CELEX: 62010CJ0551
Apeliacinis skundas
Įmonių koncentracija knygų leidybos rinkoje
Reglamentas (EEB) Nr. 4064/89
Susitarimas dėl perleidimo
Netinkami motyvai

Apeliaciniu skundu
Éditions Odile Jacob SAS
(toliau –
Odile Jacob
) prašo panaikinti 2010 m. rugsėjo 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Éditions Jacob prieš Komisiją
(T-279/04, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2004 m. sausio 7 d. Komisijos sprendimo 2004/422/EB pripažinti koncentraciją suderinama su bendrąja rinka ir Europos ekonominės erdvės susitarimo veikimu (byla Nr. COMP/M.2978 –
Lagardère/Natexis/VUP
), kurio santrauka paskelbta 2004 m. balandžio 28 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL L 125, p. 54
, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
Ginčijamu sprendimu Europos Bendrijų Komisija leido bendrovei
Lagardère SCA
(toliau –
Lagardère
) per bendrovę
Natexis Banques Populaires SA
(toliau – NBP) ir jos dukterines įmones
Segex SARL
(toliau –
Segex
),
Ecrinvest 4 SA
(toliau –
Ecrinvest 4
) ir
Investima 10 SAS
(toliau –
Investima 10
) įsigyti leidyklos
Vivendi Universal Publishing SA
(toliau – VUP) turto su sąlyga, kad
Lagardère
laikysis visų įsipareigojimų, įtvirtintų to sprendimo II priede.
Ši byla susijusi su nemažai ieškinių, kuriuos pareiškė įvairūs asmenys, dalyvaujantys parduodant VUP Europoje turimą leidyklos turtą, kuris buvo perleistas
Lagardère
ir
Wendel Investissement SA
(toliau –
Wendel Investissement
); tarp jų yra byla, kurioje priimtas 2012 m. birželio 28 d. Sprendimas
Komisija prieš Éditions Odile Jacob
(C-404/10 P) dėl galimybės susipažinti su dokumentais vykstant atitinkamos koncentracijos kontrolės procedūrai, ir bylos dėl
Wendel Investissement
patvirtinimo kaip dalies perleidžiamo turto įgijėjos, kuriose buvo priimtas 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimas
Komisija ir Lagardère prieš Éditions Odile Jacob
(C-553/10 P ir C-554/10 P).
Teisinis pagrindas
1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (
OL L 395, p. 1
ir klaidų ištaisymas
OL L 257, 1990, p. 13
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 31), iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1310/97 (
OL L 180, p. 1
ir klaidų ištaisymas
OL L 40, 1998, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 164, toliau – Reglamentas Nr. 4064/89), 2 straipsnyje „Koncentracijų vertinimas“ nustatyta:
„1.   Į šio reglamento taikymo sritį patenkančios koncentracijos, siekiant nustatyti, ar jos yra suderinamos su bendrąja rinka, vertinamos pagal toliau pateiktas nuostatas.“
Atlikdama tokį įvertinimą Komisija atsižvelgia į:
a)
poreikį palaikyti ir plėtoti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje, tarp kitų klausimų, atsižvelgiant į visų susijusių rinkų struktūras ir realią arba potencialią Bendrijos viduje arba už jos ribų esančių įmonių konkurenciją;
b)
koncentracijoje dalyvaujančių įmonių padėtį rinkoje, jų ekonominį ir finansinį pajėgumą, tiekėjams ir vartotojams prieinamas alternatyvas, jų galimybę naudotis tiekimo arba realizacijos rinkomis, bet kokius teisinius ar kitokio pobūdžio patekimo į rinką barjerus, atitinkamų prekių ir paslaugų pasiūlos ir paklausos tendencijas, tarpinių ir galutinių vartotojų interesus, techninės ir ekonominės pažangos plėtrą, kiek ji yra naudinga vartotojams ir nesudaro kliūčių konkurencijai.
2.   Koncentracija, kuri nesukuria ar nesustiprina dominuojančios padėties, ir dėl to nėra itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, laikoma suderinama su bendrąja rinka.
3.   Koncentracija, kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, ir dėl to itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, yra laikoma nesuderinama su bendrąja rinka.
<...>“
Reglamento Nr. 4064/89 3 straipsnyje „Koncentracijos sąvokos apibrėžimas“ numatyta:
„1.   Laikoma, kad koncentracija vykdoma tada, kai:
a)
susijungia dvi ar daugiau anksčiau buvusios savarankiškos įmonės, arba
b)
vienas arba daugiau asmenų, jau kontroliuojančių bent vieną įmonę, arba
—
viena ar daugiau įmonių
—
pirkdamos vertybinius popierius arba turtą, pagal sutartis arba kitokiais būdais įgyja tiesioginę ar netiesioginę visos arba dalies dar vienos ar daugiau įmonių kontrolę.
<...>
3.   Šiame reglamente kontrolės samprata apima teises, sutartis arba bet kokias kitas priemones, kurios atskirai arba kartu, atsižvelgiant į visas teisines ir faktines aplinkybes, suteikia galimybę daryti lemiamą įtaką įmonei, ypač:
a)
nuosavybės teisę arba teisę naudotis visu arba dalimi įmonės turto;
b)
teises arba sutartis, suteikiančias galimybę daryti lemiamą įtaką įmonės organų sudėčiai, balsavimui ar sprendimams.
4.   Įgijusiais kontrolę laikomi asmenys arba įmonės, kurie:
a)
yra turėtojai arba tokios teisės jiems suteiktos pagal atitinkamas sutartis, arba
b)
neturėdami tokių teisių arba pagal sutartis suteiktų teisių, yra įgalioti naudotis iš jų kylančiomis teisėmis.
5.   Laikoma, kad koncentracija neatsiranda, kai:
a)
kredito arba kitos finansinės institucijos ar draudimo bendrovės, kurių įprasta veikla apima savo arba kitų naudai vykdomus sandorius su vertybiniais popieriais ir prekybą jais, laikinai valdo įsigytų įmonės vertybinių popierių paketą jų perpardavimo tikslu, su sąlyga, kad jie nesinaudoja tų vertybinių popierių suteikiamomis balsavimo teisėmis tam, kad darytų įtaką tos įmonės konkurencinei veiklai, arba su sąlyga, kad jos naudojasi tų vertybinių popierių suteikiamomis balsavimo teisėmis tik visos arba dalies tokios įmonės, jos turto arba vertybinių popierių perleidimui parengti ir kad toks perleidimas įvyksta per vienerius metus nuo įsigijimo dienos. Komisija gali pratęsti šį laikotarpį tokioms institucijoms ar bendrovėms prašant, jei jos įrodo, kad įmonės perleidimas per nustatytą vienerių metų laikotarpį nėra realiai įmanomas;
<...>“
Šio reglamento 4 straipsnyje „Išankstinis pranešimas apie koncentracijas“ nurodyta:
„1.   Apie šiame reglamente apibrėžtas Bendrijos mastu vykdomas koncentracijas ne vėliau kaip per savaitę nuo sutarties sudarymo, viešojo konkurso paskelbimo arba kontrolinio įmonės akcijų paketo įsigijimo pranešama Komisijai. Savaitė pradedama skaičiuoti įvykdžius pirmąjį iš pirmiau nurodytų veiksmų.
2.   Apie koncentraciją, sudaromą susijungiant įmonėms, kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies a punkte, arba įgyjant bendrą kontrolę, kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies b punkte, praneša visos tame susijungime dalyvaujančios arba bendrą kontrolę įgyjančios šalys. Visais kitais atvejais pranešimą pateikia visos arba dalies vienos arba daugiau įmonių kontrolę įgyjantys asmenys arba įmonės.
<...>“
Šio reglamento 6 straipsnyje „Pranešimų nagrinėjimas ir procedūrų pradžia“ nustatyta:
„1.   Komisija nagrinėja pranešimus iš karto juos gavusi.
a)
Nusprendusi, kad koncentracija, apie kurią pranešta, nepatenka į šio reglamento taikymo sritį, ji tai patvirtina sprendimu.
b)
Nustačiusi, kad nors koncentracija, apie kurią pranešama, patenka į šio reglamento taikymo sritį, tačiau nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia neprieštarauti ir paskelbia, kad ši koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka.
