacată că „[a]stfel cum [Transnáutica] a arătat în ședință, fără să fie contrazisă de Comisie, ținând seama de toate declarațiile T1 eliberate în aceeași zi, garanția globală nu a acoperit niciodată mai mult de 7,29 % din drepturi și impuneri”.
Astfel, trebuie să se constate că indiferent dacă reglementarea aplicabilă impune o garanție globală de 30 % sau de 50 % din drepturile datorate, concluzia Tribunalului potrivit căreia garanția impusă de autoritățile vamale era necorespunzătoare este coerentă. Faptul că garanția globală constituită în mod real nu a acoperit niciodată mai mult de 7,29 % din aceste drepturi, deși cuantumul acesteia ar fi trebuit să acopere cel puțin 30 % din aceste drepturi, justifică afirmația Tribunalului de la punctul 55 din hotărârea atacată, potrivit căreia „lipsa unui control efectuat de autoritățile vamale într-un stadiu inițial și fundamental al procedurii de tranzit comunitar extern a permis emiterea a 68 de declarații T1, neacoperite de certificatul de garanție”.
Astfel cum Tribunalul a statuat în mod întemeiat la punctul 51 din hotărârea atacată, „pentru ca acest regim să funcționeze, este esențial ca garanția constituită să fie de o valoare corespunzătoare pentru a acoperi cuantumul datoriei vamale care poate lua naștere, într-o proporție de 30 %, 50 % sau 100 %, stabilit în funcție de natura mărfurilor transportate. O eroare în controlul garanției, la momentul emiterii declarației T1, va avea un impact cert asupra capacității principalului obligat de a asigura plata datoriei vamale care poate lua naștere”.
Celelalte două aspecte ale motivului unic invocat de Republica Portugheză trebuie examinate în lumina considerațiilor precedente. În primul rând, aceasta din urmă contestă raționamentul Tribunalului cu privire la legătura de cauzalitate dintre eroarea săvârșită de autoritățile vamale în ceea ce privește stabilirea garanției globale și nașterea eventuală a unei datorii vamale în urma sustragerii mărfurilor de sub supravegherea acestora.
Astfel, la punctul 49 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, „[d]acă autoritățile portugheze ar fi verificat la momentul emiterii declarațiilor T1 că valoarea drepturilor și a celorlalte impuneri care pot lua naștere pentru fiecare încărcătură era acoperită de garanția globală constituită de reclamantă, cele 68 de declarații T1 nu ar fi putut fi emise”. Acest raționament își găsește justificarea în faptul că, dacă autoritățile menționate și-ar fi îndeplinit obligațiile în ceea ce privește calculul cuantumului garanției globale care trebuie constituită, ar fi rezultat că toate tranzacțiile, care au fost considerate ulterior frauduloase, nu ar fi putut fi efectuate.
Legătura de cauzalitate evidențiată astfel de Tribunal nu vizează calculul eronat al cuantumului garanției globale și nașterea datoriei vamale, ci, mai curând, legătura dintre, pe de o parte, lipsa de vigilență de care au dat dovadă autoritățile menționate, care a avut drept consecință faptul că operațiunile de tranzit au eludat toate măsurile de control prevăzute în reglementarea aplicabilă, și, pe de altă parte, existența unei situații speciale. În loc să stabilească dacă există o legătură de cauzalitate între eroarea de calcul cu privire la cuantumul garanției globale și nașterea unei datorii, Tribunalul a examinat dacă faptele erau susceptibile să creeze o „situație specială” care este prevăzută la articolul 239 din Codul vamal.
În al doilea rând, cel de al treilea aspect al motivului unic invocat de Republica Portugheză trebuie examinat, de asemenea, în lumina acestei constatări. Republica Portugheză contestă afirmația Tribunalului potrivit căreia, dacă autoritățile vamale ar fi calculat o garanție globală corespunzătoare și dacă ar fi controlat constituirea acesteia, procedurile interne adoptate de Transnáutica ar fi permis evitarea operațiunii frauduloase și, în consecință, nașterea datoriei vamale.
În acest sens, este suficient să se sublinieze că Republica Portugheză nu a prezentat niciun element care să permită să se rețină că Tribunalul a statuat în mod neîntemeiat la punctul 52 din hotărârea atacată că, „[d]acă autoritățile vamale portugheze ar fi refuzat garanția din cauza cuantumului insuficient al acesteia și dacă ar fi solicitat constituirea unei garanții suplimentare, nu numai că declarațiile T1 în cauză nu ar fi fost emise, ci [Transnáutica] afirmă, în mod întemeiat, că ar fi putut să își dea seama de comportamentele frauduloase ale angajatului său”.
Astfel, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept și nicio denaturare a elementelor de probă care i-au fost prezentate, atunci când a statuat la punctul 60 din hotărârea atacată că „această lipsă de diligență este de răspunderea autorităților vamale portugheze și pune [Transnáutica] într-o situație specială care depășește riscul comercial obișnuit inerent activității sale economice”.
În ceea ce privește argumentul invocat de Republica Portugheză în susținerea celui de al treilea aspect, referitor la comportamentul pe care angajatul Transnáutica l-ar fi putut adopta în cazul în care autoritățile vamale portugheze i-ar fi solicitat să constituie o garanție suplimentară, trebuie să se sublinieze că aceasta are caracter pur ipotetic.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, trebuie să se constate că, în circumstanțele specifice cauzei, Tribunalul era îndreptățit să considere, pe baza faptelor care i-au fost prezentate și fără să denatureze elementele de probă și, de asemenea, fără să săvârșească o eroare de drept, că lipsa de diligență a autorităților menționate, care a determinat ineficiența procedurilor de control efectuate de Transnáutica, a creat o situație specială care este prevăzută la articolul 239 din Codul vamal.
Întrucât niciunul dintre cele trei aspecte ale motivului unic invocat de Republica Portugheză în susținerea recursului formulat nu poate fi admis, acesta trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit alineatului (4) primul paragraf din același articol, statele membre și instituțiile care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.
Întrucât Transnáutica a solicitat obligarea Republicii Portugheze la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. Regatul Spaniei, intervenient în prezenta procedură, suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă Republica Portugheză la plata cheltuielilor de judecată.

3)
Regatul Spaniei suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	* Limba de procedură: engleza.