CELEX: 62009CJ0316
Inimtervishoius kasutatavad ravimid
Direktiiv 2001/83/EÜ
Üldsusele suunatud reklaami keeld ravimite osas, mis on saadaval ainult arstiretseptiga
Mõiste "reklaamimine"
Pädevale asutusele esitatud teave
Internetis kättesaadav teave

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ
inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 67; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69),
muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ (ELT L 136, lk 34; ELT eriväljaanne 13/34,
lk 262), artikli 88 punkti 1 alapunkti a.
Kõnesolev eelotsusetaotlus esitati MSD Sharp & Dohme GmbH (edaspidi „MSD”) ja Merckle GmbH vahelises kohtuvaidluses hagi üle,
millega Merckle GmbH palub kohtulikult keelata MSD‑l viimase veebilehel levitada teavet kolme Merckle GmbH toodetava retseptiravimi
(nimelt Vioxx, Fosamax ja Singulair) kohta, sest niisugune teabe levitamine kujutab endast üldsusele suunatud reklaami, mis
on direktiiviga 2001/83 keelatud.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiivi 2001/83 põhjendused 2, 40, 44 ja 45 on sõnastatud järgmiselt:
(2)      Ravimite tootmist, turustamist ja kasutamist reguleerivate eeskirjade põhieesmärgiks peab olema rahvatervise kaitse.
(40)      Kasutajatele antavat teavet reguleerivad sätted peaksid tagama kõrgetasemelise tarbijakaitse, et ravimeid oleks täieliku ja
mõistetava teabe alusel võimalik kasutada nõuetekohaselt.
(44)      Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiviga 89/552/EMÜ (teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigusnormide
kooskõlastamise kohta) on keelatud reklaamida televisioonis neid ravimeid, mis on selles liikmesriigis, kelle jurisdiktsiooni
alla ringhäälinguorganisatsioon kuulub, kättesaadaval ainult arstiretsepti alusel. See põhimõte tuleks muuta üldkohaldatavaks
ja seda tuleks laiendada teistele meedialiikidele.
(45)      Isegi retseptita ravimite ülemäärane ja järelemõtlematu reklaamimine üldsusele võib kahjustada rahvatervist. Kui on lubatud
üldsusele ravimeid reklaamida, peaks see vastama teatavatele määratletud kriteeriumidele.”
Direktiivi 2001/83 artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
24. Välispakend: pakend, mille sisse on asetatud esmapakend.
25. Markeering: esma- või välispakendil esitatud teave.
26. Infoleht: ravimiga kaasas olev leht, mis sisaldab kasutajale mõeldud teavet.
[…]”
Infolehe lisamine kõikide ravimite pakenditele on kohustuslik, v.a selle direktiivi artiklis 58 ette nähtud juhtudel. Direktiivi
2001/83 artiklis 59 on sätestatud, et infoleht koostatakse kooskõlas ravimi omaduste kokkuvõttega ja täpsustatud, milliseid
andmeid see peab sisaldama.
Direktiivi 2001/83 artikli 61 järgi:
„1. Ravimi müügiloa taotlemisel esitatakse luba väljaandvatele asutustele üks või mitu ravimi välis- ja esmapakendi maketti
ning infolehe kavand. Pädevale asutusele esitatakse ka patsientide sihtrühmadega koostöös läbi viidud hindamiste tulemused.
2. Pädev asutus keeldub müügiloa väljaandmisest, kui markeering või infoleht ei vasta käesoleva jaotise sätetele või need
ei ole kooskõlas ravimi omaduste kokkuvõttes loetletud andmetega.
3. Kõik käesoleva jaotisega hõlmatud markeeringut või infolehte käsitlevad muudatused, mis ei ole seotud ravimi omaduste kokkuvõttega,
esitatakse müügiluba väljaandvatele pädevatele asutustele. Kui pädevad asutused ei ole väljendanud vastuseisu kavandatud muudatusele
90 päeva jooksul alates taotluse esitamisest, võib taotleja muudatuse sisse viia.
