CELEX: 62011FJ0054
Avalik teenistus
Distsiplinaarmenetlus
Distsiplinaarkaristus
Teenistusest vabastamine
Eeluurimise toimumine liikmesriigi kriminaalkohtus teenistusest vabastamise otsuse tegemise hetkel
Meeste ja naiste võrdne kohtlemine
Keeld üles öelda raseda töölepingut raseduse algusest kuni rasedus‑ ja sünnituspuhkuse lõpuni

BG esitas Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 4. mail 2011 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi, milles ta taotles esiteks,
et tühistataks Euroopa Ombudsmani otsus kohaldada tema suhtes teenistusest vabastamise karistust ilma pensioniõiguste kaotuseta,
ning teiseks, et hüvitataks selle otsusega tema arvates tekitatud kahju.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47 on sõnastatud järgmiselt:
„[...]
Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud
kohtus. Igaühel peab olema võimalus saada nõu ja kaitset ning olla esindatud.
[...]”
Harta artikkel 23 „Naiste ja meeste võrdõiguslikkus” sätestab:
„Naiste ja meeste võrdõiguslikkus tuleb tagada kõikides valdkondades, kaasa arvatud tööhõive, töö ja palk.
[...]”
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 1e lõige 2 sätestab:
„Töötavatele ametnikele tagatakse sellised tervishoiu‑ ja ohutusnormidele vastavad töötingimused, mis on vähemalt samaväärsed
asutamislepingute kohaselt neis valdkondades vastuvõetud meetmete alusel kohaldatavate miinimumnõuetega.”
Personalieeskirjade artikkel 12 näeb ette:
„Ametnik hoidub mis tahes tegevusest või käitumisest, mis võib kahjustada tema [ametikoha väärikust].” [täpsustatud tõlge]
Personalieeskirjade artikli 86 lõige 3 sätestab:
„Distsiplinaareeskirjad, ‑menetlused ja ‑meetmed ning haldusjuurdlusi käsitlevad eeskirjad ja menetlused on sätestatud IX lisas.”
Personalieeskirjade IX lisa käsitleb distsiplinaarmenetlust. Selle artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Distsiplinaarnõukogu, edaspidi „nõukogu”, moodustatakse igas institutsioonis. Nõukokku kuulub vähemalt üks väljastpoolt institutsiooni
valitud liige, kes võib olla esimees.
2.      Nõukogu koosneb esimehest ja neljast täisliikmest, keda võivad asendada asendusliikmed, ja juhtude puhul, mis käsitlevad kuni
palgaastme AD 13 ametnikke, kaks lisaliiget, kes kuuluvad samasse tegevusüksusesse ja samale palgaastmele kui ametnik, kelle
suhtes distsiplinaarmenetlus algatati.
3.      Nõukogu liikmed ja asendusliikmed nimetatakse alaliselt töötavate ametnike seast, kelle palgaaste on AD 14 või kõrgem, välja
arvatud siis, kui juhtum käsitleb palgaastmete AD 16 või AD 15 ametnikke.
[...]”
Personalieeskirjade IX lisa artikkel 6 näeb ette:
„1.      Ametisse nimetav asutus või ametiisik ja personalikomitee määravad kumbki samal ajal kaks liiget ja kaks asendusliiget.
2.      Ametisse nimetav asutus või ametiisik nimetab ametisse esimehe ja aseesimehe.
[...]
5.      Asjaomasel töötajal on õigus viie päeva jooksul alates distsiplinaarnõukogu moodustamisest tagandada üks distsiplinaarnõukogu
liige. Institutsioonil on samuti õigus tagandada üks nõukogu liige.
[...]”
Personalieeskirjade IX lisa artikkel 10 sätestab:
„Kehtestatud distsiplinaarkaristuse raskusaste peab vastama rikkumise raskusastmele. Süüteo raskusastme kindlaksmääramisel
ja kehtestatava distsiplinaarkaristuse üle otsustamisel võetakse eelkõige arvesse:
a)      süüteo laadi ja asjaolusid, milles see aset leidis,
b)      institutsioonide usaldatavusele, mainele või huvidele süüteost tuleneva kahju suurust,
c)      seda, mil määral süütegu tuleneb tahtlikust tegevusest või hooletust,
d)      ametniku süüteo motiive,
e)      ametniku palgaastet ja staaži,
f)      ametniku isikliku vastutuse astet,
g)      ametniku tööülesannete ja vastutuste taset,
h)      seda, kas süütegu hõlmab korduvat tegevust või käitumist,
i)      ametniku käitumist kogu tema teenistuskäigu jooksul.”
Personalieeskirjade IX lisa artikkel 18 on sõnastatud järgmiselt:
„Pärast esitatud dokumentide läbivaatamist ning võttes arvesse kõiki suulisi või kirjalikke ütlusi ning võimaliku uurimise
tulemusi, võtab distsiplinaarnõukogu häälteenamusega vastu põhjendatud arvamuse selle kohta, kas kaebuse aluseks olevad faktid
on olemas ja kas need faktid toovad kaasa karistuse. Kõnealusele arvamusele kirjutavad alla kõik distsiplinaarnõukogu liikmed.
Iga liige võib lisada arvamusele eriarvamuse. Distsiplinaarnõukogu edastab ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule
ja asjaomasele ametnikule arvamuse kahe kuu jooksul pärast ametisse nimetava asutuse või ametiisiku aruande saamist, tingimusel
et kõnealune tähtaeg vastab juhtumi keerukuse astmele. Kui juurdlus viiakse läbi distsiplinaarnõukogu algatusel, on tähtaeg
neli kuud, tingimusel et kõnealune ajavahemik vastab juhtumi keerukuse astmele.”
Personalieeskirjade IX lisa artiklis 23 näeb ette:
„1.      Kui ametisse nimetav asutus või ametiisik süüdistab ametnikku tõsises üleastumises, võib ta kõnealuses üleastumises süüdistatava
isiku viivitamata ametist kõrvaldada määratud või määramata ajaks sõltumata sellest, kas tegu on ametikohustuste mittetäitmise
või seaduse rikkumisega.
2.      Ametisse nimetav asutus või ametiisik teeb selle otsuse pärast asjaomase ametniku ärakuulamist, välja arvatud erilistel asjaoludel.”
Personalieeskirjade IX lisa artikkel 25 sätestab:
„Kui ametniku [suhtes alustatakse kriminaalmenetlust samade tegude eest], tehakse lõplik otsus pärast seda, kui asja arutav
kohus on teinud oma lõpliku otsuse.”
[Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
Nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivi 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses
töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187) artikli 2 lõige 3
on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev direktiiv ei piira naiste kaitset käsitlevate sätete kohaldamist, eriti seoses raseduse ja sünnitusega.”
Direktiiv 76/207 tunnistati alates 15. augustist 2009 kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta direktiiviga 2006/54/EÜ
meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (uuestisõnastamine)
(ELT L 204, lk 23), mille artikkel 1 „Eesmärk” näeb ette:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine tööhõive
ja elukutse küsimustes.
Selleks sisaldab käesolev direktiiv sätteid võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamiseks järgmistes valdkondades:
a)      töö saamine, sealhulgas edutamine ja kutseõpe;
b)      töötingimused, sealhulgas töötasu;
c)      kutsealased sotsiaalkindlustusskeemid.
See sisaldab ka sätteid, millega tagatakse asjakohaste menetluste kehtestamine nimetatud põhimõtte tõhusamaks rakendamiseks.”
Direktiivi 2006/54 artikli 2 lõige 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis hõlmab diskrimineerimine järgmist:
[...]
c)      naise halvem kohtlemine seoses rasedus- või sünnituspuhkusega direktiivi 92/85/EMÜ tähenduses.”
Nõukogu 19. oktoobri 1992. aasta direktiivi 92/85/EMÜ rasedate, hiljuti sünnitanud ja rinnaga toitvate töötajate tööohutuse
ja töötervishoiu parandamise meetmete kehtestamise kohta (kümnes üksikdirektiiv direktiivi 89/391/EMÜ artikli 16 lõike 1 tähenduses)
(EÜT L 348, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 110) artikkel 10 „Vallandamise keelamine” on sõnastatud järgmiselt:
„Selleks et tagada artiklis 2 määratletud töötajatele nende käesoleva artikli alusel tunnustatud tervise‑ ja ohutusalaste
õiguste kasutamine, sätestatakse, et:
1.      liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et keelata artiklis 2 määratletud töötajate vallandamine ajavahemikus nende raseduse
algusest kuni artikli 8 lõikes 1 nimetatud rasedus- ja sünnituspuhkuse lõpuni, välja arvatud erijuhtudel, mis ei ole seotud
nende olukorraga ja mis on lubatud siseriiklike õigusaktide ja/või tavade alusel ning võimaluse korral tingimusel, et pädev
ametiasutus on andnud oma nõusoleku;
2.      artiklis 2 määratletud töötaja vallandamise korral punktis 1 nimetatud ajavahemikus peab tööandja kirjalikult esitama tema
vallandamise nõuetekohaselt põhjendatud aluse;
[...]”.
