CELEX: 62010CJ0275
Artikel 88.3 EG
Statligt stöd
Stöd som beviljats i form av en garanti som ställs ut till en långivare för att denne ska kunna bevilja låntagaren ett lån
Åsidosättande av handläggningsregler
Skyldighet att återkräva stöd
Ogiltighet
Den nationella domstolens behörighet

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 88.3 EG.
Begäran har framställts i ett mål mellan Residex Capital IV CV (nedan kallat Residex) och Gemeente Rotterdam (Rotterdams kommun)
angående en garanti som Gemeentelijk Havenbedrijf Rotterdam (kommunalt bolag som driver Rotterdams hamn, nedan kallat GHR)
ställt ut till Residex i syfte att täcka ett lån som sistnämnda bolag beviljat en låntagare.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätten
Skäl 13 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i EG‑fördraget
(EGT L 83, s. 1) har följande lydelse:
”I fall av olagligt stöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden bör en effektiv konkurrens återställas. Därför
är det nödvändigt att stödet jämte ränta återkrävs utan dröjsmål. Det är lämpligt att återkravet verkställs enligt förfaranden
i nationell rätt. ...”
I artikel 1 i denna förordning anges följande:
”I denna förordning avses med
…
f)
olagligt stöd
: nytt stöd som införs i strid med artikel [88.3] i fördraget,
…”
I punkt 28, som återfinns under rubriken ”Hindra utbetalning av olagligt stöd”, i kommissionens tillkännagivande om nationella
domstolars tillämpning av reglerna om statligt stöd (EUT C 85, 2009, s. 1) anges följande:
”… En av de nationella domstolarnas skyldigheter enligt artikel 88. 3 i fördraget är att skydda enskildas rättigheter mot
eventuella överträdelser. …”
I punkt 30, som återfinns under rubriken ”Återkrav av olagligt stöd”, i nämnda tillkännagivande anges följande:
”Om en nationell domstol ställs inför olagligen beviljat stöd måste den se till att överträdelsen får alla de rättsliga konsekvenser
som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Den nationella domstolen måste därför i princip kräva att stödmottagaren betalar
tillbaka hela det olagliga statliga stödet … Att kräva fullständig återbetalning av olagligt stöd utgör en del av skyldigheten
för den nationella domstolen att skydda den klagandes (t.ex. en konkurrent) enskilda rättigheter enligt artikel 88.3 i fördraget.
Den nationella domstolen är således skyldig att kräva återbetalning oberoende av om stödåtgärden är förenlig med artikel 87.2
eller 87.3 i fördraget.”
I punkt 2.1 tredje stycket i kommissionens tillkännagivande om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG‑fördraget på statligt
stöd i form av garantier (EUT C 155, 2008, s. 10) (nedan kallat tillkännagivandet angående garantier) anges följande:
”… Fördelen med en statlig garanti är att staten bär den risk som är knuten till garantin. Normalt sett borde staten få ersättning
i form av en lämplig avgift för att den bär risken. Om staten helt eller delvis avstår från en sådan avgift gynnar det företaget
samtidigt som statens medel tas i anspråk. …”
Punkt 2.2 i detta tillkännagivande har följande lydelse:
”Vanligtvis är det låntagaren som är stödmottagare. … Utan statlig garanti skulle låntagare i vissa fall inte kunna hitta
ett finansinstitut som är redo att bevilja ett lån. … En statlig garanti kan också hjälpa ett konkurshotat företag att fortsätta
sin verksamhet i stället för att det läggs ned eller omstruktureras, och därmed kan garantin snedvrida konkurrensen.”
Punkt 2.3 i nämnda tillkännagivande, vilken har rubriken ”Stöd till långivaren”, har följande lydelse:
”2.3.1 Även om det i regel är låntagaren som är stödmottagare kan det inte uteslutas att också långivaren under vissa omständigheter
gynnas direkt av stödet. Om till exempel en statlig garanti beviljas i efterhand för ett lån eller en annan finansiell förpliktelse
som redan har ingåtts, utan att villkoren för lånet eller den finansiella förpliktelsen anpassas, eller om ett garanterat
lån används för att betala tillbaka ett annat lån utan garanti till samma kreditinstitut, kan det också vara fråga om stöd
till långivaren, eftersom lånens säkerhet ökas. ...