[…]”
Direktiivi 2001/83 artikkel 62 sätestab:
„Välispakend või infoleht võivad sisaldada teatava artiklis 54 ja artikli 59 lõikes 1 märgitud teabe selgitamiseks ettenähtud
sümboleid või piktogramme ning muud ravimi omaduste kokkuvõttega vastavuses olevat teavet, mis on kasulik tervisekasvatuse
seisukohalt, v.a müügiedenduslikke elemente sisaldav teave.”
Selle direktiivi artikli 71 lõike 1 järgi:
„Ravimeid väljastatakse ainult arstiretsepti alusel järgmistel juhtudel:
–        need võivad kujutada otsest või kaudset ohtu isegi õige kasutamise korral, kui seda tehakse ilma meditsiinilise järelevalveta,
või
–        neid kasutatakse sageli ja laiaulatuslikult valesti, mistõttu need võivad ohustada otseselt või kaudselt inimeste tervist,
või
–        need sisaldavad aineid või nendest valmistatud preparaate, mille toime ja/või kõrvaltoimed vajavad täpsemat uurimist,
[…]”
Kõnealuse direktiivi artikli 86 järgi (millega algab direktiivi VIII jaotis „Reklaamimine”):
„1. Käesolevas jaotises hõlmab mõiste „ravimite reklaamimine” kõiki ravimite koduuksel propageerimise viise, klientide värbamist
või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud meelitusvahendeid; eelkõige hõlmab see järgmist:
–        ravimite reklaamimine üldsusele,
[…]
2. Käesolev jaotis ei hõlma järgmist:
–        V jaotise sätetele vastavad markeeringud ja infolehed,
–        teatava ravimiga seotud konkreetsele küsimusele vastamiseks vajalik kirjavahetus, millele võimaluse korral lisatakse materjal,
millel puudub müügiedenduslik iseloom,
–        faktilised andmed ja võrdlusmaterjalid, mis on seotud näiteks pakendi muutuste, ravimi üldiste ettevaatusabinõude hulka kuuluvate
kõrvaltoime hoiatuste, kaubakataloogide ja hinnakirjadega, tingimusel et need ei sisalda andmeid ravimite kohta,
–        inimeste tervist või haigusi käsitlevad andmed, tingimusel et nendes puudub isegi kaudne viide ravimitele.”
Direktiivi artikkel 87 sätestab:
„1. Liikmesriigid keelavad kõikide selliste ravimite reklaamimise, millele ei ole antud müügiluba vastavalt ühenduse õigusele.
2. Ravimireklaami kõik osad peavad olema kooskõlas ravimi omaduste kokkuvõttes loetletud andmetega.
3. Ravimi reklaam:
–        soodustab ravimi mõistlikku kasutamist, esitledes seda objektiivselt ja ilma selle omadusi liialdamata,
–        ei tohi olla eksitav.”
Direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a järgi:
„Liikmesriigid keelavad järgmiste ravimite reklaamimise üldsusele:
a)      ravimid, mis on vastavalt VI jaotisele saadaval ainult arstiretseptiga”

Siseriiklik õigus
Ravimireklaami seadus (Heilmittelwerbegesetz) sätestab oma 19. oktoobril 1994 avaldatud redaktsiooni (
BGBl
. 1994 I, lk 3068), muudetud 26. aprilli 2006. aasta seadusega (
BGBl
. 2006 I, lk 984) (edaspidi „HWG), artiklis 10 järgmist:
„1. Retseptiravimeid on lubatud reklaamida ainult arstidele, hambaarstidele, veterinaaridele, proviisoritele ja isikutele,
kes asjaomaseid ravimeid õiguspäraselt turustavad.
