CELEX: 62009CJ0155
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 12, 18, 39 ir 43 straipsniai
Europos ekonominės erdvės susitarimo 4, 28 ir 31 straipsniai
Mokesčių teisės aktai
Atleidimo nuo perleidžiamo turto mokesčio pirmą kartą įsigyjant nekilnojamąjį turtą sąlygos
Atleidimas nuo mokesčio tik valstybės teritorijoje nuolat gyvenančių asmenų bei graikų kilmės asmenų, negyvenančių joje pirkimo momentu

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
–      nuo perleidžiamo nekilnojamojo turto mokesčio (toliau – mokestis) atleisdama tik tuos asmenis, kurie nuolat gyvena Graikijoje,
ir neatleisdama nuo jo joje nuolat negyvenančių asmenų, ketinančių joje ateityje įsikurti, ir
–      tam tikromis sąlygomis nuo mokesčio įsigyjant pirmąjį būstą Graikijoje atleisdama tik Graikijos piliečius ir todėl akivaizdžiai
diskriminuodama užsienyje gyvenančius asmenis, kurie nėra Graikijos piliečiai,
Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39 ir 43 straipsnius, atsižvelgiant į EB 12 straipsnį, ir Europos
ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas) 4, 28 ir 31 straipsnius, nes ji trukdo naudotis
iš šių nuostatų kylančiomis pagrindinėmis laisvėmis.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
EB 12 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
EB 18 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis Sutartyse
ir joms įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų.“
EB 39 straipsnio 1–3 dalių tekstas yra toks:
„1.      Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė.
2.      Tokia judėjimo laisvė reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet
kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės.
3.      Ji suteikia teisę, galimą riboti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais:
a)      priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti;
b)      šiuo tikslu laisvai judėti valstybių narių teritorijoje;
c)      apsigyventi bet kurioje valstybėje narėje siekiant dirbti pagal tos valstybės piliečių įsidarbinimą reglamentuojančius įstatymus
ir kitus teisės aktus;
d)      laikantis Komisijos įgyvendinimo reglamentuose nustatytų sąlygų, pasilikti gyventi valstybės narės teritorijoje pasibaigus
darbo joje laikui.“
Pagal EB 43 straipsnį:
„Vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės
narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami. Draudžiami ir apribojimai vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems
kitos valstybės narės teritorijoje, steigti atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves.
Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti
įmones, būtent bendroves ar firmas, apibūdintas 48 straipsnio antrojoje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo
šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis kapitalui skirto skyriaus nuostatų.“
Šio sprendimo 2–5 punktuose išdėstytos nuostatos, išskyrus EB 18 straipsnį, yra analogiškos EEE susitarimo 4, 28 ir 31 straipsniuose
išdėstytoms nuostatoms.

Nacionalinės teisės aktai
Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Nekilnojamojo turto, kurį savo visiškon nuosavybėn įsigyja santuoką sudaręs asmuo, pirkimo sutartys yra neapmokestinamos
perleidžiamo nekilnojamojo turto mokesčiu, jei įgijėjas, sutuoktinis arba jo nepilnamečiai vaikai neturi kito namo arba buto,
kuriame galėtų gyventi jo šeima, visiškos nuosavybės, uzufrukto ar gyvenimo teisės arba jei jam visiškos nuosavybės teise
nepriklauso statybai tinkamas žemės sklypas ar dalis žemės sklypo, atitinkančio pastato, kuriame jie galėtų gyventi, plotą,
savivaldybėje ar komunoje, kurioje gyvena daugiau nei trys tūkstančiai (3000) gyventojų.“
Šio įstatymo 1 straipsnio 3 dalies tekstas yra toks:
„Šio straipsnio nuostatos netaikomos atlygintinoms nekilnojamojo turto pirkimo sutartims, jei pirkėjas nuolat negyvena Graikijoje.
Išimties tvarka nuo mokesčio atleidžiama tais atvejais, kai namą, butą ar sklypą įsigyja graikai ar graikų kilmės asmenys,
kurie dirbo užsienyje bent šešerius (6) metus ir kurie įrašyti į šalies nacionalinį savivaldybių registrą, net jei jie įsigijimo
momentu neturi nuolatinės gyvenamosios vietos Graikijoje.“
Šio įstatymo 1 straipsnio 7 dalyje numatoma, kad nuo mokesčio atleidžiama su sąlyga, kad nekilnojamasis turtas išlieka pirkėjo
nuosavybė mažiausiai penkerius metus.
Remiantis Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 12 dalyje suteiktu įgaliojimu, 2005 m. balandžio 7 d. ministerijos sprendimu buvo
nustatyta, kad suinteresuotasis asmuo Graikijoje turi nuolat gyventi bent vienus metus.

Ikiteisminė procedūra
2007 m. gruodžio 6 d. Komisija Graikijos Respublikai nusiuntė oficialų pranešimą, kuriame ji teigė, kad, pirma, nuo mokesčio
atleisdama tik tuos asmenis, kurie nuolat gyvena Graikijoje, ir neatleisdama nuo jo ketinančių joje ateityje įsikurti asmenų
ir, antra, tam tikromis sąlygomis nuo mokesčio įsigyjant pirmąjį būstą Graikijoje atleisdama tik Graikijos piliečius ir todėl
akivaizdžiai diskriminuodama užsienyje gyvenančius asmenis, kurie nėra Graikijos piliečiai, Graikijos Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 12, 18, 39 ir 43 straipsnius bei EEE susitarimo 4, 28 ir 31 straipsnius.