2.3.2 Garantier skiljer sig från andra statliga stödåtgärder, såsom bidrag eller skattebefrielser, genom att staten när den beviljar
en garanti även ingår en rättslig förbindelse med långivaren. Därför måste eventuella följder för tredje man av statligt stöd
som har beviljats olagligen beaktas. ... Frågan om huruvida stödets olaglighet påverkar den rättsliga förbindelsen mellan
staten och tredje man ska bedömas enligt nationell lagstiftning. ...”
I punkt 3.2 i tillkännagivandet angående garantier, vilken har rubriken ”Enskilda garantier”, anges följande:
”När det gäller enskilda statliga garantier anser kommissionen att det för att förekomsten av statligt stöd ska kunna uteslutas
är tillräckligt att samtliga följande villkor [a–d] är uppfyllda:
…
c)      Garantin täcker högst 80 % av det utestående lånet eller någon annan finansiell förpliktelse. …
Kommissionen anser att om en finansiell förpliktelse täcks helt av en statlig garanti har långivaren mindre incitament att
på rätt sätt bedöma, säkra och minimera riskerna i samband med lånetransaktionen, och framför allt att på rätt sätt bedöma
låntagarens kreditvärdighet. … Avsaknaden av incitament att minimera riskerna för att lånet inte ska återbetalas kan leda
till att långivarna beviljar lån med större kommersiella risker än normalt ...
…”
I punkt 4.1 i nämnda tillkännagivande anges vidare följande:
”… I princip kommer inslaget av statligt stöd att anses vara skillnaden mellan det rätta marknadspriset på den garanti som
beviljas enskilt eller genom en garantiordning och det pris som faktiskt betalas för den åtgärden.
…
När kommissionen beräknar stödinslaget i en garanti kommer den att fästa särskild uppmärksamhet vid följande omständigheter:
a)      När det gäller enskilda garantier, huruvida låntagaren befinner sig i ekonomiska svårigheter. …
Kommissionen konstaterar att för företag i svårigheter skulle en eventuell garantigivare på marknaden ta ut en hög avgift
när garantin beviljas med tanke på den förväntade risken för betalningsförsummelse. Om sannolikheten för att låntagaren inte
kommer att kunna betala tillbaka lånet blir särskilt stor kan det hända att en sådan marknadsmässig avgift inte finns, och
i undantagsfall kan stödinslaget i garantin visa sig vara lika stort som det belopp som garantin faktiskt täcker.
…”

Nederländsk rätt
Artikel 3:40 andra stycket i den nederländska civillagen har följande lydelse:
”Om en tvingande lagbestämmelse åsidosätts medför detta att rättshandlingen blir ogiltig (nullitet), och om bestämmelsen endast
är avsedd att skydda den ena av parterna i en rättshandling med flera parter medför det enbart en möjlighet att få rättsakten
ogiltigförklarad (angriplighet). Båda alternativen gäller bara om inget annat framgår av bestämmelsens innebörd.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Residex förvärvade år 2001 en andel i MD Helicopters Holding NV (nedan kallat MDH), ett dotterbolag till RDM Aerospace NV
(nedan kallat Aerospace). I samband med förvärvet fick Residex en säljoption som gjorde att det senare kunde sälja tillbaka
sin andel i MDH till Aerospace. I februari 2003 utnyttjade Residex denna option, efter att ha avvisat en begäran om att bolaget
antingen skulle öka sitt aktieinnehav i MDH eller bevilja MDH eller Aerospace ett lån.
Residex erhöll emellertid inte betalning för försäljningen av dess aktier, det vill säga försäljningssumman på cirka 8,5 miljoner euro
som Residex borde ha erhållit efter utnyttjandet av optionen. Det framgår nämligen av begäran om förhandsavgörande att chefen
för GHR föreslog att Residex fordran skulle omvandlas till ett lån och läggas till ett lånebelopp på 15 miljoner USD (vilket
vid denna tidpunkt motsvarade cirka 13 922 405 euro) som Residex skulle bevilja Aerospace. Som motprestation förband sig GHR
att ställa ut en garanti för att täcka detta lånebelopp.
Genom avtal av den 3 mars 2003, som kompletterades i maj 2003, ingicks ett låneavtal avseende 23 040 657,03 euro, inbegripet
räntor och kostnader. Genom avtal som ingicks samma dag ställde GHR ut en garanti till förmån för Residex på högst 23 012 510 euro,
exklusive ränta och lånekostnader.