2. Väljaspool erialaringkondi on keelatud selliste ravimite reklaamimine, mis aitavad inimestel leevendada unetust või vaimseid
häireid või mõjutavad meeleolu.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja pooled on konkureerivad ravimiettevõtjad. MSD esitles enda retseptiravimeid Vioxx, Fosamax ja Singulair, tuues
ära toote pakendi, näidustuste kirjelduse ja kasutamisjuhendi Internetis veebisaidil, millele juurdepääs ei olnud salasõnaga
kaitstud, millest tulenevalt oli see igaühele vabalt kättesaadav.
Merckle näeb selles HWG (muudetud kujul) § 10 lõikes 1 sätestatud retseptiravimite üldsusele suunatud reklaami keelu rikkumist
ja ühtlasi MSD keelatud konkurentsialast käitumist. Merckle palus Landgerichtil kohustada MSD‑d teatavate sanktsioonide ähvardusel
lõpetama konkurentsi silmas pidades retseptiravimeid puudutava reklaamteabe levitamise Internetis viisil, mis muudab kõnealuse
teabe takistusteta kättesaadavaks ka isikutele väljaspool meditsiiniga seotud erialaringkondi.
Landgericht rahuldas hagi. Landgerichti otsuse peale esitatud MSD apellatsioonkaebuse jättis Oberlandesgericht rahuldamata,
täpsustades, et teave, mida MSD veebilehel avaldab, kuulub vaatamata sellele, et see on faktiline ega ole tüüpiline ärialane
teave, mõiste „ravimite reklaamimine” alla, mida tuleb tõlgendada laialt.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul sõltub MSD kassatsioonkaebuse lahendus sellest, kas direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1
punkt a keelab ka niisuguse üldsusele suunatud reklaami, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis sisaldab üksnes teavet, mis
oli müügiluba väljaandvatele pädevatele asutustele esitatud kõnealuse ravimi müügiloa andmise menetluse raames ning mis on
igale ravimi ostnud isikule nagunii kättesaadav, ja kui teavet ei pakuta sellisele huvitatud isikule, kes ei ole selleks soovi
avaldanud, vaid teave on Internetis kättesaadav üksnes sellele, kes ise soovib seda leida.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Internetis avaldamine kuulub samuti direktiivi 2001/83 VIII jaotise kohaldamisalasse,
kui selle eesmärk on müügiedendus ja on väheoluline, kas tegemist on kõnealust ravimit kiitva esitlusega või muu seda ravimit
puudutava teabega. See kohus märgib, et vastavalt kõnesoleva direktiivi artikli 86 lõikele 2 ei hõlma VIII jaotise sätted
markeeringuid ja infolehti, ent üksnes tingimusel, et neid kasutatakse sihipäraselt. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu praktika
kohaselt on siiski tegemist reklaamiga, kui markeeringul ja infolehel esitada tulev kohustuslik teave väljub ravimiõiguses
ette nähtud märgistamise raamidest ja seda kasutatakse autonoomsel teavitamise eesmärgil.
Niisugust tausta arvestades küsib Bundesgerichtshof, kas reklaamikeelu teleoloogiline tõlgendus ei too kaasa direktiivi 2001/83
artikli 88 lõike 1 punktis a sisalduva reklaamikeelu kitsendavat tõlgendamist nii, et see ei hõlma niisugust tüüpi üldsusele
suunatud reklaami, mis on kõne all põhikohtuasjas. Käesolevas asjas tuleb arvesse võtta eelkõige asjaolu, et ühelt poolt oli
teabe avaldaja kõnealuste ravimite tootja ning et teiselt poolt võib sellise teabe abil vältida või vähendada „vajaliku teabeta
iseravimise” ohtu.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2001/83[…] artikli 88 lõike 1 punkt a hõlmab ka retseptiravimite üldsusele suunatud reklaami, mis sisaldab
üksnes teavet, mis oli müügiluba väljaandvale pädevale asutusele esitatud müügiloa andmise menetluse raames ning mis on igale
preparaadi omandanud isikule nagunii kättesaadav, ja kui teavet ei pakuta sellisele huvitatud isikule, kes ei ole selleks
soovi avaldanud, vaid teave on Internetis kättesaadav üksnes sellele, kes ise soovib seda leida?”