[Mõiste „vallandamine” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „töölepingu ülesütlemine”.]

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Olles töötanud alates 2002. aastast Euroopa Ombudsmani juures assistentide tegevusüksuses (AST) kõigepealt ajutise teenistuja
ja seejärel ametnikuna, täitis hageja alates 2008. aasta 1. oktoobrist kuni 2010. aasta 31. juulini administraatorite tegevusüksuses
(AD) ombudsmani talituste kommunikatsiooniosakonnas kommunikatsioonijuhi ametikohustusi, kusjuures tema palgaaste oli AD 5.
Kohtuistungil täpsustas hageja, et faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel kuulus talle maja Kehlis (Saksamaa), mida tema
ja ta abikaasa ei olnud kunagi kasutanud põhielukohana, ning et 2006. aastal otsis ta korteri Strasbourgis (Prantsusmaa),
mis hiljem müüki pandi.
2008. aasta veebruarikuu lõpul esitas hageja avalduse ühte kinnisvaraarendusühistusse (edaspidi „ühistu”) astumiseks, et osta
eluase Strasbourgis ja saada selleks riiklikku toetust, mida Prantsusmaa maksab peredele, kelle sissetulekud on väikesed ja
kes saavad esimest korda oma eluaseme omanikeks. Oma avalduse täiendamiseks edastas ta sellele ühistuile kaks 27. veebruari
2008. aasta tulutõendit, mis puudutasid aastaid 2006 ja 2007.
Ühistu palus hagejal 24. märtsi 2009. aasta kirjas täpsustada, kas ta on eluaseme ostmisest endiselt huvitatud, ning esitada
mõned andmed.
2009. aasta juulikuu jooksul palus ühistu hagejal selleks, et viimase avaldus oleks kehtiv, edastada enda ja oma abikaasa
palgatõendid.
Hageja edastaski 2009. aasta aprilli‑, mai‑, juuni‑ ja juulikuu palgatõendid (edaspidi „palgatõendid”) ning teabe oma abikaasa
tulude kohta.
Ühistu võttis 3. augustil 2009 ühendust ombudsmani talituste halduse ja personali osakonna juhatajaga, et talle selgitataks
esiteks, kuidas võetakse Euroopa Liidu ametnike tasusid arvesse kinnisvaralaenude saamisel riiklike toetuste abil, ja teiseks
hageja edastatud palgatõendeid. Ombudsmani talituste palvel edastas ühistu 7. augustil 2009 palgatõendite ärakirjad.
Tutvudes nende palgatõenditega, märkas halduse ja personali osakond, et neid oli muudetud nii, et kõnesoleva isiku tulu oli
näidatud tegelikust väiksemana. Näiteks oli 2009. aasta aprilli‑, mai‑ ja juunikuu palgatõenditel näidatud netopalk 2410,36 eurot
5822,43 euro asemel ning 2009. aasta juulikuu palgatõendil netopalk 5711,32 eurot 9123,39 euro asemel.
Halduse ja personali osakonna juhataja saatis 10. augustil 2009 ühistule e‑kirja, milles teatas viimasele esiteks, et ta ei
oska täpsustada, missuguseid summasid võetakse Prantsuse õigusaktide alusel arvesse, ning teiseks, et ta oli tuvastanud hageja
esitatud palgatõendites olulised ebatäpsused.
11. augustil 2009 tegi halduse ja personali osakonna juhataja ettepaneku algatada haldusjuurdlus, mille ese on „ombudsmani
ametlike dokumentide võimalik võltsimine [...] ja [nende] kasutamine suhetes kolmanda isikuga isikliku kasu saamise eesmärgil”.
Ühistu teatas 17. augustil 2009 halduse ja personali osakonna juhatajale, et ta kavatseb paluda hagejal esitada endale tõend,
mis kinnitab 2008. aastal aluseks võetud maksustatavat tulu.
Hageja palus 25. augustil 2009 ombudsmani talitustel anda talle välja ühistu nõutud tõend ja veel teine tõend saksa keeles.
Halduse ja personali osakonna juhataja teatas samal päeval hagejale, et 2008. aasta tõendit ei saa ta viimasele otsekohe välja
anda, kuid edastas saksakeelse tõendi.
Hageja esitas 26. augustil 2009 ühistule dokumendi „Tõend”, milles oli näidatud tema 2008. aasta maksustatav tulu, Euroopa
Ombudsmani halduse ja personali osakonna pealdisega paberil.
Ühistu saatis selle tõendi halduse ja personali osakonnale, kes tuvastas, et kõnesolevat dokumenti ei olnud koostanud see
osakond. Eelkõige tuleb märkida, et sellel tõendil oli näidatud hagejale 25. augustil 2009 välja antud saksakeelse tõendi
viitenumber.
Ombudsman otsustas 2. septembril 2009 algatada haldusjuurdluse, informeerida kirjeldatud faktilistest asjaoludest Prantsuse
Vabariigi prokuröri ning kõrvaldada hageja ametist määramata ajaks ilma palka vähendamata. Hagejale teatati sellest samal
päeval.
3. septembril 2009 kutsuti hageja haldusjuurdluse raames esimesele ärakuulamisele. Ta tunnistas sellel ärakuulamisel, et võltsis
ise neid nelja palgatõendit ja 2008. aasta tulutõendit. Lisaks teatas ta uurijatele, et on rase, vastas talle esitatud küsimustele
ja andis uurijatele üle käsitsi kirjutatud kirja, milles kinnitas, et ei eita üldse tegusid, mida talle ette heidetakse, kuid
et ta soovib anda selgitusi. Eelkõige tunnistas ta, et on pannud toime „arutuid” tegusid ning et ta käitus nõnda selleks,
et „teha lõpp täiesti väljakannatamatule perekondlikule olukorrale”, mis seisnes selles, et oma abikaasa raske haiguse tõttu
oli tal raske kinnisvaralaenu saada.
Uurijad saatsid 18. septembril 2009 oma järeldused tegude kohta, mida hagejale ette heideti. Viimane esitas 22. septembril
2009 täiendavaid kommentaare, täpsustades eelkõige, et 2009. aasta juuli alguses oli ta saanud aru, et on rase, ning tegutsenud
paanikaseisundis, kartes, et tema avaldust ühistusse astumiseks ei rahuldata.
Uurijad edastasid 24. septembri 2009. aasta kirjaga ombudsmanile haldusjuurdluse aruande, milles nad olid teinud järelduse,
et hageja oli võltsinud dokumente ja oli need esitanud ühistule dokumentidena, mis põhjendavad tema avaldust, mis oleks juhul,
kui see oleks rahuldatud, võimaldanud tal saada kinnisvaralaenu tingimustel, mida kohaldatakse Prantsuse õigusaktide kohaselt
väikeste sissetulekutega majapidamiste suhtes. Uurijad soovitasid seega algatada distsiplinaarmenetluse.
Ombudsman kuulas 23. oktoobril 2009 hageja personalieeskirjade IX lisa artiklis 3 ette nähtud eelneva ärakuulamise raames
ära.
20. novembril 2009 otsustas ombudsman algatada distsiplinaarmenetluse. Võttes aga arvesse hageja rasedust ja institutsiooni
meditsiinitöötaja arvamust, otsustas ta 18. jaanuaril 2010 lükata distsiplinaarmenetluse toimingud edasi hageja sünnituse
järgsele kuupäevale.
19. mail 2010 pöördus ombudsman distsiplinaarnõukogu poole, kes kuulas hageja ära 8. juulil 2010.
Distsiplinaarnõukogu esitas 9. juulil 2010 oma põhjendatud arvamuse, milles ta oli jõudnud järeldusele, et süükspandavad teod
on kinnitust leidnud ja hageja on need omaks võtnud.
Väljapakutud karistuse osas selgitas distsiplinaarnõukogu oma seisukohta järgmiselt:
„ ‐      etteheidetavad teod kahjustavad selle ametikoha väärikust, millel [hageja] töötas, eriti tema tööle võtnud institutsiooni
terviklikkuse kontekstis, ja kujutavad endast [...] personalieeskirjade artikli 12 tõsiseid rikkumisi;
–        vaieldamatult on etteheidetavad teod pandud toime tahtlikult ja ametnik on nende eest vastutav;
–        ametnik täidab tööülesandeid, millega kaasneb suur vastutus;
–        etteheidetavaid tegusid ei pandud toime mitmendat korda;
–        ametniku kohta on terve karjääri vältel koostatud häid hindamisaruandeid.”
Seda arvestades pakkus enamik distsiplinaarnõukogu liikmeid karistusena välja „kõnesoleva isiku tagandamise madalamasse tegevusüksusesse
palgaastme alandamisega (AST 1, järk 1)”. Distsiplinaarnõukogu vähemus oli siiski arvamusel, et kõige sobivam karistus on
teenistusest vabastamine.