Det är utrett att Aerospace återbetalade en del av lånet, motsvarande 16 miljoner euro. Efter att ha konstaterat att Aerospace
inte hade återbetalat resten av lånet jämte ränta, anmodade Residex, i skrivelse av den 22 december 2004, Gemeente Rotterdam
att infria garantin och krävde betalning av 10 240 252 euro, jämte ränta och kostnader. Eftersom Gemeente Rotterdam vägrade
att betala detta belopp, väckte Residex talan vid nederländska domstolar.
I dom av den 24 januari 2007 ogillade Rechtbank Rotterdam Residex talan på den av Gemeente Rotterdam åberopade svarsgrunden
att garantin var ogiltig eftersom den innebar ett åsidosättande av unionsrättsliga bestämmelser om statligt stöd. Det överklagande
som Residex ingav mot denna dom ogillades av Gerechtshof te ’s-Gravenhage (domstol i andra instans i Haag) i dom av den 10 juli 2008.
Residex överklagade denna dom till Hoge Raad der Nederlanden. Denna domstol har påpekat att Gerechtshof te ’s-Gravenhages
konstaterande, nämligen att garantin utgjorde en stödåtgärd i enlighet med artikel 87 EG och att den därför borde ha anmälts
till kommissionen i enlighet med artikel 88.3 EG, inte har bestritts i förfarandet vid Hoge Raad der Nederlanden.
Residex har särskilt kritiserat Gerechtshof te ’s-Gravenhage för att inte ha beaktat att artikel 88.3 EG endast påverkar giltigheten
av genomförandeåtgärder i strid med denna bestämmelse när en ogiltigförklaring av dessa åtgärder leder till ett upphävande
av det olagliga stöd som beviljats stödmottagaren och följaktligen leder till ett undanröjande av den konkurrenssnedvridning
som skett på grund av genomförandet av stödet, det vill säga i förevarande fall att det lån som beviljats Aerospace återkrävs.
Hoge Raad der Nederlanden har mot bakgrund av dom av den 20 september 2001 i mål C‑390/98, Banks (REG 2001, s. I‑6117), punkterna 73–80,
och av den 12 februari 2008 i mål C‑199/06, CELF och ministre de la Culture et de la Communication (REG 2008, s. I‑469), punkterna 34–55,
bedömt att upphävandet av ett olagligt stöd genom återkrav är den logiska konsekvensen av att stödet förklarats vara olagligt
och att den nationella domstolen är skyldig att bifalla yrkandet om återkrav av stöd som beviljats i strid med artikel 88.3
EG.
I motsats till vad Residex har hävdat hade Gerechtshof te ’s-Gravenhage i förevarande fall enligt artikel 3:40 andra stycket
i den nederländska civillagen behörighet att ogiltigförklara en rättsakt som genomför stödet, i den mån rättsakten inte är
förenlig med nämnda bestämmelse i EG-fördraget. Hoge Raad der Nederlanden har vidare framhållit att EU-domstolen i ett liknande
mål, vilket avgjordes genom dom av den 27 juni 2000 i mål C‑404/97, kommissionen mot Portugal (REG 2000, s. I‑4897), slagit
fast att garantin var ogiltig och att den nationella domstolen således var tvungen att ogiltigförklara denna mot bakgrund
av dess skyldighet att undanröja följderna av ett olagligt stöd.
Enligt Hoge Raad der Nederlanden uppkommer emellertid frågan huruvida en ogiltigförklaring av garantin utgör en verkningsfull
åtgärd för att återställa den situation som förelåg före beviljandet av lånet, i syfte att bland annat skydda de parters intressen
som påverkas av en snedvridning av konkurrensen till följd av beviljandet av detta lån. Hoge Raad der Nederlanden har i detta
hänseende angett att en ogiltigförklaring av garantin inte i sig medför att konkurrenssnedvridningen undanröjs, det vill säga
den snedvridning som uppkommer på grund av det lån som Aerospace har beviljats och som detta bolag inte hade kunnat erhålla
under normala marknadsvillkor. För att undanröja konkurrenssnedvridningen är det nödvändigt att återkräva de vinster som Aerospace
har tillgodogjort sig med stöd av denna konkurrensfördel.
