CELEX: 62010CJ0327
Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās
Patērētāja, kam ir vienas dalībvalsts pilsonība, noslēgts hipotekārā kredīta līgums ar banku, kas ir reģistrēta citā dalībvalstī
Dalībvalsts tiesību akts, saskaņā ar kuru, ja nav zināms patērētāja domicils, prasību pret patērētāju var celt šīs valsts tiesā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 81. pantu, Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK)
Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 16. panta
2. punktu, 17. panta 3. punktu un 24. pantu, kā arī Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem
patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Hypoteční banka a.s.
(turpmāk tekstā – “
Hypoteční banka
”) un U. M. Lindneru [
U.

M. Lindner
], kura pašreizējā dzīvesvieta nav zināma, par aptuveni 4,4 miljonu Čehijas kronu (CZK) – summu, kas atbilst U. M. Lindnera
parādam saistībā ar viņam piešķirto hipotekāro kredītu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Regula Nr. 44/2001
Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2. apsvērumā ir teikts:
“Dažas atšķirības to valstu tiesību aktu starpā, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus
darbību. Būtiski ir noteikumi par tiesību aktu pretrunām civillietās un komerclietās apvienošanai un formalitāšu ātras un
vienkāršas spriedumu atzīšanas un izpildes vienkāršošanai dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.”
Saskaņā ar šīs regulas 2. pantu:
“1.      Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts
tiesā.
2.      Uz personām, kuras nav tās dalībvalsts pilsoņi, kurā atrodas to domicils, attiecas jurisdikcijas normas, ko piemēro attiecīgās
valsts pilsoņiem.”
Minētās regulas 3. pantā ir noteikts:
“1.      Personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs nodaļas 2. līdz 7. iedaļā
izklāstītajiem noteikumiem.
2.      Jo īpaši pret tām nepiemēro I pielikumā izklāstītos valsts jurisdikcijas noteikumus.”
Minētās regulas 4. pants ir formulēts šādi:
“1.      Ja atbildētāja domicils nav kādā dalībvalstī, tad katras dalībvalsts tiesu jurisdikciju, ievērojot 22. un 23. pantu, nosaka
attiecīgās dalībvalsts tiesību akti.
2.      Pret šādu atbildētāju visas personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības šajā valstī var tāpat
kā attiecīgās valsts pilsoņi izmantot spēkā esošās jurisdikcijas normas un jo īpaši I pielikumā norādītās normas.”
Regulas Nr. 44/2001 II nodaļas 4. iedaļā ar nosaukumu “Jurisdikcija attiecībā uz patērētāju līgumiem” ir ietverts tās 15.–17. pants.
Šīs regulas 16. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Otra līgumslēdzēja puse var celt prasību pret patērētāju vienīgi tās dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja domicils.”
Minētās regulas 17. pants ir formulēts šādi:
“No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos:
[..]
3)      kas ir noslēgta starp patērētāju un otru līgumslēdzēju pusi, kuriem abiem līguma slēgšanas laikā ir domicils vai pastāvīgā
mītnesvieta tajā pašā dalībvalstī un kas piešķir jurisdikciju šīs dalībvalsts tiesām, ar nosacījumu, ka šāda vienošanās nav
pretrunā attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem.”
Regulas Nr. 44/2001 24. pantā ir paredzēts:
“Papildus jurisdikcijai, kas atvasināta no citiem šīs regulas noteikumiem, jurisdikcija ir dalībvalsts tiesai, kurā atbildētājs
vēršas. Šo normu nepiemēro, ja atbildētājs vērsies tiesā, lai apstrīdētu jurisdikciju, vai ja citai tiesai ir izņēmuma jurisdikcija
saskaņā ar 22. pantu.”
Minētās regulas II nodaļā ir ietverta 8. iedaļa ar nosaukumu “Jurisdikcijas un pieņemamības pārbaude”, kurā ir atrodams 26. pants,
kura 1. un 2. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Ja atbildētājs, kura domicils ir vienā no dalībvalstīm, tiek iesūdzēts tiesā citā dalībvalstī un neierodas tiesā, tiesa pēc
savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav jurisdikcijas, ja vien tās jurisdikcija nav atvasināta no šīs regulas noteikumiem.