Ombudsman otsustas 20. juuli 2010. aasta otsuses, millest hagejale teatati 22. juulil 2010, kohaldada teenistusest vabastamise
karistust ilma pensioniõiguste kaotuseta alates 2010. aasta 31. juulist (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Hageja esitas 21. oktoobril 2010 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel 20. juuli 2010. aasta otsuse peale kaebuse.
Ombudsman jättis selle kaebuse 18. jaanuari 2011. aasta otsusega, millest kõnesolevale isikule teatati 24. jaanuaril 2011,
rahuldamata.

Poolte nõuded ja menetlus
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tühistada 20. juuli 2010. aasta otsus;
–        vajaduse korral tühistada 18. jaanuari 2011. aasta otsus, millest anti teada 24. jaanuaril 2011 ja millega tema kaebus sõnaselgelt
rahuldamata jäeti;
selle tulemusena:
–        esimese võimalusena sedastada, et vaidlusaluse otsuse tühistamise tulemusena ennistatakse hageja tagasiulatuvalt alates selle
otsuse jõustumisest tema administraatori ametikohale palgaastme AD 5 järku 2 ning makstakse välja kogu asjaomase perioodi
eest tasumisele kuuluvad rahasummad, millele on lisatud Euroopa Keskpanga viivitusintress, mida on suurendatud 2 protsendipunkti
võrra;
–        teise võimalusena mõista ombudsmanilt välja summa, mis vastab hageja töötasule, mis ta saaks tema teenistusest vabastamise
jõustumise kuupäevast kuni pensioniikka jõudmiseni 2040. aasta juulis, ning kohandada vastavalt hageja pensioniõigusi;
–        igal juhul mõista ombudsmanilt hagejale tekitatud mittevaralise kahju eest välja hüvitis 65 000 eurot;
–        mõista kõik kohtukulud välja ombudsmanilt.
Ombudsman palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Avaliku Teenistuse Kohus palus oma 15. detsembri 2011. aasta kirjaga edastatud kohtuistungi esialgses ettekandes pooltel vastata
menetlust korraldavatele meetmetele, mida viimased ka määratud tähtaegade jooksul tegid. Hageja teatas siiski Avaliku Teenistuse
Kohtule, et ta ei saa esitada ühistu 24. märtsi 2009. aasta taotlusele lisatud andmelehe ärakirja.

Õiguslik käsitlus
1.
Hagi ese
Hageja palub peale 20. juuli 2010. aasta otsuse tühistamise vajaduse korral tühistada ka 18. jaanuari 2011. aasta otsus, millega
ametisse nimetav asutus jättis tema kaebuse rahuldamata.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt toovad kaebuse rahuldamata jätmise otsuse vastu suunatud vormilised nõuded kaasa Avaliku
Teenistuse Kohtu poole pöördumise otsuse osas, mille peale kaebus esitati, kui kaebuse rahuldamata jätmisel kui niisugusel
ei ole iseseisvat sisu (vt selle kohta 17. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 293/87: Vainker
vs.
parlament, punkt 8). Et vaidlusaluse otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmise otsusel ei ole käesoleval juhul iseseisvat
sisu, tuleb hagi käsitada nii, et see on esitatud ainult vaidlusaluse otsuse peale.
Lisaks meenutab Avaliku Teenistuse Kohus, et personalieeskirjade artikli 91 alusel esitatud hagi raames ei ole tema ülesanne
anda liidu institutsioonile korraldusi (vt näiteks Avaliku Teenistuse Kohtu 24. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas F‑89/08:
P
vs.
parlament, punkt 120, ja 14. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas F‑52/09: Da Silva Pinto Branco
vs.
Euroopa Kohus, punkt 31). Nõue, et Avaliku Teenistuse Kohus tuvastaks, et vaidlusaluse otsuse tühistamine toob kaasa hageja
ennistamise tagasiulatuvalt alates selle otsuse jõustumise hetkest tema administraatori ametikohale palgaastmega AD 5 ja järguga 2,
tuleb niisiis jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Tühistamisnõue
Hageja põhjendab oma nõuet tühistada vaidlusalune otsus viie väitega, mille kohaselt rikuti vastavalt personalieeskirjades
ette nähtud distsiplinaarmenetlust ja põhjendamiskohustust, tehti ilmne hindamisviga, rikuti meeste ja naiste võrdse kohtlemise
põhimõtet ning õigust rasedus‑ ja sünnituspuhkusele, samuti hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet.
Lisaks tõstatab hageja esitatud menetlusdokumentides küsimuse, missugune roll on ombudsmanil distsiplinaarmenetluses, võttes
arvesse poolte võrdsuse põhimõtet ja põhimõtet, mis tagab õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele. Kuid isegi eeldusel, et
hageja soovib sellega esitada väidet, mis põhjendaks tema tühistamisnõuet, tuleb tõdeda, et see väide, mida – vastupidi kodukorra
artikli 35 lõike 1 punktis e nõutule – ei toeta mingid argumendid, tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.

Esimene väide, et on rikutud personalieeskirjades ette nähtud distsiplinaarmenetlust
Väide, et rikuti personalieeskirjades ette nähtud distsiplinaarmenetlust, jaguneb kolmeks osaks, millest esimese kohaselt
rikuti personalieeskirjade IX lisa artiklit 25, teise kohaselt personalieeskirjade IX lisa artiklit 23 ning kolmanda kohaselt
personalieeskirjade IX lisa artikleid 5 ja 6.
Esimese väite esimene osa, mis käsitleb samade tegude eest alustatud kriminaalmenetluse olemasolu
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ombudsman tegi lõpliku otsuse, ootamata ära tema suhtes alustatud kriminaalmenetluse tulemust, ning rikkus
sellega personalieeskirjade IX lisa artiklit 25.
Ombudsmani arvates tuleb mõistet „kriminaalmenetlust” ‐ millele on viidatud personalieeskirjade artiklis 25 ‐ hinnata, võttes
aluseks käesoleval juhul kohaldatava siseriikliku õiguse, milleks on Prantsuse õigus. Ombudsman väidab selles osas, et vaidlusaluse
otsuse tegemise hetkel ei olnud „kriminaalmenetlust” Prantsuse õiguse tähenduses veel olemas, ning palub Avaliku Teenistuse
Kohtul lükata esimese väite see osa tagasi.
Kohtuistungil väitis hageja, et personalieeskirjade IX lisa artiklit 25 tuleb tõlgendada autonoomselt ning et ombudsmani viide
Prantsuse õigusele tema kostja vastuses ei ole asjakohane.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, et etteheidet, mille kohaselt rikuti personalieeskirjade IX lisa artiklit 25, ei esitatud kohtueelses
menetluses.
Ombudsman ei ole küll esitanud asja läbivaatamist takistavat asjaolu. Kaebuse ja hagi vastavus – millest hagi vastuvõetavus
sõltub – kujutab endast aga siiski avalikul huvil põhinevat küsimust, mida kohus analüüsib omal algatusel (vt Avaliku Teenistuse
Kohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas F‑7/06: B
vs.
komisjon, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda nõuet saab kohaldada ainult juhul, kui kohtule esitatud hagis muudetakse kaebuse eset või alust, kusjuures mõistet „alus”
tuleb tõlgendada laialt. Mis puudutab konkreetselt tühistamisnõudeid, siis „vaidluse eseme” all tuleb mõista asjaomase otsuse
sisemise õiguspära või siis selle välise õiguspära hagejapoolset vaidlustamist – vahe, mida on kohtupraktikas tunnustatud
(vt Avaliku Teenistuse Kohtu 1. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas F‑40/09: Časta
vs.
komisjon, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et hageja esitas kaebuse etapis mitu argumenti, mis käsitlevad nii vaidlusaluse otsuse välist
kui ka sisemist õiguspära, st selle otsuse tegemise menetluse õigusvastasust, etteheidetavate faktiliste asjaolude sisulist
tõele mittevastavust ning põhjendamiskohustuse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist. Sellest järeldub, et kui hageja
esitas oma hagiavalduses väite, et rikuti personalieeskirjade IX lisa artiklit 25, ei eiranud ta vastavuse nõuet ning seega
on käesolev väide vastuvõetav.
Mis puudutab selle väite sisu, siis distsiplinaarmenetluse peatamisel nii kauaks, kuni oodatakse personalieeskirjade IX lisa
artiklis 25 nimetatud kriminaalmenetluse lõppu, on kaks põhjust.
Esiteks on selle artikli eesmärk mitte nõrgendada asjaomase ametniku olukorda tema suhtes alustatud kriminaalmenetlustes selliste
asjaolude alusel, mis on lisaks distsiplinaarmenetluse esemeks tema institutsioonis (Esimese Astme Kohtu 19. märtsi 1998. aasta
otsus kohtuasjas T‑74/96: Tzoanos
vs
. komisjon, punkt 34).
