CELEX: 62006TJ0217
Konkurencija
Karteliai
Metakrilatų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Atsakomybė už neteisėtus veiksmus
Pareiga motyvuoti
Vienodo požiūrio principas
Gero administravimo principas
Baudos
Pažeidimo sunkumas
Konkretus poveikis rinkai
Atgrasomasis baudos poveikis
Recidyvas
Non bis in idem principas
Proporcingumo principas
Lengvinančios aplinkybės
Faktiškas susitarimų neįgyvendinimas
Mokėjimo atsakomybės paskirstymas bendrovių grupės viduje
Neribota teismo jurisdikcija

Ginčo aplinkybės

Įžanga
2006 m. gegužės 31 d. Komisijos sprendimu C (2006) 2098 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį (Byla Nr. COMP/F/38.645 – Metakrilatai) (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija
Arkema SA
ir jos dukterinėms bendrovėms
Altuglas International SA
(toliau –
Altuglas
) bei
Altumax Europe SAS
(toliau –
Altumax
, kartu –
Arkema
) solidariai skyrė 219 131 250 eurų baudą už dalyvavimą kartelyje metakrilatų sektoriuje nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m.
rugsėjo 12 d. (toliau – nagrinėjamas kartelis). Jų patronuojančios bendrovės
Total SA
ir
Elf Aquitaine SA
buvo pripažintos solidariai atsakingomis sumokėti atitinkamai 140,4 mln. ir 181,5 mln. eurų baudas (ginčijamo sprendimo 2 straipsnis).

Arkema
(anksčiau –
Atofina SA
) yra pagal Prancūzijos teisę įsteigta akcinė bendrovė, užsiimanti veikla trijose srityse: vinilo produktai, pramoninė chemija
ir cheminės padengimo medžiagos. Ginčijamame sprendime nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu pirmiausia 97,6 %, o vėliau, 2000 m.
balandžio 17 d.
Elf
grupę perėmus
Total Fina SA
, 96,48 %
Arkema
kapitalo priklausė
Elf Aquitaine
. Nuo minėtos datos visą likusį atitinkamo pažeidimo laikotarpį 99,43 % pačios
Elf Aquitaine
kapitalo priklausė
Total
(anksčiau –
Total Fina
, po to –
TotalFinaElf SA
) (ginčijamo sprendimo 265 ir 266 konstatuojamosios dalys).
2006 m. gegužės 18 d.
Arkema
akcijomis pradėjus prekiauti vertybinių popierių biržoje, jos pavadinimas pakeistas į
Arkema France
.

Altuglas
(anksčiau –
Atohaas
ir
Atoglas SA
) ir
Altumax
yra pagrindinės
Arkema
dukterinės bendrovės metakrilatų ir pirmiausia polimetakrilato bei metilo (toliau – PMMA) sektoriuje, dalyvavusios ginčijamame
sprendime aprašytuose slaptuose veiksmuose (ginčijamo sprendimo 259 konstatuojamoji dalis). Visą pažeidimo laikotarpį 100 %
Altumax
kapitalo priklausė
Arkema
. Nuo 1998 m.
Arkema
priklausė 100 %
Altuglas
kapitalo. Iki šios datos
Elf Atochem SA
priklausė tik 50 %
Altuglas
kapitalo, tačiau ji buvo atsakinga už šios bendrovės valdymą (ginčijamo sprendimo 263 konstatuojamoji dalis).

Administracinė procedūra
Tyrimas, kuris baigėsi priėmus ginčijamą sprendimą, buvo pradėtas, kai 2002 m. gruodžio 20 d.
Degussa AG
pateikė prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą
kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl
bendradarbiavimo).
2003 m. kovo 25 ir 26 d. Komisija atliko patikrinimus, be kita ko, ir
Arkema
patalpose. Po šių patikrinimų 2003 m. balandžio 3 d.
Arkema
pateikė prašymą atleisti nuo baudų arba sumažinti baudos dydį pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 60 konstatuojamoji
dalis).
2005 m. rugpjūčio 17 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, susijusį su pažeidimu metakrilatų sektoriuje ir jį pateikė
Total
,
Elf Aquitaine
,
Arkema
,
Altuglas
ir
Altumax
(ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).
2005 m. rugsėjo 15 ir 16 d. įvykusiame posėdyje dalyvavo visos įmonės, kurioms pateiktas pranešimas apie kaltinimus (ginčijamo
sprendimo 87 konstatuojamoji dalis).
2006 m. gegužės 31 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

Ginčijamas sprendimas
Šiai bylai ypač reikšmingi du ginčijamo sprendimo aspektai: jo adresatų nustatymas ir baudos apskaičiavimas.
Ginčijamo sprendimo adresatai
Komisija, pripažinusi, kad reikia nustatyti, kokiems subjektams reikia priskirti atsakomybę už pažeidimą (ginčijamo sprendimo
245 konstatuojamoji dalis), nusprendė, jog
Altuglas
,
Altumax
,
Arkema
ir
Elf Aquitaine
buvo solidariai atsakingos už pažeidimą, už kurį
Altuglas
ir
Altumax
buvo pripažintos kaltomis nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 dienos.
Total
buvo pripažinta solidariai atsakinga už pažeidimą, kurį
Altuglas
ir
Altumax
padarė nuo 2000 m. gegužės 1 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 dienos (ginčijamo sprendimo 277 konstatuojamoji dalis).
Konkrečiu
Elf Aquitaine
atsakomybės klausimu Komisija, atsižvelgusi į tai, kad
Arkema conseil d’administration
(valdybos) narius skyrė
Elf Aquitaine
ir kad jai priklausė 97,6 %, o nuo 2000 m. balandžio mėn. – 96,48 % dukterinės bendrovės kapitalo, laikėsi prezumpcijos, jog
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką ir realiai kontroliavo
Arkema
veiksmus (ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamoji dalis).

Total
atsakomybės klausimu Komisija pripažino, kad nuo 2000 m. balandžio mėn. iki pažeidimo pabaigos ši bendrovė tiesiogiai ar
netiesiogiai kontroliavo visų grupės vykdančiųjų bendrovių kapitalą, įskaitant nagrinėjamame kartelyje tiesiogiai dalyvavusias
bendroves. Tokiomis aplinkybėmis Komisija laikėsi prezumpcijos, kad
Total
darė lemiamą įtaką savo dukterinėms bendrovėms
Elf Aquitaine
,
Arkema
,
Altuglas
ir
Altumax
bei pateikė pranešimą apie kaltinimus visiems minėtiems subjektams (ginčijamo sprendimo 267 konstatuojamoji dalis).

Arkema
ir
Total
su
Elf Aquitaine
atskirai pateikė atsakymus į pranešimą apie kaltinimus pirmiausia nurodydamos, kad
Arkema
turėtų būti vienintelė ginčijamo sprendimo adresatė (ginčijamo sprendimo 268 ir 269 konstatuojamosios dalys). Komisija atmetė
jų argumentus ir patvirtino ankstesniame punkte minėtų penkių subjektų atsakomybę (ginčijamo sprendimo 270–277 konstatuojamosios
dalys). Vėliau ji visas minėtas bendroves apibrėžė kaip sudarančias „
Total
grupę“.
Baudos apskaičiavimas
Baudos apskaičiavimo klausimu Komisija pirmiausia nagrinėjo pažeidimo sunkumą ir nustatė, kad, atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį
ir tai, jog jis apėmė visą EEE teritoriją, jį reikia pripažinti labai sunkiu pagal Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gaires (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) (ginčijamo sprendimo 319–331 konstatuojamosios dalys). Toliau Komisija
skirtingai įvertino darant pažeidimą dalyvaujančias bendroves, priskirdama
Total
grupę pirmajai kategorijai dėl
Arkema
trijų PMMA produktų pardavimo EEE apyvartos. Vadovaudamasi tuo ji nustatė
Total
grupei 65 mln. eurų pradinį baudos dydį (ginčijamo sprendimo 332–336 konstatuojamosios dalys). Galiausiai, atsižvelgdama į
Total
bendrą apyvartą, Komisija
Total
grupei skirtai baudai pritaikė 3 dauginimo koeficientą, kad užtikrintų atgrasantį baudos poveikį. Todėl pradinis baudos dydis
padidėjo iki 195 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 337–350 konstatuojamosios dalys).
Antra, Komisija nagrinėjo pažeidimo trukmę ir pripažino, kad, atsižvelgiant į tai, jog
Arkema
dalyvavo darant pažeidimą penkeris metus ir septynis mėnesius, pradinį baudos dydį reikia padidinti 55 %. Toks padidinimas
buvo pritaikytas
Elf Aquitaine
,
Arkema
,
Altuglas
ir
Altumax
.
Total
, kuriai jos dukterinių bendrovių kapitalas priklausė trumpesnį laiką, atveju Komisija padidino baudą 20 % (ginčijamo sprendimo
351–353 konstatuojamosios dalys). Todėl
Arkema
(įskaitant
Elf Aquitaine
) apskaičiuotas bazinis baudos dydis padidėjo iki 302,25 mln. eurų.
Total
pripažinta solidariai atsakinga už 234 mln. eurų iš šios sumos sumokėjimą (ginčijamo sprendimo 354 konstatuojamoji dalis).
Trečia, Komisija nagrinėjo, ar buvo sunkinančių aplinkybių.
Arkema
atveju Komisija, atsižvelgdama, kad ši įmonė buvo trijų ankstesnių sprendimų adresatė, pripažino, jog ji pakartotinai padarė
to paties tipo pažeidimus ir nusprendė
Arkema
bazinį baudos dydį padidinti 50 %. Vis dėlto Komisija pažymėjo, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
nebuvo pakartotinai padariusios to paties tipo pažeidimų ir todėl šis padidinimas taikomas tik
Arkema
,
Altuglas
ir
Altumax
(ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamoji dalis ir susijusi išnaša Nr. 250).
Ketvirta, Komisija atmetė
Total
grupės nurodytas lengvinančias aplinkybes.
Įvertinus tai, kad buvo atsižvelgta arba neatsižvelgta į sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes,
Arkema, Altuglas
ir
Altumax
skirtos baudos dydis buvo 365 218 750 eurų.
Total
skirta bauda liko 234 mln. eurų.
Elf Aquitaine
bauda liko 302,25 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 397 konstatuojamoji dalis). Pritaikiusi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento
(EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (JO 2003, L 1, p. 1; 2004
m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalį, Komisija nusprendė, kad bauda neviršijo 10 %
atitinkamos įmonės apyvartos (ginčijamo sprendimo 398 ir 399 konstatuojamosios dalys).
Penkta ir galiausiai, Komisija pritaikė pranešimą dėl bendradarbiavimo ir, taikydama šio pranešimo 23 dalies b punkto pirmą
įtrauką, nusprendė sumažinti baudos, kuri būtų buvusi skirta
Total
grupei, dydį 40 % (ginčijamo sprendimo 403 –410 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b dalyje Komisija nustatė tokį galutinį baudos dydį:
„
Arkema
[...],
Altuglas
[...] ir
Altumax
[...], kartu ir solidariai atsakingos už 219,13125 mln. eurų, iš kurių
Total
[...] kartu ir solidariai atsakinga už 140,4 mln. eurų ir
Elf Aquitaine SA
kartu ir solidariai atsakinga už 181,35 mln. eurų“.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. rugpjūčio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai ieškovės
Arkema France, Altuglas
ir
Altumax
pateikė šį ieškinį.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į ketvirtąją kolegiją ir todėl ši byla paskirta
šiai kolegijai.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir, vykdydamas proceso organizavimo priemones, pirma, paprašė šalių atsakyti į tam tikrus klausimus ir, antra, paprašė Komisijos
pateikti dokumentą. Šalys įvykdė šiuos prašymus per nustatytą terminą.
Per 2009 m. gruodžio 15 d. posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Po šio posėdžio žodinė proceso dalis buvo baigta.
2010 m. lapkričio 26 d. nutartimi Bendrasis Teismas nusprendė atnaujinti žodinę proceso dalį pagal savo procedūros reglamento
62 straipsnį, kad, vykdydamas proceso organizavimo priemones, galėtų paprašyti šalių pateikti dokumentus ir atsakyti į jo
klausimus. Šalys įvykdė šiuos prašymus per nustatytus terminus. 2011 m. kovo 9 d. žodinė proceso dalis buvo baigta.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        visų pirma panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su jomis susijęs;
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba sumažinti ginčijamu sprendimu joms skirtos baudos dydį;
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį;
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Savo ieškiniui paremti ieškovės iš esmės pateikia aštuonis pagrindus. Pirmasis pagrindas paremtas su dukterinės bendrovės
veiksmų inkriminavimu patronuojančiai bendrovei susijusių taisyklių pažeidimu ir nediskriminavimo principu. Antrasis pagrindas
paremtas Komisijos padarytomis faktinėmis klaidomis
Arkema
padarytą pažeidimą inkriminuojant
Total
ir
Elf Aquitaine
. Trečiasis pagrindas paremtas pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimais taikant inkriminavimo taisykles.
Ketvirtasis pagrindas paremtas konkretaus poveikio rinkai kriterijaus nepaisymu nustatant 65 mln. eurų pradinį baudos dydį.
Penktasis pagrindas paremtas teisės ir faktinėmis klaidomis padidinant pradinį baudos dydį siekiant atgrasančio poveikio.
Šeštasis pagrindas paremtas Komisijos teisės klaidomis padidinant baudą dėl pakartotinio pažeidimo. Septintasis pagrindas
paremtas faktine klaida, Komisijai nepritaikius ieškovėms baudos sumažinimo dėl to, kad
Arkema
realiai nevykdė tam tikrų inkriminuojamų veiksmų. Aštuntasis pagrindas paremtas teisės ir faktinėmis klaidomis Komisijai atsisakius
ieškovėms sumažinti baudą dėl „kitų aplinkybių“. Be to, posėdyje ieškovės pateikė papildomą kaltinimą, kuriuo siekiama ginčyti
baudos padidinimą dėl pakankamai atgrasančio poveikio.

