CELEX: 62009CJ0399
Laisvas darbuotojų judėjimas
Socialinė apsauga
Socialinės apsaugos sutartis, sudaryta tarp dviejų valstybių narių iki įstojimo į Europos Sąjungą
Valstybė narė, kompetentinga įvertinti įgytus draudimo laikotarpius
Senatvės pensija
Išmokos priedas, skiriamas tik valstybėje narėje gyvenantiems jos piliečiams

správa
turi atsižvelgti į draudimo laikotarpius, kuriuos išmokos pareiškėjas įgijo pagal Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos
socialinio draudimo sistemą, nepaisydama to, kad pagal sutarties 20 straipsnį kompetentinga yra Slovakijos socialinio draudimo
institucija. Tokiu atveju ne tik būtų pakeistas kompetentingos valstybės nustatymo, siekiant atsižvelgti į atitinkamus draudimo
laikotarpius, kriterijus, bet taip pat du kartus būtų įskaitytas tas pats draudimo laikotarpis.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neginčija, kad M. Landtová atitiko visas išankstines sąlygas,
kad būtų padidinta senatvės išmoka, tačiau mano, kad sąlyga dėl Čekijos pilietybės prieštarauja EB 12 straipsniui ir Reglamento
Nr. 1408/71 3 straipsniui, nes dėl jos kitų valstybių narių piliečiai atsiduria mažiau palankioje padėtyje, nors jie atitinka
kitas teisės į aptariamą išmoką sąlygas. Taigi kyla klausimas ir dėl gyvenamosios vietos sąlygos atitikimo Reglamento Nr. 1408/71
10 straipsnio 1 daliai.
Tokiomis aplinkybėmis Aukščiausiasis administracinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo
Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Reglamento (EB) Nr. 1408/71 <...> III priedo, kuriame paliekamas galioti valstybės teisių perėmėjos, kuri turi teisę įskaityti
darbuotojų draudimo laikotarpius, įgytus pagal buvusios Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos socialinio draudimo
sistemą iki 1992 m. gruodžio 31 d., nustatymo kriterijus, A dalies 6 punktą, skaitomą kartu su [jo] <...> 7 straipsnio 2 dalies
c punktu, reikia aiškinti taip, kad draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią Čekijos socialinio draudimo
institucija, nustatydama teisę į išmoką ir jos dydį, įskaito visus draudimo laikotarpius, įgytus iki 1992 m. gruodžio 31 d.
buvusios Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos teritorijoje, nors vadovaujantis nurodytu kriterijumi jį įskaityti
yra kompetentinga Slovakijos Respublikos socialinio draudimo institucija?
2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar EB 12 straipsnį, skaitomą kartu su Reglamento (EB) Nr. 1408/71 <...> 3 straipsnio
1 dalimi, 10 ir 46 straipsniais, reikia aiškinti taip, kad draudžiama remiantis minėta nacionaline nuostata nustatant teisę
į senatvės išmoką ir jos dydį įskaityti visus draudimo laikotarpius, įgytus iki 1992 m. gruodžio 31 d. pagal buvusios Čekijos
ir Slovakijos Federacinės Respublikos socialinio draudimo sistemą, kurie jau buvo kartą įskaityti tokia pačia apimtimi nustatant
išmokas Slovakijos Respublikos socialinio draudimo sistemoje, tik Čekijos Respublikos piliečiams, nuolat gyvenantiems jos
teritorijoje?“

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Slovakijos Respublika abejoja dėl pateiktų klausimų priimtinumo, tvirtindama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo prašymas išaiškinti nediskriminavimo principą neturi reikšmės sprendimui pagrindinėje byloje ir todėl neturi jokio
ryšio su ginčo faktinėmis aplinkybėmis ir dalyku, nes M. Landtová atitinka visas išankstines sąlygas, kad galėtų gauti Čekijos
senatvės išmokos priedą, nustatytas
Ústavní soud
sprendimu, ir ji nėra diskriminuojama.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą
ir turintis prisiimti atsakomybę už būsimą teismo sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio
sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (žr., be kita ko, 2006 m.
birželio 15 d. Sprendimo
Acereda Herrera
, C‑466/04, Rink. p. I‑5341, 47 punktą).
Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, jei pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės
išaiškinimu (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 24 punktą). Taip nėra, visų pirma, jei Teisingumo Teismui pateikta problema yra visiškai hipotetinė
arba jei nacionalinio teismo prašomas Sąjungos teisės normos išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais
arba dalyku (šiuo klausimu žr. 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Volker und Markus Schecke ir Eifert
, C‑92/09 ir C‑93/09, Rink. p. I.‑0000, 40 punktą).
Tačiau, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 30 punkte, taip nėra šioje byloje. Nors M. Landtová taikomas
Ústavní soud
sprendimas, tačiau šį sprendimą ginčija tiek
správa
, tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia laikyti priimtinu.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71
III priedo A dalies 6 punkto nuostatomis kartu su jo 7 straipsnio 2 dalies c punktu draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata,
kaip aptariamoji pagrindinėje byloje, kurioje numatyta mokėti senatvės išmokos priedą, jeigu pagal sutarties 20 straipsnį
skirtos pensijos suma yra mažesnė nei ta, kuri būtų buvusi gauta, jei pensija būtų buvusi apskaičiuota pagal Čekijos Respublikos
teisės normas.
Reikia priminti, jog minėtų Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų tikslas palikti galioti sutarties 20 straipsnį, kuriame nustatyta,
kad, nustatant taikytiną sistemą ir skirti socialinio draudimo išmokas kompetentingą instituciją, turi būti taikomas darbdavio
buveinės valstybės Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos padalijimo dieną kriterijus.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pirmasis pateiktas klausimas kilo dėl nuogąstavimų, susijusių su rizika,
kad taikant
Ústavní soud
sprendimą du kartus būtų įskaitytas tas pats draudimo laikotarpis ir būtų pakeistas iš minėto sutarties 20 straipsnio kylantis
kriterijus.
Be to, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos,
Ústavní soud
manymu, sutarties 20 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jei Čekijos pilietis atitinka įstatymuose numatytas teisės į senatvės
pensiją suteikimo sąlygas ir ta pensija pagal Čekijos teisę yra didesnė nei pagal sutartį,
správa
privalo užtikrinti, kad asmuo gautų tokio dydžio pensiją, kuri atitiktų didesnę išmoką pagal nacionalinės teisės nuostatas.
Správa
taip pat turi atsižvelgti į iš kitos sutarties šalies pagal sutartį gaunamą pensiją taip, kad nebūtų dubliuojamos dvi vienos
rūšies tais pačiais pagrindais dviejų skirtingų socialinio draudimo institucijų mokamos pensijos.
Iš
Ústavní soud
praktikos aišku, kad sutarties 20 straipsniu nustatyta kompetencijos padalijimo tarp Čekijos ir Slovakijos socialinio draudimo
įstaigų taisyklė, susijusi su draudimo laikotarpių, įgytų prieš Čekijos ir Slovakijos Federacinės Respublikos padalijimą,
įskaitymu, nėra užginčyta ar pakeista, nes
Ústavní soud
praktika siekiama tik padidinti pagal sutartį skirtą Čekijos senatvės išmoką, kad ji būtų vienodo dydžio kaip ir pensija,
kuri būtų skirta tik pagal nacionalinę teisę.
Kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 37 punkte, suteikiant pagrindinėje byloje aptariamos išmokos priedą nėra ginčijama
nei taikytina sistema, nei sutartyje nustatytų institucijų kompetencija, tik leidžiama pagal šią sutartį prašyti pagrindinės
išmokos priedo kitoje socialinio draudimo įstaigoje.
Kaip nurodė Europos Komisija,
Ústavní soud
tik nustatė, kad reikia padidinti pagal sutarties 20 straipsnį skirtą Čekijos senatvės išmoką iki tokio dydžio, kokio dydžio
išmoką ieškovė turėtų teisę gauti tuo atveju, jei ji būtų apskaičiuota tik pagal nacionalinę teisę ir jei ji yra didesnė nei
gautoji pagal sutarties nuostatas.
Taigi kalbama ne apie lygiagrečiai skiriamą Čekijos senatvės išmoką ar apie du kartus įskaitytą tą patį draudimo laikotarpį,
o tik apie objektyviai nustatyto skirtumo tarp skirtingos kilmės išmokų panaikinimą.