Eelotsuse küsimus

Eelotsusetaotluse ese
MSD leiab, et eelotsuse küsimus ei puuduta üksnes direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a tõlgendamist, vaid ennekõike
selle sätte kehtivust, kuna niisugune õigusnorm, mis keelab Internetis avaldada pädevas ametiasutuses kontrollitud ja patsientidele
ette nähtud teavet ravimi kohta, ei saa olla kooskõlas liidu põhiõigustega, nimelt teabevabaduse ja enesemääramise õigusega
tervist puudutavates küsimustes ning sõnavabaduse ja ettevõtlusvabadusega. MSD toob lisaks välja, et eelotsusetaotluse esitanud
kohus seab kõnesoleva sätte proportsionaalsuse sõnaselgelt küsimuse alla, ja palub Euroopa Kohtul võtta selle sätte kehtivuse
osas seisukoha.
Euroopa Kohtu praktika järgi on vaid eelotsusetaotluse esitanud kohus pädev määratlema tema esitatavate küsimuste eseme. Üksnes
asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata
eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (vt 30. novembri
2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑376/05 ja C‑377/05: Brünsteiner ja Autohaus Hilgert, EKL 2006, lk I‑11383, punkt 26).
Sellega seoses olgu ühelt poolt märgitud, et esitatud eelotsuse küsimuse ese on selgelt direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1
punkti a tõlgendamine. Eelotsusetaotlusest ilmneb nimelt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas
liidu õiguses sisalduv ravimireklaami mõiste hõlmab teatavaid – eelotsusetaotluses täpselt kirjeldatud – asjaolusid, kusjuures
Euroopa Kohtult palutakse selle mõiste ühe võimaliku tõlgenduse kinnitamist, kusjuures eelotsusetaotluse esitanud kohus peab
põhiõigusi arvestades võimalikuks kitsast tõlgendust. See ei tähenda siiski kahtlemist liidu õiguse vaidlusaluse sätte enda
kehtivuses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei osuta, et tal oleks kahtlusi direktiivi artikli 88 lõike 1 punkti a kehtivuses
ega märgi, et asjaomane küsimus oleks esitatud tema poolt menetletavas põhikohtuasjas.
Väljakujunenud kohtupraktika järgi ei kujuta ELTL artikkel 267 endast õiguskaitsevahendit siseriiklikus kohtus menetletava
asja pooltele ja nii ei saa Euroopa Kohus olla kohustatud hindama ühenduse õiguse kehtivust üksnes põhjusel, et üks pooltest
tõstatas selle küsimuse Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes (30. novembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑376/05 ja C‑377/05: Brünsteiner ja Autohaus Hilgert, EKL 2006, lk I‑11383, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et puudub vajadus otsustada direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a kehtivuse üle.

Direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a tõlgendamine
Direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkt a keelab eranditeta retseptiravimite reklaami üldsusele. Eelotsusetaotluse esitanud
kohtu küsimusele vastamiseks tuleb seega analüüsida, kas põhikohtuasjas kõne all olev tegevus puudutab ravimeid, mis on vastavalt
selle direktiivi VI jaotisele saadaval ainult arstiretseptiga, kas see on nimetatud sätte mõistes reklaam ja lõpuks, kas see
on suunatud üldsusele.
Sellega seoses on selge, et põhikohtuasjas kõne all olev tegevus puudutab ravimeid, mis on vastavalt direktiivi 2001/83 VI jaotisele
saadaval ainult arstiretseptiga.
Selleks et tõlgendada mõistet „reklaamimine” direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a järgi, tuleb analüüsida selle
mõiste määratleva sätte sõnastust, ülesehitust ja käesoleva direktiivi raames sellega taotletavat eesmärki.