2008 m. vasario 13 d. Graikijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą ir atmetė visus Komisijos kaltinimus.
Kadangi Komisijos neįtikino jos atsakymas, 2008 m. rugsėjo 23 d. ji nusiuntė Graikijos Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje
nurodė per du mėnesius nuo jos gavimo įvykdyti įsipareigojimus. Valstybė narė, Komisijai atsakydama 2008 m. lapkričio 21 d.,
pakartojo atsakyme į oficialų pranešimą išdėstytą nuomonę.
Kadangi Komisijos neįtikino Graikijos Respublikos pateikti paaiškinimai, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tam tikrų pagrindinių laisvių ribojimu
Šalių argumentai
Remdamasi, be kita ko, 1993 m. liepos 13 d. Sprendimu
Commerzbank
(C‑330/91, Rink. p. I‑4017), Komisija tvirtina, pirma, kad nors Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje
numatytas nuolatinio gyvenimo kriterijus nebūtinai reiškia, kad yra diskriminuojami Sąjungos piliečiai, nes jis taikomas neatsižvelgiant
į suinteresuotojo asmens pilietybę, daugumą nuolat Graikijoje gyvenančių asmenų sudaro Graikijos piliečiai, o tai leidžia
manyti, kad nagrinėjama nuostata yra diskriminacinė.
Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad ši nuostata neleidžia atleidimu nuo mokesčio pasinaudoti Graikijoje nuolat negyvenantiems
asmenims, kurie joje perka pirmąjį būstą, siekdami įsikurti šioje valstybėje. Toks skirtingas vertinimas lemia dabartinių
ir būsimų nuolatinių gyventojų diskriminavimą.
Antra, remdamasi, be kita ko, 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu
Komisija prieš Daniją
(C‑464/02, Rink. p. I‑7929) ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimu
Schilling ir Fleck‑Schilling
(C‑209/01, Rink. p. I‑13389), Komisija primena, kad bendra EB 18 straipsnio, kuriuo kiekvienam Sąjungos piliečiui suteikiama
teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, formuluotė yra sukonkretinta EB 39 ir 43 straipsniuose.
Jos teigimu, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, EB sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu asmenų
judėjimu, siekiama palengvinti Sąjungos piliečiams sąlygas vykdyti bet kokią profesinę veiklą bei uždrausti priemones, galinčias
sudaryti mažiau palankias sąlygas asmenims, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje. Nuostatos,
kurios valstybės narės piliečiui kliudo išvykti iš savo kilmės valstybės siekiant pasinaudoti laisvo judėjimo teise arba jį
atgraso nuo tokio išvykimo, riboja šią laisvę, net jeigu jos yra taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų darbuotojų pilietybę.
Remdamasi šia praktika, Komisija teigia, jog nagrinėjamos Graikijos teisės nuostatos prieštarauja EB 18, 39 ir 43 straipsniams,
nes jos asmenų, kurie dar nėra nuolatiniai tos valstybės narės gyventojai, tačiau nori joje įsikurti ir nuolat gyventi, situaciją
padaro mažiau patrauklią, palyginti su nuolatiniais gyventojais, kuriems taikoma mokestinė lengvata.
Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad EB 39 ir 43 straipsniai pažeidžiami aktyvių asmenų atžvilgiu. Tačiau EB 18 straipsnis
tiesiogiai taikomas asmenims, kurie nevykdo Graikijoje ekonominės veiklos ir neturi su ja ryšių, t. y. šiuo atveju, pavyzdžiui,
pensininkams.
Remdamasi tais pačiais argumentais, Komisija mano, kad Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies pirma pastraipa
prieštarauja Europos ekonominės erdvės susitarimo 28 ir 31 straipsniams.
Dėl šiose nuostatose įtvirtinto ribojimo pateisinimo Komisija tvirtina, kad jo negali pateisinti jokie Graikijos Respublikos
nurodyti bendrojo intereso tikslai, be to, jis bet kuriuo atveju pažeidžia proporcingumo principą.
Dėl tikslo palengvinti nuolatiniams gyventojams būsto įsigijimą ir užkirsti kelią tokiomis aplinkybėmis įvairioms spekuliacijoms
nekilnojamuoju turtu Komisija teigia, pirma, kad šio tikslo galėtų būti siekiama ir asmenų, kurie įsigyja pirmąjį būstą, ketindami
vėliau įsikurti Graikijoje, atžvilgiu. Antra, Komisija tvirtina, kad Įstatyme 1078/1980 nenumatoma įgijėjo pareiga naudoti
įsigytą nekilnojamąjį turtą kaip nuolatinį būstą, be to, nedraudžiama jo nuomoti ar perparduoti. Nesant tokios pareigos, šio
tikslo negalima pasiekti, ir Graikijos Respublika negali juo veiksmingai remtis.