Dėl pirmojo pagrindo, paremto su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimu patronuojančiai bendrovei susijusių taisyklių
pažeidimu ir nediskriminavimo principu
Ieškovės nurodo, kad Komisija padarė teisės klaidą, nes laikėsi prezumpcijos, jog patronuojanti bendrovė turi realią įtaką
dukterinei bendrovei, jei jai priklauso visas arba beveik visas šios dukterinės bendrovės kapitalas (toliau – lemiamos įtakos
prezumpcija), ir nepateikė realios kontrolės įrodymų (šio pagrindo pirma dalis). Šiais veiksmais ji taip pat pažeidė nediskriminavimo
principą, nes taikė
Arkema
kitokį įrodymo standartą nei kitoms inkriminuojamuose veiksmuose dalyvavusioms dukterinėms bendrovėms (šio pagrindo antra
dalis).
Dėl pirmos dalies, paremtos su dukterinės bendrovės atliktų veiksmų inkriminavimu jos patronuojančiai bendrovei susijusių
taisyklių pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad, vadovaujantis nusistovėjusia teismų ir Komisijos praktika, kai pažeidimą padariusi įmonė priklauso bendrovių
grupei, paprastai už padarytą pažeidimą atsako tik atitinkama dukterinė bendrovė. Tik tam tikromis aplinkybėmis dukterinės
bendrovės veiksmus galima inkriminuoti patronuojančiai bendrovei. Tai įmanoma, kai patronuojanti bendrovė realiai daro lemiamą
įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, atsižvelgiant į tai, kad ši dukterinė bendrovė savarankiškai nenustato savo verslo
politikos, arba kai patronuojanti bendrovė buvo susijusi (aktyviai arba pasyviai, nes jai tik buvo žinomos faktinės aplinkybės)
su dukterinės bendrovės padarytu pažeidimu.
Ieškovės nurodo, kad, vadovaujantis taikytina teismų praktika, vien 100 % (ir,
a fortiori
, 99,43, 97,6 arba 96,48 %) kapitalo turėjimas nesuteikia galimybės savaime prieiti prie išvados, kad patronuojanti bendrovė
realiai daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės verslo politikai. Ieškovių teigimu, teismų praktikoje reikalauta papildomų
įrodymų šiuo klausimu, pavyzdžiui, kad per administracinę procedūrą patronuojanti bendrovė būtų nurodžiusi esanti vienintelė
su Komisija bendrauti įgaliota grupės atstovė, nebūtų ginčijama galimybė realiai kontroliuoti dukterinę bendrovę ir nebūtų
jokių dukterinės bendrovės savarankiškumą patvirtinančių įrodymų.
Tačiau šioje byloje ginčijamame sprendime Komisija nepateikė jokių įrodymų, galinčių patvirtinti, kad
Total
ir (arba)
Elf Aquitaine
nagrinėjamu laikotarpiu realiai darė lemiamą įtaką
Arkema
verslo politikai arba inkriminuojamų veiksmų įgyvendinimui, išskyrus tai, kad minėtoms patronuojančioms bendrovėms tada tiesiogiai
ar netiesiogiai priklausė beveik visas
Arkema
kapitalas. Be kita ko, ieškovių teigimu, ginčijamame sprendime Komisijos nurodyta aplinkybė, kad vykstant nagrinėjamoms faktinėms
aplinkybėms
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, yra tik logiška didžiosios
Arkema
kapitalo dalies turėjimo išraiška ir negali patvirtinti, jog šiai bendrovei buvo daroma lemiama įtaka.
Todėl ieškovės teigia, jog laikydamasi tik tiesioginiu ar netiesioginiu beveik viso
Arkema
kapitalo turėjimu paremtos lemiamos įtakos prezumpcijos, kad ginčijamame sprendime nurodytus veiksmus inkriminuotų
Total
ir
Elf Aquitaine
, Komisija padarė teisės klaidą, leidžiančią panaikinti ginčijamą sprendimą.
Galiausiai, atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą apie 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237) įtaką šiai bylai, ieškovės posėdyje tvirtino, kad faktinės aplinkybės byloje, kurioje buvo priimtas
šis sprendimas, ir pirmiausia patronuojančios bendrovės vykdyta darant pažeidimą dalyvavusių dukterinių bendrovių kontrolė
skyrėsi nuo šios bylos faktinių aplinkybių. Be to, ieškovės pastebėjo, kad minėtoje byloje patronuojančiai bendrovei priklausė
100 % jos dukterinės bendrovės kapitalo, o šioje byloje toks lygis nebuvo pasiektas (jis buvo 99,43, 97,6 ir 96,48 %). Bet
kuriuo atveju ieškovės tvirtina, kad jei minėtą Sprendimą
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
reikia aiškinti kaip leidžiantį inkriminuoti dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą patronuojančiai bendrovei nepateikiant
jokių papildomų įrodymų, išskyrus kapitalo ryšius, tokią teismų praktiką reikia peržiūrėti, nes ja sukuriama su Reglamentu
Nr. 1/2003 nesuderinama atsakomybės be kaltės sistema.
Komisija nurodo, kad pritaria ieškovių teiginiui, jog iš neteisėtų dukterinės bendrovės veiksmų kylančią atsakomybę inkriminuoti
patronuojančiai bendrovei galima tik tam tikromis aplinkybėmis. Tai galima padaryti, kai patronuojanti bendrovė realiai daro
lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams. Vis dėlto, Komisijos teigimu, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti,
kad ji pagrįstai nusprendė, jog visą arba beveik visą savo dukterinės bendrovės kapitalą turinti bendrovė realiai daro įtaką
šiai dukterinei bendrovei, jei patronuojanti bendrovė nepaneigia lemiamos įtakos prezumpcijos, pateikdama savo dukterinės
bendrovės veiksmų savarankiškumo įrodymų.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad iš ginčijamo sprendimo 245–252 ir 259–277 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija priskyrė ginčijamą
atsakomybę
Total
ir
Elf Aquitaine
, nes jos sudarė vieną įmonę su
Arkema
ir jos dukterinėmis bendrovėmis
Altuglas
ir
Altumax
, dalyvavusiomis slaptuose veiksmuose. Prie tokios išvados Komisija priėjo laikydamasi pranešime apie kaltinimus nurodytos
prezumpcijos, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių veiksmams.
Elf Aquitaine
atveju lemiamos įtakos prezumpcija buvo pagrįsta faktine aplinkybe, kad
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius ir jai priklausė 97,6 %, o vėliau – 96,48 %
Arkema
kapitalo (ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamoji dalis).
Total
atveju minėta prezumpcija buvo pagrįsta faktine aplinkybe, kad nuo 2000 m. balandžio mėn.
Total
tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliavo visų grupės bendrovių kapitalą, įskaitant nagrinėjamame kartelyje tiesiogiai dalyvavusių
bendrovių, nes jai priklausė 99,43 %
Elf Aquitaine
kapitalo (ginčijamo sprendimo 266 ir 267 konstatuojamosios dalys). Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus suinteresuotosios bendrovės pateikė keletą argumentų, kuriais siekė paneigti lemiamos įtakos prezumpciją,
tačiau Komisija juos pripažino nepakankamais (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 272 ir 274 konstatuojamąsias dalis).
Dabar reikia priminti Teisingumo Teismo praktiką šioje srityje.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir kad sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę
veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
54 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiuo atveju turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą,
net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti aiškiai priskirtas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos,
o pranešimas apie kaltinimus turi būti pateiktas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų nurodyta,
kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl tariamų faktinių aplinkybių (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad atsakomybę už dukterinės bendrovės veiksmus galima priskirti patronuojančiai
bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia
dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius,
organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Iš tikrųjų taip yra dėl to, kad tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio
vieneto nariai ir todėl sudaro vieną įmonę pagal minėtą teismo praktiką. Taigi aplinkybė, kad patronuojanti bendrovė ir jos
dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, pateikti
patronuojančiai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (35 punkte minėto
Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % Sąjungos konkurencijos
taisyklių pažeidimą padariusios jos dukterinės bendrovės akcijų, pirma, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką
šios dukterinės bendrovės veiksmams ir, antra, egzistuoja paneigiama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė realiai daro
lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Taigi Teisingumo Teismas patikslino, kad tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso
visas jos dukterinės bendrovės kapitalas tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką šios dukterinės
bendrovės verslo politikai. Tada Komisija gali pripažinti patronuojančią bendrovę solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei
skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų,
galinčių patvirtinti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje veikia savarankiškai (žr. 35 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką reikia pripažinti, kad 37 punkte nurodytas šioje byloje Komisijos taikytas metodas
priskirti ginčijamą pažeidimą ieškovių patronuojančioms bendrovėms yra tinkamas.
Pirma, atvirkščiai nei, atrodo, teigia ieškovės, šis priskyrimas nėra pagrįstas tik kapitalo nuosavybės struktūra, bet ir
išvada, kad nebuvo paneigta lemiamos įtakos prezumpcija (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 272 ir 274 konstatuojamąsias dalis).
Antra, iš nurodytos teismų praktikos aiškiai matyti (visų pirma žr. šio sprendimo 45 ir 46 punktus), kad dukterinės bendrovės
kapitalo nuosavybės struktūra yra pakankamas kriterijus laikytis minėtos prezumpcijos ir Komisija neturėjo pateikti su patronuojančios
bendrovės realios įtakos darymu susijusių papildomų įrodymų, kaip to reikalauja ieškovės.
Šios išvados nepaneigia ieškovių argumentai, kad faktinės aplinkybės, kurioms esant buvo priimtas 35 punkte minėtas Sprendimas
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, ir ypač šioje byloje atitinkamos patronuojančios bendrovės vykdyta jos dukterinių bendrovių kontrolė, skyrėsi nuo šios bylos
faktinių aplinkybių. Pirmiausia, nepaisant to, kad šioje byloje buvo galima pateikti minėtus papildomus įrodymus (2007 m.
gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 13 ir 54 punktai), iš minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 ir 62 punktų bei 35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 ir 62 punktų matyti, jog tokie papildomi įrodymai nėra būtini šiai prezumpcijai taikyti.
Taip pat reikia pažymėti, kad minėta teismų praktika yra susijusi būtent su „ypatingu atveju, kai patronuojančiai bendrovei
priklauso 100 % <...> jos dukterinės bendrovės kapitalo“ (35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktas). Tačiau šioje byloje
Total
ir
Elf Aquitaine
nepriklauso visas atitinkamų jų dukterinių bendrovių kapitalas.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad nors posėdyje ieškovės ir nurodė šį faktinį skirtumą (žr. šio sprendimo 35 punktą), jos nepateikė
nė vieno konkretaus argumento, prieštaraujančio tų pačių įrodinėjimo taisyklių taikymui abiejose situacijose, nors Bendrasis
Teismas pateikė rašytinį klausimą Komisijai dėl lemiamos įtakos prezumpcijos taikymo kitais atvejais, nei kai patronuojančiai
bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, problematikos ir vėliau posėdyje dėl to įvyko diskusija.
Bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad patronuojanti bendrovė, kuriai priklauso beveik visas jos dukterinės bendrovės kapitalas,
iš esmės yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir vienintelis [bendrovės] savininkas, galimybės daryti lemiamą įtaką jos dukterinės
bendrovės veiksmams požiūriu, atsižvelgiant į tokią patronuojančią bendrovę ir minėtą dukterinę bendrovę jungiančius ekonominius,
organizacinius ir teisinius ryšius. Todėl Komisija šioje situacijoje teisėtai taikė tas pačias įrodinėjimo taisykles, t. y.
rėmėsi prezumpcija, kad minėta patronuojanti bendrovė realiai pasinaudojo galimybe daryti lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės
veiksmams. Žinoma, negalima atmesti, kad tam tikrais atvejais smulkūs akcininkai dukterinėje bendrovėje gali turėti teisių,
dėl kurių būtų galima ginčyti minėtą analogiją. Vis dėlto reikia pažymėti, kad minėtos teisės paprastai nėra susijusios su
tokiomis labai mažomis akcijų dalimis, kaip nagrinėjamos šioje byloje, ir ieškovės nepateikė jokių duomenų šiuo klausimu.
Taigi Komisija ieškovių patronuojančioms bendrovėms teisėtai taikė lemiamos įtakos prezumpciją.
Galiausiai dėl argumento, kad iš esmės 35 punkte minėtame 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
įtvirtintą teismo praktiką reikia persvarstyti, Bendrasis Teismas mano, jog šios bylos aplinkybėmis jis neturėtų grįžti prie
teisės klausimo, kurį neseniai priimtame sprendime aiškiai išsprendė Teisingumo Teismas.
Taigi pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, paremtos nediskriminavimo principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad nors jų atveju Komisija priskirdama pažeidimą patronuojančiai bendrovei rėmėsi išimtinai lemiamos įtakos
prezumpcija, daugelio kitų dukterinių bendrovių, kurioms buvo pateiktas ginčijamas sprendimas, atveju ji atsižvelgė į papildomus
įrodymus. Šiuo klausimu ieškovės nurodo ginčijamame sprendime atsispindintį Komisijos požiūrį į
Degussa
,
ICI plc
ir
Lucite International Ltd
.
Tokiais veiksmais Komisija nepagrįstai diskriminavo administruodama įrodymus. Ieškovės pažymi, kad jei Komisija
Arkema
būtų taikiusi tokias pačias įrodinėjimo taisykles, kokias taikė kitoms įmonėms, ji neišvengiamai būtų priėjusi prie išvados,
jog pažeidimas turėjo būti priskirtas tik
Arkema
.
Be to, atsakydamos į Komisijos argumentą, kad ginčijamame sprendime nurodyta, jog
Elf Aquitaine
skiria
Atofina
valdybos narius, ieškovės pažymi, jog tai yra tik logiška didžiosios
Arkema
kapitalo dalies turėjimo išraiška ir nurodo, kad šis įrodymas yra nepalyginamas su Komisijos pateiktais įrodymais dėl
Degussa
, kai Komisija atsižvelgė į aktyvų patronuojančios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą. Bet kuriuo atveju ieškovės pastebi,
kad šis įrodymas taikytinas tik
Elf Aquitaine
, bet ne
Total
.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Primintina, jog pagal vienodo požiūrio arba nediskriminavimo principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos
skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr. 2007 m. rugsėjo
11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lindorfer prieš Tarybą
, C‑227/04 P, Rink. p. I‑6767, 63 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Būtina pripažinti, kad ieškovės neįrodė, jog Komisija pažeidė šį principą priskirdama ginčijamą pažeidimą jo adresatams.
Pirmiausia reikia pripažinti, kad
ICI Acrylics
situacija nėra panaši į ieškovių. Iš tiesų iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad
ICI Acrylics
– tiesiogiai ginčijamą pažeidimą darant dalyvavęs subjektas – buvo tik juridinio asmens statuso neturintis ICI verslo padalinys,
o ne dukterinė bendrovė, kurios 100 % arba beveik visas kapitalas priklausė ICI (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 280, 287 ir
288 konstatuojamąsias dalis). Todėl ICI atveju Komisija nesilaikė lemiamos įtakos prezumpcijos (pateikdama arba nepateikdama
papildomų įrodymų), bet tiesiog nustatė juridinį asmenį, kuris klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms buvo pažeidimą padariusio
ūkio subjekto dalis (ginčijamo sprendimo 288 ir 289 konstatuojamosios dalys).