Teiseks võimaldab niisugune peatamine võtta distsiplinaarmenetluse raames arvesse faktilisi asjaolusid, mille kriminaalkohus
lõpliku otsuse tegemisel tuvastas. Personalieeskirjade IX lisa artikli 25 on nimelt sätestatud põhimõte, et „kriminaalmenetlus
peatab distsiplinaarmenetluse”, mida õigustab eriti asjaolu, et siseriiklikel kriminaalkohtutel on suurem uurimispädevus kui
ametisse nimetaval asutusel. Kui samad teod võivad osutuda süüteoks ja personalieeskirjades ette nähtud ametniku kohustuste
rikkumiseks, on administratsioon seega seotud kriminaalmenetluses kriminaalkohtu tehtud faktiliste järeldustega. Kui see kohus
on tuvastanud, et oletatavad faktilised asjaolud leidsid aset, võib administratsioon anda neile õigusliku kvalifikatsiooni,
lähtudes mõistest „distsiplinaarsüütegu” ja kontrollides eelkõige, kas need asjaolud kujutavad endast personalieeskirjades
sätestatud kohustuste rikkumisi (Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑307/01: François
vs.
komisjon, punkt 75, ja Avaliku Teenistuse Kohtu 13. jaanuari 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades F‑124/05 ja F‑96/06:
A ja G
vs.
komisjon, punkt 323).
Lisaks ilmneb asjakohasest kohtupraktikast, et asjaomase ametniku ülesanne on esitada ametisse nimetavale asutusele teave,
mis võimaldab hinnata, kas tegude tõttu, mida talle distsiplinaarmenetluses süüks pannakse, on tema suhtes samaaegselt algatatud
ka kriminaalmenetlus. Selle kohustuse täitmiseks peab asjaomane ametnik põhimõtteliselt tõendama, et samal ajal, kui tema
suhtes viidi läbi distsiplinaarmenetlust, alustati tema suhtes ka kriminaalmenetlust. Ainult siis, kui niisugust kriminaalmenetlust
alustati, võib faktilisi asjaolusid, mille tõttu seda alustati, samastada ja võrrelda faktiliste asjaoludega, mille tõttu
algatati distsiplinaarmenetlus, et teha kindlaks nende võimalik identsus (vt Esimese Astme Kohtu 30. mai 2002. aasta otsus
kohtuasjas T‑197/00: Onidi
vs.
komisjon, punkt 81).
Seega peab Avaliku Teenistuse Kohus kõigepealt otsustama, kas käesoleva juhtumi asjaoludel on hageja tõendanud, et vaidlusaluse
otsuse tegemise hetkel oli „samade tegude eest ” alustatud „kriminaalmenetlust”.
Avaliku Teenistuse Kohus meenutab kohe, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühenduse õigusnorme, milles ei ole
sätete sisu ja reguleerimisala kindlaksmääramise osas otseselt viidatud liikmesriikide õigusele, üldjuhul kogu ühenduses tõlgendada
autonoomselt ja ühetaoliselt, võttes arvesse õigusnormi konteksti ja vastava regulatsiooniga taotletavat eesmärki (vt Esimese
Astme Kohtu 5. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑58/08: komisjon
vs.
Roodhuijzen, punkt 70, ja Euroopa Liidu Üldkohtu 13. septembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑62/10 P: Zangerl-Posselt
vs.
komisjon, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika). Ainult juhul, kui liidu kohus ei suuda leida liidu õigusest või selle
üldpõhimõtetest teavet, mis võimaldaks tal täpsustada õigusnormi sisu ja ulatust autonoomse tõlgenduse abil, võib ta – isegi
sõnaselge viite puudumise korral – lähtuda liidu õiguse kohaldamisel liikmesriikide õigusest.
Sellest kohtupraktikast ilmneb, et ennekõike tuleb analüüsida personalieeskirjade asjakohaseid sätteid (eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Roodhuijzen, punkt 71). Mõistele „kriminaalmenetlus” on personalieeskirjades aga viidatud üksnes IX lisa artiklites 24 ja 25
– niisiis distsiplinaarmenetlusest kõneldes –, milles ei ole antud mingeid kasulikke juhiseid selle mõiste sisu kohta. Seega
tuleb tõdeda, et personalieeskirjades ei ole mõiste „kriminaalmenetlus” sisu täpsustatud, vastupidi näiteks mõistele „registreeritud
vabaabielus ametniku vabaabielupartner” peretoetuse maksmisel kohtuasjas komisjon
vs.
Roodhuijzen – mõiste, mis on määratletud personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c.
Liidu õiguse kohta tuleb märkida, et seadusandja on vastu võtnud mitu akti, milles on mõiste „kriminaalmenetlus” või sellest
konkreetsema mõiste „kriminaalmenetluse alustamine” osas kas sõnaselgelt või varjatult viidatud siseriiklikule õigusele. Näiteks
nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse 2001/220/JAI ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses (EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04,
lk 72) artikli 1 punktis c on mõistet „kriminaalmenetlus” määratletud nii, et „„kriminaalmenetlust” mõistetakse kohaldatava
siseriikliku õiguse kohaselt”. Lisaks on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. märtsi 2012. aasta direktiivi 2012/13/EL, milles
käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT L 142, lk 1), artikliga 2 on „kahtlustatavatele või süüdistatavatele
isikutele” antud õigusi, esitamata nende mõistete autonoomseid määratlusi.
Avaliku Teenistuse Kohus järeldab sellest, et liidu õigusest ei ole võimalik leida midagi, mis võimaldaks tal täpsustada personalieeskirjade
IX lisa artiklis 25 kasutatud mõiste „kriminaalmenetlus” sisu ja ulatust. Niisuguses olukorras võib Avaliku Teenistuse Kohus
selle õigusnormi kohaldamisel lähtuda üksnes liikmesriikide õigusest, käesoleval juhul Prantsuse Vabariigi õigusest, kusjuures
selle riigi kriminaalvastutusele võtmiseks pädevad asutused leiavad, et nemad on hagejale ette heidetavate tegude osas pädevad.
Selles osas ilmneb kohtutoimikust, et vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel oli käimas eeluurimine faktiliste asjaolude osas,
mis kvalifitseeriti „ombudsmani ametlike dokumentide võimalikuks võltsimiseks [...] ja [nende] kasutamiseks suhetes kolmanda
isikuga isikliku kasu saamise eesmärgil”, kuid ei olnud algatatud mingit kohtu-uurimist, mis oleks usaldatud eeluurimiskohtunikule.
Teiseks märgib Avaliku Teenistuse Kohus, et Prantsuse õiguses ei saa mõiste „kriminaalmenetlus” seetõttu, et see eeldab kriminaalasja
algatamist karistuste kohaldamiseks, hõlmata lihtsalt eeluurimist. Sellest järeldub, et Prantsuse õigusest lähtudes ei olnud
vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel algatatud kriminaalmenetlust.
Aga isegi kui kriminaalmenetlus siseriikliku õiguse tähenduses puudub, tuleb ametnikul siiski juhul, kui tema suhtes on algatatud
‐ nagu käesoleval juhul ‐ uurimine, mis võib viia kriminaalmenetluse algatamiseni, võimaldada konkreetselt ja personalieeskirjade
IX lisa artikli 25 kahte eesmärki arvestades tõendada esiteks seda, et distsiplinaarotsus võib nõrgendada tema olukorda võimalikus
hilisemas kriminaalmenetluses, mis võidakse selle uurimise tulemusena algatada (vt eespool viidatud kohtuotsus Tzoanos
vs.
komisjon, punkt 38), ning teiseks seda, et administratsioon võttis distsiplinaarmenetluses arvesse faktilisi asjaolusid, mille
hageja vaidlustas enne, kui kriminaalkohus need lõplikult tuvastas.
Käesolevas kohtuasjas ei ole see nii.
Esiteks tuleb tõdeda, et hageja märkis oma hagis üksnes, et ei täidetud personalieeskirjade IX lisa artiklis 25 ette nähtud
tingimust, kuid ta isegi ei püüdnud tõendada, et tema olukorda lõplikult reguleeriv otsus võib nõrgendada tema olukorda võimalikus
hilisemas samu faktilisi asjaolusid puudutavas kriminaalmenetluses, milleni distsiplinaarmenetluse ajal läbi viidav uurimine
võib viia.
Mis puudutab teiseks põhimõtet, mille kohaselt „kriminaalmenetlus peatab distsiplinaarmenetluse”, siis Avaliku Teenistuse
Kohus märgib, et kui seda põhimõtet tuleb kohaldada lihtsates uurimistes veel enne seda, kui on algatatud kriminaalmenetlus,
tuleb seda tõlgendada kitsendavalt, vastasel juhul võetakse distsiplinaarmenetlustelt kogu nende kasulik mõju. Eelkõige ei
saa niisugune põhimõte takistada administratsioonil kohaldamast distsiplinaarkaristust, kui ta tugineb faktilistele asjaoludele,
mida asjaomane ametnik ei olnud tema otsuse tegemise hetkel vaidlustanud.