Be to, Komisija tvirtina, kad egzistuoja mažiau varžantys kontrolės mechanizmai šiems tikslams pasiekti, pavyzdžiui, asmenų,
kurie įsikuria Graikijoje, registravimas kompetentingoje Graikijos valdžios institucijoje, jų įrašymas į mokesčių registrą,
jų mokesčių deklaracijų tikrinimas ir mokestinių lengvatų jiems suteikimas, jei tenkinamos tam tikros sąlygos. Be to, tokią
kontrolės sistemą dar gali papildyti „garbės pareiškimai“. Todėl atsisakant nuo mokesčio atleisti asmenis, kurie dar nuolat
negyvena Graikijoje, bet šioje valstybėje narėje perka nekilnojamąjį turtą ketindami joje įsikurti, viršijama tai, kas būtina
norint pasiekti tikslą užkirsti kelią spekuliavimui nekilnojamuoju turtu Graikijoje.
Komisija nesutinka su tuo, kad, neturint jokios mokestinės informacijos apie pirkėją, neįmanoma išsiaiškinti, ar asmuo Graikijoje
neturi kito jam priklausančio turto, todėl negalima teigti, kad ginčijama nacionalinės teisės nuostata siekiama neleisti apeiti
įstatymo. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad asmenų, kurie atvyksta įsikurti Graikijoje, atveju nėra sunkiau nustatyti, ar jie
turi nekilnojamojo turto Graikijoje, nei asmenų, kurie jau nuolat gyvena valstybės teritorijoje, atveju. Kadangi mokesčių
deklaracija negali būti laikoma labai patikima priemone, niekas nedraudžia Graikijos valdžios institucijoms paklausti pirkėjų,
ar jie nėra kito nekilnojamojo turto savininkai. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, jog galima atitinkamuose registruose, pavyzdžiui,
neseniai sukurtame kadastre, daryti įrašus bei sukurti kontrolės mechanizmą, leidžiantį užkirsti kelią piktnaudžiavimui.
Galiausiai Komisija ginčija Graikijos Respublikos argumentą, jog Sąjungos teisė nepanaikina nacionalinės teisės aktų leidėjo
teisės nustatyti tam tikrus mokestinių lengvatų suteikimo kriterijus. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad Sutartis draudžia ne
tik tiesioginę diskriminaciją, bet ir apskritai pagrindinių laisvių apribojimus tiesioginių mokesčių srityje. Įstatymo 1078/1980
1 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa neginčijamai riboja laisvą asmenų judėjimą, nes ši nuostata atgraso kitose valstybėse
narėse gyvenančius asmenis, kurių daugumą sudaro tų valstybių piliečiai, o ne Graikijos piliečius įsikurti Graikijoje.
Graikijos Respublika ginčija visą kaltinimą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir visų pirma tvirtina, kad nors EB 12 ir 39 straipsniai
akivaizdžiai draudžia bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, iš visų nacionalinės teisės aktų leidėjo įvairiu metu priimtų
nuostatų ir iš to, kad suteikiant atleidimą nuo mokesčio nėra numatyta sąlyga turėti Graikijos pilietybę, matyti, jog teisės
aktų leidėjas visada norėjo atleisti nuo mokesčio ne tik Graikijos piliečius, bet bendrai visus fizinius asmenis, kurie nuolat
gyvena Graikijoje, neatsižvelgdamas į jų pilietybę.
Šiuo atžvilgiu Graikijos Respublika pabrėžia, kad 1992 m. aplinkraštyje, priimtame gavus Valstybės Tarybos nuomonę, kuriuo
siekta padėti valdžios institucijoms teisingai taikyti Įstatymą 1078/1980, aiškiai pažymima, kad ginčijamos jo nuostatos taikomos
kitų valstybių narių piliečiams lygiai tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir Graikijos piliečiams. Be to, pagal 2004 m. birželio
21 d. ministerijos sprendimą, norėdami pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio, Sąjungos piliečiai gali įrodyti, kad nuolat gyvena
ir vykdo profesinę veiklą, pateikdami mokesčių deklaracijas, socialinio draudimo įstaigų pažymas, darbo sutartis, dokumentus,
susijusius su veiklos pradėjimu, būsto nuomos sutartis ir kt.
Be to, kalbant apie bendrąjį vienodo Sąjungos piliečių, besinaudojančių savo teise laisvai judėti, ir panašioje situacijoje
esančių konkrečios valstybės piliečių vertinimo principą, kaip jis apibrėžtas EB 12 ir 18 straipsniuose, pažymėtina, kad Graikijos
Respublika abejoja, ar Sąjungos piliečiams nustatyti apribojimai mokesčių atleidimo srityje turi būti panašūs į valstybės
piliečiams taikomus apribojimus. Kaip teigia Graikijos Respublika, Sąjungos teisė tikrai nereikalauja, kad įgyvendinant pareigą
visiškai integruoti Sąjungos piliečius priėmimo valstybėje narėje, jie turi būti atleidžiami nuo mokesčio tokiomis pat sąlygomis,
kokios taikomos valstybės piliečiams. Ji pažymi, kad valstybės piliečiai, norintys pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio įsigyjant
pirmąjį būstą, turi įrodyti, kad yra tenkinamos kelios sąlygos, ir pateikti mokesčių deklaracijas. Vadovaujantis Komisijos
logika, jei ji būtų taikoma, kitų valstybių narių nei Graikijos Respublikos piliečiai galėtų pasinaudoti tokia pat lengvata
kaip ir jos piliečiai pateikdami paprastą deklaraciją, o tai nebūtų teisinga.
Galiausiai dėl Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos pateisinimo Graikijos Respublika pažymi, kad jis
taikomas tik tada, kai įsigyjamas pirmasis būstas, t. y. tik labai mažai sandorių, kurie tenkina bendrąjį interesą, kategorijai.