Degussa
klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 255 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino:
„
Röhm GmbH & Co. KG
(dukterinė bendrovė, kurios 100 % kapitalo priklauso
Degussa
) ir
Para-Chemie GmbH
(dukterinė bendrovė, kurios 100 % kapitalo priklauso
Röhm
) yra nepriklausomi juridiniai asmenys. Kadangi abiejų įmonių 100 % kapitalo tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso
Degussa
<...> ir
Röhm conseil de surveillance
(stebėtojų taryba) iš dalies sudaryta iš
Degussa
vadovybės atstovų <...>, Komisija pripažįsta
Degussa
atsakinga už
Röhm
<...> ir
Para-Chemie
<...> neteisėtus veiksmus“.

Lucite International
atveju Komisija ginčijamo sprendimo 294 konstatuojamojoje dalyje patvirtino:
„
Lucite International UK Ltd
yra viena iš dukterinių bendrovių, kurių 100 % kapitalo priklauso [
Lucite International
]. Be to,
Lucite International
<...> valdybos nariai pažeidimo laikotarpiu buvo ir
Lucite International UK
<...> valdybos nariais“.
Taigi neginčijama, kad inkriminuodama
Degussa
ir
Lucite International
jų atitinkamų dukterinių bendrovių veiksmus Komisija vadovavosi lemiamos įtakos prezumpcija, kylančia iš to, jog patronuojančiai
bendrovei priklausė 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, kartu nurodydama papildomus įrodymus, t. y. atitinkamai patronuojančios
bendrovės vadovybės atstovų buvimą dukterinės bendrovės stebėtojų taryboje ir dviejų bendrovių valdybos narių sutapimą.
Vis dėlto tai nereiškia, kad
Degussa
ir
Lucite International
bei jų dukterinių bendrovių atvejais buvo taikomas kitoks požiūris nei ieškovėms ir jų dukterinėms bendrovėms, kuriuo pažeistas
vienodo požiūrio principas.
Iš tiesų reikia pažymėti, kad, kaip ir ieškovių patronuojančios bendrovės,
Degussa
ir
Lucite International
buvo pripažintos atsakingomis už jų dukterinių bendrovių neteisėtus veiksmus (ginčijamo sprendimo 258 ir 296 konstatuojamosios
dalys). Tačiau iš ginčijamo sprendimo negalima spręsti, kad Komisija jas būtų atleidusi nuo šios atsakomybės, jei ji nebūtų
galėjusi pateikti minėtų papildomų įrodymų.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 245–252 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė principus, kuriais
ji vadovavosi nustatydama ginčijamo sprendimo adresatus. Iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad kai kontroliuojamas visas
arba beveik visas dukterinės bendrovės kapitalas, Komisija nusprendė turinti teisę pripažinti šią dukterinę bendrovę nesavarankiška
remdamasi tik lemiamos įtakos prezumpcija, jei ši prezumpcija nebuvo paneigta per administracinę procedūrą, ir todėl inkriminuoti
šios dukterinės bendrovės veiksmus patronuojančiai bendrovei, nes ji buvo tos pačios įmonės dalis (visų pirma žr. ginčijamo
sprendimo 247 ir 248 konstatuojamąsias dalis).
Taigi, kaip pažymėjo Komisija, reikia pripažinti, kad ši institucija tik papildomai nurodė, be kapitalo ryšio esant ir kitų
įrodymų, jei tokių buvo. Be to,
Total
grupės atveju Komisija taip pat atkreipė dėmesį į faktinę aplinkybę, kad
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius. Vis dėlto Komisija niekaip nesusiejo dukterinės bendrovės, kurios 100 % arba beveik visas kapitalas priklauso
patronuojančiai bendrovei, neteisėtų veiksmų inkriminavimo su minėtų papildomų įrodymų buvimu. Tokį aiškinimą patvirtina ir
faktinė aplinkybė, kad kai kurių patronuojančių bendrovių atveju ginčijamame sprendime nurodomas tik kapitalo ryšys. Taip
yra
Total
(266 konstatuojamoji dalis) ir
Barlo
grupės bendrovių, t. y.
Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV
ir
Barlo Group plc
, (301 konstatuojamoji dalis) atvejais.
Be to, reikia priminti, kad kaip tai matyti iš to, kas išdėstyta, šioje byloje Komisijos taikytas metodas ieškovių patronuojančioms
bendrovėms priskirti ginčijamą pažeidimą yra tinkamas (žr. šio sprendimo 47 punktą).
Todėl pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti ir kartu atmesti visą pirmąjį pagrindą.