Koncentracijos suderinamumą skelbiantis sprendimas taip pat turi apimti tiesiogiai susijusius ir koncentracijai įgyvendinti reikalingus apribojimus.
c)
Nepažeidžiant 2 dalies, jei Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią pranešama, patenka į šio reglamento taikymo sritį ir kelia rimtas abejones dėl suderinamumo su bendrąja rinka, ji nusprendžia pradėti procedūrą.
2.   Jei Komisija nustato, kad koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms padarius pakeitimus, koncentracija, apie kurią buvo pranešta, daugiau nebekelia rimtų abejonių pagal 1 dalies c punktą, ji gali nuspręsti paskelbti šią koncentraciją suderinama su bendrąja rinka pagal 1 dalies b punktą.
Komisija gali susieti sprendimą pagal 1 dalies b punktą su sąlygomis ir įpareigojimais, užtikrinančiais koncentracijoje dalyvaujančių įmonių prieš Komisiją prisiimtų įsipareigojimų, darant koncentraciją suderinama su bendrąja rinka, vykdymą.
<...>“
To paties reglamento 7 straipsnyje „Koncentracijų sustabdymas“ nustatyta:
„1.   1 straipsnyje apibrėžta koncentracija neturi būti vykdoma prieš pranešant apie ją, arba prieš paskelbiant ją suderinama su bendrąja rinka remiantis pagal 6 straipsnio 1 dalį [1 dalies b punktą] arba 8 straipsnio 2 dalį priimtu sprendimu arba 10 straipsnio 6 dalyje apibrėžta prielaida.
<...>
5.   Bet kurio pažeidžiant 1 dalį sudaryto sandorio galiojimas priklauso nuo pagal 6 straipsnio 1 dalies b punktą arba 8 straipsnio 2 ar 3 dalį priimto sprendimo arba nuo 10 straipsnio 6 dalyje apibrėžtos prielaidos.
<...>“
Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnyje „Komisijos įgaliojimai priimti sprendimus“ nurodyta:
„<...>
2.   Jeigu Komisija nustato, kad koncentracija, apie kurią buvo pranešta, joje dalyvaujančioms įmonėms prireikus padarius pakeitimus, atitinka 2 straipsnio 2 dalyje nurodytus kriterijus, o 2 straipsnio 4 dalyje nurodytais atvejais – [EEB] sutarties 85 straipsnio 3 dalyje nustatytus kriterijus, ji priima sprendimą, skelbiantį šią koncentraciją suderinama bendrąja rinka.
Komisija gali susieti koncentraciją suderinama su bendrąja rinka skelbiantį sprendimą su sąlygomis ir įpareigojimais, užtikrinančiais koncentracijoje dalyvaujančių įmonių prieš Komisiją prisiimtų įsipareigojimų, darant koncentraciją suderinama su bendrąja rinka, vykdymą. Koncentracijos suderinamumą skelbiantis sprendimas taip pat turi apimti tiesiogiai susijusius ir koncentracijai įgyvendinti reikalingus apribojimus.
3.   Nustačiusi, kad koncentracija atitinka 2 straipsnio 3 dalyje nustatytus kriterijus arba 2 straipsnio 4 dalyje nurodytais atvejais neatitinka Sutarties 85 straipsnio 3 dalies kriterijų, Komisija priima sprendimą, skelbiantį koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka.
4.   Jei koncentracija jau yra įvykdyta, Komisija gali pagal 3 dalį priimtu arba atskiru sprendimu pareikalauti atskirti sujungtas įmones arba turtą, nutraukti bendrą kontrolę arba imtis bet kokių kitų veiksmingos konkurencijos sąlygoms atstatyti reikalingų veiksmų.
5.   Komisija gali panaikinti pagal 2 dalį priimtą sprendimą, jei:
a)
sprendimas paskelbti apie koncentracijos suderinamumą paremtas neteisinga informacija, už kurią yra atsakinga viena iš įmonių, arba jei toks sprendimas gautas apgaule; [arba]
b)
koncentracijoje dalyvaujančios įmonės pažeidžia bet kurį su sprendimu susietą įpareigojimą.
6.   5 dalyje numatytais atvejais Komisija gali priimti sprendimą pagal 3 dalį, nesilaikydama 10 straipsnio 3 dalyje nurodyto termino.“
Šio reglamento 10 straipsnyje „Procedūrų pradėjimo ir sprendimų priėmimo terminai“ numatyta:
„<...>
2.   Sprendimai dėl koncentracijų, apie kurias yra pranešta, pagal 8 straipsnio 2 dalį priimami tik paaiškėjus, kad 6 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytos rimtos abejonės buvo pašalintos koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms padarius pakeitimus, tačiau ne vėliau kaip iki 3 dalyje nustatyto termino.
3.   Nepažeidžiant 8 straipsnio 6 dalies, pagal 8 straipsnio 3 dalį priimti sprendimai dėl koncentracijų, apie kurias pranešta, turi būti priimami ne vėliau kaip per keturis mėnesius nuo procedūrų pradžios.
4.   1 ir 3 dalyje nurodyti terminai išimties tvarka sustabdomi, jeigu dėl aplinkybių, susidariusių dėl vienos iš koncentracijoje dalyvaujančių įmonių, Komisija turėjo sprendimu prašyti informacijos pagal 11 straipsnį [arba] nurodyti atlikti tyrimą pagal 13 straipsnį.
<...>
6.   Jeigu Komisija nepriėmė sprendimo pagal 6 straipsnio 1 dalies b arba c punktus arba pagal 8 straipsnio 2 arba 3 dalis per atitinkamai 1 ir 3 dalyse nustatytus galutinius terminus, nepažeidžiant 9 straipsnio laikoma, kad koncentracija buvo paskelbta suderinama su bendrąja rinka.“
Šio reglamento 14 straipsnyje „Baudos“ nustatyta:
„1.   Komisija savo sprendimu gali skirti baudas nuo 1000 iki 50000 [eurų] 3 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytiems asmenims, įmonėms ar įmonių asociacijoms, jeigu jie tyčia arba dėl neatsargumo:
a)
nepraneša apie koncentraciją pagal 4 straipsnį;
b)
pranešime pagal 4 straipsnį pateikia neteisingą arba klaidinančią informaciją;
<...>
2.   Komisija gali savo sprendimu skirti 10 % bendrosios koncentracijoje dalyvaujančių įmonių, kaip apibrėžta 5 straipsnyje, apyvartos neviršijančias baudas atitinkamiems asmenims arba koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms, jeigu jie tyčia arba dėl neatsargumo:
a)
nevykdo 7 straipsnio 4 dalyje arba 8 straipsnio 2 dalies 2 pastraipoje nustatytų įpareigojimų;
b)
vykdo koncentraciją pažeisdami 7 straipsnio 1 dalį arba ignoruodami pagal 7 straipsnio 2 dalį priimtą sprendimą;
c)
vykdo koncentraciją, kuri sprendimu pagal 8 straipsnio 3 dalį yra paskelbta nesuderinama su bendrąja rinka, arba nesiima pagal 8 straipsnio 4 dalį priimtame sprendime numatytų priemonių.
<...>“
Ginčo aplinkybės
Šio ginčo faktinės aplinkybės, išdėstytos skundžiamo sprendimo 10–59 punktuose, yra tokios:
„10
2002 m. rugsėjo 25 d. [
Vivendi Universal SA
(toliau –
Vivendi Universal
)] nusprendė perleisti savo dukterinės įmonės VUP Europoje turimą leidyklos turtą.
Lagardère
išreiškė pageidavimą įsigyti šį turtą, kurį sudarė VUP akcijos ir valdymo teisė (toliau – tikslinis turtas).
Vis dėlto paaiškėjo, kad [
Vivendi Universal
], kuri pageidavo kuo greičiau įvykdyti pardavimą ir gauti už jį pirkimo kainą, sudarytas perleidimo tvarkaraštis neatitiko formalumų, būtinų atlikti siekiant gauti kompetentingų konkurencijos institucijų išankstinį pritarimą šiam įgijimo projektui, grafiko.
Taigi
Lagardère
paprašė [NBP], kad ši pakeistų ją viena iš savo dukterinių įmonių, įsteigtų siekiant įsigyti iš VUP tikslinį turtą, laikinai jį išlaikytų ir vėliau,
Lagardère
gavus pritarimą tikslinio turto įsigijimo projektui, jį jai perparduotų.