Käesoleval juhul ilmneb kohtutoimikust, et hageja on kõik faktilised asjaolud, mille tõttu vaidlusalune otsus tehti – nelja
palgatõendi ja ühe tulutõendi muutmine ning nende muudetud dokumentide esitamine kolmandale isikule taotluse esitamisel pangalaenu
saamiseks soodusmääradega – omaks võtnud ja neid mitu korda kinnitanud selle menetluse jooksul, mille tulemusena tehti vaidlusalune
otsus. Lisaks ei püüa hageja tõendada, et Prantsuse kriminaalkohus, mille poole võidakse tema suhtes algatatud eeluurimise
lõpul pöörduda, võib tuvastada faktilisi asjaolusid, mis võivad nende faktiliste asjaolude sisulise õigsuse mingil viisil
kahtluse alla panna.
Kui hagejat selles osas kohtuistungil küsitleti, piirdus ta ütlusega, et võimalik kriminaaluurimine võib tuua selgust teatavatesse
„hämaratesse küsimustesse”, näiteks küsimustesse, kuidas 2008. aasta tulutõendit muudeti, kas hagejal oli huvi palgatõendeid
ja seda tõendit muuta ning kas ta sai talle ette heidetavatest tegudest isiklikku kasu.
Kohtutoimikust ilmneb siiski, et esiteks küsimus, kas tal oli huvi palgatõendeid ja tulutõendit muuta, ning teiseks küsimus,
kas ta võis saada niisugusest muutmisest isiklikku kasu, ei olnud ombudsmani otsuse tegemisel määrava tähtsusega, sest ombudsman
võttis raskendava asjaoluna arvesse hageja eesmärki kasutada neid dokumente „taotluse raames saada pangalaenu soodusmääradega,
mis oli mõeldud väikeste sissetulekutega peredele” ‐ mida hageja ei ole vaidlustanud – ning kes heitis hageja muud selgitused
kõrvale.
Kõigest eelnevast järeldub, et kuigi hageja suhtes ei olnud vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel veel algatatud kriminaalmenetlust,
ei tõendanud ta konkreetselt, et kui vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel pooleliolev uurimine viib kriminaalmenetluse algatamiseni
samade tegude eest, võib distsiplinaarotsus nõrgendada tema olukorda võimalikus kriminaalmenetluses, ega ka seda, et administratsioon
võttis arvesse muid tegusid kui need, mille hageja oli omaks võtnud.
Seetõttu tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mille kohaselt rikuti ametist kõrvaldamise otsuse tegemisel menetlusnorme
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et tema ametist kõrvaldamise otsus tehti, rikkudes personalieeskirjade IX lisa artiklit 23, sest teda ei kuulatud
enne selle otsuse tegemist ära.
Ombudsman väidab esiteks vastu, et otsus kõrvaldada hageja ametist tehti teda ära kuulamata, kuid järgides personalieeskirjade
IX lisa artiklit 23, milles on niisugune võimalus ette nähtud juhuks, kui tegemist on eriliste asjaoludega. Teiseks arvab
ombudsman, et kuigi ametist kõrvaldamise otsus tehti menetlusnorme rikkudes, ei mõjuta see kuidagi vaidlusalust otsust.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsus, millega ametnik kõrvaldatakse ametist, asjaomase isiku huve kahjustav otsus,
mille peale võib esitada tühistamishagi personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 ette nähtud korras (Esimese Astme Kohtu 19. mai
1999. aasta otsus kohtuasjas T‑203/95: Connolly
vs.
komisjon, punkt 33).
Niisugune otsus kujutab endast siiski mitte hädavajalikku menetlustoimingut, millega valmistatakse ette lõppotsust, milles
kuulutatakse määratav karistus, vaid sõltumatut otsust, mille ametisse nimetav asutus võib teha ja mille tegemisel tuleb viidata
tõsisele üleastumisele (vt eespool viidatud kohtuotsus Connolly
vs.
komisjon, punkt 36, ja Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑120/01 ja T‑300/01: De
Nicola
vs.
EIP, punkt 113). Sellest järeldub, et ametist kõrvaldamise otsuse väidetav õigusvastasus ei mõjuta kuidagi vaidlusaluse otsuse
kehtivust.
Järelikult on esimese väite teine osa tulemusetu ja tuleb seega tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mille kohaselt oli distsiplinaarnõukogu koosseis nõuetele mittevastav
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et niisuguse distsiplinaarnõukoguga, mille moodustas ombudsman ja mille liikmed pärinesid ainult väljastpoolt
institutsiooni, rikuti personalieeskirjade IX lisa artikleid 5 ja 6.
Ombudsman palub Avaliku Teenistuse Kohtul lükata esimese väite kolmas osa tagasi.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et personalieeskirjade IX lisa artikli 5 lõikega 1, milles on nõutud ainult seda, et vähemalt üks distsiplinaarnõukogu
liige peab olema väljastpoolt asjaomast institutsiooni, ei ole sugugi keelatud valida enamikku või isegi kõiki distsiplinaarnõukogu
liikmeid väljastpoolt institutsiooni.
Selle õigusnormi niisugust tõlgendust, mille tulemusena keelatakse moodustada distsiplinaarnõukogusid, mille kõik liikmed
on pärit väljastpoolt asjaomast institutsiooni, ei toeta esiteks mitte miski selle tekstis ja teiseks toob see tõlgendus –
nagu ombudsman oma kostja vastuses ka õigesti märkis – kaasa selle, et institutsioonide ja asutuste puhul, kus ei ole piisavalt
personalieeskirjade IX lisa artiklites 5 ja 6 nõutava palgaastmega töötajaid, kellest distsiplinaarnõukogu võiks moodustada,
on võimatu nõuetekohast nõukogu luua.
Seega tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eelnevast tuleneb, et esimene väide tuleb täielikult tagasi lükata.

Teine väide, et on rikutud põhjendamiskohustust
Poolte argumendid
Hageja arvab, et ei distsiplinaarnõukogu arvamuse ega ka teenistusest vabastamise otsuse puhul ei ole täidetud põhjendamiskohustus.
Esiteks väidab hageja, et distsiplinaarnõukogu arvamus on liiga napisõnaline, sest selles ei ole seletatud, kuidas või mis
põhjusel kahjustavad talle etteheidetavad teod tema ametikoha väärikust. Lisaks vaidlustab hageja distsiplinaarnõukogu väite,
et ta täitis tööülesandeid, millega kaasneb suur vastutus, ning meenutab, et oli tegevusüksuse AD kõige madalama palgaastmega
ametnik.
Teiseks väidab hageja, et teenistusest vabastamise otsus ei vasta põhjendamisnõuetele, kuigi selles on distsiplinaarnõukogu
arvamusest kõrvale kaldutud.
Hageja sõnul ei ole ombudsman vaidlusaluses otsuses „kontrollinud, kas etteheidetavad teod pandi tõesti toime”, piirdus sellega,
et esitas raskendavate ja kergendavate asjaolude loetelu, mis sarnaneb „stiilivõttele”, ega seleta üldse, mille poolest on
teenistusest vabastamise karistus sobivam kui palgaastme alandamine, mida soovitas distsiplinaarnõukogu.
Ombudsman arvab, et distsiplinaarnõukogu ja ametisse nimetav asutus täitsid põhjendamiskohustuse, sest esitasid asjakohase
teabe, ning palub lükata see väide tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad huve kahjustava otsuse põhjendused võimaldama kohtul kontrollida otsuse õiguspärasust
ning andma asjaomasele isikule vajalikku teavet selle kohta, kas otsus on põhjendatud (vt Esimese Astme Kohtu 19. mai 1999. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑34/96 ja T‑163/06: Connolly
vs.
komisjon, punkt 93 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda, kas ametisse nimetava asutuse karistuse määramise otsuse põhjendused vastavad nõuetele, tuleb hinnata mitte üksnes akti
sõnastuse, vaid ka selle konteksti ja kõigi asjaomast valdkonda reguleerivate õigusnormide põhjal. Selles osas tuleb märkida,
et kuigi distsiplinaarnõukogu ja ametisse nimetav asutus on kohustatud näitama ära faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis
nende otsuseid õiguslikult põhjendavad, ning kaalutlused, millest lähtudes nad need tegid, ei ole siiski nõutud, et nad käsitleksid
kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mille asjaomane isik menetluse vältel tõstatas (Esimese Astme Kohtu 5. detsembri 2002. aasta
otsus T‑277/01: Stevens
vs.
komisjon, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb märkida, et kui ametisse nimetava asutuse määratud karistus on nagu käesoleval juhul rangem distsiplinaarnõukogu
soovitatud karistusest, peavad otsuses olema üksikasjalikult täpsustatud põhjused, mille tõttu ametisse nimetav asutus distsiplinaarnõukogu
arvamusest kõrvale kaldus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 228/83: F.
vs.
komisjon, punkt 35).
Nendest põhimõtetest lähtudes tulebki analüüsida, kas distsiplinaarnõukogu arvamus ja vaidlusalune otsus on nõuetekohaselt
põhjendatud.