Dėl antrojo pagrindo, paremto Komisijos padarytomis faktinėmis klaidomis Arkema padarytą pažeidimą priskiriant Total ir Elf
Aquitaine
Ieškovės teigia, kad net darant prielaidą, jog metodas, pagal kurį joms taikoma lemiamos įtakos prezumpcija yra tinkamas,
Komisija faktinėmis aplinkybėmis nepagrindė pažeidimo priskyrimo
Total
ir
Elf Aquitaine
. Iš tiesų jos įrodė, kad, pirma,
Elf Aquitaine
ir
Total
vadovai visai nebuvo įsitraukę į nagrinėjamus veiksmus ir, antra,
Arkema
veikė savarankiškai nustatydama savo verslo politiką.
Dėl pirmos dalies, paremtos
Elf Aquitaine
ir
Total
vadovų neįsitraukimo į ginčijamame sprendime nurodytus veiksmus nepripažinimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija neteigia, jog
Elf Aquitaine
arba
Total
vadovai kaip nors buvo įsitraukę į nagrinėjamus veiksmus arba jiems buvo žinoma apie padarytus pažeidimus. Be to, jos teigia,
kad tyrimo metu Komisija šioms bendrovėms nepateikė nė vieno prašymo pateikti informaciją ir neatliko patikrinimų jų patalpose.
Tačiau, ieškovių manymu, iš Komisijos praktikos matyti, kad, nesant patronuojančios bendrovės aktyvaus ar pasyvaus dalyvavimo
darant pažeidimą, dukterinės bendrovės padarytas pažeidimas gali būti nepriskiriamas patronuojančiai bendrovei, net jei jai
priklauso didžioji dalis arba visas minėtos dukterinės bendrovės kapitalas.
Be to, ieškovės šiuo klausimu pastebi, kad grupėje, kuriai jos priklausė susiklostant byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms,
buvo reikalaujama besąlygiškai laikytis konkurencijos taisyklių ir todėl
Arkema
nuo 2001 m. sausio mėn., t. y. tik po kelių mėnesių, kai 2000 m. balandžio 17 d.
Elf
grupė buvo perimta
Total Fina
, nusprendė įgyvendinti konkurencijos teisės laikymosi programą. Todėl jos teigia, kad jei
Total
ir (arba)
Elf Aquitaine
būtų žinojusios apie
Arkema
vykdomus konkurencijos pažeidimus, jos būtų nedelsdamos nurodžiusios juos nutraukti.
Todėl, ieškovių teigimu, Komisija galėjo remtis šia aplinkybe ir nuspręsti, kad nors aptariamu laikotarpiu šioms bendrovėms
priklausė beveik visas
Arkema
kapitalas, jos nebuvo atsakingos už jos neteisėtus veiksmus PMMA rinkoje.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad iš ginčijamo sprendimo 245–252 ir 259–277 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija ginčijamą sprendimą
priskyrė
Total
ir
Elf Aquitaine
, nes klostantis šios bylos faktinėms aplinkybėms jos su slaptuose veiksmuose dalyvavusiomis
Arkema
ir jos dukterinėmis bendrovėmis
Altuglas
ir
Altumax
sudarė vieną ekonominį vienetą ir todėl – vieną įmonę pagal konkurencijos teisę. Tokią išvadą Komisija grindė lemiamos įtakos
prezumpcija ir pripažino, kad per administracinę procedūrą ši prezumpcija nebuvo paneigta. Kaip matyti iš pirmojo pagrindo
nagrinėjimo, toks metodas buvo taikomas teisėtai.
Kaip matyti iš teismų praktikos, tai, kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį,
suteikia Komisijai galimybę pateikti sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, patronuojančiai bendrovei, nesant reikalo įrodyti
tiesioginio šios bendrovės dalyvavimo darant pažeidimą (35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
50 punktas). Todėl Komisijai nebuvo būtina įrodyti patronuojančios bendrovės vadovų tiesioginio įsitraukimo ar net jų žinojimo
apie inkriminuojamas faktines aplinkybes. Be to, Komisijos veiksmai per administracinę procedūrą ir ypač tai, kad ji patronuojančioms
bendrovėms nepateikė nė vieno prašymo pateikti informaciją ir nevykdė patikrinimų jų patalpose, yra nereikšmingi atsakant
į klausimą, ar šios bendrovės su jų dukterinėmis bendrovėmis sudaro vieną įmonę pagal EB 81 straipsnį.
Ieškovių nurodytos Komisijos praktikos klausimu reikia pripažinti, kad net darant prielaidą, jog Komisija savo praktikoje
įtvirtino, kad patronuojančios bendrovės vadovų tiesioginis įsitraukimas į pažeidimą yra būtina pažeidimo priskyrimo patronuojančiai
bendrovei sąlyga, tai neturi jokios įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui šiuo klausimu, nes šioje byloje taikytas metodas
buvo teisėtas. Be to, dublike ieškovės patikslina neteigiančios, kad vien patronuojančios bendrovės nedalyvavimo jos dukterinės
bendrovės padarytame pažeidime pakanka atmesti patronuojančios bendrovės atsakomybei, tačiau tai yra tik vienas įrodymų, į
kuriuos šiuo atveju gali atsižvelgti Komisija.
Galiausiai, kaip teisingai teigia Komisija, patronuojančios bendrovės vadovų tiesioginio nedalyvavimo arba nežinojimo apie
inkriminuojamas faktinės aplinkybės nepakanka norint paneigti lemiamos įtakos prezumpciją, net jei šios aplinkybės galėtų
būti įrodytos.
Todėl reikia atmesti šio pagrindo pirmą dalį.
Dėl antros dalies, paremtos realų
Arkema
savarankiškumą nustatant savo verslo politiką patvirtinančių įrodymų nepripažinimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad per administracinę procedūrą
Arkema
įrodė, kad ginčijamame sprendime nurodytu laikotarpiu
Elf Aquitaine
arba
Total
niekuomet nenustatė jos verslo politikos. Todėl aplinkybės, kad klostantis bylos faktinėms aplinkybėms ji teisiškai buvo
Elf Aquitaine
dukterinė bendrovė ir kad ši įmonė skyrė jos valdybos narius, neturėjo įtakos jos savarankiškumui nustatant verslo politiką.
Todėl Komisija padarė faktinę klaidą, priskirdama
Arkema
padarytą pažeidimą jos tuometinėms patronuojančioms bendrovėms.
Pirma, ieškovės teigia, kad tai, jog
Total
ir
Elf Aquitaine
nenustato savo dukterinių bendrovių verslo politikos, kyla iš pačios grupės struktūros. Iš tiesų šios įmonės yra holdingo
bendrovės, turinčios daugelio savarankiškai atitinkamuose veiklos sektoriuose veikiančių bendrovių grupių akcijų.
Antra, ieškovės nurodo, kad
Arkema
įrodė buvusi visiškai savarankiška nustatydama verslo politiką dėl PMMA ir ypač kainų politikos bei klientų pasirinkimo. Jos
pažymi, kad chemijos padalinio patronuojanti bendrovė buvo
Arkema
ir būtent ji duodavo nurodymus savo dukterinėms bendrovėms, pavyzdžiui,
Altuglas
ir
Altumax
. Aukštesnio lygio nei
Arkema
santykiai nesiskyrė nuo finansinius interesus apsaugoti suinteresuotajam akcininkui ir nepriklausomai vadovybei, atsakingai
už veiklos chemijos srityje valdymą, paprastai būdingų santykių. Todėl
Total
ir
Elf Aquitaine
vaidmuo buvo tik duoti sutikimą didelėms investicijoms bei gauti apskaitos ir finansinę informaciją apie jų dukterinės bendrovės
rezultatus, kaip to reikalaujama taikytinuose teisės aktuose. Šiuo klausimu ieškovės nurodo prie ieškinio pridėtą vidinę pažymą
„Vidiniai įgaliojimai ir išlaidų įsipareigojimai“.
Šiuo klausimu ieškovės išskiria du laikotarpius: 1992–2000 m. ir 2001–2004 m.
Jos nurodo, kad 1992–2000 m. su PMMA susijusios veiklos verslo politiką savarankiškai nustatė
Elf Atochem
per skyrių „Sintezės organinės tarpinės cheminės medžiagos“ (toliau – DIOS). Penkerių metų verslo plane įtvirtintas plačias
šios verslo politikos gaires kasmet iš anksto tvirtindavo
Elf Atochem comité de direction générale
(bendrasis valdymo komitetas), kuris patvirtindavo ir DIOS biudžetą.
2001–2004 m. su PMMA susijusios veiklos verslo politiką savarankiškai nustatė
Arkema
per
Atoglas
(vėliau tapusią
Altuglas
). Penkerių metų plane įtvirtintas plačias šios verslo politikos gaires kasmet iš anksto tvirtindavo chemijos padalinio vykdomoji
institucija –
comité de direction de la chimie
(chemijos valdymo komitetas). Su PMMA susijusios veiklos biudžetas buvo pristatomas
Total
valdybai pateikiant bendrą
Atoglas
biudžetą.
Total
valdybos dalyvaudavo priimant sprendimus dėl didesnių nei 10 mln. eurų vertės investicijų ir vertindavo šių investicijų rizikos
ir atsipirkimo lygį.
Be kita ko, ieškovės pažymi, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
nenustatė
Arkema
verslo politikos dėl šioje byloje nagrinėjamos veiklos, nes ji sudarė tik labai mažą šių įmonių apyvartos dalį. Šiuo klausimu
jos primena, kad 2002 m. (paskutiniais pažeidimo metais)
Arkema
PMMA pardavimo metinė apyvarta buvo 416 mln. eurų ir sudarė 2,1 % chemijos padalinio bendros apyvartos bei 0,4 %
Elf Aquitaine / Total
grupės bendros apyvartos.
Be to, ieškovės pažymi, kad net darant prielaidą, jog lemiamos įtakos prezumpcija taikytina, suinteresuotajai bendrovei tenkanti
įrodinėjimo pareiga siekiant paneigti šią prezumpciją turėtų būti susijusi su patronuojančios bendrovės realios kontrolės
dukterinei bendrovei atitinkamoje rinkoje, šioje byloje t. y. PMMA rinkoje, nebuvimu. Jų manymu, kitoks požiūris, reikalaujant
įrodyti visišką savarankiškumą nuo patronuojančios bendrovės ir paneigti abstrakčią galimybę patronuojančiai bendrovei daryti
lemiamą įtaką savo dukterinei bendrovei, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, prilygsta
probatio diabolica
(teiginiui, kurio neįmanoma įrodyti) ir reiškia nepaneigiamos prezumpcijos nustatymą.
Trečia, ieškovės pastebi, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
vykdyta bendro pobūdžio
Arkema
kontrolė skiriasi nuo
Arkema
vykdytos savo dukterinių bendrovių
Altuglas
ir
Altumax
, kurios buvo integruotos į
Arkema
, kontrolės operaciniu ir funkciniu lygiu. Ieškovės taip pat pažymi, kad visuose procedūros etapuose
Arkema
dalyvavo savo ir savo dukterinių bendrovių vardu ir tyrimo metu niekuomet neginčijo savo dukterinių bendrovių realios kontrolės.
Taigi, viena vertus, operaciniu lygiu, kitaip nei metakrilatų gamybos procese nedalyvavusios
Elf Aquitaine
ir
Total
,
Arkema
gamino metilo metakrilatą – pirminę medžiagą, kurią PMMA gaminti ir platinti integruotai naudojo jos dukterinės bendrovės
Altuglas
ir
Altumax
.
Kita vertus, funkciniu lygiu, nors su PMMA susijusią veiklą vykdė
Arkema
dukterinės bendrovės (
Altuglas
ir
Altumax
), ši veikla visuomet buvo integruota į
Arkema
verslo organizaciją – iki 2000 m. kaip DIOS dalis, o nuo 2001 m. – per specialiai PMMA skirtą verslo vienetą. Be to, nagrinėjamu
laikotarpiu bendrovės
Altuglas
valdybos narių daugumą sudarė
Arkema
teisinės ir finansinės vadovybės atstovai. Jie savo funkcijas vykdė ne tik
Arkema
, bet ir
Altuglas
, neturėjusioje atskirų teisės ir finansų padalinių. Galiausiai ginčijamame sprendime nurodytuose veiksmuose dalyvavę
Altuglas
darbuotojai nuolat informuodavo
Arkema
vadovybės atstovą, kuriuo pažeidimo metu buvo G., vėliau tapęs DIOS direktoriumi iki 2000 m. ir chemijos valdymo komiteto
nariu nuo 2001 m.
Ieškovės taip pat nurodo, kad ši
Arkema
ir jos dukterinių bendrovių
Altuglas
bei
Altumax
funkcinė ir operacinė integracija buvo patvirtinta 2004 m. reorganizavus
Total
grupės chemijos padalinį ir sukūrus
Arkema
bei vėliau, 2006 m. gegužės mėn., pradėjus prekiauti
Arkema
akcijomis biržoje.
Ketvirta, ieškovės pažymi, kad nė vienas administracinėje procedūroje surinktas dokumentas nepatvirtina, kad
Arkema
tiesiogiai ar netiesiogiai gavo kokią nors
Elf Aquitaine
arba
Total
instrukciją ar rekomendaciją dėl metakrilatų rinkose vykdytinos verslo politikos, nors iš
Arkema
būstinės Komisija paėmė šimtus dokumentų.
Penkta, ieškovės nurodo, kad ginčijamame sprendime įtvirtinta Komisijos pozicija prieštarauja ankstesnei jos pačios praktikai.
Iš tiesų 2003 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendime C (2003) 4570 galutinis dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE
susitarimo 53 straipsnį (Byla Nr. COMP/E‑2/37.857 – Organiniai peroksidai; toliau – Sprendimas
Organiniai peroksidai
) Komisija nepriskyrė atsakomybės už
Arkema
padarytą pažeidimą
Elf Aquitaine
, nepaisydama šias dvi įmones siejusio kapitalo ryšio. Taip Komisija pripažino, kad
Arkema
buvo realiai savarankiška nustatydama savo verslo politiką. Ieškovių manymu, kadangi Sprendime
Organiniai peroksidai
nagrinėjamas laikotarpis iš dalies sutampa su nagrinėjamu ginčijamame sprendime ir abiejose bylose
Arkema
bei
Elf Aquitaine
siejantys ekonominiai ir finansiniai santykiai buvo visiškai vienodi, Komisija nepagrįstai nukrypo nuo byloje, kurioje buvo
priimtas Sprendimas
Organiniai peroksidai
, taikytos pozicijos.
Be to, ribota ir bendro pobūdžio kontrolė, kurią vykdė
Total
ir
Elf Aquitaine
savo dukterinėms bendrovėms, buvo neseniai patvirtinta Prancūzijos
Conseil de la concurrence
(Konkurencijos tarybos), kuri su kuro platinimo magistralėse rinka susijusiame sprendime pripažino, kad
Total Raffinage Distribution SA
ir
Elf Antar France SA
buvo pakankamai savarankiškos nustatydamos savo verslo politiką.
Galiausiai ieškovės nurodo, kad Komisija padarė teisės klaidų vertindama įrodinėjimo pareigos pobūdį ir padalijimą. Jos mano,
kad atsižvelgiant į tai, jog remdamasi lemiamos įtakos prezumpcija Komisija nepateikė jokių papildomų patronuojančių bendrovių
realios su PMMA rinka susijusios
Arkema
verslo politikos kontrolės įrodymų, vien to, kad per administracinę procedūrą
Arkema
pateikė jos realų savarankiškumą rinkoje patvirtinančių įrodymų, užteko pakeisti įrodinėjimo pareigą. Jų teigimu, todėl Komisija
turėjo įrodyti, kad, nepaisant šių įrodymų,
Total
ir
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką savo dukterinėms bendrovėms nagrinėjamoje rinkoje.
Komisija nurodo, jog ieškovių per administracinę procedūrą pateiktų ir ieškinyje pakartotų įrodymų, net juos vertinant kartu,
nepakanka, kad būtų galima pripažinti, jog
Arkema
veiksmai rinkoje nepriklausė nuo
Elf Aquitaine