Po to, kai
Lagardère
įsipareigojo NBP prisiimti visą riziką, susijusią su sandoriais, skirtais sudaryti galimybę įvykdyti planuojamą koncentraciją, ir apsaugoti NBP nuo bet kokių nuostolių, pastaroji 2002 m. spalio 8 d. raštu sutiko su
Lagardère
prašymu.
Lagardère
ir NBP pristatė pagrindines NBP tikslinio turto įsigijimo sąlygas <...> Komisijai, kuri jas patvirtino.
2002 m. spalio 14 d. NBP ir
Lagardère
pasirašė sutartį „NBP ir
Lagardère
grupės susitarimai dėl VUP“, kurios I skirsnyje „Įsigijimo struktūros“ (HOLDCO) buvo tokios sąlygos:
Išimtinis dalykas
VUP veiklos įsigijimas iš [Vivendi Universal], laikymas ir perleidimas <...>
Bendrovės NBP vykdomas HOLDCO finansavimas
100 % [tikslinio] turto įsigijimo kainos, įskaitant bet kokį galimą koregavimą pagal sutartį dėl [tikslinio] turto įsigijimo iš [Vivendi Universal]
Nuosavos lėšos – 38 500 EUR
NBP akcininkų avansas likusiai sumai
Teisinis sandorio pagrindas
<...> Reglamento <...> Nr. 4064/89 3 straipsnio 5 dalies a punktas; tikslas – perparduoti visas HOLDCO akcijas įmonei Lagardère
Tuomet
Lagardère
pateikė [
Vivendi Universal
] savo pasiūlymą įsigyti tikslinį turtą, kuriame buvo numatyta, kad įmonę
Lagardère
pakeis NBP arba kuris nors šios grupės subjektas.
[
Vivendi Universal
] nusprendė pradėti derybas su
Lagardère
dėl tikslinio turto perleidimo.
Bendrame 2002 m. spalio 23 d. pranešime
Lagardère
ir NBP paskelbė:
„<...> visiškai sutikdama su [
Vivendi Universal
], NBP, [
Lagardère
] prašymu, įsitraukė į VUP įsigijimo procesą <...>
NBP įsitraukimui taikomas Reglamento Nr. 4064/89 <...> 3 straipsnio 5 dalies a punktas, kuriuo finansinėms institucijoms leidžiama įsigyti įmonę su tikslu ją perparduoti, ir tam nereikia gauti Komisijos leidimo <...> (nes toks sandoris nelaikomas koncentracija).“
2002 m. spalio 29 d. [
Vivendi Universal
] pritarė tikslinio turto, kurį sudaro VUP Europoje ir Lotynų Amerikoje, išskyrus Braziliją, vykdoma knygų leidybos veikla, perleidimui įmonei
Lagardère
.
2002 m. gruodžio 3 d.
Investima 10
<...>, 100 %
Ecrinvest 4
<...>, kurios 100 % akcijų priklauso
Segex
<...>, savo ruožtu 100 % kontroliuojamos NBP, dukterinė bendrovė, VUP naudai pasirašė preliminarią sutartį dėl tikslinio turto įsigijimo. Šia sutartimi
Investima 10
įsipareigojo sudaryti su VUP tikslinio turto įsigijimo sutartį (toliau – įsigijimo sutartis) su sąlyga, kad VUP laikysis šios preliminarios sutarties.
Tą pačią dieną
Segex
ir
Ecrinvest 4
sudarė su
Lagardère
perleidimo sutartį, kuria
Lagardère
turėjo būti sudaryta galimybė per
Ecrinvest 4
įsigyti visą
Investima 10
kapitalą (toliau – perleidimo sutartis).
Pagal perleidimo sutarties sąlygas
Segex
turėjo perleisti
Lagardère
, pirma, visas
Segex
turimas
Ecrinvest 4
akcijas ir, antra, du su atsiskaitomąja sąskaita susijusius
Segex
reikalavimus
Ecrinvest 4
atžvilgiu, būsiančius tuo metu, kai
Segex
perleis nuosavybės teises į juos įmonei
Lagardère
.
Perleidimo sutarties 3 straipsnio 2 dalies i punkte buvo nurodyta, kad nuosavybės teisių į
Ecrinvest 4
akcijas ir du
Segex
reikalavimus
Ecrinvest 4
atžvilgiu perleidimo
Lagardère
data turi būti vėlesnė, nei
Lagardère
iš kompetentingų konkurencijos institucijų gaus leidimą įsigyti
Ecrinvest 4
.
Remiantis perleidimo sutarties 3 straipsnio 3 dalies pirma ir antra pastraipomis, nuosavybės teisių į tikslinį turtą, t. y.
Investima 10
, kuriai priklauso šis tikslinis turtas, kapitalą, perleidimas
Lagardère
turėjo įvykti vėliausiai trisdešimtą dieną po to, kai bus priimtas sprendimas, kuriuo leidžiama planuojama koncentracija, arba pirmą darbo dieną, einančią po šios trisdešimtos dienos, jei ši būtų nedarbo diena.
Perleidimo sutarties 1 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje buvo nurodyta, kad nuosavybės teisių į
Ecrinvest 4
akcijas perleidimas įmonei
Lagardère
įvyks perleidimo dieną, kai įmonė
Segex
atliks šiam perleidimui reikalingus formalumus.
Perleidimo sutarties 1 straipsnio 2 dalies antroje ir ketvirtoje pastraipose bei 3 dalies antroje ir ketvirtoje pastraipose buvo numatyta, kad nuosavybės teisių į du
Segex
reikalavimus
Ecrinvest 4
atžvilgiu perleidimas įvyks perleidimo dieną ir kad nuo tos dienos
Lagardère
bus
Ecrinvest 4
kreditorė vietoje
Segex
.
Remiantis perleidimo sutarties 3 straipsnio 1 dalies antra ir trečia pastraipomis:
„<...> akcijų [ir reikalavimų] perleidimas yra privalomas, galutinis ir neatšaukiamas, o kompetentingų konkurencijos institucijų sprendimai lems šių akcijų ir reikalavimų perleidimo [
Lagardère
] datą.
Šalys pripažįsta, kad iki perleidimo dienos negali vykti joks nuosavybės teisių į akcijas [ir reikalavimus] perleidimas ir dėl to [
Segex
] negali perleisti visų ar dalies akcijų [ir reikalavimų] ar suteikti laidavimo šiomis akcijomis [ir reikalavimais] ar išleisti bet kokių vertybinių popierių, kuriais nedelsiant ar po tam tikro laiko būtų arba galėtų būti suteikta teisė į
Ecrinvest 4
kapitalo ar balsavimo teisių dalį, taip pat negali įsipareigoti atlikti kurio nors iš nurodytų sandorių po tam tikro laiko arba esant tam tikroms sąlygoms.“
Perleidimo sutarties 7 priede išvardyti
Investima 10
valdybos sprendimai, kurie turi būti pateikti stebėtojų tarybai tam, kad būtų galima pasinaudoti veto teise:
„1.
Viso ar dalies turto pardavimas ar perleidimas bet kokiu būdu tretiesiems asmenims, kurių
Investima 10
nekontroliuoja, laidavimo visu šiuo turtu ar jo dalimi suteikimas, tokių trečiųjų asmenų turto įsiliejimas į kapitalą ar įsipareigojimas po tam tikro laiko arba esant tam tikroms sąlygoms atlikti kurį nors iš nurodytų sandorių, išskyrus atvejus, kai vykdomas susitarimas, kurį
Investima 10
sudarė šios sutarties pasirašymo dieną.
Turtą valdančių bendrovės organų paskyrimas.
[Įsigijimo sutarties] sąlygų, susijusių su kainų koregavimu ir turto bei įsipareigojimų garantijomis, įgyvendinimas.
Pirmumo teisės pirkti, iš preliminarios sutarties kylančių teisių, smulkiųjų akcininkų teisės parduoti akcijas kartu kontrolinį akcijų paketą valdančiu akcininku tomis pačiomis sąlygomis ir panašių teisių, susijusių su dalyvavimu kapitale, įgyvendinimas.
Dividendų išmokėjimas avansu.“
Perleidimo sutarties 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse šalys sutarė dėl bendros akcijų perleidimo kainos ir dviejų reikalavimų perleidimo kainos. Remiantis šiomis nuostatomis,
Lagardère
sumokėjo
Segex
už akcijas ir du reikalavimus jau 2002 m. gruodžio 3 d.