Reikia konstatuoti, kad vadovaujantis tokiu požiūriu galima išvengti „taikytinos nacionalinės teisės sutapimo“, laikantis
Reglamento Nr. 1408/71 aštuntoje konstatuojamojoje dalyje nustatyto tikslo, ir nepažeisti sutarties 20 straipsnyje nustatyto
kompetencijos padalijimo kriterijaus, kuris išlieka taikant Reglamento Nr. 1408/71 7 straipsnio 2 dalies c punktą, skaitomą
kartu su šio reglamento III priedo A dalies 6 punktu.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A dalies 6 punkto,
skaitomo kartu su jo 7 straipsnio 2 dalies c punktu, nuostatomis nedraudžiama tokia nacionalinė taisyklė, kaip aptariamoji
pagrindinėje byloje, kurioje numatytas senatvės išmokos priedo mokėjimas, jeigu šios pagal sutarties 20 straipsnį skirtos
išmokos suma yra mažesnė nei ta, kuri būtų buvusi gauta, jei pensija būtų buvusi apskaičiuota taikant Čekijos Respublikos
teisės normas.

Dėl antrojo klausimo
Dėl diskriminacijos buvimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar
Ústavní soud
sprendimas, kuriuo leidžiama mokėti senatvės išmokos priedą tik Čekijos Respublikoje gyvenantiems jos piliečiams, lemia diskriminaciją,
nesuderinamą su EB 12 straipsniu ir kartu skaitomomis Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalies ir 10 straipsnio nuostatomis.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalies tikslas, remiantis EB 39 straipsniu, užtikrinti
asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, vienodas sąlygas socialinės apsaugos srityje, nedarant skirtumo dėl tautybės ir
panaikinant bet kokį diskriminavimą šiuo požiūriu, kylantį iš valstybių narių nacionalinės teisės aktų (2007 m. sausio 18 d.
Sprendimo
Celozzi
, C‑332/05, Rink. p. I‑563, 22 punktas).
Be to, iš bylos medžiagos neginčijamai matyti, kad
Ústavní soud
sprendimu kitų valstybių narių piliečiai diskriminuojami dėl pilietybės, palyginti su Čekijos Respublikos piliečiais.
Kalbant apie gyvenimo Čekijos Respublikos teritorijoje sąlygą, reikia priminti, kad 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas vienodo
požiūrio principas draudžia ne tik akivaizdžią socialinės apsaugos sistemos paslaugų gavėjų pilietybe grindžiamą diskriminaciją,
bet ir visas paslėptas diskriminacijos formas, kurios, taikant kitus atskyrimo kriterijus, iš tiesų lemia tokį patį rezultatą
(minėto Sprendimo
Celozzi
23 punktas).
Be to, nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, iš esmės arba didžiąja dalimi daro
įtaką darbuotojams migrantams, ir vienodai taikomos sąlygos, kurias gali lengviau įvykdyti vietiniai, o ne darbuotojai migrantai
ir kurios gali būti ypač pastariesiems nenaudingos, turi būti laikomos netiesiogiai diskriminuojančiomis (žr. minėto Sprendimo
Celozzi
24 punktą).
Tokia yra gyvenamosios vietos sąlyga, aptariama pagrindinėje byloje, kuri iš esmės daro įtaką darbuotojams migrantams, gyvenantiems
ne savo kilmės, bet kitų valstybių narių teritorijoje.
Joks argumentas, galintis pateisinti tokią diskriminaciją, nebuvo pateiktas Teisingumo Teismui.
Be to, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalyje nustatytas principas panaikinti gyvenamosios vietos
sąlygas, kad suinteresuotieji asmenys būtų apsaugoti nuo galimo neigiamo poveikio dėl gyvenamosios vietos perkėlimo į kitą
valstybę narę.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad
Ústavní soud
sprendimu taikant gyvenamosios vietos kriterijų tiesiogiai ir netiesiogiai diskriminuojama dėl pilietybės teise laisvai judėti
pasinaudojusių asmenų atžvilgiu.