Under dessa omständigheter beslutade Hoge Raad der Nederlanden att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfråga
till domstolen:
”Innebär artikel 88.3 sista meningen EG (nu artikel 108.3 sista meningen FEUF) att den nationella domstolen – i ett mål som
detta där det olagliga stödet genomfördes genom att långivaren beviljades en garanti med stöd av vilken låntagaren kunde få
ett lån av långivaren som låntagaren under normala marknadsvillkor inte hade kunnat få – är tvungen eller åtminstone har behörighet
att, inom ramen för sin skyldighet att förhindra följderna av ett olagligt stöd, ogiltigförklara garantin, även om detta inte
samtidigt leder till en ogiltigförklaring av det lån som beviljades med stöd av garantin?”

Prövning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida medlemsstaternas nationella domstolar är behöriga
att ogiltigförklara en garanti i en sådan situation som den som föreligger i målet vid den nationella domstolen, där garantin
har ställts ut av en myndighet för att täcka ett lån som ett finansbolag beviljat ett företag som inte hade kunnat erhålla
en sådan finansiering under normala marknadsvillkor. För det fall denna fråga besvaras jakande, vill den nationella domstolen
vidare få klarhet i huruvida unionsrätten innebär ett krav på nämnda domstol att ogiltigförklara en garanti som erhållits
under sådana villkor.
För att besvara den första delen av denna fråga, erinrar domstolen om följande. Det är kommissionen och de nationella domstolarna
som ska utöva kontroll av olagligt stöd i enlighet med artikel 88 EG och domstolens praxis på området (dom av den 5 oktober 2006
i mål C‑368/04, Transalpine Ölleitung in Österreich m.fl., REG 2006, s. I‑9957, punkt 36).
De nationella domstolarna och kommissionen innehar i detta hänseende olika men kompletterande roller (se dom av den 11 juli 1996
i mål C‑39/94, SFEI m.fl., REG 1996, s. I‑3547, punkt 41, av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C‑261/01 och C‑262/01,
van Calster m.fl., REG 2003, s. I‑12249, punkt 74, och domen i det ovannämnda målet Transalpine Ölleitung in Österreich m.fl.,
punkt 37).
Medan uppgiften att bedöma huruvida stödåtgärder är förenliga med den gemensamma marknaden omfattas av den exklusiva behörighet
som tillkommer kommissionen, vars beslut kan prövas av unionsdomstolen, säkerställer de nationella domstolarna skyddet för
enskildas rättigheter vid åsidosättande av den skyldighet att i förväg anmäla statligt stöd till kommissionen som föreskrivs
i artikel 88.3 EG (domen i de ovannämnda förenade målen van Calster m.fl., punkt 75, och domen i det ovannämnda målet Transalpine
Ölleitung in Österreich m.fl., punkt 38).
Domstolen erinrar härvid om att en stödåtgärd som genomförs utan att de skyldigheter som avses i artikel 88.3 EG har fullgjorts,
är olaglig (se dom av den 21 november 1991 i mål C‑354/90, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
och Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, REG 1991, s. I‑5505, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 11,
s. I‑463, av den 27 oktober 2005 i de förenade målen C‑266/04–C‑270/04, C‑276/04 och C‑321/04–C‑325/04, Distribution Casino
France m.fl., REG 2005, s. I‑9481, punkt 30). En sådan tolkning bekräftas för övrigt av artikel 1 f i förordning nr 659/1999.
Domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att det ankommer på de nationella domstolarna att vidta samtliga de åtgärder
som ett åsidosättande av artikel 88.3 EG föranleder enligt nationell rätt, i fråga om såväl giltigheten av de rättsakter genom
vilka stödet genomförts som återbetalningen av de ekonomiska stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse (domen i de
ovannämnda förenade målen van Calster m.fl., punkt 64, dom av den 21 juli 2005 i mål C‑71/04, Xunta de Galicia, REG 2005,
s. I‑7419, punkt 49, och domen i det ovannämnda målet CELF och ministre de la Culture et de la Communication, punkt 41).
I det aktuella målet har den nationella domstolen konstaterat att den garanti som ställts ut till Residex utgör en stödåtgärd
som inte har anmälts och som därmed är olaglig.
Av detta följer att domstolarna i Konungariket Nederländerna, om så är fallet, är behöriga att vidta alla åtgärder som denna
olagliga stödåtgärd föranleder i enlighet med nationell rätt, även när det gäller giltigheten av rättsakter som genomför nämnda
garanti.
I den andra delen av frågan vill den nationella domstolen få klarhet i huruvida unionsrätten innebär ett krav på de nationella
domstolarna att ogiltigförklara en garanti som ställts ut på sådana villkor som de här aktuella.