Segex
skyrė avansus įmonei
Ecrinvest 4
, kad ši skirtų atitinkamus avansus įmonei
Investima 10
tam, kad pastaroji galėtų įsigyti tikslinį turtą, jeigu VUP pareikalautų vykdyti preliminarioje sutartyje įtvirtintą įsipareigojimą pirkti tikslinį turtą.
Lagardère
įsipareigojo padengti visus
Segex
,
Ecrinvest 4
ir
Investima 10
nuostolius dėl perleidimo sutarties įgyvendinimo, išskyrus sukčiavimo arba didelio nerūpestingumo atvejais.
Lagardère
nurodė
Crédit agricole Indosuez SA
suteikti
Segex
garantiją pagal pirmąjį pareikalavimą dėl savo įsipareigojimų
Segex
atžvilgiu. Tuo tikslu
Lagardère
įsipareigojo pervesti
Crédit agricole Indosuez
sumas, kurių iš pastarosios bus pareikalauta pagal garantiją.
Galiausiai
Lagardère
garantavo už
Investima 10
, kad
Investima 10
užtikrins VUP nuomotojui nuomos už pastatą, kuriame turėjo būti sukoncentruota didžioji VUP grupės leidybos veiklos dalis, mokėjimą.
2002 m. gruodžio 10 d. Komisijai buvo pateiktas pranešimo apie tai, kad
Lagardère
ketina įsigyti tikslinį turtą, projektas.
2002 m. gruodžio 20 d. VUP paprašė, kad
Investima 10
vykdytų savo įsipareigojimą dėl įsigijimo, ir ši tą pačią dieną sudarė tikslinio turto įsigijimo sutartį su VUP.
Remdamasi Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 1 dalimi, 2003 m. balandžio 14 d.
Lagardère
pranešė Komisijai apie savo planus dėl tikslinio turto įsigijimo.
Remiantis šio reglamento 4 straipsnio 3 dalimi, apie tai 2003 m. balandžio 17 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 92, p. 9
) buvo paskelbtas toks pranešimas:
„1
2003 m. balandžio 14 d. Komisija gavo pagal Reglamento [Nr. 4064/89] 4 straipsnį pateiktą pranešimą apie ketinamą vykdyti koncentraciją, per kurią [
Lagardère
], įsigydama akcijų, įgyja, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punktą, visos įmonės [
VUP France
], kurią kontroliuoja įmonė
Investima 10
, o pastarąją kontroliuoja [NBP], kontrolę.
<...>“
2003 m. birželio 5 d. sprendimu, apie kurį pranešta 2003 m. birželio 12 d. Oficialiajame leidinyje paskelbtoje nuomonėje (
OL C 137, p. 14
<...>), Komisija, konstatavusi, jog koncentracijos projektas, apie kurį buvo pranešta, kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, pradėjo išsamų šios operacijos tyrimą pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
[Minėto] sprendimo <...> 6–8 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė:
„6.
Įmonės
Lagardère
pasirinkta [tikslinio turto] įsigijimo schema turėjo atitikti pardavėjo siekį per trumpiausią laiką įvykdyti koncentraciją ir gauti pardavimo kainą. Būtent siekiant tai atlikti greitai,
Lagardère
prašymu [NBP] įsitraukė į [tikslinio turto] įsigijimo procesą.
7.
2002 m. gruodžio 3 d. [NBP] sudarė su
Lagardère
susitarimą dėl privalomo pardavimo, kuris sudarė galimybes įmonei
Lagardère
(per
Ecrinvest 4
), gavus Komisijos leidimą vykdyti koncentraciją, tapti viso
Investima 10
, t. y. bendrovės, kuriai priklauso [tikslinis turtas], kapitalo savininke. Šių akcijų įsigijimo kainą
Lagardère
nedelsdama iš anksto – tą pačią dieną – sumokėjo
Segex
, t. y. bendrovei, kuriai priklausė visos akcijos, sudarančios
Ecrinvest 4
kapitalą.
8.
Todėl koncentracija yra vienos kontrolės įgijimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 4064/89 3 straipsnio 1 dalies b punktą <...>“
Remdamasi Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsnio 1 dalimi, Komisija pateikė įmonei
Lagardère
prašymų pateikti informacijos. Kadangi per nustatytus terminus visa prašyta informacija nebuvo pateikta, Komisija atitinkamai 2003 m. birželio 16 d. ir 2003 m. rugpjūčio 8 d. priėmė du sprendimus dėl prašymo pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsnio 5 dalį.
Vėliau keturių mėnesių terminas, skaičiuojant nuo išsamaus tyrimo pradžios, kuris Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 3 dalimi Komisijai nustatytas tam, kad ši, remdamasi šio reglamento 8 straipsnio 3 dalimi, prireikus pripažintų koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka, du kartus buvo sustabdytas pagal to paties reglamento 10 straipsnio 4 dalį.
Iš šalių rašytinių dokumentų matyti, kad 2003 m. spalio 14 d.
Investima 10
tapo
Éditis SA
(toliau –
Éditis
).
2003 m. spalio 27 d. Komisija išsiuntė
Lagardère
pranešimą apie prieštaravimus, kuriame paaiškino jai koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, keliamas konkurencijos problemas; į šį pranešimą
Lagardère
atsakė tų pačių metų lapkričio 17 d.
Vėliau, 2003 m. gruodžio 2 d.,
Lagardère
pateikė Komisijai pasiūlymą dėl kelių korekcinių priemonių, įformintų kaip įsipareigojimai toliau perleisti tikslinį turtą.
2003 m. gruodžio 22 d. Koncentracijų patariamasis komitetas vienbalsiai pritarė sprendimo dėl sąlyginio leidimo vykdyti koncentraciją, apie kurią buvo pranešta, projektui, kurį šiam komitetui pateikė Komisija pagal Reglamento Nr. 4064/89 19 straipsnio 3 dalį.
Pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalį priimtu [ginčijamu] sprendimu Komisija leido vykdyti koncentraciją, apie kurią buvo pranešta, <...> su sąlyga, kad
Lagardère
laikysis visų įsipareigojimų, nurodytų to sprendimo II priede.
[Ginčijamame] sprendime Komisija pažymėjo, kad VUP ir [
Hachette Livre SA
(toliau –
Hachette
), kurias kontroliuoja
Lagardère
,] buvo vienintelės dvi didelės leidybos prancūzų kalba grupės, galinčios visiškai savarankiškai užsitikrinti tolesnes savo perspektyvas, nes, be leidybos, jos vykdo visa apimančią pardavimo veiklą (platinimas ir prekyba) ir, be to, turi populiarių kišeninio formato serijų. Visos kitos grupės daugiau ar mažiau priklauso nuo VUP ir (arba)
Hachette
, kiek tai susiję su tam tikra veikla, visų pirma su pardavimu. Kadangi apimtų dviejų didžiausių įmonių leidybos prancūzų kalba rinkoje veiklą, koncentracija, apie kurią pranešta, darytų konkurenciją pažeidžiantį vertikalų, horizontalų ir konglomeratinį poveikį.
Iš to Komisija padarė išvadą, kad nesant korekcinių priemonių [nagrinėjama] koncentracija keliose sektorių rinkose lemtų dominuojančios padėties, dėl kurios atsiranda kliūčių veiksmingai konkurencijai, sukūrimą arba sustiprinimą.
Pagal šiuos įsipareigojimus
Lagardère
turėjo perleisti visą tikslinį turtą (toliau – perleidžiamas tikslinis turtas), išskyrus šį tikslinį turtą <...>:
<...>
Perleidžiamas turtas sudarė apie 60–70 % pasaulinės VUP apyvartos ir nuo 70 iki 80 % VUP apyvartos prancūzakalbėse rinkose, su kuriomis susijusi [nagrinėjama] koncentracija.
[Ginčijamame] sprendime Komisija nusprendė, kad
Lagardère
įsipareigojimai lemia tai, jog panaikinami beveik visi horizontalūs [nagrinėjamoje] koncentracijoje dalyvaujančių šalių veiklos visose prancūzakalbėse rinkose, kur ši koncentracija sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, persidengimai, išskyrus enciklopedinių knygų rinką, kurioje turto perleidimas, su kuriuo sutiko
Lagardère
, buvo didesnis nei pradinė
Hachette
rinkos dalis <...>.