ir taip paneigti lemiamos įtakos prezumpciją.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pripažinti, kad, priešingai nei teigia ieškovės (žr. šio sprendimo 90 ir 98 punktus), Komisija šioje byloje
nepažeidė taisyklių įrodinėjimo pareigos srityje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš 35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punkte įtvirtintos teismo praktikos matyti, jog norėdama paneigti lemiamos įtakos prezumpciją suinteresuotoji bendrovė
turi pateikti „pakankamai įrodymų“, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje veikia savarankiškai. Kita vertus, norėdama nustatyti
buvus tokią įtaką, Komisija turi išnagrinėti įrodymus, o ne pateikti konkrečius tokią įtaką patvirtinančius įrodymus. Be to,
jei šiai prezumpcijai paneigti suinteresuotajai šaliai užtektų pateikti paprastų nepatvirtintų teiginių, ji taptų visiškai
neveiksminga.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovės pateikė labai mažai jų teiginius dėl
Arkema
savarankiškumo rinkoje patvirtinančių konkrečių įrodymų. Be kita ko, minėto atsakymo III.2 dalyje „
Arkema
[pažeidimo laikotarpiu] tikrai savarankiškai nustatė savo verslo politiką“ nenurodomas nė vienas joje pateikiamus teiginius
patvirtinantis dokumentas. Todėl atrodo, kad ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta Komisijos išvada,
jog ieškovių nurodytos aplinkybės yra tik pakankamais įrodymais nepagrįsti paprasti teiginiai, yra teisinga. Taigi, kaip matyti
iš ankstesnio punkto, Komisija galėjo teisėtai nuspręsti, kad lemiamos įtakos prezumpcija nebuvo paneigta.
Be to, atvirkščiai nei teigia ieškovės, ginčijamame sprendime įtvirtintas požiūris neprilygsta
probatio diabolica
. Iš tiesų teismų praktikoje nustatyta, kad siekiant įsitikinti, ar dukterinė bendrovė pati sprendžia dėl savo veiksmų rinkoje,
reikia atsižvelgti į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę
bendrovę su patronuojančia bendrove ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis, ir todėl negali būti išvardyti kaip baigtinis
sąrašas (šiuo klausimu žr. 35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
73 ir 74 punktus). Todėl ieškovės turi pateikti visus su šios dukterinės bendrovės ir jos patronuojančios bendrovės organizaciniais,
ekonominiais ir teisiniais ryšiais susijusius duomenis, kurie, jų manymu, įrodytų, kad jos nesudaro vieno ekonominio subjekto
(šiuo klausimu žr. 50 punkte minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
65 punktą). Tai, kad ieškovės šioje byloje nesugebėjo pateikti tokių įrodymų, nereiškia, jog minėta prezumpcija niekada negalėtų
būti paneigta.
Vadovaujantis šiomis bendromis pastabomis reikia išnagrinėti konkrečius ieškovių pateiktus argumentus.
Pirma, ieškovės remiasi faktine aplinkybe, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
buvo holdingo bendrovės ir nurodo, jog jų dukterinių bendrovių savarankiškumas kyla iš pačios grupės struktūros.
Visų pirma reikia pripažinti, kad tvirtinimai, jog
Total
ir
Elf Aquitaine
buvo holdingo bendrovės, nebuvo pagrįsti jokiais įrodymais.
Visų antra, net darant prielaidą, kad tokie teiginiai pasitvirtintų, jų nepakaktų norint paneigti tai, jog atitinkamos patronuojančios
bendrovės darė lemiamą įtaką savo dukterinėms bendrovėms, be kita ko, koordinuodamos finansines investicijas grupės viduje.
Iš tiesų jau buvo nuspręsta, kad bendrovių grupės atveju holdingas yra bendrovė, kuria siekiama sutelkti įvairių bendrovių
akcijas ir užtikrinti valdymo vieningumą (2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 63 punktas). Šioje byloje ieškovės pačios pripažįsta, kad jų patronuojančios bendrovės dalyvavo
priimant svarbiausius sprendimus, galėjusius turėti įtakos visos grupės veiklai. Šie teiginiai ne tik nepaneigia buvus iš
ieškovių ir jų patronuojančių bendrovių sudaryto ekonominio vieneto, bet greičiau patvirtina, kad patronuojančių bendrovių
paskirtis buvo užtikrinti vadovavimo vieningumą ir koordinavimą, kurie galėjo turėti įtakos dukterinių bendrovių veiksmams
rinkoje.
Antra, ieškovės teigia įrodžiusios, kad
Arkema
visiškai savarankiškai priimdavo sprendimus dėl su PMMA susijusios savo verslo politikos. Iš tiesų
Arkema
buvo chemijos padalinio patronuojanti bendrovė ir duodavo nurodymus savo dukterinėms bendrovėms, kaip antai
Altuglas
ir
Altumax
.
Total
ir
Elf Aquitaine
vaidmuo buvo tik duoti sutikimą didelėms investicijoms bei gauti apskaitos ir finansinę informaciją apie jų dukterinės bendrovės
rezultatus, kaip to reikalaujama taikytinuose teisės aktuose.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, visų pirma ieškovių teiginiai nepagrįsti jokiais įrodymais. Tačiau apskritai buvo galima
pateikti konkrečių įrodymų dėl su
Total
grupės organizacija ir struktūra susijusių įtarimų bei įvairių grupės bendrovių atitinkamų įgaliojimų.
Reikia pripažinti, kad ieškinio priede ieškovės pateikė vidinę pažymą „Vidiniai įgaliojimai ir išlaidos“, kuria siekiama pagrįsti
jų argumentą, jog patronuojanti bendrovė tik pritardavo didžiausioms
Arkema
investicijoms. Vis dėlto, kaip tai patvirtino Komisija ir ieškovės neprieštaravo, šio dokumento nebuvo atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus. Be to, pateikus šį klausimą posėdyje, ieškovės patvirtino, kad minėtas dokumentas nebuvo pateiktas per administracinę
procedūrą. Iš 35 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punkto matyti, kad laikydamasi lemiamos įtakos prezumpcijos Komisija gali pripažinti patronuojančią bendrovę solidariai
atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją,
pateiktų pakankamai įrodymų, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje veikė savarankiškai. Todėl ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje
dalyje Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad nebuvo pateikta pakankamai įrodymų nagrinėjamiems teiginiams patvirtinti.
Visų antra ir bet kuriuo atveju, net jei šiuos teiginius pripažintume įrodytais, jų nepakaktų paneigti lemiamos įtakos prezumpcijai,
nes jie susiję tik su verslo politikos dėl PMMA nustatymu. Iš tiesų, priešingai nei teigia ieškovės, norint nustatyti, ar
dukterinė bendrovė savarankiškai priima sprendimus dėl veiksmų rinkoje, reikia atsižvelgti ne vien į duomenis, susijusius
su verslo politika srityje, kurioje veikė kartelis, bet ir į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir
teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove (šiuo klausimu žr. 35 punkte minėto 2009 m.
rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
67, 68, 73 ir 74 punktus ir generalinės advokatės J. Kokott išvadą šiam sprendimui, Rink. p. I‑8241).
Be to, kai kurie ieškovių teiginiai įrodo, kad jos su savo patronuojančiomis bendrovėmis sudarė vieną ekonominį vienetą.
Ieškovės pripažįsta, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
turėjo duoti leidimą didelėms jų dukterinių bendrovių investicijoms. Tačiau naudojimasis tokiais įgaliojimais įrodo, kad dukterinė
bendrovė rinkoje veikia atsižvelgdama į savo patronuojančios bendrovės interesus (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, neskelbiamas Rinkinyje, 547 punktą).
Be to, ieškovės daugelį kartų nurodo, kad veikė
Total
chemijos padalinys. Atsakydamos į Bendrojo Teismo rašytinį klausimą, ieškovės patvirtino, kad nuo 2000 m. gegužės mėn. iki
pažeidimo laikotarpio pabaigos chemijos padalinį sudarė ne tik
Arkema
ir jos dukterinės bendrovės, bet ir kitos
Total
grupės bendrovės. Jos paaiškino, kad susijungus
Total Fina
ir
Elf Aquitaine
visa buvusių grupių veikla chemijos srityje funkciniu požiūriu buvo sutelkta
Arkema
(tuomet
Atofina
) rankose. Vis dėlto šis funkcinis perskirstymas nebuvo nuosekliai vykdomas kartu su kapitalo perskirstymu. Todėl toks grupės
suskirstymas į padalinius, juo labiau, jei jis įgyvendinamas nepriklausomai nuo grupės bendrovių kapitalo ryšių, yra svarus
įrodymas, kad šių padalinių veiklą koordinuoja vyriausioji grupės patronuojanti bendrovė. Dėl tokios patronuojančios bendrovės
funkcijos nebelieka dukterinių bendrovių veiksmų rinkoje savarankiškumo (šiuo klausimu žr. 113 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
549 punktą ir 107 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
64 punktą).
Tvirtinimai, kad su PMMA susijusi veikla sudaro tik labai mažą
Total
ir
Elf Aquitaine
bendros apyvartos dalį, negali įrodyti, jog patronuojanti bendrovė leido dukterinei bendrovei visai savarankiškai nustatyti
savo veiksmus rinkoje. Be to, kaip buvo pažymėta anksčiau, dukterinės bendrovės nepriklausomybė nuo patronuojančios bendrovės
neturi būti vertinama atsižvelgiant tik į jos veiklą produktų, kurių rinkoje veikė kartelis, srityje. Todėl net darant prielaidą,
kad toks argumentas būtų reikšmingas, reikia vertinti visos
Arkema
svarbą jos patronuojančioms bendrovėms (šiuo klausimu žr. 107 punkte minėto Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
66 punktą). Vis dėlto ieškovės nepateikė argumentų šiuo klausimu.
Trečia, reikia atmesti argumentą, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
vykdyta bendra
Arkema
kontrolė skyrėsi nuo
Arkema
vykdytos kontrolės savo dukterinėms bendrovėms
Altuglas
ir
Altumax
. Visų pirma šis teiginys ir vėl yra nepagrįstas pakankamais įrodymais dėl atitinkamų bendrovių ryšių. Visų antra, net darant
prielaidą, kad būtų įrodyta, jog
Total
ir
Elf Aquitaine
ryšiai su
Arkema
buvo mažiau artimi nei šios bendrovės ryšiai su savo dukterinėmis bendrovėmis, to neužtektų įrodyti
Arkema
veiksmų rinkoje savarankiškumą.
Ketvirta, dėl argumento, kad
Total
grupės chemijos padalinio reorganizacija ir
Arkema
sukūrimas 2004 m. bei akcijų prekyba biržoje nuo 2006 m. patvirtina šios bendrovės savarankiškumą, pakanka pripažinti, kad
šie duomenys yra susiję su laikotarpiu pasibaigus neteisėtiems veikslams ir todėl negali patvirtinti
Arkema
savarankiškumo šiuo laikotarpiu. Be to, iš nuorodos į „
Total
grupės chemijos padalinio reorganizaciją“ galima spręsti, kad
Total
ėmėsi minėto chemijos padalinio koordinavimo funkcijos.
Penkta, argumentas, kad nė vienas bylos medžiagoje esantis dokumentas nepatvirtina, kad
Arkema
gavo
Elf Aquitaine
arba
Total
instrukciją ar rekomendaciją dėl metakrilatų rinkose vykdytinos verslo politikos, yra nereikšmingas, nes
Arkema
savarankiškumo negalima vertinti atsižvelgiant tik į šią rinką. Be to, kaip jau buvo nuspręsta, faktinė aplinkybė, kad iš
bylos medžiagos dokumentų negalima spręsti, jog patronuojanti bendrovė davė instrukcijas savo dukterinei bendrovei, neįrodo,
kad tokių instrukcijų nebuvo (šiuo klausimu žr. 113 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
545 punktą).
Galiausiai šešta, reikia išnagrinėti argumentą, kad ginčijamame sprendime įtvirtinta pozicija prieštarauja ankstesnei Komisijos
praktikai Sprendime
Organiniai peroksidai
, kuriame ši institucija nepriskyrė
Arkema
padaryto pažeidimo
Elf Aquitaine
.
Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad iš Sprendimo
Organiniai peroksidai
(373–391 konstatuojamosios dalys), kuriuo remiasi ieškovės, matyti, jog jame Komisija nenagrinėjo
Arkema
patronuojančios bendrovės atsakomybės klausimo ir visų pirma nepasisakė dėl jos savarankiškumo nuo patronuojančios bendrovės.
Todėl net darant prielaidą, kad minėto sprendimo faktinės aplinkybės buvo panašios į šios bylos aplinkybes, negalima teigti,
jog jį būtų galima pripažinti kokia nors garantija dėl to, kaip Komisija vertino
Arkema
ir jos patronuojančių bendrovių ryšius arba dėl šiai bendrovių grupei taikytino priskyrimo kriterijaus.
Be to, ginčijamas sprendimas nebuvo pirmasis, kuriame Komisija atsakomybę už
Arkema
padarytą pažeidimą priskyrė
Elf Aquitaine
. Iš tiesų 2005 m. sausio 19 d. Komisijos sprendime C (2004) 4876 dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (Byla Nr. C 37.773 – AMCA, toliau – Sprendimas
AMCA
) Komisija jau taikė tokį priskyrimą
Elf Aquitaine
, taip pat remdamasi nepaneigta lemiamos įtakos prezumpcija.
Bet kuriuo atveju iš teismų praktikos matyti, kad Komisija neprivalo būtinai patikrinti, ar dukterinės bendrovės neteisėtus
veiksmus galima inkriminuoti patronuojančiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 330 ir 331 punktus, patvirtintus 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 82 punkte). Todėl net darant prielaidą, kad ieškovės
ir
Elf Aquitaine
sudarė vieną įmonę ir Sprendime
Organiniai peroksidai
nustatytų faktinių aplinkybių metu, vien tai, kad Komisija nenumatė galimybės pateikti šį sprendimą ir skirti sankciją ieškovių
patronuojančiai bendrovei, neprieštarauja tokiems šios institucijos veiksmams šioje byloje, vadovaujantis teismų praktikoje
[atsakomybės] priskyrimo srityje įtvirtintais principais.
Galiausiai net jei Komisija būtų turėjusi apsvarstyti galimybę Sprendime
Organiniai peroksidai
nagrinėtą pažeidimą priskirti
Elf Aquitaine
, tai, kad ji to nepadarė, reikštų tik toje byloje padarytą klaidą ir todėl ieškovės šioje byloje negalėtų veiksmingai remtis
tokia aplinkybe.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, galima prieiti prie išvados, kad ieškovių pateiktų duomenų net vertinant juos kartu nepakanka
norint paneigti prezumpciją, pagal kurią
Total
ir
Elf Aquitaine
realiai darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių veiksmams.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti visą šio pagrindo antrą dalį ir kartu atmesti visą antrąjį pagrindą.