Dėl diskriminacijos konstatavimo pasekmių
Konstatavus, kad
Ústavní soud
sprendime įtvirtinta taisyklė yra diskriminacinė, reikia nustatyti praktines su tuo susijusias pasekmes, su kuriomis dėl šios
taisyklės taikymo susiduria tiek nepalankioje situacijoje esantys asmenys, tiek tie, kuriems, kaip M. Landtová, ji suteikė
pranašumą.
Kalbant apie vienodo požiūrio principo nesilaikymo pasekmes tokioje situacijoje, kokia aptariama pagrindinėje byloje, reikia
priminti, kad Sąjungos teisei prieštaraujančios diskriminacijos atveju tol, kol nėra priimtos vienodą požiūrį atkuriančios
priemonės, lygybės principo laikymasis gali būti užtikrintas tik neprivilegijuotai kategorijai priklausantiems asmenims suteikiant
tas pačias privilegijas kaip ir priklausantiesiems privilegijuotai kategorijai. Siekiant teisingai taikyti Sąjungos teisę,
tokia tvarka yra vienintelė, kuria galima remtis (žr. 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo
Terhoeve
, C‑18/95, Rink. p. I‑345, 57 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Dėl padarinių, galinčių kilti tokiems asmenims, kaip M. Landtová, priklausantiems asmenų kategorijai, kuriems
Ústavní soud
sprendimu įtvirtinta taisyklė yra palanki, pripažinus šio sprendimo diskriminacinį pobūdį, reikia pažymėti, kad nors pagal
nacionalinę teisę pensiją skirianti kompetentinga institucija negali teisėtai atsisakyti skirti priedo nepalankioje situacijoje
atsidūrusiems asmenims, niekas jai netrukdo toliau skirti išmokos priedo asmenims, kurie jį jau gauna pagal nacionalinės teisės
taisyklę.
Sąjungos teisė nedraudžia, laikantis bendrųjų Sąjungos teisės principų, taikyti vienodą požiūrį atkuriančių priemonių sumažinant
anksčiau privilegijuotų asmenų turėtą pranašumą (žr. 1994 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Coloroll Pension Trustees,
C‑200/91, Rink. p. I‑4389, 33 punktą). Vis dėlto Sąjungos teisėje nėra reikalavimo, prieš priimant tokias priemones, atimti
socialinės apsaugos priedą, kaip aptariamasis pagrindinėje byloje, iš jį jau gaunančių asmenų.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrą klausimą reikia atsakyti, kad kartu skaitomomis Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio
1 dalies 10 straipsnio nuostatomis draudžiama tokia nacionalinės teisės taisyklė, kaip aptariamoji pagrindinėje byloje, pagal
kurią leidžiama mokėti senatvės išmokos priedą tik Čekijos Respublikos teritorijoje gyvenantiems jos piliečiams, tačiau dėl
to pagal Sąjungos teisę nebūtina atimti šio priedo iš asmens, kuris atitinka šias dvi sąlygas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu
(EB) Nr. 118/97, su pakeitimais, padarytais 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 629/2006,
III priedo A dalies 6 punkto, skaitomo kartu su 7 straipsnio 2 dalies c punktu, nuostatomis nedraudžiama tokia nacionalinė
taisyklė, kaip aptariamoji pagrindinėje byloje, kurioje numatytas senatvės išmokos priedo mokėjimas, jeigu šios pagal 1992 m.
spalio 29 d. Čekijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos sutarties dėl priemonių, skirtų situacijai po padalijimo 1992 m.
gruodžio 31 d. reglamentuoti, 20 straipsnį skirtos išmokos suma yra mažesnė nei ta, kuri būtų buvusi gauta, jei pensija būtų
buvusi apskaičiuota taikant Čekijos Respublikos teisės normas.
2.
Kartu skaitomomis Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 629/2006, su pakeitimais, padarytais
Reglamentu Nr. 629/2006, 3 straipsnio 1 dalies ir 10 straipsnio nuostatomis draudžiama tokia nacionalinės teisės taisyklė,
kaip aptariamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią leidžiama mokėti senatvės išmokos priedą tik Čekijos Respublikos teritorijoje
gyvenantiems jos piliečiams, tačiau dėl to pagal Sąjungos teisę nebūtina atimti šio priedo iš asmens, kuris atitinka šias
dvi sąlygas.
Parašai.
*
Proceso kalba: čekų.