Mis puudutab esiteks etteheidet, et distsiplinaarnõukogu arvamus on napisõnaline, siis Avaliku Teenistuse Kohus märgib, et
see arvamus on kahtlemata väga ülevaatlik. Distsiplinaarnõukogu tuvastab siiski esiteks, et hageja on talle süüks pandavate
tegude toimepanemist tunnistanud, ning teiseks ei ole arvamuses jäetud välja toomata erinevaid raskendavaid ja kergendavaid
asjaolusid, mille tõttu tehti ettepanek tagandada hageja madalamale palgaastmele, nii et see võimaldab kohtul teostada oma
kontrolli ja annab asjaomasele isikule vajalikku teavet selle kohta, kas otsus on tõesti põhjendatud. Seetõttu tuleb see etteheide
tagasi lükata.
Mis puudutab seda, et hageja vaidlustas distsiplinaarnõukogu hinnangu, mille kohaselt olid tema tööülesanded vastutusrikkad,
siis tegemist on küsimusega, mida tuleb analüüsida sisuliselt, mitte sellest vaatevinklist, et kas põhjendused on piisavad
või mitte. Seda küsimust analüüsitakse seega allpool kolmanda väite raames, mille kohaselt tehti ilmne hindamisviga.
Mis puudutab vaidlusaluse otsuse põhjendusi, siis esiteks on selles mainitud hageja kutsealast seisundit, „nelja [palga]tõendi”
ja ühe tõendi „võltsimist” ning „võltsitud dokumentide kasutamist suhetes kolmanda isikuga” taotluse raames saada pangalaenu
soodusmääradega. Teiseks on otsuses võetud arvesse asjaolu, et hageja võttis need teod omaks kohe esimesel ärakuulamisel distsiplinaarnõukogus
ega ole neid kogu menetluse vältel kordagi vaidlustanud. Kolmandaks selgitab ombudsman, et hagejale ette heidetavad teod ja
tema hilisem käitumine „muudavad ombudsmani ja [hageja] vahelise institutsionaalse, tööalase ja isikliku usaldussuhte säilimise
või isegi taastamise võimatuks” ning et võttes arvesse tema käitumise ja tegude tõsidust, varjutab tema jätmine avalikku teenistusse
tõsiselt viimase mainet ning avaldab väga negatiivset mõju ombudsmani moraalsele autoriteedile.
Niisugustes põhjendustes ‐ mille puhul ei piirduta kaugeltki ainult vorminõuete täitmisega ‐ on täpsustatud konkreetseid tegusid,
mida hagejale süüks pannakse, ning kaalutlusi, mille tõttu valis ametisse nimetav asutus madalamale palgaastmele tagandamise
karistuse asemel pigem teenistusest vabastamise. Need põhjendused annavad asjaomasele isikule vajalikku teavet, mis võimaldab
viimasel mõista, kas vaidlusalune otsus on põhjendatud, ja Avaliku Teenistuse Kohtul kontrollida selle õiguspärasust.
Esitatud põhjendustest lähtudes ei saa distsiplinaarnõukogu arvamuse ja vaidlusaluse otsuse põhjendusi pidada ebapiisavaks.
Seetõttu tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Kolmas väide, et on tehtud ilmne hindamisviga
Kolmas väide koosneb kahest osast, millest esimese kohaselt olid tuvastatud faktilised asjaolud sisuliselt väärad ning teise
kohaselt rikuti ilmselgelt proportsionaalsuse põhimõtet.
Kolmanda väite esimene osa, mille kohaselt on tuvastatud faktilised asjaolud sisuliselt väärad
–       Poolte argumendid
Hageja arvab, et ombudsman tegi ilmse hindamisvea, kui leidis, et tal oli kavatsus saada oma tegudest „sotsiaalset laadi isiklikku
kasu”, kui kasutada vaidlusaluse otsuse sõnastust. Lisaks märgib ta, et Prantsuse kohtupraktika kohaselt on karistatava võltsimisega
Prantsuse code pénali (karistusseadustik) artikli 441‑1 tähenduses tegemist ainult siis, kui võltsitud või moonutatud tõendusmaterjal
põhjustab kolmandatele isikutele kahju või võib seda põhjustada, ning väidab, et käesoleval juhul ei põhjustanud tema teguviis
mingit kahju.
Ombudsman palub käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Avaliku Teenistuse Kohus märgib, et otsus kohaldada teenistusest vabastamise karistust tehti selle faktilise asjaolu tõttu
– mida hageja ei ole vaidlustanud –, et ta muutis mitut ametlikku dokumenti ja kasutas neid suhetes kolmandate isikutega.
Hageja ei ole nende faktiliste asjaolude sisulist õigsust seega vaidlustanud.
Kuigi vaidlusaluses otsuses heidetakse hagejale tõesti ette, et ta kasutas „võltsitud dokumente suhetes kolmanda isikuga sotsiaalset
laadi isikliku kasu saamise eesmärgil”, põhineb see otsus asjaolul, et ametlikke dokumente muudeti ja neid kasutati suhetes
kolmandate isikutega. Raskendavaks asjaoluks on vaidlusaluses otsuses peetud nimelt hageja kavatsust kasutada neid dokumente
„taotluse raames saada pangalaenu soodusmääradega, mis oli mõeldud väikeste sissetulekutega peredele”. Hageja ei ole seda
asjaolu vaidlustanud ning väidab ainult, et ta ei saanud oma tegudest sotsiaalset laadi kasu, kuid ei esita siiski ühtegi
argumenti, mis tõendaks, et vaidlusalune otsus tehti selle viimase eesmärgi tõttu. Peale kõige muu tuleb tõdeda, et vaidlusaluses
otsuses on hageja erinevaid selgitusi üksikasjalikult analüüsitud ja need tagasi lükatud ning hageja ei ole esitanud oma tegude
kohta ühtegi muud veenvat selgitust.
Teiseks ei ole asjakohane kvalifitseerida hageja tegusid õiguslikult Prantsuse karistusõigusest lähtudes, sest ombudsman analüüsis
vaidlustatud faktilisi asjaolusid distsiplinaarsüüteo, mitte karistusõiguse rikkumise vaatevinklist.
Selles olukorras tõdeb Avaliku Teenistuse Kohus, et hageja ei ole esitanud ühtegi argumenti, mis tõendaks, et vaidlusaluse
otsuse puhul tehti talle ette heidetavate tegude toimepanemise osas ilmne hindamisviga. Järelikult tuleb kolmanda väite esimene
osa tagasi lükata.
Kolmanda väite teine osa, mille kohaselt rikuti ilmselgelt proportsionaalsuse põhimõtet
–       Poolte argumendid
Hageja leiab, et kuulutatud karistuse lõplikkus ja pöördumatus on ebaproportsionaalsed toime pandud süüteo ja käesoleva juhtumi
asjaoludega ning et ombudsman andis raskendavatele ja kergendavatele asjaoludele eksliku hinnangu.
Ombudsman palub Avaliku Teenistuse Kohtul lükata kolmanda väite see osa tagasi.
–       Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Personalieeskirjade IX lisa artikli 10 kohaselt peab määratud distsiplinaarkaristuse raskusaste vastama rikkumise raskusastmele.
Samas artiklis on sätestatud ka kriteeriumid, mida ametisse nimetav asutus peab karistuse valimisel eelkõige arvesse võtma.
Karistus määratakse kindlaks üldise hinnangu põhjal, mille ametisse nimetav asutus annab iga üksikjuhtumi kõikidele konkreetsetele
faktilistele ja muudele asjaoludele, kusjuures personalieeskirjades ei ole nähtud ette kindlat suhet selles toodud karistuste
ja ametnike toime pandavate erinevat liiki rikkumiste vahel ega ole täpsustatud, missugust osa peab karistuse valikul etendama
raskendavate või kergendavate asjaolude esinemine.
Lisaks tuleb märkida, et harta artiklis 47 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte järgimine ei välista seda, et halduslikku
laadi menetluses määrab kõigepealt karistuse haldusasutus. See eeldab siiski, et niisuguse haldusasutuse otsust, mis ise ei
vasta selles artiklis nimetatud tingimustele ‐ nagu käesoleval juhul ametisse nimetav asutus –, kontrollib hiljem „täieliku
pädevusega kohus” (vt selle kohta analoogia alusel Euroopa Inimõiguste Kohtu 10. veebruari 1983. aasta otsus kohtuasjas Albert
ja Le Compte
vs.
Belgia, A‑seeria nr 58, punkt 29, 23. oktoobri 1995. aasta otsused kohtuasjades Schmautzer, Umlauft, Gradinger, Pramstaller,
Palaoro ja Pfarrmeier
vs.
Austria, A‑seeria nr 328 A‐C ja 329 A‐C, vastavalt punktid 34, 37, 42, 39, 41 ja 38, ja 24. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
nr 32976/04: Mérigaud
vs.
Prantsusmaa, punkt 68). Et kohtuasutuse võiks kvalifitseerida „täieliku pädevusega kohtuks”, peab sellel eelkõige olema pädevus
arutada kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mis on talle lahendamiseks esitatud vaidluse lahendamisel asjakohased (Euroopa
Inimõiguste Kohtu 3. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas 49636/99: Chevrol
vs.
Prantsusmaa, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas nr 47650/99: Silvester’s Horeca
Service
vs.