Dėl trečiojo pagrindo, paremto pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimais
Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
Dėl pirmos dalies, paremtos pareigos motyvuoti pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad atsižvelgiant į tai, jog ginčijamame sprendime neatsakoma į visus
Arkema
argumentus, kuriais siekiama įrodyti jos verslo politikos savarankiškumą, Komisija pažeidė jai kylančią pareigą motyvuoti.
Be to, atsiliepime į ieškinį Komisijos pateikti paaiškinimai nebuvo pakankami šiam pažeidimui ištaisyti.
Pirma, ieškovės nurodo, kad Komisija neatsakė į visus
Arkema
pateiktus argumentus, kurie buvo apibendrinti ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamojoje dalyje. Visų pirma ši institucija
neatsakė į argumentus, pagal kuriuos vien tai, kad
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, neįrodo realios kontrolės įgyvendinimo, o
Arkema
visiškai savarankiškai nustatė savo verslo politiką ir pareiga pateikti ataskaitas apėmė tik vykdant įprastą grupės veiklą
pateikiamą ir daugiausia susijusią su apskaitos, finansų bei audito klausimais bendrą informaciją.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija neatsakė į kai kuriuos
Arkema
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktus argumentus, kurie netgi nebuvo apibendrinti ginčijamame sprendime. Kalbama
apie argumentus, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
vadovai niekuomet nebuvo įsitraukę į inkriminuojamus veiksmus, o patronuojančių bendrovių įgyvendinama kontrolė apėmė tik
pritarimą didžiausioms investicijoms ir buvo per daug bendro pobūdžio, kad dėl jos būtų apribotas
Arkema
savarankiškumas ypač kainų nustatymo srityje.
Ieškovės teigia, kad nors Komisija neturėjo aptarti visų administracinėje procedūroje nagrinėtų faktų ir teisės klausimų,
ji vis tiek turėjo išnagrinėti visų lemiamos įtakos prezumpcijai paneigti pateiktų argumentų pagrįstumą ir šių argumentų visumą.
Kitoks požiūris reikštų nepaneigiamos prezumpcijos nustatymą.
Be to, motyvų stoka yra dar žalingesnė šioje byloje, nes, pirma, Komisija taikė naują vertinimo būdą, kaip ji tai pripažino
ginčijamo sprendimo 271 konstatuojamojoje dalyje, ir, antra, kitų ginčijamame sprendime apkaltintų dukterinių bendrovių atveju
Komisija nurodė, jog yra papildomų įrodymų, patvirtinančių jų patronuojančių bendrovių lemiamos įtakos prezumpciją. Ieškovės
pažymi, kad, vadovaujantis teismų praktika, Komisijai tenkanti pareiga motyvuoti yra didesnė, kai sprendime įtvirtinamos reikšmingos
naujovės, palyginti su ankstesniais sprendimais (2001 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Silos
C‑228/99, Rink. p. I‑8401, 28 punktas; 2004 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarčių
FNSEA ir kt. prieš Komisiją
, T‑245/03, Rink. p. II‑271, 52 punktas ir
FNCBV prieš Komisiją
T‑217/03, Rink. p. II‑239, 66 punktas).
Komisija nepripažįsta pažeidusi jai tenkančią pareigą motyvuoti.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Komisijai tenkančios pareigos motyvuoti klausimu reikia priminti, kad, vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, pagal
EB 253 straipsnį įtvirtinti motyvai turi būti pritaikyti prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti
aktą priėmusios institucijos argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti, kodėl buvo priimta atitinkama
priemonė, ir jurisdikciją turintis teismas galėtų vykdyti savo kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant
į bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį bei į interesą gauti paaiškinimus, kurį sprendimo
adresatai arba kiti asmenys, su kuriais šis aktas tiesiogiai bei konkrečiai susijęs, gali turėti. Nurodant motyvus, nereikalaujama
tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvacija atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus,
turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei nagrinėjamąją sritį reglamentuojančių
teisės normų visumą (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Jau buvo nuspręsta, kad jei, kaip šioje byloje, taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais
ir kyla pažeidimo priskyrimo problema, jis turi būti pakankamai motyvuotas dėl kiekvieno adresato ir visų pirma tų, kurie,
remiantis šiuo sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 78 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389, 93 punktas). Todėl tam, kad ginčijamas sprendimas būtų pakankamai motyvuotas dėl ieškovių patronuojančių
bendrovių, jame pirmiausia turi būti pateikti pagrįsti motyvai, kuriais remiantis galima pateisinti pažeidimo priskyrimą šioms
bendrovėms (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
80 punktą).
Be to, tiek, kiek šis priskyrimas turi įtakos ieškovių situacijai, kiek jos ginčijo šį priskyrimą per administracinę procedūrą
ir kiek jos suinteresuotos ginčyti ginčijamą sprendimą šiuo klausimu, ieškovėms ir jų patronuojančioms bendrovėms turi būti
sudaryta galimybė žinoti Komisijos pozicijos pagrindus.
Tai reiškia, kad kai, kaip šioje byloje, Komisija pažeidimo priskyrimą grindžia lemiamos įtakos prezumpcija ir per administracinę
procedūrą suinteresuotosios bendrovės pateikė duomenų šiai prezumpcijai paneigti, sprendime turi būti pateikta pakankamai
motyvų, pagrindžiančių poziciją, kad šie duomenys negali paneigti minėtos prezumpcijos.
Šioje byloje atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovės, be kita ko, pažymėjo, kad visą pažeidimo laikotarpį
Arkema
buvo realiai savarankiška nustatydama savo verslo politiką. Patvirtindamos šį teiginį ieškovės iš esmės pateikė tuos pačius
argumentus, kokie buvo vertinti nagrinėjant antrąjį pagrindą.
Tačiau iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija atsakė į minėtus argumentus ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje
patvirtindama, jog „kiti argumentai [buvo] tik teiginiai, nepagrįsti pakankamais įrodymais, kad būtų galima paneigti
Total
ir
Elf Aquitaine
atsakomybės už jų dukterinės bendrovės
Atofina
padarytus veiksmus prezumpciją“. Taigi ieškovės klaidingai teigia, kad Komisija neatsakė į ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamosios
dalies c punkte išdėstytus jų argumentus, pagal kuriuos
Arkema
verslo politika ir veiksmai rinkoje buvo visiškai savarankiški.
Be to, reikia pripažinti, kad šios bylos aplinkybėmis toks ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintas teiginys
patenkina teismų praktikoje keliamus reikalavimus.
Iš tiesų Komisija paaiškino, kodėl ji nusprendė, kad ieškovių ir jų patronuojančių bendrovių pateiktų duomenų nepakako paneigti
lemiamos įtakos prezumpciją. Taigi ginčijamame sprendime ieškovėms buvo pateiktos reikiamos nuorodos, suteikiančios joms galimybę
ginti savo teises. Pirmiausia ieškovės galėjo ginčyti šio teiginio teisingumą nurodydamos, kad pagrindė savo tvirtinimus pakankamais
įrodymais arba ginčyti jo reikšmingumą, pažymėdamos, jog minėtai prezumpcijai paneigti šioje byloje užteko netgi nepagrįstų
nagrinėjamų teiginių. Šie motyvai tampa ypač akivaizdūs juos pritaikant atitinkamai atsakymo į pranešimą apie kaltinimus pastraipai,
kuri ieškovėms buvo žinoma ir kurioje nenurodoma į jokį šioje pastraipoje pateiktus teiginius patvirtinantį dokumentą (žr.
šio sprendimo 102 ir paskesnius punktus).
Be to, kaip Komisija teisingai nurodė, iš teismų praktikos matyti, kad nors pagal EB 253 straipsnį Komisija privalo motyvuoti
savo sprendimus nurodydama faktinius ir teisinius veiksnius, nuo kurių priklauso nagrinėjamos priemonės teisinis pagrindas,
ir argumentus, dėl kurių ji nusprendė priimti savo sprendimą, iš šios institucijos nėra reikalaujama aptarti visų per administracinę
procedūrą kiekvieno suinteresuotojo asmens nurodytų faktinių ir teisinių klausimų (1985 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Stichting Sigarettenindustrie ir kt. prieš Komisiją
, 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82, Rink. p. 3831, 88 punktas ir 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Atochem prieš Komisiją
, T‑3/89, Rink. p. II‑1177, 222 punktas). Todėl nors savo sprendime Komisija turi nurodyti, kodėl nusprendė, kad pateiktų
duomenų nepakanka paneigti lemiamos įtakos prezumpcijai, tai nereiškia, jog ji kiekvienu atveju turi atskirai aptarti visus
suinteresuotųjų įmonių pateiktus duomenis. Kad įmonė galėtų veiksmingai ginti savo teises ir Bendrasis teismas vykdytų savo
kontrolę, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, gali užtekti bendro pobūdžio atsakymo, koks buvo pateiktas šioje byloje.
Tai, kad ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamojoje dalyje nepateikti visi
Arkema
argumentai, neturi lemiamos reikšmės.
Pirma, argumentas, jog patronuojančių bendrovių kontrolė apėmė tik pritarimą didžiausioms investicijoms ir buvo per daug bendro
pobūdžio, kad ja būtų apribotas
Arkema
savarankiškumas, ypač kainų nustatymo srityje, iš dalies sutampa su ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamosios dalies c punkte
nurodytu argumentu, jog „
Arkema
visiškai savarankiškai nustatė savo verslo politiką ir veiksmus rinkoje“, į kurį buvo atsakyta minėto sprendimo 272 konstatuojamojoje
dalyje. Be to, reikia pripažinti, kad ieškovių atsakymo 115 ir 117 punktuose, kuriuose pateikiamas šis argumentas, nenurodytas
joks jį patvirtinantis dokumentas. Taigi ieškovės galėjo suprasti, kad ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje pateikta
Komisijos išvada kartu atsakoma ir į šį argumentą.
Antra, dėl argumento, kad
Total
ir
Elf Aquitaine
vadovai niekuomet nebuvo įsitraukę į inkriminuojamus veiksmus, iš ieškovių atsakymo į pranešimą apie kaltinimus (visų pirma
žr. 91–105 punktus) matyti, jog minėto atsakymo 99–101 punktuose ieškovės pateikė šį argumentą ne lemiamos įtakos prezumpcijai
paneigti, bet patvirtinti, kad „
Elf Aquitaine
arba
Total
negalima apkaltinti tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvavus inkriminuojamuose veiksmuose“. Tačiau iš to, kas išdėstyta, matyti,
kad Komisija nesirėmė šiais duomenimis inkriminuodama ginčijamą pažeidimą ieškovių patronuojančioms bendrovėms. Todėl tai,
kad Komisija nepaminėjo šio argumento ginčijamame sprendime, niekaip negali būti pripažinta pareigos motyvuoti pažeidimu.
Kalbant apie faktinę aplinkybę, kad Komisija tiesiogiai neatsakė į ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamojoje dalyje pateiktą
argumentą, jog tai, kad
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, neįrodo realios kontrolės vykdymo, reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija neteigė, jog šių
duomenų pakako pagrįsti ginčijamo pažeidimo priskyrimą ieškovių patronuojančioms bendrovėms. Reikia pripažinti, kad ginčijamo
sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog „
Arkema
valdybos narius <...> skyrė
Elf Aquitaine
<...>“ ir ši aplinkybė bei kapitalo ryšys tarp minėtų bendrovių leidžia jai preziumuoti, kad
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką ir realiai kontroliavo savo dukterinės bendrovės
Arkema
veiksmus. Vis dėlto, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 68 ir 69 punktuose, iš ginčijamo sprendimo struktūros matyti, kad
šie duomenys buvo paminėti tik papildomai ir nelėmė ginčijamo pažeidimo priskyrimo ieškovių patronuojančioms bendrovėms. Todėl
tiesioginio atsakymo į šį argumentą nebuvimas neužkirto kelio ieškovėms suprasti nagrinėjamo priskyrimo pagrindų ir juos ginčyti
Bendrajame Teisme.
Be to, kalbant apie ginčijamo sprendimo 271 konstatuojamosios dalies tekstu paremtą argumentą, reikia pažymėti, kad Komisija
šiuo klausimu priėjo prie tokios išvados:
„Tai, kad ankstesnėje byloje Komisija pateikė savo sprendimą tik
Atofina,
savaime neužkerta jai kelio šioje byloje pateikti sprendimo ir
Atofina
, ir
Total/Elf Aquitaine
. Šios bylos aplinkybėmis Komisija turi diskreciją priskirti atsakomybę patronuojančiai bendrovei <...> ir tai, kad ankstesniame
sprendime ji šia galimybe nepasinaudojo, neįpareigoja jos to nedaryti šioje byloje“.
Reikia pripažinti, kad iš minėtos pastraipos negalima spręsti, kad, kaip teigia ieškovės, šioje byloje Komisija taikė naują
vertinimo būdą. Komisijos išvada tik siekiama atmesti ginčijamo sprendimo 268 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintą argumentą,
kad ankstesniame
Arkema
pateiktame sprendime šios bendrovės veiksmai nebuvo inkriminuoti jos patronuojančiai bendrovei (Sprendimas
Organiniai peroksidai
). Be to, reikia pažymėti, kad prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija jau taikė vien kapitalo ryšiu pagrįstą lemiamos
įtakos prezumpciją Sprendime
AMCA
, kuriame ji
Arkema
padarytą pažeidimą priskyrė
Elf Aquitaine
.
Bet kuriuo atveju teismų praktikoje, kuria remiasi ieškovės, reikalaujama tik kad Komisija tiksliai išdėstytų savo argumentus,
kai sprendimų priėmimo praktikoje nusprendžia priimti sprendimą, kuriame įtvirtinamos reikšmingos naujovės, palyginti su ankstesniais
sprendimais. Taigi tokiu atveju nepakanka pateikti sutrumpintų motyvų, be kita ko, nurodant į nusistovėjusią sprendimų praktiką
(šiuo klausimu žr. 131 punkte minėto Sprendimo
Silos
28 punktą). Tačiau, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, ginčijamame sprendime Komisija aiškiai atsakė į
Arkema
argumentus, kuriais siekiama įrodyti jos verslo politikos savarankiškumą.
Galiausiai tai, kad nagrinėdama kitų ginčijamame sprendime apkaltintų dukterinių bendrovių atvejus Komisija nurodė, jog yra
papildomų įrodymų, patvirtinančių jų patronuojančių bendrovių lemiamos įtakos prezumpciją, neturi jokios įtakos vertinant
ieškovių atveju pateiktų motyvų pakankamumą. Be to, kaip buvo nurodyta anksčiau (žr. šio sprendimo 68 ir 69 punktus), tokie
duomenys buvo pateikti tik papildomai.
Tai reiškia, kad šio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, paremtos gero administravimo principo pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad pagal teismų praktiką, vadovaudamasi gero administravimo principu Komisija turėjo kruopščiai ir bešališkai
išnagrinėti visus bylai reikšmingus duomenis. Ši pareiga yra ypač svarbi administracinėse procedūrose, kuriose institucijoms
suteikiama diskrecija, kad jos galėtų įgyvendinti savo funkcijas, kaip procedūrų konkurencijos srityje atveju.
Šioje byloje Komisija, remdamasi paprasta įtakos prezumpcija ir, kaip nurodyta anksčiau, nuspręsdama neatsakyti į šiai prezumpcijai
paneigti
Arkema
pateiktus argumentus (ypač aplinkybės, jog
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, nereikšmingumą ir
Arkema
verslo savarankiškumą), kruopščiai neišnagrinėjo reikšmingų bylos duomenų ir pažeidė gero administravimo principą.
Be to, ieškovės atmeta Komisijos argumentus, kad šis kaltinimas atkartoja kaltinimą dėl motyvų stokos. Jos pažymi, kad gero
administravimo principas skiriasi nuo pareigos motyvuoti ir juo siekiama skirtingų tikslų.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką Sąjungos teisės sistemos suteikiamų garantijų administracinėse procedūrose
laikymasis yra dar svarbesnis, kai Bendrijos institucijoms suteikiama diskrecija, kad jos galėtų atlikti savo funkcijas. Viena
iš šių garantijų yra kompetentingos institucijos pareiga kruopščiai ir bešališkai išnagrinėti visus reikšmingus bylos duomenis
(1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 14 punktas ir 1992 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
La Cinq prieš Komisiją
, T‑44/90, Rink. p. II‑1, 86 punktas). Ši pareiga kyla iš gero administravimo principo (šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 6 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 269 punktą).
Pagrįsdamos šį kaltinimą ieškovės teigia, kad Komisija rėmėsi paprasta ieškovėms jų patronuojančių bendrovių darytos lemiamos
įtakos prezumpcija ir neatsakė į šiai prezumpcijai paneigti
Arkema
pateiktus argumentus, ypač susijusius su aplinkybės, jog
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, nereikšmingumu ir
Arkema
verslo savarankiškumu.
Vis dėlto iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vadovavimasis minėta prezumpcija buvo visiškai teisėtas. Be to, kaip matyti iš
šio pagrindo pirmos dalies nagrinėjimo, įvertinus atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ir ginčijamo sprendimo atitinkamų pastraipų
tekstą, galima pripažinti, kad Komisija atsakė į reikšmingus ieškovių pateiktus argumentus ir ypač susijusius su
Arkema
verslo savarankiškumu (ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamosios dalies c punkte nurodytas argumentas, į kurį atsakyta šio
sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad vien dėl ginčijamame sprendime pateikiamų motyvų,
pagal kuriuos „kiti argumentai [buvo] tik teiginiai, nepagrįsti pakankamais įrodymais, kad būtų galima paneigti
Total
ir
Elf Aquitaine
atsakomybės už jų dukterinės bendrovės
Atofina
padarytus veiksmus prezumpciją“, lakoniškumo negalima pripažinti pareigos kruopščiai ir nešališkai išnagrinėti administracinėje
procedūroje reikšmingus duomenis pažeidimo. Be to, iš to, kas išdėstyta, matyti (žr. šio sprendimo 102 ir paskesnius punktus),
kad ginčijamo sprendimo 272 konstatuojamojoje dalyje nurodytas teiginys yra teisingas ir tai patvirtina, jog Komisijos atliktas
nagrinėjimas buvo kruopštus ir nešališkas.
Galiausiai kalbant apie argumentą, kad vien tai, jog
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, nepatvirtina realios kontrolės įgyvendinimo, pakanka pripažinti, kad ginčijamame sprendime Komisija nebandė
to paneigti. Iš tiesų tai, kad ieškovių patronuojančios bendrovės darė joms lemiamą įtaką, buvo pripažinta remiantis prezumpcija,
kuri administracinėje procedūroje nebuvo paneigta. Todėl reikia pripažinti, kad tai, jog
Elf Aquitaine
skyrė
Arkema
valdybos narius, šiuo atveju buvo paminėta tik papildomai. Tokiomis aplinkybėmis tai, kad Komisija konkrečiai neatsakė į šį
argumentą, nėra gero administravimo pareigos pažeidimas.
Be to, reikia pabrėžti, kad, išskyrus ginčijamo sprendimo tekstą, ieškovės nepateikė jokių kitų jų kaltinimą patvirtinančių
duomenų.
Todėl reikia atmesti šio pagrindo antrą dalį ir kartu visą trečiąjį pagrindą.