Be to, jos teigimu, šią nuostatą pateisina tai, kad ja siekiama padėti fiziniams asmenims įsigyti būstą ir taip remti šeimas.
Ji yra bendros valstybės socialinės politikos instrumentas, ir taip valstybė rūpinasi vidutiniais ir žemesniais visuomenės
sluoksniais, kuriems ji suteikia būsto paramą, kuri yra socialinio pobūdžio mokestinė lengvata.
Be to, 2005 m. balandžio 7 d. ministerijos sprendimu nustatyta, kad suinteresuotasis asmuo Graikijoje turi nuolat gyventi
bent vienus metus. Ši sąlyga yra proporcinga, pamatuota ir būtina, nes tas laikotarpis yra protingas, leidžiantis Sąjungos
piliečiui susipažinti su šalimi, adaptuotis joje, priprasti prie gyvenimo būdo joje ir atlikti rinkos tyrimą perkant nekilnojamąjį
turtą. Ši sąlyga yra garantija, kad pirkėjas perka pirmąjį būstą norėdamas jį naudoti, o ne siekdamas pasipelnyti ar kitais
tikslais. Nesant kitų patikimesnių kriterijų, šis minimalus nuolatinio gyvenimo laikotarpis laikytinas tinkamu, siekiant sumažinti
sukčiavimų mokesčių srityje atvejų skaičių ir užkirsti kelią piktnaudžiavimui. Be to, jis nėra toks ilgas, kad asmenims, norintiems
nuolat gyventi Graikijoje, sukeltų sunkumų ar atgrasintų nuo planų ateityje įsikurti Graikijos teritorijoje.
Šiuo atžvilgiu Graikijos Respublika atmeta Komisijos išvadas, padarytas atsižvelgus į tai, kad įgijėjas neprivalo naudoti
įsigyto nekilnojamojo turto kaip nuolatinio būsto ir kad nedraudžiama jo nuomoti ar perparduoti. Dėl perpardavimo valstybė
narė teigia, kad šis Komisijos teiginys yra klaidingas, nes Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 7 dalyje numatoma, jog nuo mokesčio
atleidžiama su sąlyga, kad nekilnojamasis turtas išlieka pirkėjo nuosavybė mažiausiai penkerius metus. Nacionalinės teisės
aktų leidėjas, vadovaudamasis realistiniu požiūriu, nenustatė griežtų pirmo būsto naudojimo sąlygų, nes atsižvelgė į aplinkybę,
kad įgijėjo ekonominės veiklos centras ir jo šeiminė situacija gali keistis.
Graikijos Respublika taip pat mano, kad Komisijos pasiūlymai dėl mažiau varžančių kontrolės mechanizmų, leidžiančių pasiekti
Įstatymo 1078/1980 tikslus, t. y. pareiga daryti įrašus savivaldybių ar mokesčių registruose arba pateikti mokesčių deklaracijas,
yra neveiksmingi. Šiuo atžvilgiu ji primena, kad Graikijoje įsikuriantys Sąjungos piliečiai neprivalo nei registruotis merijoje,
nei gauti mokesčių mokėtojo numerio ar teikti mokesčių deklaracijų tol, kol jie neįsigijo nekilnojamojo turto. Be to, nekilnojamojo
turto sandoriai kol kas neįtraukti į kadastro informacinę sistemą, nes jos įdiegimas tebėra pradinėje rengimo stadijoje.
Graikijos Respublika daro išvadą, kad, panaikinus nuolatinio gyvenimo kriterijų, būtų daug sunkiau kontroliuoti sąlygas, kurios
būtinos norint pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio, ir galbūt taip būtų apeinamos atitinkamos nuostatos, nes, nesant jokių
mokestinių duomenų apie pirkėją, būtų neįmanoma patikrinti, ar jis turi Graikijoje kito nekilnojamojo turto.
Graikijos Respublika taip pat atmeta kaip netinkamą Komisijos siūlymą reikalauti iš pirkėjo pateikti paprastą pareiškimą,
patvirtinantį, kad jis neturi kito nekilnojamojo turto Graikijoje, nes toks pareiškimas nesuteikia jokių garantijų mokesčių
administratoriui.
Galiausiai Graikijos Respublika tvirtina, kad net jei Sąjungos teisės nuostatomis, siekiant panaikinti diskriminaciją dėl
pilietybės, nustatomi valstybių narių kompetencijos įgyvendinimo mokesčių srityje apribojimai, šios nuostatos neatima iš nacionalinės
teisės aktų leidėjo teisės nustatyti konkrečius mokesčių lengvatų suteikimo kriterijus, ypač tuo atveju, kai nuo mokesčių
atleidžiama remiantis socialiniais kriterijais. Remdamasi minėtu Sprendimu
Komisija prieš Daniją
ir 2000 m. sausio 27 d. Sprendimu
Graf
(C‑190/98, Rink. p. I‑493) ši valstybė narė teigia, kad nuostatos, kurios, net jei taikomos visiems vienodai, kliudo valstybės
narės piliečiui, kuris siekia pasinaudoti savo laisvo judėjimo teise, palikti savo kilmės valstybę ar sulaiko jį nuo to, yra
šios laisvės įgyvendinimo kliūtis tik tada, kai jomis nustatomos darbuotojų patekimo į darbo rinką sąlygos.