2.      Tiesa aptur tiesvedību, kamēr nav pierādīts, ka atbildētājs ir varējis laikus saņemt dokumentu, ar ko celta prasība, vai līdzvērtīgu
dokumentu, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, vai ka šajā nolūkā ir veikti visi vajadzīgie pasākumi.”
Šīs regulas III nodaļā ar nosaukumu “Atzīšana un izpilde” ir ietverts 34. pants, kura 2. punktā ir paredzēts, ka spriedumu
neatzīst, “[..] ja atbildētājam netika laikus izsniegts dokuments, ar ko celta prasība, vai līdzīgs dokuments, lai viņš varētu
nodrošināt sev aizstāvību, izņemot gadījumu, ja atbildētājs nav sācis sprieduma pārsūdzēšanas procedūru, kad viņam bija iespējams
to darīt”.
Regulas Nr. 44/2001 59. pantā ir paredzēts:
“1.   Lai noteiktu, vai puses domicils ir dalībvalstī, kuras tiesā ir celta prasība, tiesa piemēro savus tiesību aktus.
2.     Ja puses domicils nav dalībvalstī, kuras tiesā ir celta prasība, tad, lai noteiktu, vai puses domicils ir citā dalībvalstī,
tiesa piemēro attiecīgās dalībvalsts tiesību aktus.”
Direktīva 93/13
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 1. panta 1. punktu tās mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas
attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
Minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši
savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs,
ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
Čehijas Civilprocesa kodeksa (turpmāk tekstā – “Civilprocesa kodekss”), redakcijā, kas bija spēkā 2009. gada 30. jūnijā, 29. panta
3. punktā ir paredzēts, ka tad, ja nav piemērojami citi pasākumi, palātas priekšsēdētājs var iecelt aizbildni lietas dalībniekam,
kura dzīvesvieta nav zināma, kuram nav bijis iespējams izsniegt procesuālos dokumentus ārvalstīs zināmajā adresē, kurš ir
garīgi slims vai citu ar veselību saistītu iemeslu dēļ nav spējīgs piedalīties tiesvedībā pat uz īsu brīdi vai kurš nav spējīgs
saprotami izteikties.
Iesniedzējtiesa norāda, ka
Ústavní soud
(Konstitucionālā tiesa) 2005. gada 31. marta spriedumā attiecībā uz atbildētāja, kura domicils nav zināms, aizbildni nosprieda
šādi:
“Aizbildņa institūts tika ieviests, lai aizsargātu klātneesoša lietas dalībnieka intereses līdz lietas iztiesāšanai, tāpat
kā šo pienākumu izpildītu līgumiskais pārstāvis. Ja lietas dalībniekam ir paša izvēlēts pārstāvis, tad lietas dalībnieks ir
pats atbildīgs par šo izvēli un par konkrētu pārstāvja rīcību tiesvedības laikā. Tomēr, ja aizbildni lietas dalībniekam ieceļ
tiesa, tai ir jānodrošina, ka aizbildnis aizsargā lietas dalībnieka tiesības un leģitīmās intereses. Tajā pašā laikā tai ir
pienākums atbrīvot aizbildni no viņa pienākumiem, ja tā pārliecinās, ka aizbildnis vai nu faktiski nepilda savus pienākumus
tiesvedībā [..], vai to dara nepietiekami.”
Atbilstoši Civilprocesa kodeksa 89.a panta pirmajam teikumam redakcijā, kas bija spēkā pamata tiesvedības faktu rašanās brīdī,
komercstrīda puses var rakstveidā vienoties par citas pirmās instances tiesas teritoriālo jurisdikciju, ja vien likumā nav
noteikta ekskluzīvā kompetence.
Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 173. panta 1. punktu maksājuma rīkojums ir jāizsniedz atbildētājam personīgi; jebkāda cita
izsniegšana ir izslēgta.

Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Ar prasības pieteikumu, kurš tika iesniegts iesniedzējtiesā 2008. gada 16. septembrī,
Hypoteční banka
– saskaņā ar Čehijas tiesībām nodibināta sabiedrība ar juridisko adresi Prāgā (Čehijas Republika) – lūdz piespriest Vācijas
pilsonim U. M. Lindneram samaksāt summu CZK 4 383 584,60 apmērā, kurai pieskaitīti nokavējuma procenti, kā parādu saistībā
ar hipotekāro kredītu, kurš atbildētājam tika piešķirts saskaņā ar līgumu, kas starp līgumslēdzējām pusēm noslēgts 2005. gada
19. augustā (turpmāk tekstā – “līgums”).
Līguma VIII panta 8. punktā
Hypoteční banka
un U. M. Lindners, atsaucoties uz Civilprocesa kodeksa 89.a pantu, vienojās, ka “jebkurš strīds, kas rodas saistībā ar [..]
līgumu, ir vispārējās jurisdikcijas tiesas attiecībā uz banku piekritībā, kuru nosaka pēc adreses, kas prasības celšanas brīdī
ir reģistrēta komercreģistrā kā tās biroja juridiskā adrese”.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka līguma noslēgšanas brīdī U. M. Lindnera domicilam bija jābūt Mariānskē Lāzņē
[
Mariánské Láznĕ
] (Čehijas Republika), proti, patērētāja domicils bija vairāk nekā 150 km no Prāgas, kur atradās “vispārējās jurisdikcijas
tiesa attiecībā uz banku”, par ko darījuma partneri bija vienojušies.
Tomēr, kā norāda
Hypoteční banka
, tā vērsās “tiesā, kurai ir vispārēja jurisdikcija attiecībā uz atbildētāju”, nevis “vispārējās jurisdikcijas tiesā pēc bankas
atrašanās vietas”, jo prasības iesniegšanas brīdī tā no savas gribas neatkarīgu iemeslu dēļ nevarēja iesniegt tiesā līguma
oriģinālu un tādējādi izpildīt juridisko nosacījumu par prasības celšanu šajā pēdējā minētajā tiesā.
Iesniedzējtiesa apmierināja prasību ar 2008. gada 16. oktobra maksājuma rīkojumu, ar kuru tā nolēma, ka, pirmkārt, atbildētājam
ir prasītājam jāsamaksā pieprasītā summa, kurai pieskaitīti nokavējuma procenti, un, otrkārt, atbildētājam ir jāatlīdzina
tiesāšanās izdevumi. Tomēr, tā kā minēto rīkojumu nebija iespējams izsniegt atbildētājam personīgi, kā tas ir paredzēts Civilprocesa
kodeksa 173. panta 1. punktā, tas tika atcelts ar iesniedzējtiesas 2009. gada 8. septembra rīkojumu.
Tā kā atbildētājs nedzīvo nevienā no iesniedzējtiesai zināmajām adresēm un ņemot vērā, ka tai nav izdevies noteikt nevienu
citu atbildētāja dzīvesvietu Čehijas Republikas teritorijā, iesniedzējtiesa piemēroja Civilprocesa kodeksa 29. panta 3. punktu
un ar 2009. gada 3. jūnija lēmumu iecēla atbildētājam kā personai, kuras domicils nav zināms, aizbildni.
Ar 2009. gada 26. oktobra iebildumu rakstu, kas bija pirmā aizbildņa veiktā darbība lietā, kuru izskatīja iesniedzējtiesa,
šis aizbildnis iesniedza iebildumus pret
Hypoteční banka
izvirzītajiem prasījumiem par procentiem.
Šajos apstākļos
Okresní soud v Chebu
[Hebas apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Ja viens no lietas dalībniekiem tiesvedībā nav tās dalībvalsts pilsonis, kurā notiek tiesvedība, vai šis fakts var būt pārrobežu
elements Līguma 81. panta (bijušais 65. pants) nozīmē, kas ir viens no Regulas [Nr. 44/2001] [..] piemērošanas nosacījumiem?
2)      Vai Regula [Nr. 44/2001] liedz piemērot valsts tiesību normas, kas ļauj uzsākt tiesvedību pret personām, kuru domicils nav
zināms?