För att besvara den andra delen av frågan erinrar domstolen om följande. Det följer av domstolens fasta praxis att den logiska
följden av att ett stöd har konstaterats vara olagligt är att stödet undanröjs genom återkrav för att på så sätt återställa
den tidigare situationen (se, bland annat, dom av den 8 maj 2003 i de förenade målen C‑328/99 och C‑399/00, Italien och SIM 2
Multimedia mot kommissionen, REG 2003, s. I‑4035, punkt 66, och av den 28 juli 2011 i mål C‑403/10 P, Mediaset mot kommissionen,
punkt 122).
Det huvudsakliga syftet med att återkräva ett olagligt statligt stöd är att undanröja den snedvridning av konkurrensen som
orsakats av den konkurrensfördel som det olagliga stödet medfört (dom av den 29 april 2004 i mål C‑277/00, Tyskland mot kommissionen,
REG 2004, s. I‑3925, punkt 76, och av den 17 september 2009 i mål C‑520/07 P, kommissionen mot MTU Friedrichshafen, REG 2009,
s. I‑8555, punkt 57). Genom att återbetala stödet förlorar mottagaren den fördel vederbörande fått på marknaden i förhållande
till sina konkurrenter, och den situation som förelåg före utbetalningen av stödet återställs (dom av den 4 april 1995 i mål C‑350/93,
kommissionen mot Italien, REG 1995, s. I‑699, punkt 22).
Det är bara om det föreligger exceptionella omständigheter som det kan vara olämpligt att besluta om återbetalning av stödet
(dom av den 20 september 1990 i mål C‑5/89, kommissionen mot Tyskland, REG 1990, s. I‑3437, punkt 16, svensk specialutgåva,
volym 10, s. 499, samt domarna i de ovannämnda målen SFEI m.fl., punkt 70, och CELF och ministre de la Culture et de la Communication,
punkt 42).
Det framgår inte av handlingarna i målet vid den nationella domstolen att några sådana exceptionella omständigheter har åberopats
vid domstolarna i Konungariket Nederländerna. Detta innebär att dessa domstolar är skyldiga att besluta om återkrav av det
aktuella stödet i enlighet med nederländsk rätt.
När åtgärder vidtas för återkrav är det emellertid viktigt att de nationella domstolarna identifierar stödmottagaren eller
i förekommande fall stödmottagarna. Då ett stöd har beviljats i form av en garanti, kan mottagarna av detta stöd nämligen
vara antingen låntagaren eller långivaren och i vissa fall båda två tillsammans.
Det ska visserligen påpekas att den nationella domstolen i det aktuella målet anser att det är Aerospace som är mottagare
av stödet.
När ett lån som beviljats en låntagare av ett kreditinstitut garanteras av myndigheterna i en medlemsstat, erhåller låntagaren
normalt sett en ekonomisk fördel och uppbär således ett stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG, i den mån låntagarens
finansiella kostnad är lägre än den kostnad som skulle ha uppkommit om låntagaren hade varit tvungen att anskaffa samma finansiering
och samma garanti till marknadspris.
Såsom framkommit under förhandlingen vid EU-domstolen och såsom generaladvokaten påpekade i punkt 71 i sitt förslag till avgörande,
ger vissa konstateranden rörande de faktiska omständigheterna i begäran om förhandsavgörande emellertid vid handen att även
Residex kunde erhålla en ekonomisk fördel av ifrågavarande garanti.
Enligt den nationella domstolen befann sig nämligen Aerospace i en sådan finansiell situation att bolaget inte hade kunnat
erhålla något lån på kapitalmarknaderna. Av den anledningen var det endast med stöd av den garanti som Gemeente Rotterdam
hade ställt ut som Residex beviljade bolaget ett lån med en förmånlig ränta i förhållande till den som gällde på marknaden.
Vidare framgår det inte av de handlingar som ingetts till EU-domstolen att Residex under normala marknadsvillkor ersatt Gemeente
Rotterdam för den fördel som bolaget förväntades erhålla med stöd av garantin.
Under dessa förhållanden och mot bakgrund av de faktiska omständigheter som angetts ovan i punkt 14, kan det inte omedelbart
uteslutas att den ifrågavarande garantin ställdes ut för att täcka Residex befintliga fordran och att detta skedde inom ramen
för en refinansiering av Aerospaces skuld. Om så var fallet, erhöll Residex med stöd av garantin en egen ekonomisk fördel,
eftersom (vilket även framgår av punkt 2.3.1 i tillkännagivandet angående garantier) säkerheten för dess fordran ökades på
grund av att den garanterades av myndigheterna utan att villkoren för det garanterade lånet anpassades i övrigt.