Mis puudutab mõistet „ravimite reklaamimine”, siis määratleb direktiivi 2001/83 selle hõlmavana „kõiki ravimite koduuksel
propageerimise viise, klientide värbamist või ravimite väljakirjutamise, tarnimise, müügi ja tarbimise edendamiseks mõeldud
meelitusvahendeid”.
Selle sätte sõnastusest ja iseäranis väljendist „kõiki […] viise” ilmneb kohe, et mõiste „ravimite reklaamimine” on liidu
seadusandja käsituses väga lai. Nii nähtub direktiivi 2001/83 põhjendusest 44, et see mõiste võib hõlmata ka ravimialase teabe
levitamist Internetis (vt selle kohta 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑421/07: Damgaard, EKL 2009, lk I‑2629, punkt 28).
Mis puudutab eriti niisuguseid ravimeid, mis on kõne all põhikohtuasjas ja mida müüakse arstiretsepti alusel, siis kinnitab
reklaamimise mõiste laia käsitust direktiivi 2001/83 põhieesmärk ehk rahvatervise kaitse (vt eespool viidatud kohtuotsus Damgaard,
punkt 22), mis – arvestades ravimi väära või ületarbimise potentsiaalselt ränki tagajärgi tervisele – õigustab niisuguste
ravimite reklaamimise keelu laia tõlgendamist.
Direktiivi 2001/83 artikli 86 lõike 1 sõnastusest ilmneb ka, et sõnumi eesmärk on põhiline reklaami tunnusjoon, mis mängib
otsustavat rolli reklaami eristamisel tavalisest teabest.
Sellest tulenevalt ei välista direktiivi 2001/83 artikli 86 lõikes 1 esitatud määratlus põhimõtteliselt seda, et avaldatavat
ja levitatavat teavet, mis hõlmab vaid objektiivset teavet, võib pidada reklaamiks. Kui sõnumi eesmärk on edendada ravimite
väljakirjutamist, tarnimist, müüki ja tarbimist, on tegemist selle direktiivi mõttes reklaamimisega. Seevastu ei laiene selle
direktiivi ravimite reklaamimist reguleerivad sätted puhtalt teabe edastamisele suunatud osutustele, mille puudub müügiedenduslik
eesmärk.
See, kas teabel on müügiedenduslik iseloom, tuleb teha kindlaks, analüüsides siseriikliku kohtu lahendada olevas kohtuvaidluses
asjassepuutuvaid asjaolusid kogumis (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Damgaard, punkt 23).
Mis puudutab ravimi kohta levitatava teabe autori isikut, siis ei saa muidugi eitada, et selle ravimi tootja on oma ravimi
turustamisest majanduslikult huvitatud, ent asjaolu, et tootja ise teavet levitab, ei võimalda sellisena iseenesest järeldada,
et see on tingimata kantud reklaami eesmärgist. Selleks et mainitud asjaolu võiks olla niiviisi levitatava teabe reklaamiks
kvalifitseerimisel kaalukeeleks, on lisaks vaja, et selle tootja toimingud, algatused ja astutud sammud sisaldaksid endas
kavatsust edendada teabe niisuguse levitamise kaudu ravimite väljakirjutamist, tarnimist, müüki ja tarbimist (vt analoogia
alusel 28. oktoobri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑219/91: Ter Voort, EKL 1992, lk I‑5485, punkt 26).
Siiski ei saa välistada, et teatavatel asjaoludel moodustab tootjapoolne oma ravimite kohta teabe avaldamine osa ettevõtja
üldisest kommunikatsioonipoliitikast, eesmärgiga pakkuda huvitatud patsientidele objektiivselt täpset teavet ja välistada
nii palju kui võimalik terviseriskid, mis kaasnevad iseravimisega, infolehega tutvumata. Nii võib juhtuda patsientidega, kes
on kaotanud tarvitatava ravimi infolehe. Lisaks võivad ravimiettevõtjat oma ravimi kohta teavet avaldama ajendada soov hoida
üldsus teavitatuna või rõhutada ettevõtja läbipaistvust.