3)      Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, vai tiesas iecelta atbildētāja aizbildņa iesniegtus apsvērumus lietā var uzskatīt
par atbildētāja ierašanos vietējā tiesā un šīs tiesas jurisdikcijas atzīšanu Regulas [Nr. 44/2001] 24. panta nozīmē, pat ja
strīda priekšmets ir prasījums saistībā ar patērētāja līgumu un Čehijas Republikas tiesām nebūtu jurisdikcijas šā strīda izskatīšanai
atbilstoši [minētās] regulas 16. panta 2. punktam?
4)      Vai vienošanos par konkrētas tiesas teritoriālo jurisdikciju var uzskatīt par tādu, kas pamato izvēlētās tiesas starptautisko
jurisdikciju Regulas [Nr. 44/2001] 17. panta 3. punkta nozīmē, un, ja tā ir, vai tas attiecas arī uz vienošanos par teritoriālo
jurisdikciju, kas nav spēkā, pamatojoties uz Direktīvas [93/13] par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkta
pārkāpumu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā regulā paredzētie
noteikumu par jurisdikciju piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, ja viens no tiesvedības dalībniekiem ir citas, nevis tās
dalībvalsts pilsonis, kurā notiek šī tiesvedība.
Šajā ziņā vispirms ir jāprecizē, ka tāpat kā 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un
izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu
dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), kuras interpretācija attiecas arī uz Regulu
Nr. 44/2001, ja vien šo Kopienu tiesību aktu noteikumus var kvalificēt kā līdzvērtīgus (2009. gada 16. jūlija spriedums lietā
C‑189/08
Zuid‑Chemie
, Krājums, I‑6917. lpp., 18. punkts), minētās regulas jurisdikcijas noteikumu piemērošana prasa pārrobežu elementa esamību.
Kā Tiesa jau ir spriedusi par Briseles konvenciju, tiesisko attiecību starptautiskais raksturs var izrietēt no fakta, ka attiecīgā
situācija tiesvedībā ir tāda, ka rodas jautājumi par starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu (2005. gada 1. marta spriedums
lietā C‑281/02
Owusu
, Krājums, I‑1383. lpp., 26. punkts).
Tā ir tiesa, ka viena lietas dalībnieka ārvalsts pilsonība netiek ņemta vērā Regulā Nr. 44/2001 paredzētajos noteikumos par
jurisdikciju. Tomēr, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 65. punktā, jautājums, ar kādiem nosacījumiem ir piemērojami
šīs regulas noteikumi par jurisdikciju, no vienas puses, ir jānorobežo no jautājuma, atbilstoši kādiem kritērijiem saskaņā
ar šiem noteikumiem nosaka starptautisko jurisdikciju, no otras puses.
Ir skaidrs, ka apstākļos, kādi ir pamatlietā, atbildētāja ārvalsts pilsonība var radīt jautājumus par tiesas, kas izskata
lietu, starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu.
Tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, to dalībvalsts tiesu, kuras pilsonība ir atbildētājam, kompetenci var atzīt pat
tad, ja nav zināms atbildētāja domicils šajā valstī. Šajos apstākļos Regulā Nr. 44/2001 paredzēto vienveidīgo noteikumu par
jurisdikciju piemērošana to noteikumu vietā, kas ir spēkā dažādās dalībvalstīs, atbilstu juridiskās drošības prasībai un šīs
regulas mērķim pēc iespējas pilnīgāk nodrošināt atbildētāja, kura domicils ir Eiropas Savienības teritorijā, aizsardzību.
No tā izriet, ka situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, kurā atbildētājam ir ārvalsts pilsonība un viņa domicils valstī,
kuras teritorijā atrodas tiesa, kurā uzsākta tiesvedība, nav zināms, var piemērot Regulas Nr. 44/2001 noteikumus par jurisdikciju.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzēto
noteikumu par jurisdikciju piemērošana ir pakļauta nosacījumam, lai attiecīgajā situācijā pamatlietā, ko izskata dalībvalsts
tiesa, rastos jautājumi par šīs tiesas starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu. Šāda situācija rodas gadījumā, kāds ir aplūkots
pamatlietā, kurā vienas dalībvalsts tiesā ir celta prasība pret citas dalībvalsts pilsoni, kura domicils šai tiesai nav zināms.

Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu dalībvalsts
tiesību normu, kas pieļauj tiesvedības uzsākšanu pret personām, kuru domicils nav zināms.
Lai sniegtu atbildi uz šo jautājumu, uzreiz ir jānorāda, ka Regulas Nr. 44/2001 tāpat kā Briseles konvencijas mērķis ir nevis
saskaņot visu dalībvalstu civilprocesuālos noteikumus, bet gan noteikt, kurai tiesai ir jurisdikcija civillietās un komerclietās
attiecībās starp šīm valstīm, un atvieglot spriedumu izpildi (šajā ziņā skat. 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑18/02
DFDS Torline
,
Recueil
, I‑1417. lpp., 23. punkts).
Ņemot vērā, ka Regulā Nr. 44/2001 nav tādas normas, kurā būtu tieši noteikta tiesas jurisdikcija, kā tas ir gadījumā, kāds
ir aplūkots pamatlietā, kurā atbildētāja domicils nav zināms, vispirms ir svarīgi pārbaudīt, saskaņā ar kādu normu attiecīgajā
gadījumā šo regulu tomēr var piemērot, un, ja tas ir iespējams, atvasināt no tā kritēriju, ar kuru var pamatot tiesas jurisdikciju.
Šajā ziņā attiecībā uz prasību pamatlietā, kuru pret patērētāju cēla otra līgumslēdzēja puse, ir jāatgādina, ka minētās regulas
16. panta 2. punktā ir paredzēts, ka šādu prasību var celt vienīgi tās dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja domicils.
Tādējādi, ja prasība pret patērētāju ir celta valsts tiesā, tai vispirms ir jāpārbauda, vai atbildētāja domicils ir tiesas
dalībvalsts teritorijā, atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 59. panta 1. punktam piemērojot savus tiesību aktus.
Pēc tam, ja, kā tas ir pamatlietā, minētā tiesa secina, ka atbildētāja pamatlietā domicils nav tiesas dalībvalsts teritorijā,
tai ir jāpārbauda, vai atbildētāja domicils ir otrā dalībvalstī. Tālab atbilstoši minētās regulas 59. panta 2. punktam tiesa
piemēro šīs otras dalībvalsts tiesību aktus.
Visbeidzot, ja valsts tiesa, pirmkārt, tomēr nevar konstatēt vietu, kurā patērētājs dzīvo, un, otrkārt, tai nav arī pārliecinošu
pierādījumu, kas ļautu secināt, ka patērētājs īstenībā dzīvo ārpus Savienības – situācija, kurā būtu piemērojams Regulas Nr. 44/2001
4. pants –, ir jāpārbauda, vai tās 16. panta 2. punktu var interpretēt tādējādi, ka aplūkojamajā gadījumā iepriekš minētajā
normā paredzētais noteikums par tās dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas patērētāja domicils, tiesu jurisdikciju attiecas
arī uz patērētāja pēdējo zināmo domicilu.
Tāda pieeja, šķiet, atbilst minētās regulas loģikai un iekļaujas tās izveidotajā sistēmā.
Tas visupirms atbilst Regulas Nr. 44/2001 mērķim pastiprināt Savienībā reģistrēto personu tiesisko aizsardzību, vienlaikus
ļaujot prasītājam viegli noteikt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi paredzēt tiesu, kurā to var iesūdzēt
(skat. it īpaši 2011. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑509/09 un C‑161/10
eDate Advertising
u.c., Krājumā vēl nav publicēts, 50. punkts).
Turklāt šāds risinājums, dodot priekšroku regulā paredzēto vienveidīgo noteikumu piemērošanai, nevis dažādajiem valstu noteikumiem,
ļauj izvairīties no tā, ka neiespējamība noteikt pašreizējo atbildētāja domicilu kavē kompetentās tiesas noteikšanu un tādējādi
liedz prasītājam viņa tiesības vērsties tiesā. Tāda situācija var it īpaši rasties gadījumā, kāds ir aplūkots pamatlietā,
kurā patērētājs, kas saskaņā ar minētās regulas 16. panta 2. punktu var tikt iesūdzēts tiesās dalībvalsts teritorijā, kurā
ir viņa domicils, ir atteicies no sava domicila pirms tiesvedības uzsākšanas pret viņu.