Dublike Komisija palaiko ieškinyje pateiktus visus argumentus.
Tačiau triplike Graikijos Respublika teigia, kad Komisija neatsižvelgė į jos argumentus, susijusius su ginčijamų Įstatymo 1078/1980
nuostatų socialine reikšme. Ji mano, kad automatiškai ir neatlikus kontrolės suteikiant socialines lengvatas visiems Sąjungos
piliečiams, kurie įgyvendina savo teisę laisvai judėti, pirma, būtų apeinamos socialinėje srityje egzistuojančios nacionalinės
teisės nuostatos ir, antra, tai panaikintų jomis siekiamų tikslų socialinį pobūdį, nes tokios lengvatos būtų teikiamos remiantis
tik tuo, kad savo teisę laisvai judėti įgyvendinę asmenys turi Sąjungos pilietybę.
Todėl, remdamasi 1994 m. vasario 24 d. Spendimu
Roks ir kt.
(C‑343/92, Rink. p. I‑571) bei 1996 m. vasario 1 d. Spendimu
Posthuma-van Damme ir Oztürk
(C‑280/94, Rink. p. I‑179), Graikijos Respublika tvirtina, kad valstybių praktika, susijusi su socialinių tikslų įgyvendinimu,
priklauso jų diskrecijai, kurią jos išsaugo apibrėždamos savo socialinę politiką, kiek tai susiję su jų įgyvendinamos socialinės
apsaugos pobūdžiu ir apimtimi, su sąlyga, kad jų veiksmai yra proporcingi siekiamam tikslui. Todėl Graikijos Respublika teigia,
kad Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies pirma pastraipa neprieštarauja Sąjungos teisei, ir pabrėžia, kad šios
nuostatos tikslai negali būti pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad nors pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių
narių kompetencijai, jos turi ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (be kita ko, žr. 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 21 punktą; 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Švediją
, C‑104/06, Rink. p. I‑671, 12 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑152/05, Rink. p. I‑39, 16 punktą).
Reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina Komisija, Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies pirma pastraipa riboja
EB 18, 39 ir 43 bei EEE susitarimo 4, 28 ir 31 straipsniuose įtvirtintą asmenų judėjimo laisvę.
EB 18 straipsnio, kuriame bendrai įtvirtinta kiekvieno Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių
teritorijoje, specialiosios normos yra EB 39 straipsnis, susijęs su laisvu darbuotojų judėjimu, ir EB 43 straipsnis, susijęs
su įsisteigimo laisve (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑345/05, Rink. p. I‑10633, 13 punktą; minėtų sprendimų
Komisija prieš Švediją
15 punktą ir
Komisija prieš Vokietiją
18 punktą).
Todėl visų pirma reikia išnagrinėti, ar EB 39 ir 43 straipsniai draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai
Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies pirma pastraipa.
Visomis Sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu asmenų judėjimu, siekiama palengvinti Sąjungos piliečiams sąlygas visoje
jos teritorijoje vykdyti bet kokią profesinę veiklą ir draudžiamos priemonės, galinčios sudaryti mažiau palankias sąlygas
šiems piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje (žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką,
Komisija prieš Portugaliją
15 punktą,
Komisija prieš Švediją
17 punktą ir
Komisija prieš Vokietiją
21 punktą).
Šioje byloje Graikijos Respublika tvirtina, kad ginčijamose nuostatose nėra numatyta sąlyga, norint pasinaudoti atleidimu
nuo mokesčio, turėti Graikijos pilietybę, nes vienintelė sąlyga yra nuolat gyventi Graikijoje.
Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, jog iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagal vienodo vertinimo taisykles
draudžiama ne tik atvira diskriminacija dėl nacionalinės priklausomybės, bet ir bet kokios kitos paslėptos diskriminacijos
formos, kuriomis, taikant kitus diferencijavimo kriterijus, pasiekiamas toks pats rezultatas (be kita ko, žr. 1974 m. vasario
12 d. Sprendimo
Sotgiu
, 152/73, Rink. p. 153, 11 punktą; minėto Sprendimo
Commerzbank
14 punktą ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo
Gottwald
, C‑103/08, Rink. p. I‑9117, 27 punktą).
Taip, pavyzdžiui, yra priemonės, kuri diferencijuoja asmenis pagal nuolatinės ar įprastos gyvenamosios vietos kriterijų, atveju,
kai kyla grėsmė, kad ji daugiausia neigiamai paveiks kitų valstybių narių piliečius, nes valstybės teritorijoje nuolat ar
įprastai negyvenantys asmenys dažniausiai neturi tos valstybės pilietybės (be kita ko, žr. 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Ciola
, C‑224/97, Rink. p. I‑2517, 14 punktą; 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑388/01, Rink. p. I‑721, 14 punktą ir minėto Sprendimo
Gottwald
28 punktą).
Šiuo atveju Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa kaip tik ir yra grindžiama tokio pobūdžio kriterijumi,
nes ši nuostata leidžia pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio tik nuolat Graikijoje gyvenantiems asmenims. Šiuo klausimu reikia
pažymėti, kad nors ji taikoma neatsižvelgiant į nekilnojamojo turto įgijėjo pilietybę, nuolatinio gyvenimo valstybės teritorijoje
kriterijus norint pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio gali neigiamiau paveikti asmenis, kurie nėra Graikijos piliečiai. Iš
tikrųjų dažniausiai šių asmenų nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne Graikijos teritorijoje.