Komisija taip pat nusprendė, kad dėl
Lagardère
įsipareigojimų, jeigu turtas bus perleistas vienam pirkėjui, bus eliminuota didelė dalis [ginčijamame] sprendime nagrinėjamos koncentracijos vertikalaus ir konglomeratinio poveikio, kuris daromas visų pirma dėl vieneto, atsiradusio įvykus koncentracijai leidybos prancūzų kalba sektoriuje, ir, konkrečiai kalbant, platinant knygas ir jomis prekiaujant, bendro dydžio ir prisideda prie dominuojančios padėties nagrinėjamoje rinkoje sukūrimo arba stiprinimo.
Iš to Komisija padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į
Lagardère
įsipareigojimus, dėl [nagrinėjamos] koncentracijos nesukuriama ir nesustiprinama dominuojanti po susijungimo atsirasiančio vieneto padėtis bendrojoje rinkoje.
Todėl Komisija nusprendė, kad jeigu
Lagardère
laikysis visų įsipareigojimų, kaip to reikalaujama pagal Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnio 2 dalį, tai, jog ši įmonė įgyja visą [tikslinio] turto kontrolę, kaip ji suprantama pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punktą, yra suderinama su bendrąja rinka ir [1992 m. gegužės 2 d.] Europos ekonominės erdvės susitarimo [(
OL L 1, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3)] veikimu.
Remiantis Reglamento Nr. 4064/89 20 straipsnio 1 dalimi, [ginčijamo] sprendimo santrauka buvo paskelbta 2004 m. balandžio 28 d. Oficialiajame leidinyje.
Lagardère
atsirinko keletą įmonių, tarp jų – ieškovę, kurios galėjo įsigyti perleidžiamą turtą. Ieškovė pareiškė savo susidomėjimą šiuo sandoriu.
2004 m. gegužės 28 d.,
Lagardère
ir
Wendel Investissement
<...> susitarė dėl perleidžiamo turto pirkimo-pardavimo sutarties projekto.
2004 m. birželio 4 d. laišku
Lagardère
paprašė Komisijos patvirtinti
Wendel
[
Investissement
] kaip perleidžiamo turto įgijėją.“
2004 m. liepos 30 d. sprendimu, kuris
Odile Jacob
prašymu buvo jai pateiktas 2004 m. rugpjūčio 27 d. faksu, Komisija patvirtino
Wendel Investissement
kaip perleidžiamo turto įgijėją.
Perleidžiamas turtas, pavadintas „Nouvel Éditis“, buvo perleistas
Wendel Investissement
2004 m. rugsėjo 30 d.
2004 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė ieškinį, kuriuo prašė panaikinti 2004 m. liepos 30 d. Komisijos sprendimą.
2010 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu
Éditions Jacob prieš Komisiją
(
T-452/04, Rink. p. II-4713
) Bendrasis Teismas tą sprendimą panaikino.
2010 m. birželio 9 d. Sprendimu
Éditions Jacob prieš Komisiją
(
T-237/05, Rink. p. II-2245
) Bendrasis Teismas panaikino 2005 m. balandžio 7 d. Komisijos sprendimą D (2005) 3286, kuriuo buvo atmestas ieškovės prašymas, remiantis 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (
OL L 145, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331) leisti susipažinti su tam tikrais dokumentais, susijusiais su nagrinėjamos koncentracijos kontrolės procedūra.
2012 m. birželio 28 d. Sprendimu
Komisija prieš Éditions Odile Jacob
(C-404/10 P) Teisingumo Teismas panaikino minėtą 2010 m. birželio 9 d. Bendrojo Teismo sprendimą
Éditions Jacob prieš Komisiją
ir atmetė Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį dėl 2005 m. balandžio 7 d. Komisijos sprendimo panaikinimo.
Procesas Bendrajame Teisme
2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Ieškovė nurodė devynis ieškinio pagrindus savo reikalavimams dėl panaikinimo pagrįsti; skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas atmetė visus šiuos pagrindus.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu
Odile Jacob
Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurios iš
Odile Jacob
priteistos pirmojoje instancijoje, ir tas, kurias
Odile Jacob
patirs nagrinėjant šį apeliacinį skundą.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Lagardère
Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Apeliaciniame skunde
Odile Jacob
nurodo keturis apeliacinio skundo pagrindus. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida vertinant koncentracijos sąvoką ir kvalifikuojant perleidimo sandorį, t. y. sandorį, kuriuo tikslinis turtas buvo perleistas NBP. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, nes Bendrasis Teismas nepadarė teisinių išvadų dėl Komisijos padarytų procedūrinių pažeidimų. Trečiasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaida, nes Bendrasis Teismas nepadarė teisinių išvadų dėl motyvavimo stokos. Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su neatsižvelgimu į kriterijus, kurie yra svarbūs vertinant dominuojančios padėties stiprinimą ir įsipareigojimų tinkamumą.
Kadangi pirmieji du pagrindai susiję, juos reikia nagrinėti kartu.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo ir antrojo pagrindų, susijusių su Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis, pirma, vertinant koncentracijos sąvoką ir kvalifikuojant perleidimo veiksmus ir, antra, nepadarius teisinių išvadų dėl Komisijos padarytų procedūrinių pažeidimų
Šalių argumentai
Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde
Odile Jacob
teigia, kad dėl to, jog perleidimo sandorį nagrinėjo izoliuotai, neatsižvelgdamas į visą teisinę konstrukciją, pagal kurią
Lagardère
įgijo tikslinio turto kontrolę, Bendrasis Teismas pažeidė bendrą koncentracijų kontrolės tikslą, kuriuo siekiama išsiaiškinti realią ekonominę padėtį, dėl kurios atlikti teisiniai veiksmai.
Odile Jacob
tvirtina, kad Bendrasis Teismas nenagrinėjo sandorių visumos, tarp jų – sandorio, kurio esmė – patikėti įmonę laikinam įgijėjui pagal susitarimą, kuriame numatytas tolesnis veiklos pardavimas ateityje galutiniam įgijėjui, t. y. galiausiai patikėti išimtinę arba bendrą perleidžiamo turto kontrolę šiam galutiniam įgijėjui (nagrinėjamu atveju –
Lagardère
). Reglamento Nr. 4064/89 3 straipsnio 5 dalyje numatyta išimtis turi būti aiškinama siaurai.
Odile Jacob
priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis leido sukurti įmonės „saugojimo susitarimą“, kuriam netaikoma koncentracijų kontrolė. Šis subjektas nėra nepriklausomas, nes jam lemiamą įtaką daro
Lagardère
ir jo valdyba turi tam tikrą sutartinę diskreciją. Perleidimo sutartimi, kuria naujojo subjekto akcininkams ir valdybai sukuriamos prievolės ir įsipareigojimai
Lagardère
atžvilgiu, atimamas nepriklausomumas iš tų, kurie prisiėmė įsipareigojimus.
Komisija ir
Lagardère
tvirtina, kad šis apeliacinio skundo pagrindas netinkamas, nes ginčijamo sprendimo dalykas buvo ne nagrinėti faktines aplinkybes nuo 2002 m. gruodžio mėnesio, bet patikrinti su VUP turto kontrolės įgijimu susijusio sandorio, apie kurį pranešta 2003 m. birželio 14 d., suderinamumą su bendrąja rinka. Todėl perleidimo sandorio kvalifikavimas ir tokio kvalifikavimo pasekmės yra nepriklausomos ir neturi įtakos ginčijamo sprendimo, kuriuo buvo leista vykdyti sandorį laikantis tam tikrų sąlygų, teisėtumui.
Antrajame apeliacinio skundo pagrinde
Odile Jacob
teigia, kad ginčijamame sprendime padaryta teisės klaida, nes pripažinta, jog nepranešimas apie nagrinėjamą koncentraciją per Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 1 dalyje nustatytus terminus baudžiamas tik bauda, o ne atšaukiamas ginčijamas sprendimas. Iš tiesų tokia piniginė sankcija taikoma tik įmonėms, bet jokiu būdu ne už pačios Komisijos padarytus procedūrinius pažeidimus. Todėl dėl šio pranešimo 2003 m. balandžio 14 d., t. y. praėjus daugiau nei keturiems mėnesiams po perleidimo sutarties pasirašymo, minėtas sandoris buvo įgyvendintas anksčiau laiko, taip pažeidžiant Reglamento Nr. 4064/89 nuostatas.
