CELEX: 62010CJ0300
Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus
Direktiiv 72/166/EMÜ
Artikli 3 lõige 1
Direktiiv 84/5/EMÜ
Artikli 2 lõige 1
Direktiiv 90/232/EMÜ
Artikkel 1
Õigus hüvitisele kohustusliku mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel
Kindlustatu tsiviilvastutus
Kannatanu osa kahju tekkimises
Hüvitise saamise õiguse piiramine

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 103, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10; edaspidi „esimene direktiiv”) artikli 3 lõiget 1; nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1984, L 8, lk 17
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3; edaspidi „teine direktiiv”) artikli 2 lõiget 1 ja nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 129, lk 33
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 249; edaspidi „kolmas direktiiv”) artikleid 1 ja 1a.
Eelotsusetaotlus on esitatud kohtuvaidluses ühelt poolt V. H. Marques Almeida ja teiselt poolt Companhia de Seguros Fidelidade-Mundial SA (edaspidi „Fidelidade-Mundial”), J. M. da Cunha Carvalheira, P. M. Carvalheira ja Fundo de Garantia Automóveli vahel selle üle, kas viimased peavad mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutusest tulenevalt hüvitama V. H. Marques Almeidale tekkinud kahju, mis tekkis liiklusõnnetuse tagajärjel.
Õiguslik raamistik
Liidu õigusnormid
Esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab […] kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste meetmete põhjal.”
Teise direktiivi artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et kõiki [esimese] direktiivi […] artikli 3 lõike 1 kohaselt väljaantud kindlustuspoliisis sisalduvaid õigusaktide sätteid või lepingu tingimusi, millega jäetakse kindlustuse alt välja sõidukid, mida kasutavad või juhivad:
—
isikud, kellel ei ole selleks otseseid või kaudseid volitusi, või
—
isikud, kellel ei ole asjaomase sõiduki juhtimiseks vajalikku juhiluba, või
—
isikud, kes rikuvad asjaomase sõiduki seisukorda ja turvalisust käsitlevaid tehnonõudeid, mis on sätestatud õigusaktides,
peetakse [esimese] direktiivi […] artikli 3 lõike 1 kohaldamisel õigustühisteks, kui tegemist on õnnetuses kannatanud kolmandate isikute nõuetega.
Esimeses taandes nimetatud sätetele või tingimustele võib siiski tugineda isikute puhul, kes sisenesid kahju tekitanud sõidukisse vabatahtlikult, juhul kui kindlustusandja suudab tõendada, et nad teadsid, et sõiduk oli varastatud.
Liikmesriigid võivad oma territooriumil toimunud õnnetuste puhul loobuda esimese lõike sätete kohaldamisest, kui kannatanu võib kantud kahju eest hüvitist saada sotsiaalkindlustusorganilt.”
Kolmanda direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„[Esimese] [d]irektiivi […] artikli 3 lõikes 1 nimetatud kindlustus katab vastutuse sõiduki kasutamisel kõigile sõitjatele, välja arvatud juhile tekitatud vigastuste korral, ilma et see piiraks [teise] direktiivi […] artikli 2 lõike 1 teise lõigu kohaldamist.
[...]”
Kolmanda direktiivi artiklis 1a, mis lisati sellele direktiivile Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiviga 2005/14/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 72/166/EMÜ, 84/5/EMÜ, 88/357/EMÜ ja 90/232/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/26/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kohta (
ELT L 149, lk 14
), on sätestatud:
„[Esimese] [d]irektiivi […] artikli 3 lõikes 1 osutatud kindlustus katab isiku- ja varakahju, mis on tekitatud jalakäijatele, jalgratturitele ja muudele mootori jõuta liiklejatele, kellel on mootorsõiduki osalusega õnnetuse tulemusel õigus hüvitisele vastavalt siseriiklikule tsiviilõigusele. Käesolev artikkel ei piira tsiviilvastutust ega kahjusumma suurust.”
Portugali õigusnormid
Portugali tsiviilseadustiku artikli 503 lõige 1 sätestab:
„Maismaa mootorsõidukit tegelikult valitsev ja seda oma huvides kasutav isik, isegi kui ta teeb seda esindaja vahendusel, vastutab sõidukiga seotud riskide realiseerumisel tekkinud kahju eest ja seda ka siis, kui sõidukit parajasti ei kasutata.”