Todėl dėl šios nuostatos blogesnėje padėtyje atsiduria Graikijoje nuolat negyvenantys asmenys, kurie perka pirmąjį būstą,
siekdami ateityje įsikurti šioje valstybėje narėje, nes ji neleidžia šiems asmenims pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio, mokamo
įsigyjant pirmąjį būstą, nors Graikijoje nuolat gyvenantys asmenys, joje perkantys pirmąjį būstą, gali pasinaudoti šiuo atleidimu.
Tokiomis aplinkybėmis minėta nuostata yra atgrasomojo pobūdžio Graikijoje nuolat negyvenančių asmenų, kurie remdamiesi EB 39
ir 43 straipsniuose įtvirtinta laisvo judėjimo teise nori šioje valstybėje narėje įsigyti pirmąjį būstą, atžvilgiu.
Vadinasi, kadangi leidžiama pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio, mokamo perkant pirmąjį būstą, tik asmenims, kurie nuolat gyvena
Graikijoje, Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalis ir 3 dalies pirma pastraipa gali būti laisvo darbuotojų judėjimo ir įsisteigimo
laisvės, įtvirtintų atitinkamai EB 39 ir 43 straipsniuose, kliūtis.
Tačiau iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nacionalinės priemonės, galinčios apriboti galimybę pasinaudoti Sutarties
garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis ar naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų, gali būti leistinos, jeigu jomis siekiama
bendrojo intereso tikslo, jos yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas reikalinga jo siekiant (be kita ko,
žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Portugaliją
24 punktą,
Komisija prieš Švediją
25 punktą ir
Komisija prieš Vokietiją
26 punktą).
Šiuo atžvilgiu Graikijos Respublika tvirtina, kad nuolatinio gyvenimo sąlygą pateisina, be kita ko, tikslas palengvinti asmenims
pirmojo būsto įsigijimą ir užkirsti kelią bet kokioms spekuliacijoms nekilnojamuoju turtu ir tikslas  sumažinti sukčiavimų
mokesčių srityje atvejų skaičių bei užkirsti kelią piktnaudžiavimui. Be to, ši sąlyga yra bendros šios valstybės narės socialinės
politikos instrumentas ir jos atžvilgiu valstybių praktika, susijusi su socialinių tikslų įgyvendinimu, priklauso jų diskrecijai,
kurią jos išsaugo apibrėždamos savo socialinę politiką, kiek tai susiję su jų įgyvendinamos socialinės apsaugos pobūdžiu ir
apimtimi, su sąlyga, kad jų veiksmai yra proporcingi siekiamam tikslui.
Net jei būtų galima remtis šiais argumentais norint pateisinti laisvo asmenų judėjimo kliūtis, reikia konstatuoti, kad Įstatymo 1078/1980
1 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta sąlyga nuolat gyventi Graikijos teritorijoje bet kuriuo atveju neleidžia
pasiekti ja norimų tikslų ir, be to, ji viršija tai, kas būtina jiems pasiekti.
Pirma, kiek tai susiję su nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos tinkamumu, jei šia nuostata siekiama neleisti nekilnojamojo
turto pirkėjui gauti naudos iš jo ir taip padėti užkirsti kelią bet kokiai spekuliacijai, reikia konstatuoti, kad šioje nuostatoje
numatyta sąlyga neleidžia pasiekti norimo tikslo, nes Įstatyme 1078/1980 nenumatoma nekilnojamojo turto pirkėjo pareiga naudoti
jį kaip nuolatinį būstą ir jam nedraudžiama jo nuomoti. Nesant tokios pareigos, Graikijos Respublikos argumentui dėl kovos
su spekuliacija negali būti pritarta.
Tas pats pasakytina ir apie argumentą dėl socialinės politikos, kuriuo aiškiai remiasi Graikijos Respublika, grindžiamą būtinybe
remti mažas arba vidutines pajamas gaunančias šeimas. Kadangi nėra nustatyta pirmesniame punkte minėta pareiga, neatrodo,
kad Įstatymas 1078/1980 yra tinkamas užtikrinti, kad bus pasiektas šis tikslas, nes perkant pirmąjį būstą teikiama mokestinė
lengvata suteikiama visiems asmenims, kurie tenkina nuolatinio gyvenimo sąlygą, neatsižvelgiant į tai, ar jie priklauso vidutiniam
ar žemesniam sluoksniui. Tokiomis aplinkybėmis negalima preziumuoti, kad neselektyviai teikiant šią mokestinę lengvatą galėtų
būti pasiektas tariamai sociopolitinis 1078/1980 tikslas. Be to, Graikijos Respublika neįrodė, kad atleidimas nuo mokesčio
perkant pirmąjį būstą yra socialinio pobūdžio mokestinė lengvata, taikoma tik socialiai blogiausioje padėtyje esančioms klasėms
priklausantiems asmenims.
Antra, kalbant apie tai, kaip reikia vertinti nagrinėjamų nuostatų būtinumą, konstatuotina, kad Graikijos Respublikos argumentai,
grindžiami tikslu sumažinti sukčiavimų mokesčių srityje atvejų skaičių ir užkirsti kelią piktnaudžiavimui apeinant atleidimo
nuo mokesčio tikslą, pavyzdžiui, prašant atleisti nuo mokesčio perkant kelis nekilnojamojo turto objektus, negali įrodyti,
kad ginčijamos nuostatos yra būtinos siekiant šio tikslo. Šį tikslą galima lygiai taip pat pasiekti ir tada, kai pirkėjai
nuolat negyvena valstybės teritorijoje.