Mis puutab teate eset, siis olgu märgitud, et üldreeglina tagab retsepti väljakirjutamise kohustus selle, et veebilehel ravimi
kohta esitatud objektiivse teabega äratatud huvi ei saaks viia otse ostuotsuseni ning et lõppotsuse ravimi kohta, mida patsiendil
manustada tuleb, võtaks jätkuvalt vastu raviarst.
Loomulikult ei saa välistada, et arst võib olla teadliku patsiendi soovil sunnitud välja kirjutama tema enda algselt eelistatust
erineva ravimi ning et seetõttu panustab faktiline teave – vähe küll, aga siiski – müüginumbrite suurendamisse. Sellest ei
piisa siiski, et omistada ravimitootjale müügiedenduslik kavatsus. Ka ei kujuta see endast põhimõtteliselt erilist ohtu patsiendi
tervisele, kui arst leiab, et on soovitatav kirjutada välja üks või teine ravim; samuti ei ohusta see objektiivsust, mida
arst, nagu on meenutatud direktiivi 2001/83 põhjenduses 50, peab konkreetsele patsiendile ravimit välja kirjutades üles näitama.
Nimelt on ravimit väljakirjutav arst kutse‑eetika vaatevinklist kohustatud jätma konkreetse ravimi välja kirjutamata, kui
see ei sobi tema patsiendi raviks (vt selle kohta 22. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑62/09: Association of the British
Pharmaceutical Industry, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 39 ja 40).
Lisaks võib tõsiasi, et patsiendile on enne arstlikku läbivaatust kättesaadav usaldusväärsetest allikatest pärinev objektiivne
teave, aidata konkreetsetel juhtudel kaasa sobiva ravi väljakirjutamisel, kuna arsti ja teadliku patsiendi vahel saab välja
kujuneda viljakam dialoog.
Ravimi pakendi ja infolehe levitamine Internetis võib teatud asjaoludel samuti võimaldada vältida vajaliku teabeta iseravimist
patsiendi puhul, kes on infolehe kaotanud.
Mis puudutab teatise sisu, siis tuleneb eelotsusetaotlusest, et MSD toodete esitlus tema veebilehel hõlmas kõnealuste ravimite
pakendi esitamist ning ravinäidustuste ja kasutusjuhendis sisalduvate juhiste äratoomist.
Teiselt poolt on asjakohane märkida, et direktiivi 2001/83 artikkel 61 näeb ette, et ravimi müügiloa taotlemisel tuleb luba
väljaandvatele asutustele esitada pakendil ja ravimi infolehel sisalduv kogu teave ja nimetatud asutus peab selle heaks kiitma.
Tegemist ei ole mitte ainult objektiivse teabega, mis ei kujuta endast tarbijale
a priori
ohtu, vaid ka heakskiidetud teabega, mille esitamine pakendil ja infolehel on kõnealuse direktiivi artiklite 54 ja 59 järgi
isegi kohustuslik.
Lisaks ei või välispakend või infoleht direktiivi 2001/83 artikli 62 järgi sisaldada mingeid müügiedenduslikke elemente.
Sellest järeldub, et kui retseptiravimite kohta nende tootja veebilehel teabe levitamine tähendab ainult ravimi pakendil esitatud
teabe täpset äratoomist kooskõlas direktiivi 2001/83 artikliga 62 ning ravimialal pädevate asutuste heaks kiidetud infolehel
või ravimi omaduste kokkuvõttes esitatud teabe sõnasõnalist ja täielikku kordamist ning kui ei esine ühtegi täiendavat elementi,
mis räägiks reklaamiks kvalifitseerimise kasuks, siis ei tundu kõnealuste ravimite üldsusele suunatud reklaami keeluga taotletav
rahvatervise eesmärk sundivat kvalifitseerima sellist teabe levitamist keelatud reklaamimisena direktiivi 2001/83 artikli 88
lõike 1 punkti a mõttes.