Selle seadustiku artikli 504 lõikes 1 on sätestatud:
„Sõidukite tekitatud kahju korral tekib vastutus kolmandate isikute ning kaassõitjate suhtes.”
Selle seadustiku artikli 505 kohaselt:
„Ilma et see piiraks artiklis 570 sätestatut, on artikli 503 lõikes 1 sätestatud vastutus välistatud ainult juhul, kui õnnetuse eest on vastutav ainult kannatanu ise või kolmas isik, või kui see on tingitud sõiduki töötamisest sõltumatust vääramatust jõust.”
Sama seadustiku artiklis 570 on sätestatud:
„1.   Kui kahju tekkimisele või suurenemisele aitas kaasa kannatanu süüline tegu, peab kohus mõlema poole süü raskusastme ja sellest tulenevate tagajärgede põhjal kindlaks määrama, kas hüvitist tuleb anda täies ulatuses, vähendada või koguni hüvitise andmisest keelduda.
2.   Kui vastutus põhineb pelgalt süü eeldusel, siis välistab kannatanu süü hüvitamiskohustuse, kui ei ole sätestatud vastupidi.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
12. juunil 2004 põrkas sõiduk, milles V. H. Marques Almeida oli kaassõitja, kokku sõidukiga, mille omanik oli J. M. da Cunha Carvalheira ja mida juhtis P. M. Carvalheira.
Kokkupõrke käigus paiskus juhi kõrval istunud V. H. Marques Almeida, kellel ei olnud turvavöö kinnitatud, vastu tuuleklaasi ning sai sügavaid lõikehaavu peas ja näos.
Kokkupõrke kuupäeval oli selle sõiduki juht, milles viibis V. H. Marques Almeida, sõlminud mootorsõiduki kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse kindlusettevõtjaga Fidelidade-Mundial. Seevastu ei olnud J. M. da Cunha Carvalheirale kuuluval sõidukil kindlustuslepingut selle vastutuse kohta.
Pärast õnnetust esitas V. H. Marques Almeida hagi pädevale Portugali kohtule, et Fidelidade-Mundialilt, J. M. da Cunha Carvalheiralt, P. M. Carvalheiralt ja Fundo de Garantia Automóvelilt mõistetaks solidaarselt välja 65000 eurot õnnetusest tekkinud kahju eest ning summa, mis tuleb maksta operatsioonide eest, mida tal võib tulevikus vaja minna.
Hagi jäeti Portugali tsiviilseadustiku artikli 570 alusel rahuldamata põhjendusega, et V. H. Marques Almeidal tekkinud kahju võib panna tema süüks, kuna tal ei olnud turvavöö kinnitatud, mis on Portugali liiklusseadustiku artikli 82 lõike 1 rikkumine.
V. H. Marques Almeida esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse Tribunal da Relação de Guimarãesile.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et levinud siseriikliku kohtupraktika kohaselt – mida kohaldas esimese astme kohus – välistab liiklusõnnetuses kannatanu vastutus talle kahju tekkimises vastavalt Portugali tsiviilseadustiku artiklitele 505 ja 570 selle isiku objektiivse vastutuse, kes tegelikult kõnealust sõidukit juhtis, nagu see tuleneb tsiviilseadustiku artikli 503 lõikest 1.
Sellest tuleneb, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kui ei ole tõendatud, et kokku põrganud mootorsõidukite juhid olid süüliselt käitunud, samas kui on tõendatud, et kannatanuks oleva kaassõitja süü tingis talle tekkinud kahju, ei saa sellele kaassõitjale kahju hüvitada Portugali tsiviilseadustiku artikli 503 lõikes 1 sätestatud objektiivse vastutuse alusel.
Siiski leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Euroopa Kohtu praktikast ja eelkõige 30. juuni 2005. aasta otsusest kohtuasjas
C-537/03: Candolin jt (EKL 2005, lk I-5745)
, ja 19. aprilli 2007. aasta otsusest kohtuasjas
C-356/05: Farrell (EKL 2007, lk I-3067)
ilmneb, et sellega soovitakse eriti kaitsta õnnetusse sattunud sõidukite kaassõitjaid. Niisiis on Euroopa Kohus leidnud, et ei saa kohaldada õigusaktide ja lepingute sätteid, mis liikmesriigis välistavad teatud tingimustel kohustuse maksta kaassõitjatele hüvitist ja rikuvad niiviisi esimese, teise ja kolmanda direktiivi sätteid.