Visbeidzot, kritērijs par patērētāja pēdējo zināmo domicilu ļauj Regulas Nr. 44/2001 16. panta 2. punkta piemērošanas nolūkos
nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp prasītāja un atbildētāja tiesībām tieši tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā, kurā atbildētājam
bija pienākums informēt savu darījuma partneri par jebkādu adreses maiņu, kas rastos pēc līguma par ilgtermiņa hipotekāro
kredītu parakstīšanas.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 16. panta 2. punktu situācijā, kāda ir pamatlietā,
kurā patērētājs, kas ir ilgtermiņa hipotekārā kredīta līguma, kurā ir ietverts pienākums informēt darījuma partneri par jebkādu
adreses maiņu, puse, atsakās no sava domicila pirms prasības celšanas pret viņu par savu līgumisko pienākumu neizpildi, dalībvalsts
tiesas, kuras teritorijā atradās patērētāja pēdējais zināmais domicils, ir kompetentas izskatīt minēto lietu, kurā, piemērojot
minētās regulas 59. pantu, nebija iespējams noteikt pašreizējo atbildētāja domicilu un kurā nav neviena pārliecinoša pierādījuma,
kas tām ļautu secināt, ka patērētājam patiesībā nav domicila Eiropas Savienības teritorijā.
Pēc šī precizējuma saistībā ar prasībām, kas ir jāievēro turpmākajā tiesvedībā, ir jāatgādina, ka visi Regulas Nr. 44/2001
noteikumi pauž centienus rūpēties par to, lai tās ietvaros tiesvedības, kuru rezultātā tiek pieņemti tiesu nolēmumi, norisinātos,
ievērojot tiesības uz aizstāvību (skat. 1980. gada 21. maija spriedumu lietā 125/79
Denilauler
,
Recueil
, 1553. lpp., 13. punkts, un 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑394/07
Gambazzi
, Krājums, I‑2563. lpp., 23. punkts).
Tomēr prasība par tiesību uz aizstāvību ievērošanu, kā ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, ir jāizpilda,
vienlaicīgi ievērojot atbildētāja tiesības vērsties tiesā viņa prasījumu pamatotības izlemšanai.
Šajā ziņā Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Gambazzi
29. punktā ir nospriedusi, ka tādu pamattiesību kā tiesību uz aizstāvību ievērošana nešķiet esam absolūta izņēmumu tiesība,
bet var ietvert ierobežojumus. Tomēr tiem ir tiešām jāatbilst vispārējo interešu mērķiem, kam attiecīgais pasākums paredzēts,
un, ņemot vērā sasniedzamo mērķi, tie nevar ietvert pārmērīgu šo tiesību traucējumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir lēmusi, ka centienu nepieļaut atteikuma spriest tiesu situācijas, kādās nonāktu prasītājs,
ja nebūtu iespējams noteikt atbildētāja domicilu, mērķis ir vispārīgās intereses (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Gambazzi
, 31.–33. punkts), un iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai attiecīgajai valsts tiesību normai tiešām ir tāds mērķis.
Par prasību attiecībā uz nepieciešamību izvairīties no tiesību uz aizstāvību pārmērīgiem traucējumiem ir jānorāda, ka tā it
īpaši attiecas uz Regulas Nr. 44/2001 26. panta 2. punkta interpretāciju. Minētā tiesību norma ir jāsaprot tā, ka tiesa, kas
ir kompetenta atbilstoši šai regulai, nevar likumīgi turpināt tiesvedību, kamēr nav pierādīts, ka atbildētājs ir varējis laikus
saņemt dokumentu, ar ko celta prasība, vai ka ir veikti visi vajadzīgie pasākumi, lai atbildētājs varētu nodrošināt sev aizstāvību.
Šajā nolūkā tiesai, kas izskata lietu, ir jānodrošina, lai rūpīgi un godprātīgi tiktu veikta visa nepieciešamā izpēte atbildētāja
atrašanai.