Av det ovanstående följer att det ankommer på den nationella domstolen att, med hänsyn till samtliga specifika omständigheter
i det aktuella fallet, identifiera mottagaren eller i förekommande fall mottagarna av den aktuella garantin. Vidare ankommer
det på den nationella domstolen att, med tillämpning av de principer som det har redogjorts för ovan i punkterna 33, 34 och
36, vidta åtgärder för att återkräva det sammanlagda belopp som det aktuella stödet uppgår till.
Mot bakgrund av detta konstaterande, påpekar EU-domstolen – vad gäller ogiltigförklaringen av garantin och oberoende av vem
som är mottagare av stödet – att unionsrätten inte innehåller några föreskrifter om de specifika konsekvenser som de nationella
domstolarna är skyldiga att komma fram till när det gäller giltigheten av rättsakter för genomförande av stöd.
Såsom framgår av punkt 34 i förevarande dom är det huvudsakliga syftet med de åtgärder som de nationella domstolarna är skyldiga
att vidta vid en överträdelse av artikel 88.3 EG emellertid att återställa den konkurrenssituation som förelåg före utbetalningen
av det aktuella stödet. De nationella domstolarna måste därför försäkra sig om att de åtgärder som de vidtar när det gäller
giltigheten av nämnda rättsakter gör det möjligt att uppnå ett sådant syfte.
Det åligger således den nationella domstolen att pröva huruvida en ogiltigförklaring av garantin, med hänsyn till de omständigheter
som föreligger i målet, kan visa sig vara effektivare än andra åtgärder för att se till att konkurrenssituationen återställs.
Det kan nämligen finnas situationer då en ogiltigförklaring av ett avtal – i och med att ogiltigförklaringen kan medföra att
de av parterna verkställda förpliktelserna ömsesidigt ska återgå eller att en framtida fördel går förlorad – kan vara bättre
för att uppnå syftet att återställa den konkurrenssituation som rådde före beviljandet av stödet.
Av detta följer att den nationella domstolen, i avsaknad av mindre ingripande processuella åtgärder, kan ogiltigförklara den
garanti som Gemeente Rotterdam har ställt ut till Residex om denna domstol, med hänsyn till omständigheterna i det aktuella
fallet, finner att en sådan ogiltigförklaring kan medföra eller underlätta att den konkurrenssituation som rådde före beviljandet
av garantin återställs.
Mot bakgrund av det ovanstående ska frågan besvaras på följande sätt. Artikel 88.3 sista meningen EG ska tolkas så, att de
nationella domstolarna är behöriga att ogiltigförklara en garanti i en sådan situation som den som föreligger i målet vid
den nationella domstolen, där ett olagligt stöd har genomförts genom en garanti som ställts ut av en myndighet för att täcka
ett lån som ett finansbolag beviljat ett företag som inte hade kunnat erhålla en sådan finansiering under normala marknadsvillkor.
De nationella domstolarna är vid utövandet av denna behörighet skyldiga att säkerställa att stödet återkrävs, och de kan för
detta ändamål ogiltigförklara garantin bland annat när en sådan ogiltigförklaring, i avsaknad av mindre ingripande processuella
åtgärder, kan medföra eller underlätta att den konkurrenssituation som rådde före beviljandet av garantin återställs.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
Artikel 88.3 sista meningen EG ska tolkas så, att de nationella domstolarna är behöriga att ogiltigförklara en garanti i en
sådan situation som den som föreligger i målet vid den nationella domstolen, där ett olagligt stöd har genomförts genom en
garanti som ställts ut av en myndighet för att täcka ett lån som ett finansbolag beviljat ett företag som inte hade kunnat
erhålla en sådan finansiering under normala marknadsvillkor. De nationella domstolarna är vid utövandet av denna behörighet
skyldiga att säkerställa att stödet återkrävs, och de kan för detta ändamål ogiltigförklara garantin bland annat när en sådan
ogiltigförklaring, i avsaknad av mindre ingripande processuella åtgärder, kan medföra eller underlätta att den konkurrenssituation
som rådde före beviljandet av garantin återställs.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: nederländska.