Selle Euroopa Kohtu praktika põhjal on Tribunal da Relação de Guimarãesil kahtlus, kas põhikohtuasjas kohaldatavad tsiviilvastutuse põhimõtted on kooskõlas asjassepuutuvate liidu õiguse sätetega.
Selles olukorras otsustas Tribunal da Relação de Guimarães menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas esimese direktiivi […] artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi […] artikli 2 lõiget 1 ja kolmanda direktiivi […] artikleid 1 ja 1a tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik tsiviilõigus (konkreetselt tsiviilseadustiku artikli 503 lõige 1, artiklid 504, 505 ja 570), mis näeb ette, et sõidukite kokkupõrke korral – milles üks sõidukis viibinu sai vigastada (vigastatu, kes nõuab hüvitist) –, milles ei saa süülist vastutust omistada ühelegi sõidukijuhile, tuleb selle hüvitise andmisest, millele on sõidukis viibinul õigus, keelduda või hüvitist piirata, kuna leitakse, et tal on osa kahju tekitamises, kuna ta sõitis juhi kõrvalistmel kinnitamata turvavööga, mis on siseriiklikus õiguses kehtestatud nõuete vastane:
—
võttes arvesse, et on tõendatud, et õnnetusse kaasatud sõidukite kokkupõrkamise hetkel paiskus nimetatud sõidukis viibija kokkupõrke tagajärjel ja kinnitamata turvavöö tõttu peaga tugevalt vastu tuuleklaasi, mis purunes, tekitades talle sügavaid lõikehaavu peas ja näos;
—
võttes samuti arvesse, et kuna ühel õnnetusse kaasatud sõidukitest ei olnud õnnetuse toimumise kuupäeval sõlmitud kehtivat ja toimivat kindlustuslepingut ühegi kindlustusandjaga, on hagi esitatud ühtlasi ka teise õnnetusse kaasatud sõiduki kindlustusandja vastu, kindlustuseta sõiduki omaniku vastu, selle sõiduki juhi vastu ja kindlustusseltsi Fundo de Garantia Automóvel vastu, kes võivad olla solidaarselt kohustatud hüvitist tasuma, kuna tegemist on objektiivse vastutusega?”
Eelotsuse küsimuse analüüs
Sissejuhatavad märkused
Alustuseks tuleb märkida, et direktiiviga 2005/14 muudetud kolmanda direktiivi artiklit 1a ei saa põhikohtuasjale kohaldada ei
ratione materiae
ega ka
ratione temporis
, nagu Saksamaa valitsus on õigustatult esile toonud. Nimelt peetakse selle sättega esiteks silmas üksnes jalakäijatele, jalgratturitele ja muudele mootori jõuta liiklejatele tekitatud kahju hüvitamise õigust. Õnnetuses, kus V. H. Marques Almeidale kahju tekkis, oli ta mootorsõiduki kaassõitja.
Teiseks lisati see säte kolmandasse direktiivi direktiiviga 2005/14, mille artiklis 7 on sätestatud, et see direktiiv jõustub Euroopa Liidu Teatajas avaldamise päeval, st 11. juunil 2005; selle direktiivi artikli 6 lõikes 1 on sätestatud, et direktiiv tuleb üle võtta hiljemalt 11. juunil 2007. Põhikohtuasja aluseks olnud liiklusõnnetus toimus aga 12. juunil 2004.
Seetõttu tuleb märkida, et eelotsuse küsimuses käsitletakse üksnes esimese direktiivi artikli 3 lõike 1, teise direktiivi artikli 2 lõike 1 ja kolmanda direktiivi artikli 1 tõlgendamist.
Esitatud küsimus
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas esimese direktiivi artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi artikli 2 lõiget 1 ja kolmanda direktiivi artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis mootorsõidukite kokkupõrke korral, mis tekitas kehavigastusi ühe sõiduki kaassõitjale ja mille eest nende sõidukite juhid ei olnud vastutavad, võimaldavad piirata või välistada kindlustatud isikute tsiviilvastutust ja seega selle kaassõitja hüvitist mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel üksnes seetõttu, et kaassõitjal oli osa kahju tekkimises.