Bendrasis Teismas nepadarė teisinių išvadų dėl šių procedūrinių pažeidimų ir dėl to įteisino įstatymo pažeidimą, kurį galima prilyginti Komisijos piktnaudžiavimui diskrecija, o tai prieštarauja ir Reglamento Nr. 4064/89 taikymo sričiai, ir jo tikslui. Minėtų terminų nesilaikymas leido laiku neišnagrinėti aptariamos koncentracijos, dirbtinai sustabdyti jos nagrinėjimo terminą ir nedelsiant pervesti pirkimo kainą pardavėjui, taip suteikiant konkurencinį pranašumą
Lagardère
, palyginti su jos konkurentais.
Komisijos manymu, antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra ir netinkamas, ir nepagrįstas.
Komisijos teigimu, apeliantė neįrodė, dėl ko šie tariami procedūriniai pažeidimai gali turėti įtakos ginčijamo sprendimo galiojimui. Reglamente Nr. 4064/89 nėra jokios nuostatos, galinčios leisti Komisijai pripažinti koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka, kaip sankcijos už tariamą procedūrinį pažeidimą, nesvarbu, ar jį padarė Komisija, ar pranešančioji šalis.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 162 punkte konstatavo, jog tikslinio turto perleidimo sandorio kvalifikavimas bet kuriuo atveju neturi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Skundžiamo sprendimo 164 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju, net jei nagrinėjamas perleidimo sandoris leido
Lagardère
nuo 2002 m. gruodžio mėnesio įgyti visą ar bendrą su NBP tikslinio turto kontrolę, tokia aplinkybė negali turėti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui, ir atmetė šį pagrindą kaip netinkamą.
Priėjęs prie tokios išvados Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos.
Iš tiesų
Odile Jacob
ieškiniu tik siekta, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, kuriuo Komisija nagrinėjamą koncentraciją pripažino suderinama su bendrąja rinka.
Net jeigu 2002 m. gruodžio mėnesį sudaryti sandoriai leido
Lagardère
jau tuo metu įgyti visą ar bendrą su NBP tikslinio turto kontrolę, šios aplinkybės pasekmė galėjo būti tik konstatavimas, kad apie nagrinėjamą koncentraciją pranešta pavėluotai, arba galbūt, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 154 punkte, konstatavimas, kad šis sandoris atliktas per anksti, t. y. neleidus Reglamentu Nr. 4064/89.
Nors dėl tokių išvadų gali būti skirtos minėtame reglamente numatytos sankcijos, visų pirma pagal Reglamento Nr. 4064/89 14 straipsnio 1 dalies a punktą arba 2 dalį skiriama bauda, dėl jų ginčijamas sprendimas negali būti panaikintas, nes jos neturi jokios įtakos nagrinėjamos koncentracijos suderinamumui su bendrąja rinka.
Primintina, kad Reglamento Nr. 4064/89 7 straipsnio 5 dalyje numatyta, jog bet kurio sandorio, atlikto prieš pranešant apie jį ir prieš pripažįstant jį suderinamu su bendrąja rinka, galiojimas priklauso nuo sprendimo, kurį priima Komisija, kai išnagrinėja pranešimą arba užbaigia išsamaus tyrimo procedūrą. Iš ginčijamo sprendimo 47 punkto matyti, kad ginčijamu sprendimu Komisija leido vykdyti nagrinėjamą koncentraciją su tam tikromis sąlygomis.
Todėl tam, kad Bendrasis Teismas galėtų priimti sprendimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, nereikėjo nagrinėti klausimo, ar
Lagardère
nagrinėjamu perleidimo sandoriu įgijo visą, ar bendrą su NBP tikslinio turto kontrolę. Todėl Bendrojo Teismo išvados šiuo klausimu laikytinos perteklinėmis.
Reikia pridurti, kad dėl to visi apeliantės nurodyti apeliacinio skundo pagrindai ir argumentai dėl galimų perleidimo sandorio padarinių taip pat yra netinkami.
Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas kaip netinkamas, o antrasis – kaip nepagrįstas.
Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, susijusio su Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida, nes šis nepadarė teisinių išvadų dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos
Šalių argumentai
Odile Jacob
mano, kad Bendrasis Teismas turėjo skirti sankciją už ginčijamo sprendimo nemotyvavimą, kiek tai susiję su perleidimo sandorio kvalifikavimu.
Patvirtinęs, kad Komisija neprivalo motyvuoti imperatyvių Reglamento Nr. 4064/89 nuostatų išimties taikymo, Bendrasis Teismas leido pažeisti lygybės ir teisinio saugumo principus. Taigi
Lagardère
pasinaudojo palankesne situacija nei ta, kurioje buvo jos konkurentai, dalyvavę parduodant tikslinį turtą, ir dėl to pažeidė šio turto pardavimo konkurso dalyvių lygybės principą. Komisija negalėjo atsisakyti įprastos savo sprendimų praktikos koncentracijų kontrolės srityje nenurodžiusi motyvų ir rizikuodama pažeisti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus.
Komisija tvirtina, kad apeliantė neįrodė, dėl ko ginčijamas ir skundžiamas sprendimai buvo nepakankamai motyvuoti, kiek tai susiję su perleidimo sandoriu. Bet kuriuo atveju Komisija pažymi, kad su perleidimo kvalifikavimu susiję klausimai neturi įtakos ginčijamo sprendimo rezoliucinei daliai. Kad ir koks būtų perleidimo sandorio kvalifikavimas, neginčytina, kad nagrinėjama koncentracija, apie kurią pranešta 2003 m. balandžio 14 d., buvo koncentracija ir Komisija neprivalo priimti sprendimo ir pasiaiškinti dėl paties perleidimo sandorio. Visi kiti Bendrojo Teismo nurodyti motyvai yra pertekliniai ir jais remiantis negalima ginčyti skundžiamo sprendimo motyvų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teigiant, kad Bendrasis Teismas turėjo skirti sankciją už ginčijamo sprendimo nemotyvavimą, kiek tai susiję su perleidimo sandorio kvalifikavimu,
Odile Jacob
argumentai paremti prielaida, kad šio sandorio kvalifikavimas turi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Iš šio sprendimo 37–40 punktų matyti, kad perleidimo sandorio kvalifikavimas neturi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui.
Bet kuriuo atveju, remiantis teismų praktika, rengdamos tokį teisės aktą Europos Sąjungos institucijos neprivalo pareikšti nuomonės dėl aiškiai antraeilių klausimų arba nuspėti galimų prieštaravimų. Sprendimo motyvavimo tikslumo lygis turi būti proporcingas faktinėms galimybėms ir techninėms sąlygoms arba terminui, per kurį jis turi būti priimtas. Taigi Komisija nepažeidžia pareigos motyvuoti, jei įgyvendindama koncentracijų kontrolės įgaliojimus į savo sprendimą neįtraukia tam tikrų koncentracijos aspektų, kurie jai atrodo akivaizdžiai nesusiję, nereikšmingi ar aiškiai antraeiliai vertinant šią koncentraciją, vertinimo (žr. 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
,
C-413/06 P, Rink. p. I-4951
, 167 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikalavimas, kad Komisijos sprendimas, kuriuo pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalį koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka, būtų motyvuotas, yra įvykdomas, jeigu šiame sprendime aiškiai nurodomos priežastys, dėl kurių Komisija mano, kad aptariama koncentracija, prireikus atitinkamoms įmonėms padarius pakeitimus, nesukuria ar nesustiprina dominuojančios padėties, dėl kurios bendrojoje rinkoje arba esminėje jos dalyje būtų gerokai iškraipyta veiksminga konkurencija (žr. minėto Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
168 punktą).
Esant tokioms aplinkybėms, iš skundžiamo sprendimo 234–240 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas, remdamasis ginčijamo sprendimo 6, 7 ir 989–1003 konstatuojamosiomis dalimis, išnagrinėjo to sprendimo motyvavimą ir nusprendė, kad jis yra pakankamas.
Tai reiškia, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo, susijusio su neatsižvelgimu į kriterijus, kurie yra svarbūs vertinant dominuojančios padėties stiprinimą ir įsipareigojimų tinkamumą
Šalių argumentai
Ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą, grindžiamą tariamomis teisės klaidomis, susijusiomis su nagrinėjamos koncentracijos analize, sudaro dvi dalys.
– Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo pirmos dalies
Odile Jacob
teigimu, nusprendęs, kad
Éditis
išskaidymas neturi įtakos nagrinėjamos koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka vertinimui, Bendrasis Teismas tinkamai neįvertino dominuojančios padėties sukūrimo arba sustiprinimo atitinkamoje rinkoje. Vienos iš dviejų įmonių, kurios rinkoje sudaro nedominuojantį dvipolį, išskaidymo atveju Bendrasis Teismas iš esmės negalėjo atmesti galimybės, kad vieno iš dviejų šioje rinkoje veikiančių konkurentų susilpnėjimas galėtų lemti kito konkurento dominuojančios padėties sukūrimą arba sustiprinimą. Todėl Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į
Éditis
išskaidymo poveikį dominuojančios padėties sukūrimui.