Belgia, punkt 27), mis distsiplinaarkaristuse puhul eeldab, et tal on eelkõige pädevus hinnata süüteo vastavust karistusele
ning ta ei piirdu selle väljaselgitamisega, kas ei ole tehtud ilmseid hindamisvigu või kuritarvitatud võimu (Üldkohtu 15. mai
2012. aasta otsus kohtuasjas T‑184/11 P: Nijs
vs.
kontrollikoda, punktid 85 ja 86).
Argumente, mille hageja esitas väidetava proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise kohta, peab Avaliku Teenistuse Kohus hindama,
lähtudes käesoleva kohtuotsuse punktides 115‐117 kirjeldatud õiguslikust raamistikust, analüüsides, kas ametisse nimetav asutus
kaalus raskendavaid ja kergendavaid asjaolusid proportsionaalselt.
Käesoleval juhul ei tundu vaidlusalune karistus ebaproportsionaalne, sest ametlikke dokumente muutes kahjustas hageja tõsiselt
oma ametikoha väärikust ja rikkus lõplikult usaldussuhte ombudsmaniga. Lisaks ei võimalda ükski hageja kirjeldatud asjaolu
järeldada, et määratud karistus ei vasta käitumisele, mida talle ette heidetakse.
Eelkõige heidab hageja ombudsmanile esiteks ette, et viimane pidas ekslikult raskendavateks asjaoludeks seda, et kommunikatsioonijuhina
täitis ta olulisi tööülesandeid, etteheidetavad teod kujutasid endast tõsist üleastumist, hageja ei suutnud neid tegusid omaks
võtta ja keeldus seda tegemast, ombudsmani mainet kahjustati tõsiselt ja teod olid ettekavatsetud.
Mis puudutab hageja tööülesandeid, siis – nagu ombudsman oma menetlusdokumentides õigesti meenutab – oli hageja kommunikatsiooniosakonna
ainus administraator. Pealegi ilmneb hagile lisatud hindamisaruannetest, et ta täitis tõesti olulisi tööülesandeid riigihangete
ja riiklike vahendite haldamise valdkonnas. Hageja kogemus ombudsmani teenistuses ja talle antud olulised tööülesanded näitavad
ombudsmani usaldust hageja suhtes ja õigustavad nende asjaolude arvessevõtmist raskendavate asjaoludena (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Onidi
vs.
komisjon, punkt 146).
Faktiliste asjaolude iseloomustuse ja üleastumise tõsiduse osas piirdub hageja väitega, et see üleastumine ei ole niisugune,
et oleks sundinud teda oma ametniku rolli eitama, kuid ta ei esita ühtegi argumenti, mis võiks seada kahtluse alla ombudsmani
hinnangu, et ametlike dokumentide muutmine ja nende kasutamine suhetes kolmandate isikutega on väga tõsine üleastumine.
Mis puudutab etteheidet, et hageja „ei suutnud neid tegusid omaks võtta ja keeldus seda tegemast”, ning asjaolu, et ta ei
vabandanud kunagi oma käitumise pärast, siis Avaliku Teenistuse Kohus märgib, et ombudsman ei ole kunagi vaidlustanud, et
hageja võttis teod omaks, ning et tegelikult peab ta vaidlusaluses otsuses raskendavaks asjaoluks seda, et hageja „ei suutnud
tunnistada toime pandud tegude tõsidust ja keeldus seda tegemast”. Lisaks tuleb märkida, et kuigi vestlusel uurijatega kinnitas
hageja otsekohe, et „mõistab tegude tõsidust”, ilmneb kohtutoimikust, et mitmel korral püüdis ta neid pisendada. Näiteks ärakuulamisel
ombudsmani juures rõhutas ta, et ühistu ja prokuratuur omistasid toimikule vähe tähtsust; lisaks kaebas ta oma 3. novembri
2009. aasta täiendavates kommentaarides, et ombudsman „püüab asja võimendada [...] ja ületab lõpuks proportsionaalsuse põhimõtte”.
Lõpuks piirdus hageja sellega, et vabandas uurijate ees „selle jälestusväärse ja vaevarikka hetke eest, mille olukord ja tema
teod [neile] peale sunnivad”, kuid ta ei vabandanud kordagi oma tegude pärast. Seega ei saa ombudsmanile ette heita, et ta
pidas raskendavaks asjaoluks seda, et hageja ei mõistnud talle etteheidetavate tegude tõsidust.
Hageja väidab, et ombudsman pidas ekslikult raskendavaks asjaoluks kahju, mida tema teod ombudsmani mainele tegid, sest toimik
jäi salastatuks. Avaliku Teenistuse Kohus märgib siiski, et hageja ise kaebas asja avalikustamise üle ning et – nagu ombudsman
meenutab – on toimikuga kahtlemata tutvunud ühistu ja Prantsuse ametiasutused, kellele ombudsman Euroopa Parlamendi 9. märtsi
1994. aasta otsuse 94/262/ESTÜ, EÜ, Euratom ombudsmani ülesannete täitmist reguleeriva korra ja üldtingimuste kohta (EÜT L 113,
lk 15; ELT eriväljaanne 01/01, lk 283) artikli 4 lõike 2 alusel teatas hagejale ette heidetavatest tegudest, nii et selle
etteheitega ei saa nõustuda.
Lõpuks vaidlustab hageja ombudsmani etteheite, et ta tegutses ettekavatsetult. Piisab siiski sellest, kui meenutada, et ei
ole vaidlustatud, et hageja pani oma teod toime umbes kahekuulise perioodi jooksul alates 2009. aasta juulikuu algusest kuni
26. augustini 2009, mil ta saatis ühistule enda koostatud tulutõendi. Lisaks eeldavad teod, mille ta on omaks võtnud, ilmselgelt
teatavat ettevalmistuse taset, mis välistab „läbimõtlematu tegutsemise”, millega hageja väidab tegemist olevat. Seega tuleb
see etteheide tagasi lükata.
Mis puudutab teiseks hinnangut kergendavatele asjaoludele, siis hageja heidab ombudsmanile ette, et viimane ei võtnud arvesse
tema rasket isiklikku ja perekondlikku olukorda. Asjaolu, et ombudsman lükkas need argumendid tagasi, ei tõenda siiski, et
ta ei võtnud neid arvesse.
Lisaks heidab hageja ombudsmanile ette, et viimane ei teinud järeldusi asjaolust, et tema süütegu ei hõlma korduvat tegevust.
Selles osas on personalieeskirjade IX lisa artikli 10 punktis h märgitud, et süüteo raskusastme kindlaksmääramisel võtab ametisse
nimetav asutus arvesse seda, kas süütegu hõlmab korduvat tegevust või käitumist, nii et võimalik teo kordamine võib õigustada
karistuse karmistamist. Seevastu teo kordamise puudumine ei saa kujutada endast kergendavat asjaolu, sest põhimõtteliselt
on ametnik kohustatud hoiduma kõikidest tegudest ja igasugusest käitumisest, mis võib tema ametikoha väärikust kahjustada
(vt selle kohta Üldkohtu 30. novembri 2011. aasta otsus kohtuasjas T‑208/06: Quinn Barlo jt
vs.
komisjon, punktid 255 ja 264, mille kohaselt ei saa korduvuse puudumine konkurentsi valdkonnas olla kergendav asjaolu – otsus,
mille peale on esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Kohtule, kohtuasi C‑70/12 P).
Hageja heidab ombudsmanile ette, et viimane võtab nii tema eraelulist kui ka tööalast käitumist kõike koos arvesse, sest toime
pandud üleastumine ei ole kuidagi seotud tema ametikohustustega. Niisugune etteheide tuleb tagasi lükata, sest ametnik ei
pea oma ametikoha väärikust hoidma üksnes sellel konkreetsel hetkel, mil ta ühte või teist ametikohustust täidab, vaid ta
peab seda tegema igas olukorras (Euroopa Kohtu 6. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑274/99 P: Connolly
vs.
komisjon, punktid 79‐93 ja 130, ja Esimese Astme Kohtu 7. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑146/94: Williams
vs.
kontrollikoda, punkt 68).
Lõpuks heidab hageja ombudsmanile ette, et viimane ei pidanud kergendavaks asjaoluks tema hindamisaruandeid, milles ombudsman
leidis, et tema töö on suurepärane. Missugune aga poleks hinnang hageja hindamisaruannetes ja hoolimata sellest, et ombudsman
leidis vaidlusaluses otsuses, et hageja töö tõhusust ja pädevust ei saa eitada, võis ametisse nimetav asutus siiski asuda
õiguspäraselt seisukohale, et võttes arvesse hagejale ette heidetavate tegude tõsidust, tema palgaastet ja tööülesandeid,
ei saa see asjaolu määratavat karistust kergendada (vt eespool viidatud kohtuotsus liidetud kohtuasjades T‑34/96 ja T‑163/96,
punkt 167).
Eelnevast tuleneb, et see väide tuleb põhjendamatuse tõttu tervikuna tagasi lükata.