Sellega seoses on kohane meelde tuletada, et esimese ja teise direktiivi preambulis rõhutatakse, et nende direktiividega soovitakse ühelt poolt kindlustada liidu territooriumil põhiasukohta omavate mootorsõidukite ja nendes viibivate isikute vaba liikumine, ning teiselt poolt tagada nende sõidukite poolt põhjustatud õnnetusjuhtumites kannatanutele samalaadne kohtlemine, olenemata sellest, millises liidu osas õnnetusjuhtum toimus (28. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-129/94: Ruiz Bernáldez, EKL 1996, lk I-1829
, punkt 13; 14. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-348/98: Mendes Ferreira ja Delgado Correia Ferreira, EKL 2000, lk I-6711
, punkt 24; 17. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-484/09: Carvalho Ferreira Santos, EKL 2011, lk I-1821
, punkt 24, ja 9. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-409/09: Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, EKL 2011, lk I-4955
, punkt 23).
Esimene direktiiv, mida täpsustavad ja täiendavad teine ja kolmas direktiiv, kohustab seega liikmesriike tagama, et liikmesriigi territooriumil põhiasukohta omavate mootorsõidukite kasutamisest tulenev tsiviilvastutus on kaetud kindlustusega, ja täpsustab eelkõige kahju liigid ja kolmandad isikud, mis peavad olema selle kindlustusega kaetud (vt eespool viidatud kohtuotsused Mendes Ferreira ja Delgado Correia Ferreira, punkt 27; Carvalho Ferreira Santos, punkt 27, ja Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 24).
Tuleb siiski meenutada, et kohustus tagada tsiviilvastutuskindlustuse kindlustuskaitse sõidukitega kolmandate isikutele tekitatud kahju puhul seisab lahus sellest, mis ulatuses neile isikutele hüvitatakse tekitatud kahju kindlustatud isiku tsiviilvastutuse alusel. Esimene neist tagatakse ja määratletakse liidu õigusnormidega, teist reguleerib peamiselt aga siseriiklik õigus (eespool viidatud kohtuotsused Carvalho Ferreira Santos, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 25).
Selles küsimuses on Euroopa Kohus varem otsustanud, et esimese, teise ja kolmanda direktiivi eesmärgist ning samuti direktiivide sõnastusest tuleneb, et nende õigusaktidega ei soovita ühtlustada liikmesriikide tsiviilvastutussüsteeme ja et kehtiva liidu õiguse kohaselt on liikmesriikidel õigus liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahjule kohaldatav tsiviilvastutuse süsteem ise kindlaks määrata (eespool viidatud kohtuotsused Carvalho Ferreira Santos, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 26).
Siiski lasub liikmesriikidel kohustus tagada, et siseriikliku õiguse alusel kohaldatav mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutus oleks kaetud kindlustusega, mille tingimused vastavad kolme eespool mainitud direktiivi nõuetele (vt eespool viidatud kohtuotsused Mendes Ferreira ja Delgado Correia Ferreira, punkt 29; Farrell, punkt 33; Carvalho Ferreira Santos, punkt 34, ja Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 27).
Euroopa Kohtu praktikast ilmneb samuti, et liikmesriigid peavad kasutama oma pädevust selles valdkonnas liidu õigust järgides ning et esimese, teise ja kolmanda direktiivi kasulikku mõju ei saa piirata siseriiklikud sätted, mis käsitlevad liiklusõnnetuse tagajärjel tekkinud kahju hüvitamist (eespool viidatud kohtuotsus Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 28).
Euroopa Kohus täpsustas, et nendelt direktiividelt võetaks kasulik mõju, kui üldiste ja abstraktsete kriteeriumide põhjal kindlaks määratud siseriiklikud õigusnormid, lähtudes kannatanu enese osast kahju tekkimisel, võtavad temalt õiguse saada kohustusliku mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse hüvitist või piiravad seda õigust ebaproportsionaalselt. Seda õigust võib juhtumipõhise hindamise põhjal vähendada seega vaid erandlike asjaolude puhul (eespool viidatud kohtuotsus Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 29).