Teisiti tuleb olukord seevastu kvalifitseerida juhul, kui tootja teeb ravimit puudutava teabe hulgast valiku või muudab midagi,
sest teabe töötlemist ei saa selgitada muudmoodi kui reklaami eesmärgiga.
Muude selle hindamisel asjassepuutuvate asjaolude hulka, kas põhikohtuasjas kõne all olev teade tuleb kvalifitseerida reklaamiks,
kuuluvad käesoleval juhul adressaatide rühm ja teabe levitamiseks kasutatud meediakanali tehnilised omadused.
Sellega seoses olgu öeldud, et eelotsusetaotluses esitatud andmete kohaselt on põhikohtuasjas kõne all olev teave muidugi
kõigile kättesaadav, sest MSD ei ole otsustanud piirata selle kättesaadavust teatavate isikute rühmadega, näiteks tervishoiutöötajatega.
Samas on kõnealune teave lihtsalt tootja veebilehel kättesaadav nn
pull
-teenuste süsteemi alusel, mis tähendab, et Interneti kasutaja peab seda aktiivselt otsima ning et isik, kellel puudub ravimi
vastu huvi, selle teabega tahtmatult kokku ei puutu. Niisugune passiivse esitusplatvormi kaudu teabe edastamine ei ole põhimõtteliselt
sobimatu ega suru laiemale üldsusele soovimatut teavet peale, eristudes niiviisi n‑ö
push
-teenustest, kus Interneti kasutajale edastatakse teavet nn
pop‑up
-akna kaudu, see tähendab akna kaudu, mis ilmub arvuti ekraanile soovimatult, ilma et isik seda ise otsiks, ja mille puhul
seevastu võib üsna kindlalt eeldada, et tegemist on reklaamiga.
Eespool esitatud kaalutlusi arvestades tuleb vastata esitatud küsimusele, et direktiivi 2001/83 artikli 88 lõike 1 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et see ei keela ravimiettevõtjal levitada Internetis retseptiravimite kohta teavet, kui see teave on
kättesaadav vaid seda otsinud isikutele ning kui see kujutab endast ainult ravimi pakendi täpset äratoomist kooskõlas direktiivi
2001/83 artikliga 62 ning ravimialal pädevate asutuste heaks kiidetud infolehe või ravimi omaduste kokkuvõtte sõnasõnalist
ja täielikku kordamist. Niisugusel veebilehel on seevastu keelatud levitada ravimi kohta teavet, mille hulgast tootja on teinud
valiku või milles ta on midagi muutnud, sest valikut või muutmist ei saa selgitada muudmoodi kui reklaami eesmärgiga.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiivi 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate
ühenduse eeskirjade kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/27/EÜ) artikli 88
punkti 1 alapunkti a tuleb tõlgendada nii, et see ei keela ravimiettevõtjal levitada Internetis retseptiravimite kohta teavet,
kui see teave on kättesaadav vaid seda otsinud isikutele ning kui see kujutab endast ainult ravimi pakendi täpset äratoomist
kooskõlas direktiivi 2001/83 artikliga 62 ning ravimialal pädevate asutuste heaks kiidetud infolehe või ravimi omaduste kokkuvõtte
sõnasõnalist ja täielikku kordamist. Niisugusel veebilehel on seevastu keelatud levitada ravimi kohta teavet, mille hulgast
tootja on teinud valiku või milles ta on midagi muutnud, sest valikut või muutmist ei saa selgitada muudmoodi kui reklaami
eesmärgiga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas ja millises ulatuses kujutavad põhikohtuasjas kõne all olevad tegevused
endast reklaami direktiivi 2001/83 (direktiiviga 2004/27 muudetud kujul) tähenduses.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.