Dėl ketvirtojo pagrindo, paremto konkretaus poveikio rinkai kriterijaus nepaisymu nustatant 65 mln. eurų pradinį baudos dydį
Šalių argumentai
Šiame pagrinde ieškovės teigia, kad, nustatydama joms skirtą 65 mln. eurų pradinį baudos dydį, Komisija pažeidė gairių 1 skyriaus
A dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą konkretaus poveikio rinkai kriterijų.
Pirma, ieškovės nurodo, kad pradinis baudos dydis, t. y. 65 mln. eurų, yra per didelis, nes pažeidimas turėjo tik labai nedidelį
poveikį nagrinėjamų produktų rinkoms.
Šiuo klausimu jos teigia, kad, pirma, priešingai nei Komisija tvirtina ginčijamo sprendimo 329 konstatuojamojoje dalyje, pažeidimo
poveikį rinkai buvo galima išmatuoti. Todėl, vadovaudamasi teismų praktika ir gairėmis, ji turėjo į tai atsižvelgti nustatydama
pažeidimo sunkumą.
Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismų praktiką nustatydama konkretų pažeidimo poveikį rinkai Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją,
kuri įprastai būtų buvusi, jei nebūtų buvęs padarytas pažeidimas. Tam reikia žinoti konkurencinės situacijos vystymąsi atitinkamoje
rinkoje ir galėti jį palyginti su išorės rinkų duomenimis.
Atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovės pateikė Komisijai šiuo klausimu reikalingus duomenis, t. y. išsamią informaciją
apie trijų nagrinėjamų PMMA produktų kainų kaitą 1995–2003 m., įskaitant palyginimą su jų pirminių žaliavų kainos kaita. Be
to, pažeidimo poveikį taip pat buvo galima išmatuoti vadovaujantis informacija apie įvairių gamintojų rinkos dalių kaitą pažeidimo
laikotarpiu, kurią Komisija turėjo, kaip tai patvirtina pranešimo apie kaltinimus tekstas.
Antra, ieškovės teigia, kad jei Komisija būtų nusprendusi atlikti pažeidimo poveikio rinkai dydžio įvertinimą, ji būtų neišvengiamai
pripažinusi, jog toks poveikis buvo ribotas ir todėl būtų
Arkema
nustačiusi mažesnį nei 65 mln. eurų pradinį baudos dydį.
Šiuo klausimu ieškovės nurodo, kad pažeidimo konkretus poveikis tikrai buvo nedidelis, nes nagrinėjamų produktų kainų kaita
griežtai atitiko jų gamybai naudojamų pirminių žaliavų, dėl kurių nebuvo pripažintas joks pažeidimas, kainų kaitą, kaip tai
matyti iš
Arkema
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus priede pateiktų grafikų.
Be to, ginčijamame sprendime Komisija pati pripažino, kad pažeidimas turėjo tik labai mažą poveikį nagrinėjamoms rinkoms.
Ginčijamo sprendimo 104 konstatuojamojoje dalyje, kurioje apskritai apibūdinamas susitarimų įgyvendinimas, ji pripažino, kad
numatytus kainų padidinimus ne visuomet pavykdavo pasiekti. Be to, iš daugelio ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių,
atitinkamai skirtų trims nagrinėjamiems produktams, matyti, kad įvairiuose susitikimuose sutartų kainų padidinimų nepavyko
įgyvendinti arba jie turėjo labai ribotą poveikį.
Atsakydamos į Komisijos argumentus, ieškovės taip pat pažymi neginčijančios, kad net dalinis susitarimo įgyvendinimas galėtų
būti tokio susitarimo konkretaus poveikio rinkai įrodymas arba kad nagrinėjamas kartelis galėjo turėti tam tikrą poveikį PMMA
rinkai. Vis dėlto jos pažymi, kad šį poveikį buvo galima išmatuoti, ir jei Komisija būtų atlikusi tokio poveikio apimties
įvertinimą, ši institucija būtų neišvengiamai pripažinusi, kad jis buvo ribotas.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti ir gero administravimo principą, nes nusprendė, jog į pažeidimo
konkretų poveikį nereikia atsižvelgti nustatant pradinį baudos dydį.
Pirma, ieškovės pabrėžia, kad Komisija tik patvirtino, jog pažeidimo poveikio nebuvo galima išmatuoti, nepateikdama jokių
tokį teiginį pagrindžiančių duomenų, nepaisant per administracinę procedūrą
Arkema
pateiktų išsamių duomenų apie kainų kaitą.
Tačiau, ieškovių teigimu, Komisija turėjo įrodyti, ar pažeidimo poveikį buvo galima išmatuoti, ar ne, ypač kai, kaip šioje
byloje, administracinės procedūros šalys pateikė su pažeidimo poveikiu atitinkamoms rinkoms susijusius duomenis. Priešingu
atveju, norėdama išvengti būtinybės nustatant pradinį bylos dydį atsižvelgti į pažeidimo poveikį, Komisija turėtų tik pripažinti,
kad pažeidimo poveikio nebuvo galima išmatuoti.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija dar kartą pažeidė pareigą motyvuoti ir gero administravimo principą, nes neatsakė į
Arkema
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktus argumentus, kuriais siekiama įrodyti, jog pažeidimo poveikis atitinkamoms rinkoms
buvo ribotas.
Galiausiai ieškovės prašo Bendrojo Teismo panaikinti atitinkamas ginčijamo sprendimo nuostatas ir, įgyvendinant neribotą kompetenciją,
nustatyti mažesnį nei Komisijos nustatytas jų pradinį baudos dydį, atsižvelgiant į pažeidimo ribotą poveikį atitinkamoms rinkoms.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Vadovaujantis gairių 1 skyriaus A dalies pirmąja pastraipa, „vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką
rinkai, kur tai gali būti įvertinta, ir susijusios geografinės rinkos dydį“.
Šiame pagrinde ieškovės iš esmės teigia, kad, priešingai nei ginčijamame sprendime tvirtina Komisija, nagrinėjamo kartelio
poveikis rinkai galėjo būti išmatuotas. Ieškovių teigimu, jei Komisija būtų nusprendusi atlikti pažeidimo poveikio rinkai
įvertinimą, ji būtų neišvengiamai pripažinusi, kad toks poveikis buvo ribotas ir todėl būtų
Arkema
nustačiusi mažesnį nei 65 mln. eurų pradinį baudos dydį. Be to, ieškovės nurodo, kad nepagrįsdama teiginio, jog pažeidimo
poveikio nebuvo galima išmatuoti, ir neatsakiusi į atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Arkema
pateiktus argumentus, Komisija pažeidė pareigą motyvuoti ir gero administravimo principą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, pažeidimo sunkumą reikia nustatyti atsižvelgiant
į daugelį veiksnių, kaip antai konkrečias bylos aplinkybes, bylos sąlygas ir baudos atgrasantį poveikį, tačiau nėra nustatytas
privalomas arba baigtinis kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašas. Veiksniai, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant
pažeidimo sunkumą, yra kiekvienos įmonės veiksmai, kiekvienos įmonės vaidmuo derinant veiksmus, iš minėtų veiksmų šių įmonių
galėtas gauti pelnas, įmonių dydis, atitinkamų prekių vertė ir pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Bendrijos tikslams (žr.
2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 241 ir 242 punktus bei nurodytą teismo praktiką;
šiuo klausimu taip pat žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 96 punktą).
Iš to matyti, kad antikonkurencinių veiksmų pasekmės savaime nėra lemiamas kriterijus nustatant tinkamą baudos dydį. Su tam
tikro elgesio ketinimais susiję duomenys gali turėti daugiau reikšmės nei veiksniai, susiję su minėtomis pasekmėmis, visų
pirma tada, kai kalbama apie savo pobūdžiu sunkų pažeidimą (žr. 178 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
96 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad buvo ne kartą nuspręsta, jog už kartelius dėl paties jų pobūdžio skirtinos griežčiausios
baudos. Galimas konkretus poveikis rinkai, ypač klausimas, kokiu mastu konkurencijos ribojimas lėmė didesnę rinkos kainą nei
ta, kuri būtų nesant kartelio, nėra lemiamas kriterijus nustatant baudos dydį (2009 m. gegužės 6 d. Bendrojo Teismo sprendimo
KME Germany ir kt. prieš Komisiją
, T‑127/04, Rink. p. II‑1167, 64 punktas). Iš tikrųjų trys pažeidimo sunkumo įvertinimo aspektai atliekant bendrą vertinimą
turi nevienodą svorį. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip „labai sunkius“
(2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 91 punktas).
Taigi, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, iš gairių matyti, kad horizontalių kainų karteliai arba rinkų padalijimo karteliai
gali būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs pažeidimai remiantis tik pačiu pažeidimo pobūdžiu ir Komisija neprivalo įrodyti
konkretaus pažeidimo poveikio rinkai. Šiais atvejais konkretus pažeidimo poveikis yra tik vienas iš duomenų, kuris, jei jį
galima išmatuoti, galėtų leisti Komisijai nustatyti didesnį nei mažiausias numatytas 20 mln. eurų pradinį baudos dydį (žr.
178 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktą ir 122 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą). Taigi Teisingumo Teismas pabrėžė, kad pažeidimo konkretus poveikis rinkai yra papildomas veiksnys, į kurį Komisija
gali atsižvelgti apskaičiuodama baudą, jei manytų, kad to reikia (šiuo klausimu žr. 178 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
82 punktą).
Be to, buvo nuspręsta, kad tai, jog Komisija gairėse patikslino pažeidimo sunkumo įvertinimo metodą, nekliudo jai išsamiai
įvertinti šio kriterijaus apskritai, remiantis visomis svarbiomis aplinkybėmis, įskaitant tuos duomenis, kurie gairėse nebuvo
tiesiogiai minimi (122 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
237 punktas).
Atsižvelgiant į šią teismų praktiką, ieškovių pateiktais argumentais negalima paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo tiek,
kiek jis susijęs su pradinio baudos dydžio nustatymu.
Iš tiesų, pirma, iš minėtos teismų praktikos matyti, kad net darant prielaidą, jog, kaip teigia ieškovės, ginčijamo pažeidimo
poveikis kainų kaitai buvo ribotas, jo pripažinimas labai sunkiu vis tiek buvo teisingas, atsižvelgiant į jo pobūdį ir geografinę
apimtį (t. y. EEE teritoriją). Be to, reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintoje išvadoje
dėl pažeidimo sunkumo Komisija pripažino pažeidimą labai sunkiu, „atsižvelgdama į [jo] pobūdį <...> ir faktinę aplinkybę,
kad jis apėmė visą EEE teritoriją“. Taigi konkretaus poveikio rinkai kriterijus neturėjo jokios įtakos pažeidimo kvalifikavimui.
Antra, iš ginčijamo sprendimo negalima spręsti, kad jei Komisija būtų nusprendusi, jog nagrinėjamo kartelio poveikis rinkai
buvo ribotas, ji būtų nustačiusi mažesnį nei 65 mln. eurų
Arkema
pradinį baudos dydį.
Šiuo klausimu, nors Komisija patvirtino, kad, atsižvelgiant į susitarimų ir veiksmų dėl kainų įgyvendinimą, nagrinėjamas kartelis
turėjo poveikį rinkai (ginčijamo sprendimo 321 ir 329 konstatuojamosios dalys), vis dėlto ji pažymėjo, kad „šioje procedūroje
nebuvo įmanoma išmatuoti [pažeidimo] konkretaus poveikio rinkai <...> ir todėl Komisija [nesirėmė] vien konkrečiu poveikiu,
vadovaudamasi gairėmis, pagal kurias į konkretų poveikį rinkai reikia atsižvelgti, kai jį galima išmatuoti“ (321 konstatuojamoji
dalis) ir kad „[nagrinėjamo kartelio įtakos rinkai nebuvo] galima tiksliai išmatuoti“. Be to, kaip buvo nurodyta anksčiau,
ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintoje Komisijos išvadoje dėl pažeidimo sunkumo konkretaus poveikio
rinkai kriterijus neminimas.
Taigi reikia pripažinti, kad į šiuos duomenis nebuvo atsižvelgta apskaičiuojant baudą.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovės neteigia, jog, vadovaudamasi turimais duomenimis, Komisija turėjo pripažinti, kad nagrinėjamas
kartelis neturėjo poveikio rinkai. Jos pripažįsta, kad pažeidimas galėjo turėti tam tikrą poveikį rinkai, tačiau nurodo, jog
šis poveikis buvo ribotas (žr. šio sprendimo 169 punktą). Tačiau net darant prielaidą, kad apskaičiuodama baudą Komisija atsižvelgė
į savo išvadą, jog kartelis turėjo poveikį rinkai, nėra požymių, kad ši institucija nepagrįstai pervertino šio poveikio įtaką.
Taip pat negalima teigti, kad ieškovėms nustatytas pradinis baudos dydis būtinai buvo pagrįstas nagrinėjamo kartelio žymaus
poveikio rinkai įvertinimu, nes jis yra daug didesnis nei gairėse nustatytas minimalus dydis už labai sunkius pažeidimus (t. y.
20 mln. eurų). Iš tiesų, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, pažeidimo konkretus poveikis yra tik vienas duomenų, dėl kurių
Komisija galėtų taikyti didesnį nei minėtas minimalus pradinį baudos dydį.
Šioje byloje pradinis baudos dydis pirmiausia pagrįstas pažeidimo pobūdžiu, nustatytu įvertinus pagrindines ginčijamo sprendimo
4.2 skyriuje išdėstytas savybes (žr. ginčijamo sprendimo 320 konstatuojamąją dalį), nagrinėjamos geografinės rinkos, t. y.
EEE teritorijos, dydį (žr. ginčijamo sprendimo 330 konstatuojamąją dalį) ir skirtingo požiūrio į šias įmones taikymą, siekiant
atsižvelgti į jų faktinę ekonominę galimybę padaryti pastebimos žalos konkurencijai, įvertintą pagal PMMA produktų, dėl kurių
jos dalyvavo nagrinėjamame kartelyje, pardavimo apyvartas (žr. ginčijamo sprendimo 332–334 konstatuojamąsias dalis). Dėl paskutinio
klausimo Komisija taip pat paminėjo visos PMMA produktų rinkos dydį 2000 ir 2002 m., išreikštą kiekiu ir verte (žr. ginčijamo
sprendimo 333 konstatuojamąją dalį).
Tačiau šiame pagrinde ieškovės nurodo per didelį pradinį baudos dydį tik tiek, kiek jis susijęs su konkretaus poveikio rinkai
kriterijumi. Todėl iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šie argumentai yra nereikšmingi ieškovėms taikytam pradiniam baudos dydžiui
ginčyti.
Iš to taip pat matyti, kad aplinkybė, jog ginčijamo sprendimo tekste nepakankamai pagrindžiami motyvai, dėl kurių Komisija
nusprendė, kad remiantis jos turima informacija buvo neįmanoma išmatuoti ginčijamo pažeidimo konkretaus poveikio rinkai, yra
nereikšminga. Iš tiesų ši aplinkybė neturi jokios įtakos pažeidimo pripažinimui labai sunkiu arba ieškovėms nustatytam pradiniam
baudos dydžiui.
Be to, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad argumentai dėl nagrinėjamo kartelio riboto poveikio rinkai negali pateisinti baudos
sumažinimo Bendrajam Teismui vykdant savo neribotą jurisdikciją.
Todėl reikia atmesti šį pagrindą ir šiuo klausimu ieškovių pateiktą prašymą sumažinti baudą.