Euroopa Kohus järeldas seega, et teise direktiivi artikli 2 lõikega 1 ja kolmanda direktiivi artikliga 1 on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad võtta kaassõitjalt õiguse saada hüvitist kohustusliku mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel või piirata seda ebaproportsionaalselt pelgalt seetõttu, et tal on osa talle tekkinud kahju tekkes (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Candolin jt, punkt 35, ja Farrell, punkt 35).
Siiski tuleb märkida esiteks, et põhikohtuasjas – erinevalt asjaoludest, mis olid aluseks eespool viidatud kohtuotsustes Candolin jt ning Farrell – ei mõjuta liiklusõnnetuses kannatanud isikute õigust kahjuhüvitisele mitte kindlustusvaldkonna õigusnormidest lähtuv mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuse kindlustuskaitse piirang, vaid – sarnaselt eespool viidatud kohtuasjadega Carvalho Ferreira Santos ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio – siseriiklikud õigusnormid sõidukite liiklusõnnetuste tsiviilvastutuse valdkonnas.
Nimelt on põhikohtuasjas käsitletud siseriiklike õigusnormide eesmärk üksnes määrata kindlaks kannatanu õigus hüvitisele kindlustatu tsiviilvastutuse alusel ning selle õiguse võimalik ulatus. Seevastu ei saa nende õigusnormidega piirata kindlustatu tsiviilvastutuse kindlustuskaitset.
Sellega seoses ilmneb eelotsusetaotlusest, et Portugali tsiviilseadustiku artiklid 503 ja 504 kehtestavad liiklusõnnetuste puhul objektiivse vastutuse, kuid ilma et see mõjutaks selle seadustiku artiklis 570 sätestatut, on selle seadustiku artikli 505 kohaselt välistatud nimetatud seadustiku artikli 503 lõikes 1 sätestatud riskivastutus üksnes siis, kui õnnetuse eest on vastutav kannatanu ise või kolmas isik või kui õnnetus on tingitud vääramatust jõust. Portugali tsiviilseadustiku artikli 570 lõikes 1 on täpsustatud, et kui kahju tekkimisele või suurenemisele aitas kaasa kannatanu süüline tegu, siis vastavalt pädeva kohtu hinnangule sellise süülise teo astme kohta ja sellest tulenevate tagajärgede kohta võib selle isiku hüvitist osaliselt vähendada või hüvitise maksmata jätta (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 32).
Erinevalt eespool viidatud kohtuotsuste Candolin jt ning Farrell aluseks olnud juhtumite õiguslikust kontekstist ei välista need siseriiklikud õigusnormid seega automaatselt liiklusõnnetuses kannatada saanu osa korral temale kahju tekkimises selle kannatanu – siinses asjas sellises õnnetuses osalenud sõiduki kaassõitja – õigust saada hüvitist õnnetuses osalenud sõiduki juhi kohustusliku mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse alusel ning see säte ei piira ka seda õigust ebaproportsionaalselt (vt eespool viidatud kohtuotsused Carvalho Ferreira Santos, punktid 43 ja 44, ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 34).
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb järeldada, et põhikohtuasjas käsitletud siseriiklikud õigusnormid ei mõjuta liidu õiguses sätestatud tagatist, et mootorsõidukite kasutamisest tulenev tsiviilvastutus, mis on kindlaks määratud kohaldatava siseriikliku õiguse alusel, on kaetud kindlustusega, mis on vastavuses esimese, teise ja kolmanda direktiiviga (vt eespool viidatud kohtuotsused Carvalho Ferreira Santos, punkt 44, ning Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, punkt 34).
Seega tuleb esitatud küsimusele vastata, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas tuleb esimese direktiivi artikli 3 lõiget 1, teise direktiivi artikli 2 lõiget 1 ja kolmanda direktiivi artiklit 1 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis mootorsõidukite kokkupõrke korral, mis tekitas kehavigastusi ühe sõiduki kaassõitjale ja mille eest nende sõidukite juhid ei olnud vastutavad, võimaldavad piirata või välistada kindlustatud isikute tsiviilvastutust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas tuleb nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõiget 1, nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 2 lõiget 1 ja nõukogu 14. mai 1990. aasta kolmanda direktiivi 90/232/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 1 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis mootorsõidukite kokkupõrke korral, mis tekitas kehavigastusi ühe sõiduki kaassõitjale ja mille eest nende sõidukite juhid ei olnud vastutavad, võimaldavad piirata või välistada kindlustatud isikute tsiviilvastutust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.