Komisijos manymu, Bendrasis Teismas nenustatė taisyklės, pagal kurią iš esmės atmetama galimybė, jog vieno iš dviejų konkurentų susilpnėjimas lemia dominuojančios padėties sukūrimą. Bendrasis Teismas tik priminė, kad svarbus kriterijus yra dominuojančios padėties sukūrimas arba sustiprinimas ir išskaidymo sąvoka, kuri yra plati, savaime nėra pakankamas kriterijus, skirtas identifikuoti dominuojančios padėties sukūrimą arba sustiprinimą, kurie yra aplinkybių visumos rezultatas. Taigi Bendrasis Teismas pagrįstai nagrinėjo
Éditis
galimybę daryti konkurencinį spaudimą po perleidžiamo turto pardavimo.
Lagardère
mano, kad, siekiant įvertinti dominuojančią padėtį, neįmanoma atsižvelgti į atitinkamos įmonės išskaidymą vykdant įsipareigojimus. Pirmame etape Komisija turėtų įvertinti, ar koncentracija, apie kurią pranešta, sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, galinčią sudaryti konkurencijos kliūčių. Šiame etape į šalių pasiūlytus įsipareigojimus neatsižvelgiama ir koncentracija, apie kurią pranešta, nagrinėjama išsamiai. Tik antrame ir trečiame etapuose, t. y. vėliau, Komisija nagrinėja, ar įsipareigojimai leidžia išspręsti nustatytas konkurencijos problemas ir ar jie iš tiesų įgyvendinami. Taigi tariamas atitinkamos įmonės išskaidymas išplaukia iš įsipareigojimų analizės ir dėl to galimos dominuojančios padėties vertinimo etape yra nesvarbus.
– Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo antros dalies
Dėl įsipareigojimų, leidusių vykdyti nagrinėjamą koncentraciją su tam tikromis sąlygomis, tinkamumo
Odile Jacob
mano, kad, pirma, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į būtinumą atkurti ir plėtoti veiksmingą konkurenciją. Nepažymėjęs, kad įsipareigojimų tekstas leidžia alternatyvą tarp konkurencijos išsaugojimo „arba“ plėtojimo, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Apeliantės manymu, šios dvi sąlygos, kaip nurodyta Reglamento Nr. 4064/89 13 konstatuojamojoje dalyje, yra kumuliacinės. Veiksmingos konkurencijos lygis bendrojoje rinkoje ne tik negali būti žemesnis nei tas, kuris egzistavo prieš koncentraciją, bet ir rinkos struktūra turi sudaryti galimybę per trumpą laiko tarpą veiksmingai padidėti šiam konkurencijos lygiui.
Antra, Bendrasis Teismas tinkamai neįvertino perleidžiamo turto įgijėjo galimybių tam, kad būtų išlaikyta veiksminga konkurencija.
Odile Jacob
manymu, finansinis įgijėjas, kuris neturi patirties atitinkamoje rinkoje ir kurio personalas gali pasikeisti, negali išsaugoti ir plėtoti konkurencijos atitinkamoje knygų leidybos srityje. Todėl
Éditis
struktūriniu požiūriu susilpninama, o Bendrasis Teismas, neskyręs Komisijai sankcijų už tai, kad nereikalavo tinkamo pirminio pirkėjo, padarė teisės klaidą, galinčią turėti įtakos nagrinėjamai koncentracijai.
Dėl įsipareigojimų veiksmingumo apeliantė pažymi, kad skundžiamame sprendime buvo teisingai išanalizuotas su prekių ženklų portfeliu susijęs poveikis ir nagrinėjamos koncentracijos konglomeratinis poveikis, tačiau atsisakyta patikrinti, ar
Lagardère
prisiimti įsipareigojimai teisiniu požiūriu yra tinkami. Todėl Bendrasis Teismas patvirtino „fragmentišką“ požiūrį, pagal kurį tebuvo tikrinama tik susijusi veikla kiekvienoje rinkoje atskirai, tačiau nebuvo bendriau atsižvelgta į tokių veiksmų poveikį visoms atitinkamoms rinkoms, kaip Teisingumo Teismas padarė minėtame Sprendime
Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala
.
Komisijos manymu, siekdama pagrįsti ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą, apeliantė remiasi klaidinga prielaida. Komisijos pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių, priimtinų pagal Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 ir Komisijos reglamentą (EB) Nr. 447/98 (
OL C 68, 2001, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 89, toliau – pranešimas dėl konkurencijos gynimo priemonių), nurodytas tik konkurencijos „atkūrimas“ ir „išsaugojimas“ tam, kad šiomis priemonėmis galėtų būti užtikrinta, kad būtų išsaugotas arba atkurtas iki nagrinėjamos koncentracijos buvęs konkurencijos lygis. Tačiau jokiu būdu nekalbama apie tai, kad šis konkurencijos lygis būtų pakeltas pakeičiant rinkų organizavimą arba taikant ekonominį planavimą.
Dėl perleidžiamo turto įgijėjo galimybių Komisija pažymi, kad šis argumentas iš tiesų reiškia, jog yra ginčijama Bendrojo Teismo atlikta faktinių aplinkybių analizė. Bet kuriuo atveju potencialus konkurentas yra tik rinkos dalyvis, kuris dar nedalyvauja atitinkamoje rinkoje kaip konkurentas, tačiau kuris turi priemonių arba paskatų į ją įeiti. Nagrinėjamu atveju
Éditis
yra savarankiška įmonė, turinti visą būtiną turtą, kad būtų konkurentė atitinkamoje rinkoje, t. y. apie 80 % tikslinio turto, taip pat savo administravimo, valdymo ir logistikos struktūras. Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, kad finansiniam įgijėjui nebūtinai trūksta reikalaujamos patirties, nes jis gali remtis esamais
Éditis
vadovais.
Papildomai Komisija pažymi, kad nagrinėjama situacija aiškiai skiriasi nuo situacijų, kai pirminį įgijėją atrenka Komisija. Pastaruoju atveju tai yra situacijos, kai perleidžiamas turtas (leidykla) savaime nėra gyvybingas rinkos dalyvis, tačiau gali toks būti, atsižvelgiant į įgijėją. Tačiau taip nėra nagrinėjamos koncentracijos atveju, kur
Éditis
yra gyvybinga rinkos dalyvė, aktyviai veikianti atitinkamose rinkose ir turinti visus išteklius, reikalingus konkuruoti su
Lagardère
.
Odile Jacob
argumentas dėl nedominuojančio dvipolio specifiškumo yra nereikšmingas, nes šio elemento nėra tarp pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių nurodytų kriterijų dėl galutinio įgijėjo pasirinkimo.
Dėl to, ar
Lagardère
prisiimti įsipareigojimai teisiniu požiūriu yra tinkami, Komisija pabrėžia, kad dėl labai mažos turto, kurį sudaro prekių ženklai ir rinkos pozicijos, apimties, kurią iš pradžių turėjo VUP ir kurią dėl įsipareigojimų išsaugojo
Lagardère
, galima atmesti galimybę, kad šių pozicijų prijungimas prie įmonės
Lagardère
prieš nagrinėjamą koncentraciją užimtų pozicijų turės portfelio arba konglomeratinį poveikį. Taigi įmonės
Lagardère
prieš koncentraciją turėta prekių ženklų ir pozicijų įvairiose knygų leidybos rinkose apimtis gerokai nepadidėja dėl to, kad prisideda išsaugotas perleistas turtas, o įmonės
Éditis
, prisiėmus įsipareigojimus, turimų prekių ženklų ir rinkos pozicijų apimtis prancūzakalbėse rinkose yra iš esmės panaši į VUP prieš koncentraciją turėtą apimtį.
Lagardère
pabrėžia, kad Reglamente Nr. 4064/89 nėra nuostatų, kuriose būtų nurodyta, kad koncentracija arba su ja susiję įsipareigojimai būtinai turi lemti egzistuojančio konkurencijos lygio padidėjimą. Negali būti reikalaujama, kad šis įsipareigojimai leistų plėtoti konkurenciją peržengiant pradinės konkurencinės situacijos ribas.