Patiešām, pat ja ir ievēroti šie nosacījumi, tiesvedību turpināšanas iespēja bez ziņām par atbildētāju, ja kompetentā tiesa
aizbildnim izsniedz paziņojumu par prasību, kā tas ir pamatlietā, ierobežo atbildētāja tiesības uz aizstāvību. Taču šo ierobežojumu
attaisno prasītāja tiesības uz efektīvu aizsardzību, ņemot vērā, ka šādas tiesvedības neesamības gadījumā šīs tiesības būtu
tukša skaņa.
Pretēji situācijai, kādā atrodas atbildētājs, kuram tika liegta iespēja efektīvi aizstāvēties, bet kuram būs iespēja nodrošināt
tiesības uz aizstāvību, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 34. panta 2. punktu iebilstot pret sprieduma atzīšanu, kas ir pieņemts
pret viņu (šajā ziņā skat. 1985. gada 11. jūnija spriedumu lietā 49/84
Debaecker
un
Plouvier
,
Recueil
, 1779. lpp., 11. punkts), prasītājs riskē ar to, ka viņam varētu tikt liegta jebkāda apstrīdēšanas iespēja.
Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka
–        saskaņā ar minētās regulas 16. panta 2. punktu situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā patērētājs, kas ir ilgtermiņa hipotekārā
kredīta līguma, kurā ir ietverts pienākums informēt darījuma partneri par jebkādu adreses maiņu, puse, atsakās no sava domicila
pirms prasības celšanas pret viņu par savu līgumisko pienākumu neizpildi, tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atradās
patērētāja pēdējais zināmais domicils, ir kompetentas izskatīt minēto lietu gadījumā, kad, piemērojot minētās regulas 59. pantu,
nav iespējams noteikt pašreizējo atbildētāja domicilu un kad nav neviena pārliecinoša pierādījuma, kas tām ļautu secināt,
ka patērētājam patiesībā nav domicila Eiropas Savienības teritorijā;
–        šī regula neliedz piemērot dalībvalsts procesuālo tiesību normu, kas, lai nepieļautu atteikuma spriest tiesu situācijas, atļauj
uzsākt tiesvedību pret personām, kuru domicils nav zināms, ja tiesa, kuras izskatīšanā atrodas lieta, pirms nolēmuma pieņemšanas
ir pārliecināta, ka rūpīgi un godprātīgi ir veikta visa nepieciešamā izpēte atbildētāja atrašanai.
Ņemot vērā atbildes, kas sniegtas uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo un ceturto jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās
ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzēto noteikumu par jurisdikciju piemērošana ir pakļauta nosacījumam, lai attiecīgajā
situācijā pamatlietā, ko izskata dalībvalsts tiesa, rastos jautājumi par šīs tiesas starptautiskās jurisdikcijas noteikšanu.
Šāda situācija rodas tādā gadījumā kā pamatlietā, kurā vienas dalībvalsts tiesā ir celta prasība pret citas dalībvalsts pilsoni,
kura domicils šai tiesai nav zināms;
2)
Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
saskaņā ar minētās regulas 16. panta 2. punktu tādā situācijā kā pamatlietā, kurā patērētājs, kas ir ilgtermiņa hipotekārā
kredīta līguma, kurā ir ietverts pienākums informēt darījuma partneri par jebkādu adreses maiņu, puse, atsakās no sava domicila
pirms prasības celšanas pret viņu par savu līgumisko pienākumu neizpildi, tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atradās
patērētāja pēdējais zināmais domicils, ir kompetentas izskatīt minēto lietu gadījumā, kad, piemērojot minētās regulas 59. pantu,
nav iespējams noteikt pašreizējo atbildētāja domicilu un kad nav neviena pārliecinoša pierādījuma, kas tām ļautu secināt,
ka patērētājam patiesībā nav domicila Eiropas Savienības teritorijā;
–
šī regula neliedz piemērot dalībvalsts procesuālo tiesību normu, kas, lai nepieļautu atteikuma spriest tiesu situāciju, atļauj
uzsākt tiesvedību pret personām, kuru domicils nav zināms, ja tiesa, kuras izskatīšanā atrodas lieta, pirms nolēmuma pieņemšanas
ir pārliecināta, ka rūpīgi un godprātīgi ir veikta visa nepieciešamā izpēte atbildētāja atrašanai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – čehu.