Iš tikrųjų, kaip teisingai teigia Komisija, egzistuoja mažiau varžantys mechanizmai, kurie Graikijos valdžios institucijoms
leistų įsitikinti, kad nekilnojamojo turto pirkėjas laikosi visų sąlygų, būtinų norint pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio,
be kita ko, tikrinant, ar jis neturi kito nekilnojamojo turto Graikijoje, pavyzdžiui, įrašai mokesčių registre ar kadastre,
pareiga pateikti mokesčių ar būsto deklaraciją, mokesčių institucijų taikoma kontrolė, papildoma įgijėjų pareiškimais, už
kurių turinį ir teisingumą šie atsakytų baudžiamąja tvarka.
Darytina išvada, kad tokia nuostata, kaip įtvirtinta Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalyje ir 3 dalies pirmoje pastraipoje,
viršija tai, kas būtina siekiant norimo tikslo.
Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, reikia konstatuoti, kad Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalyje ir 3 dalies pirmoje pastraipoje
įtvirtinta nuolatinio gyvenimo sąlyga, pirma, negali pateisinti tikslų palengvinti asmenims pirmojo būsto įsigijimą, užkirsti
kelią bet kokioms spekuliacijoms nekilnojamuoju turtu ir remti mažas arba vidutines pajamas gaunančias šeimas ir, antra, nėra
būtina siekiant mažinti sukčiavimą mokesčių srityje ir užkirsti kelią piktnaudžiavimui apeinant atleidimo nuo mokesčio tikslą,
todėl daryta išvada, kad ši sąlyga prieštarauja EB 39 ir 43 straipsniams.
Antra, kalbant apie asmenis, kurie nuolat negyvena Graikijoje ir nevykdo joje ekonominės veiklos, remiantis tais pačiais motyvais
dėl EB 18 straipsniu grindžiamo kaltinimo darytina ta pati išvada (žr. 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
C‑522/04, Rink. p. I‑5701, 72 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
30 punktą).
Komisija taip pat tvirtina, kad dėl šių nuostatų egzistavimo Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Europos ekonominės
erdvės susitarimo 28 ir 31 straipsnius, susijusius atitinkamai su laisvu darbuotojų judėjimu ir įsisteigimo laisve.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad EEE susitarimo 28 ir 31 straipsniuose įtvirtintos nuostatos, draudžiančios riboti judėjimo
laisvę ir įsisteigimo laisvę, yra analogiškos įtvirtintoms EB 39 ir EB 43 straipsniuose.
Todėl reikia konstatuoti, kad pagal Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies pirmą pastraipą nuo mokesčio atleisdama
tik tuos asmenis, kurie nuolat gyvena Graikijoje, ir neatleisdama nuo jo joje nuolat negyvenančių asmenų, ketinančių joje
ateityje įsikurti, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39 ir 43 straipsnius ir Europos ekonominės erdvės
susitarimo 28 ir 31 straipsnius.

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su diskriminacija dėl pilietybės
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies antroje dalyje įtvirtinta akivaizdi diskriminacija dėl pilietybės,
nes tik Graikijos piliečiai ir graikų kilmės asmenys gali pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio net ir tuo atveju, jei jie netenkina
bendros sąlygos nuolat gyventi Graikijoje. Nuo mokesčio visiškai neatleidžiami kitų valstybių narių nei Graikijos Respublikos
piliečiai.
Pagal EB 12 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintą bendrąjį principą aiškiai draudžiama bet kokia pilietybe grindžiama
diferenciacija, kai, palyginti su Graikijos piliečiais, diskriminuojami kitų valstybių narių piliečiai. Kitų valstybių narių
piliečiai, norintys įsigyti pirmąjį būstą Graikijoje, turi mokėti mokestį, kuris netaikomas Graikijos piliečių įsigyjamam
nekilnojamajam turtui, todėl užsieniečiams pirmojo būsto įsigijimas yra mažiau patrauklus ir tai sudaro įsisteigimo šioje
valstybėje narėje laisvės kliūtį.
Graikijos Respublika tvirtina, kad Graikijos piliečio arba graikų kilmės asmens statusas, kaip atleidimo nuo reikalavimo nuolat
gyventi Graikijoje pagrindas, patvirtina, jog pagrindinė sąlyga norint pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio yra nuolatinė gyvenamoji
vieta, kuri yra objektyviausias ir tinkamiausias kriterijus. Ginčijama nuostata buvo įrašyta į Įstatymą 1078/1980 po to, kai
buvo panaikintas valiutos įvežimui taikytas atleidimas nuo mokesčio, ir ja siekiama graikų kilmės piliečiams ir emigravusiems
graikams palengvinti būsto įsigijimą bei paskatinti juos grįžti į Graikiją. Kadangi Graikijos Respublika yra viena iš valstybių,
kurios gyventojų skaičius labai sumažėjo dėl masinės emigracijos į užsienį, buvo nuspręsta suteikti lengvatas atleidžiant
nuo mokesčių, siekiant paskatinti užsienyje gyvenančius graikus grįžti į Graikiją. Ši specifinė ir tikslinė išimtis tarnauja
aiškiems socialinės politikos tikslams, kad būtų išlaikyti ryšiai tarp ne Graikijos teritorijoje gyvenančių graikų ir jų kilmės
valstybės. Atsižvelgiant į ginčijamos nuostatos socialinę paskirtį ir ja siekiamą tikslą, Komisijos kritikuojamas apribojimas
neviršija proporcingų ir priimtinų ribų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl antrojo Komisijos kaltinimo, susijusio su tuo, kad nuo mokesčio atleidžiami tik Graikijos piliečiai ir graikų kilmės asmenys,
reikia konstatuoti, kad Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje diferenciacija daroma pagal pilietybės
kriterijų.
Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nediskriminavimo principas, nesvarbu,
ar jis grindžiamas EB 12, 39 ar 43 straipsniais, reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos
situacijos vienodai. Toks vertinimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas nuo atitinkamų asmenų pilietybės nepriklausančiomis
objektyviomis priežastimis, kurios yra proporcingos teisėtai siekiamam tikslui (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 5 d. Sprendimo
Wood
, C‑164/07, Rink. p. I‑4143, 13 punktą ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Huber
, C‑524/06, Rink. p. I‑9705, 75 punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Graikijos piliečių ir kitų valstybių narių nei Graikija piliečių, kurie ketina įsikurti
Graikijoje ir įsigyja pirmąjį būstą šioje valstybėje narėje, situacija yra panaši. Tačiau pagal Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio
3 dalies antrą pastraipą vienintelis dalykas, kuris Graikijos piliečių ir graikų kilmės asmenų situaciją daro skirtingą nuo
ne Graikijos piliečių situacijos teisės būti atleistiems nuo mokesčio atžvilgiu, yra jų pilietybė. Iš tikrųjų pasinaudoti
atleidimu nuo mokesčio gali tik Graikijos piliečiai arba graikų kilmės asmenys. Todėl toks skirtingas vertinimas, aiškiai
ir išimtinai grindžiamas pilietybe, yra tiesioginė diskriminacija.
Graikijos Respublika tvirtina, kad diferenciaciją šiuo atveju pateisina, be kita ko, tikslai, kuriais siekiama, pirma, palengvinti
emigravusiems graikams ir graikų kilmės asmenims būsto įsigijimą bei paskatinti juos grįžti, nes jos gyventojų skaičius labai
sumažėjo dėl masinės emigracijos į užsienį. Antra, šioje nuostatoje įtvirtintą atleidimą taip pat pateisina socialinės politikos
tikslai, nes ja siekiama išlaikyti ryšius tarp emigravusių graikų ir jų kilmės valstybės.
Vis dėlto šie argumentai negali įrodyti, kad egzistuoja objektyvios, nuo atitinkamų asmenų pilietybės nepriklausančios aplinkybės,
kuriomis galima pateisinti tokį Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje įtvirtinto atleidimo nuo mokesčio
nulemtą diskriminavimą, nes jos pagrįstos pačia atitinkamų asmenų pilietybe.
Darytina išvada, kad skirtingas Graikijos piliečių ar graikų kilmės asmenų ir Sąjungos piliečių, kurie nėra Graikijos Respublikos
piliečiai, vertinimas dėl to, kad pagal Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą pastarieji negali pasinaudoti
šioje nuostatoje numatytu atleidimu nuo mokesčio, yra EB 12 straipsnio pirma pastraipa, EB 39 ir 43 straipsniais draudžiama
diskriminacija.
Komisija taip pat tvirtina, kad dėl šios nuostatos buvimo Graikijos Respublika taip pat neįvykdė įsipareigojimų pagal Europos
ekonominės erdvės susitarimo 4, 28 ir 31 straipsnius, susijusius atitinkamai su diskriminacijos dėl pilietybės draudimu, laisvu
darbuotojų judėjimu ir įsisteigimo laisve.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Europos ekonominės erdvės susitarimo 4 straipsnyje numatytas diskriminavimo dėl pilietybės
draudimas bei šio susitarimo 28 ir 31 straipsniuose įtvirtintos nuostatos, draudžiančios riboti judėjimo laisvę ir įsisteigimo
laisvę, yra tokios pat kaip įtvirtintosios atitinkamai EB 12, 39 ir EB 43 straipsniuose.
Todėl reikia konstatuoti, kad, tam tikromis sąlygomis nuo mokesčio įsigyjant pirmąjį būstą Graikijoje atleisdama tik Graikijos
piliečius ar graikų kilmės asmenis, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 12, 39 ir 43 straipsnius bei Europos
ekonominės erdvės susitarimo 4, 28 ir 31 straipsnius.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Graikijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Graikijos Respublika,
–
pagal Įstatymo 1078/1980 1 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies pirmą pastraipą nuo perleidžiamo nekilnojamojo turto mokesčio atleisdama
tik tuos asmenis, kurie nuolat gyvena Graikijoje, ir neatleisdama joje nuolat negyvenančių asmenų, ketinančių joje ateityje
įsikurti, ir
–
tam tikromis sąlygomis nuo mokesčio įsigyjant pirmąjį būstą Graikijoje atleisdama tik Graikijos piliečius ar graikų kilmės
asmenis,
neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 12, 18, 39 ir 43 straipsnius ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo
4, 28 ir 31 straipsnius.
2.
Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.