Neljas väide, mis käsitleb meeste ja naiste võrdset kohtlemist ning õigust rasedus‑ ja sünnituspuhkusele
Poolte argumendid
Hageja arvab, et kuna vaidlusalune otsus jõustus siis, kui ta oli rasedus‑ ja sünnituspuhkusel, rikuti sellega direktiivi 76/207
artikli 2 lõiget 3 ja direktiivi 92/85 artiklit 10.
Ombudsman nõustub küll, et direktiiv 92/85 on põhimõtteliselt kohaldatav, kuid väidab vastu, et selle artikkel 10 keelab raseda
töötaja töölepingu ülesütlemise üksnes tema seisundi tõttu, ning palub lükata see väide tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Mis puudutab meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavat rikkumist, siis tuleb kohe märkida, et harta artikkel 23
kohustab järgima meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet kõikides valdkondades, sealhulgas seoses töö saamisega, ning
rasedate töötajate diskrimineerimise keelu põhimõte on sätestatud direktiivi 2006/54 artikli 2 lõike 2 punktis c ja direktiivi 92/85
artiklis 10. Hageja menetlusdokumente tuleb seega mõista nii, et nendes on viidatud nendele õigusnormidele.
Avaliku Teenistuse Kohus meenutab, et kohtupraktikas on tunnustatud vajadust tagada liidu institutsioonidesse tööle võetud
nais‑ ja meestöötajate võrdne kohtlemine (Esimese Astme Kohtu 28. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑45/90: Speybrouck
vs.
parlament, punkt 48).
Käesoleval juhul ei ole hageja tuginenud ühelegi asjaolule, mis võimaldaks tuvastada otsese või kaudse diskrimineerimise,
sest niisugust diskrimineerimist ei saa eeldada üksnes seetõttu, et ombudsman oli teadlik, et hageja on rase.
Et ei ole midagi, mis võimaldaks oletada otsest või kaudset diskrimineerimist, millele hageja on viidatud, ei pea ombudsman
tõendama, et meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud.
Mis puudutab direktiivi 92/85 artikli 10 väidetavat rikkumist, siis personalieeskirjade artikli 1e lõige 2 sätestab, et „[t]öötavatele
ametnikele tagatakse sellised tervishoiu‑ ja ohutusnormidele vastavad töötingimused, mis on vähemalt samaväärsed asutamislepingute
kohaselt neis valdkondades vastuvõetud meetmete alusel kohaldatavate miinimumnõuetega”.
Direktiivi 92/85 eesmärk on aga parandada töökeskkonda, tugevdades rasedate töötajate tervise ja ohutuse kaitset. See direktiiv
on seega institutsioonidele siduv, sest nad peavad oma organisatsioonilise sõltumatuse raames ja personalieeskirjades sätestatud
piirides tagama rasedate töötajate kaitse vähemalt direktiivis nõutud tasemel (vt Avaliku Teenistuse Kohtu 30. aprilli 2009. aasta
otsus kohtuasjas F‑65/07: Aayhan jt
vs.
parlament, punkt 116).
Direktiivi 92/85 artiklit 10 ei saa tõlgendada nii, et see keelab üleüldse igasuguse raseda töötaja töölepingu ülesütlemise.
Seevastu töötaja raseduse alguse ning rasedus‑ ja sünnituspuhkuse lõpu vahele jääval ajavahemikul tehtud teenistusest vabastamise
otsus, mille põhjused ei ole seotud rasedusega, ei ole vastuolus nimetatud artikliga 10, kuid seda siiski tingimusel, et tööandja
esitab kirjalikult töölepingu ülesütlemise põhjused ja et asjaomase isiku töölepingu ülesütlemine on lubatud siseriiklike
õigusaktide ja/või siseriiklike tavadega, nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 10 punktides 1 ja 2 (vt Euroopa Kohtu
11. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑232/09: Danosa, punkt 63).
Kohtutoimikust ilmneb esiteks aga ilmselgelt, et hageja teenistusest vabastamine ei ole üldse seotud tema rasedusega. Hageja
ei ole muide ka kordagi väitnud – ei oma menetlusdokumentides ega kohtuistungil esitatud suulistes märkustes ‐, et otsus ta
teenistusest vabastada tehti seepärast, et ta oli rase.
Teiseks esitas ombudsman vaidlusaluses otsuses kirjalikult töölepingu ülesütlemist õigustavad põhjused.
Kolmandaks tuleb märkida, et kuigi personalieeskirjades ei ole konkreetset sätet, milles sätestataks sõnaselgelt direktiivi
artikliga 10 kehtestatud keelu erand, tuleb neid tõlgendada nii, et niisugust erandit on tunnustatud selle artikli 47 punktis e,
milles on nähtud ette täiesti erakorraline võimalus lõpetada ametniku ametikohustused lõplikult, kui distsiplinaarmenetluse
tulemusena tehakse teenistusest vabastamise otsus.
Eelnevast järeldub, et see väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Viies väide, et on rikutud hoolitsemiskohustust ja hea halduse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja heidab ombudsmanile ette, et viimane otsustas distsiplinaarmenetluse algatamisega oodata 19. maini 2010, samal ajal
kui tema oli vastupidi palunud – kirjalikult ja oma raviarsti välja antud arstitõendit esitades –, et menetlus lõpetataks
nii kiiresti kui võimalik, võttes arvesse sellest tekkinud stressi mõju tema rasedusele. Lisaks märgib hageja, et menetlust
viidi läbi samal ajal, kui ta oli rase ja seejärel noor ema, mis annab tunnistust ombudsmani vähesest hoolitsusest.
Ombudsman palub lükata see väide tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kohtutoimikust ilmneb, et 25. novembril 2009 võttis hageja ombudsmaniga ühendust, et teatada talle, et on menetluse tõttu
stressis ja et see seisund võib halvasti mõjutada tema raseduse kulgu. Ombudsman teatas 27. novembri 2009. aasta kirjaga hagejale
oma kavatsusest paluda oma meditsiinitöötajal tutvuda hageja tervisliku seisundiga, et anda talle nõu, mida teha, et distsiplinaarmenetlus
avaldaks tema ja ta tulevase lapse tervisele võimalikult väikest mõju. Institutsiooni meditsiinitöötaja arvamuse tulemusel,
mille kohaselt oli hageja tervis nõrk ja distsiplinaarmenetlusel võisid olla väga tõsised tagajärjed sellele, tegi ombudsman
18. jaanuaril 2010 otsuse lükata distsiplinaarmenetlusega seotud toimingud edasi hageja sünnituse järgsele kuupäevale.
Tuleb siiski tõdeda, et just hoolitsusest lükkaski ombudsman distsiplinaarmenetluse algatamise edasi.
Järelikult tuleb see viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3.
Kahju hüvitamise nõuded

Poolte argumendid
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul esimese võimalusena tuvastada, et vaidlusaluse otsuse tühistamisega kaasneb kohustus
maksta talle välja tasumisele kuuluvad summad ajavahemiku eest teenistusest vabastamise otsuse jõustumisest kuni Avaliku Teenistuse
Kohtu otsuseni, millega see otsus tühistati, ja lisaks viivitusintress alates selle otsuse tegemise kuupäevast.
Teise võimalusena palub ta Avaliku Teenistuse Kohtul mõista ombudsmanilt välja hüvitis varalise ja mittevaralise kahju eest,
mida ta vaidlusaluse otsuse tõttu väidetavalt kandis.
Igal juhul palub ta ombudsmanilt välja mõista 65 000 euro suurune summa kantud mittevaralise kahju eest.
Ombudsman palub jätta need nõuded rahuldamata.

Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Vastavalt avaliku teenistuse valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikale tuleb jätta rahuldamata kahju hüvitamise nõuded, millel
on otsene seos tühistamisnõuetega, mis ise on jäetud põhjendamatuse tõttu rahuldamata (vt Avaliku Teenistuse Kohtu 8. novembri
2007. aasta otsus kohtuasjas F‑40/05: Andreasen
vs
. komisjon, punkt 277).
Käesoleval juhul eksisteerib kõikide kahju hüvitamise nõuete ja tühistamisnõude vahel, mis jäeti põhjendamatuse tõttu rahuldamata,
tihe seos. Et tühistamisnõude analüüs ei toonud välja mingit õigusvastasust, mille tõttu tuleks kohaldada ombudsmani vastutust,
tuleb kahju hüvitamise nõuded jätta rahuldatama.
Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel, ilma et see piiraks kodukorra teise osa kaheksanda peatüki teiste sätete kohaldamist,
kannab kaotaja pool kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõige 2 sätestab, et kui õiglus seda nõuab, võib
Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid üldse.
Eespool esitatud põhjendustest ilmneb, et hageja on kohtuvaidluse kaotanud. Lisaks on ombudsman oma nõuetes sõnaselgelt nõudnud
kohtukulude väljamõistmist hagejalt. Et käesoleva juhtumi asjaolud ei õigusta kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaldamist, peab
hageja kandma enda kohtukulud ja temalt mõistetakse välja ka ombudsmani kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta BG hagi rahuldamata.
2.
Jätta BG kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Ombudsmani kohtukulud.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 17. juulil 2012 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.