Lagardère
mano, kad argumentai, susiję su pritarimu perleidžiamo turto įgijėjo pasirinkimo sąlygoms, yra nepriimtini.
Dėl
Lagardère
prisiimtų įsipareigojimų ir rinkos dalių visose nagrinėjamose rinkose nesudėjimo
Lagardère
pabrėžia, kad Bendrasis Teismas, remdamasis savo atliktu faktinių aplinkybių vertinimu, pagrįstai manė, jog šiais įsipareigojimais iš tiesų bus pakankamai sumažintas naujojo subjekto dydis ir gerokai sumažintas bet koks galimas „šios rūšies poveikis“. Todėl taip prisiimti įsipareigojimai yra tinkami.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo pirmą dalį, pažymėtina, jog Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 2 ir 3 dalimis Komisijai pavedama užtikrinti, kad koncentracijos, kurias ji turi kontroliuoti, nesukurtų ar nesustiprintų dominuojančios padėties, dėl kurios būtų itin apribota veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje.
Taigi, kitaip, nei apeliantė norėtų, kad būtų suprantama, Komisija neturi sukurti idealios konkurencijos sistemos ir už ūkio subjektus nuspręsti, kas turi veikti rinkoje.
Remiantis minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalimi, Komisija turi atsižvelgti į poreikį palaikyti ir plėtoti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje. Tai yra reikalavimas, sudarantis svarbų vertinimo, kurį turi atlikti Komisija, elementą, tačiau negalintis pakeisti šio straipsnio 2 dalyje apibrėžtos taisyklės.
Dėl nurodyto
Éditis
išskaidymo Bendrasis Teismas, priešingai, nei teigia apeliantė, iš esmės neatmetė galimybės, kad vienos iš dviejų įmonių, kurios rinkoje sudaro nedominuojantį dvipolį, susilpninimas išskaidant gali lemti kitos įmonės dominuojančios padėties sukūrimą arba sustiprinimą.
Iš skundžiamo sprendimo 285–287 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas tik konstatavo, jog tikslinio turto, kurį naudodama VUP gaudavo 60 % savo bendrų pajamų, perleidimas ir tai, kad
Lagardère
išlaikė likusį tikslinį turtą, t. y. aptariamų šalių pradinės pozicijos įvairiose atitinkamų sektorių rinkose pasikeitimas, savaime nebuvo pakankamas motyvas nustatyti, ar koncentracija nesukuria arba nesustiprina dominuojančios padėties, dėl kurios itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje.
Galiausiai pažymėtina, kad skundžiamo sprendimo 290 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog
Éditis
išskaidymas neįrodytas, ir to sprendimo 293 punkte pridūrė, kad bet kuriuo atveju
Nouvel Éditis
galimybės konkuruoti priklauso nuo perleisto turto įgijėjo galimybės išlaikyti ar plėtoti veiksmingą konkurenciją. Vien tai, kad
Éditis
buvo išskaidyta, savaime nėra kriterijus, leidžiantis pripažinti galimą jos susilpnėjimą rinkoje.
Taigi reikia atmesti apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo pirmą dalį.
Kalbant apie apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo antrą dalį, pažymėtina, kad
Odile Jacob
taip pat negali teigti, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai vertino su finansinio įgijėjo galimybėmis susijusius įsipareigojimus.
Kalbant apie perleidžiamo turto įgijėjo pasirinkimą, pažymėtina, kad Komisija neturi pati atrinkti įgijėjo, kuris teoriškai galėtų atitikti optimalias idealios konkurencijos tam tikroje rinkoje sąlygas.
Iš pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 49 punkto matyti, kad siekiant užtikrinti prisiimtų įsipareigojimų veiksmingumą, pardavimas siūlomam pirkėjui galimas tik Komisijai prieš tai patvirtinus.
Todėl Komisija turi tik galimybę patvirtinti jai pasiūlytą įgijėją arba jo nepatvirtinti ir, remdamasi minėto pranešimo 49 punktu, patikrinti, ar jis yra gyvybingas dabartinis arba potencialus konkurentas, nepriklausantis nuo šalių ir visiškai nesusijęs su jomis, turintis finansinių išteklių, patvirtintos patirties ir suinteresuotas išlaikyti ir plėtoti verslo galimybes aktyviai konkuruoti su šalimis.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 341–343 punktuose nusprendė, jog perleidžiamo turto įgijėjas atitinka
Lagardère
įsipareigojimų 10 punkte nustatytus kriterijus.
Be to, net jei finansinis įgijėjas neturi anksčiau įgytos patirties atitinkamoje rinkoje, jis galėtų palikti perleistame vienete dirbančius vadovus arba net pritraukti kitus atitinkamame sektoriuje esančius specialistus.
Dėl to, kad Bendrasis Teismas netikrino perleidžiamo turto pirminio įgijėjo patvirtinimo sąlygų,
Odile Jacob
tvirtina, jog šio turto gyvybingumas priklausė nuo to, kas bus įgijėjas, nes jis turėjo būti bent jau toks veiksmingas konkurentas, kaip antai
Lagardère
, siekiant išvengto to, kad neišvengiamas dvipolio pusiausvyros sutrikdymas nelemtų naujo subjekto dominuojančios pozicijos sukūrimo.
Pritariant Bendrajam Teismui pažymėtina, kad apeliantė neįrodė, dėl ko nagrinėjamu atveju reikėjo patvirtinti pirminį įgijėją.
Pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 20 punkte nustatyta, kad tam tikrais atvejais parduodamo turto gyvybingumas priklauso nuo to, kas yra pirkėjas. Tokiu atveju susijungimą vykdyti leidžiama, tik jei šalys įsipareigoja nevykdyti to susijungimo, apie kurį pranešė, tol, kol nesudarys saistančios perleidimo sutarties su Komisijos patvirtintu pirminiu pirkėju.
Kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 290 ir 291 punktuose,
Éditis
yra gyvybinga rinkos dalyvė, aktyviai veikianti atitinkamose rinkose ir turinti visus išteklius, reikalingus aktyviai konkuruoti su
Lagardère
. Taigi pirminio pirkėjo patvirtinimas nebuvo būtinas turto gyvybingumui išsaugoti.
Galiausiai dėl paskutinio argumento, susijusio su
Lagardère
įsipareigojimų tinkamumu, atsižvelgiant į Komisijos išvadas dėl portfelio ir konglomeratinio poveikio buvimo, pakanka pažymėti, kad šis argumentas jau buvo pateiktas pirmojoje instancijoje, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 296–300 punktų, ir Bendrasis Teismas jį išnagrinėjo savo sprendimo 302–321 punktuose.
Nurodydama tariamą teisės klaidą,
Odile Jacob
iš tiesų siekia užginčyti Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad tik Bendrasis Teismas turi jurisdikciją, viena vertus, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai esminiai jų nustatymo netikslumai susiję su jam pateikta bylos medžiaga, ir, kita vertus, įvertinti šiuos faktus. Taigi faktų įvertinimas, išskyrus pateiktų įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kurio kontrolę vykdo Teisingumo Teismas (žr., be kita ko, 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Legris Industries prieš Komisiją
, C-289/11 P, 51 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Nagrinėjamu atveju
Odile Jacob
savo teiginių negrindžia esminiu Bendrojo Teismo išvadų, padarytų remiantis bylos medžiaga, netikslumu ar jam pateiktų įrodymų iškraipymu. Apeliantė kritikuoja Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių, įrodymų ir su jais susijusių argumentų vertinimą apskritai, taigi faktiškai kritikuoja Bendrojo Teismo atliktą Komisijos pasirinktų priemonių, susijusių su nagrinėjamos koncentracijos daromu portfelio ir konglomeratiniu poveikiu atlikus perleidimą, kuriam pritarė
Lagardère
, tinkamumo įvertinimą.
Todėl manytina, kad šis argumentas turi būti atmestas kaip nepriimtinas apeliacinėje instancijoje.
Taigi ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nepriimtiną.
Kadangi nebuvo patenkintas nė vienas apeliantės pateiktas apeliacinio skundo pagrindas, apeliacinį skundą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, kuri taikoma apeliaciniam procesui pagal reglamento 184 straipsnio 1 dalį ir 190 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi
Odile Jacob
bylą pralaimėjo, o Komisija ir
Lagardère
prašė priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas,
Odile Jacob
turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš
Éditions Odile Jacob SAS
bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.