Dėl penktojo pagrindo, paremto teisės ir faktinėmis klaidomis padidinant pradinį baudos dydį siekiant atgrasančio poveikio
Šiuo pagrindu ieškovės ginčija pradinio baudos dydžio padidinimą siekiant atgrasančio poveikio ir prašo Bendrojo teismo panaikinti
ginčijamą sprendimą šiuo klausimu arba žymiai sumažinti šiuo pagrindu taikytą baudos padidinimą.
Šis ieškinio pagrindas padalytas į tris dalis. Be to, posėdyje ieškovės pateikė papildomą kaltinimą, kuriuo siekiama ginčyti
nagrinėjamą padidinimą.
Dėl pirmos dalies, paremtos tuo, kad Komisija nepagrįstai padidino pradinį baudos dydį siekdama atgrasančio poveikio, remdamasi
Total
apyvarta, nors pažeidimas nebuvo priskirtas šiai bendrovei
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad taikydama 3 dauginimo koeficientą siekiant atgrasančio poveikio, remdamasi
Total
apyvarta, nors pažeidimas nebuvo priskirtas šiai bendrovei, Komisija padarė teisės klaidą. Jų manymu, galimą baudos padidinimą
siekiant atgrasančio poveikio, darant prielaidą, kad jis buvo reikalingas, buvo galima grįsti tik
Arkema
dydžiu ir ištekliais.
Tačiau Komisija tiesiogiai pripažino, kad tokiu atveju 3 dauginimo koeficientas būtų per didelis. Iš tiesų ieškovės teigia,
kad, nustatydama
Arkema
individualiai skirtos baudos dalį dėl pakartotinio pažeidimo, Komisija pažymėjo, kad būtų taikiusi „1,25 dauginimo koeficientą“,
jei
Arkema
būtų buvusi vienintelė ginčijamo sprendimo adresatė (ginčijamo sprendimo išnaša Nr. 250).
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pakanka pripažinti, kad ši nagrinėjamo pagrindo dalis yra visiškai paremta prielaida, jog ginčijamas pažeidimas negali būti
priskirtas
Arkema
patronuojančioms bendrovėms. Tačiau iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ši prielaida yra klaidinga.
Todėl šio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, paremtos proporcingumo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad net darant prielaidą, kad pažeidimą galima priskirti
Total
(arba
Elf Aquitaine
), Komisija pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus, kai atsižvelgė į
Total
apyvartą, kad padidintų
Arkema
baudos dydį siekiant atgrasančio poveikio.
Iš tiesų, ieškovių teigimu, net darant prielaidą, kad lemiamos įtakos prezumpcijos gali užtekti norint priskirti pažeidimą
jų patronuojančioms bendrovėms, šios prezumpcijos nepakanka norint taikyti padidinimą siekiant atgrasančio poveikio, remiantis
tokių patronuojančių bendrovių apyvarta. Jos teigia, kad atgrasantį baudos poveikį reikia įvertinti atsižvelgiant į aplinkybes,
galinčias paveikti pažeidėjo veiksmus rinkoje ir ypač į atitinkamoje rinkoje pažeidimą padariusiai dukterinei bendrovei disponuoti
skirtų išteklių mastą. Ieškovių manymu, norint padidinimą siekiant atgrasančio poveikio apskaičiuoti remiantis visos grupės
apyvarta, be dalyvavimo grupėje, turi būti pateikta papildomų duomenų, įrodančių, kad dukterinė bendrovė darydama pažeidimą
iš tiesų naudojo grupės išteklius, nes patronuojančios bendrovės vadovai dalyvavo darant pažeidimą ir (arba) patronuojanti
bendrovė realiai kontroliavo savo dukterinę bendrovę. Kitaip atsižvelgimas į patronuojančios bendrovės apyvartą prilygtų neproporcingam
ir diskriminuojančiam atgrasančio poveikio sampratos taikymui.
Be to, ieškovės teigia, kad savo praktikoje Komisija pati nusprendė, kad patronuojančios bendrovės dalyvavimas dukterinei
bendrovei darant pažeidimą ir grupės išteklių naudojimas darant pažeidimą yra reikšmingi kriterijai atgrasančio poveikio taikymui
(1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimas 1999/60/EB, susijęs su EB 85 straipsnio taikymo procedūra (IV/35.691/E-4 – Izoliuoti
vamzdžiai) (toliau – Sprendimas
Izoliuoti vamzdžiai
).
Komisija ginčija šį argumentą.
Be kita ko, ji nurodo, kad atsižvelgiant į tai, jog įmonės, kuri turi būti pripažįstama atsakinga už pažeidimą, ribos yra
pakankamai teisiškai apibrėžtos, poreikis taikyti arba netaikyti dauginimo koeficientą ir, prireikus, nustatyti tinkamą šio
koeficiento dydį priklauso nuo bendrų šios įmonės išteklių. Tokius išteklius tinkamai atspindi įmonės bendra apyvarta, pasiekta
metais anksčiau, nei buvo priimtas sprendimas, kuriuo skiriama sankcija, ir negalima atsižvelgti į nė vieną iš ieškovių pateiktų
argumentų.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 337 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog labai sunkių pažeidimų kategorijoje
galimų skirti baudų ribos taip pat suteikia galimybę nustatyti tokio dydžio baudą, kad ji užtikrintų pakankamą atgrasantį
poveikį, „atsižvelgiant į kiekvienos įmonės dydį ir ekonominę galią“. Vertindama įmonės, kuriai priklausė ieškovės, dydį ir
ekonominę galią, Komisija atsižvelgė į
Total
bendrą apyvartą 2005 m., t. y. paskutiniais finansiniais metais prieš metus, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas (143 168 mlrd.
eurų), ir nusprendė
Arkema
skirtai baudai taikyti 3 dauginimo koeficientą (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 338 ir 349 konstatuojamąsias dalis).
Šioje penktojo pagrindo dalyje ieškovės ginčija tokį veikimo būdą iš esmės tvirtindamos, kad norint skaičiuoti padidinimą
siekiant atgrasančio poveikio remiantis grupės lygiu pasiekta apyvarta, be priklausomybės bendrovių grupei, reikia pateikti
papildomų duomenų, galinčių įrodyti, kad dukterinė bendrovė iš tiesų naudojo grupės išteklius. Todėl šiuo atveju, norint priskirti
atsakomybę patronuojančioms bendrovėms, nepakanka remtis nepaneigta šių bendrovių lemiamos įtakos jų dukterinei bendrovei
prezumpcija.
Tokiems argumentams pritarti negalima.
Pirmiausia reikia priminti, kad atgrasymo sąvoka yra vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudą.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką už EB 81 straipsnio pažeidimus paskirtų baudų, numatytų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje, tikslas – nubausti už neteisėtus atitinkamų įmonių veiksmus ir atgrasyti šias įmones bei kitus ūkio subjektus nuo
Sąjungos konkurencijos teisės taisyklių pažeidimo ateityje. Todėl apskaičiuodama baudą Komisija gali, be kita ko, atsižvelgti
į atitinkamos įmonės dydį bei ekonominę galią (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 16 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pripažino, kad įmonės bendra apyvarta, nors ir apytiksliai bei nepakankamai, rodo įmonės
dydį ir ekonominę galią (žr. 178 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
243 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Kaip jau buvo nuspręsta, Komisija, nustatydama baudos dydį, užtikrinantį pakankamai
atgrasantį baudos pobūdį, turi teisę atsižvelgti į atitinkamos įmonės bendrą apyvartą (210 punkte minėto Teisingumo Teismo
sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
15–18 punktas; 2008 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
, C‑266/06 P, 120 punktas ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 96 punktas).
Šiuo atveju reikia priminti, kad, kaip nurodyta ginčijame sprendime,
Total
ir
Elf Aquitaine
su ieškovėmis sudarė vieną įmonę, kuri padarė ginčijamą pažeidimą. Tokiomis aplinkybėmis ieškovių argumentais reikalaujama,
kad apskaičiuojant pakankamai atgrasantį baudos dydį būtų atsižvelgta ne į šios įmonės dydį ir ekonominę galią, kurią atspindi
jos bendra apyvarta, bet į dalį jos išteklių, t. y. „suteiktų naudoti atitinkamoje rinkoje pažeidimą padariusiai dukterinei
bendrovei“. Vis dėlto reikia pripažinti, kad šis teiginys yra nesuderinamas su Komisijos siekiamu atgrasymo tikslu.
Iš tiesų, kaip jau yra nusprendęs Bendrasis Teismas, dėl būtinybės užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, kai tam
nereikia padidinti bendro baudos dydžio vykdant konkurencijos politiką, reikia koreguoti baudos dydį atsižvelgiant į siekiamą
poveikį įmonei, kuriai skirta ši bauda, ir, vadovaujantis iš būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą ir proporcingumo principo
laikymąsi kylančiais reikalavimais, užtikrinti, kad būtų skiriama nei per maža, nei per didelė bauda, pirmiausia atsižvelgiant
į atitinkamos įmonės finansinę galią (2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 283 punktas ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 379 punktas). Todėl, be kita ko, suinteresuotosios įmonės galimybė lengviau sutelkti reikalingas
lėšas baudai sumokėti gali pateisinti dauginimo koeficiento taikymą, atsižvelgiant į būtinybę, kad bauda būtų pakankamai atgrasanti
(šiuo klausimu žr. 210 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
18 punktą; minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
284 punktą ir minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
379 punktą).
Tai reiškia, jog negalime reikalauti iš Komisijos nustatyti papildomo įmonės išteklių naudojimo ir jos padaryto pažeidimo
ryšio tam, kad į šiuos išteklius būtų galima atsižvelgti nustatant pakankamai atgrasantį baudos dydį, nes šiuo atveju svarbiausias
yra pačios įmonės pažeidėjos dydis ir ekonominė galia.
Galiausiai nuorodos į Sprendimą
Izoliuoti vamzdžiai
klausimu pakanka priminti, kad ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nėra baudų konkurencijos srityje teisinis
pagrindas (žr. 2009 m. gegužės 6 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Wieland-Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 85 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Todėl šio sprendimo turiniu paremti argumentai yra nereikšmingi.
Todėl reikia atmesti šio pagrindo antrą dalį.
Dėl trečios dalies, paremtos tuo, kad šioje byloje nereikia remtis atgrasančiu baudos poveikiu
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad, vadovaujantis gairėmis, baudos dydis turi būti pakankamai atgrasantis ir todėl Komisija gali padidinti
baudą, jei ji nepasiekia šio lygio. Ieškovių manymu, sprendimas dėl būtinybės šiuo pagrindu padidinti baudą gali būti priimtas
tik apskaičiavus galutinį baudos dydį, prireikus atsižvelgiant į ankstesnes įmonei skirtas baudas. Jos pažymi, kad baudos
padidinimas siekiant atgrasančio poveikio
ab initio
ir
in abstracto
, neatsižvelgiant į kaltinamajai įmonei būdingas faktines aplinkybes ir ypač atitinkamos įmonės anksčiau sumokėtas baudas,
prieštarauja gairėms.
Šiuo klausimu ieškovės nurodo, kad per mažesnį nei trejų metų laikotarpį
Arkema
viena po kitos buvo skirtos baudos, kurių bendras dydis apie 180 mln. eurų, už dalyvavimą karteliuose, veikusiuose bent iš
dalies tuo pačiu metu kaip ir veiksmai, už kuriuos skirta sankcija ginčijamu sprendimu. Šias baudas skyrė Komisija sprendimuose
Organiniai peroksidai
ir
AMCA
bei 2006 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendime C (2006) 1766 dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
(Byla Nr. COMP/F/C.38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – Sprendimas
Vandenilio peroksidas ir perboratas
). Visuose trijuose sprendimuose Komisija taikė
Arkema
baudos padidinimą siekiant atgrasančio poveikio, vis labiau didindama taikytiną dauginimo koeficientą.
Ieškovių nuomone, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, jog už tuo pačiu laiku kaip nagrinėjamas kartelis vykusias faktines aplinkybes
skirtos ankstesnės baudos buvo pakankamai atgrasančios, kad
Arkema
nebedarytų naujų pažeidimų ateityje ir todėl nereikėjo taikyti papildomo baudos padidinimo siekiant atgrasančio poveikio.
Be to, jos teigia, kad tai, jog
Arkema
pradėjo konkurencijos teisės laikymosi programą netrukus po to, kai
Elf
buvo perimta
Total Fina
, patvirtina, kad ji jau buvo pakankamai atgrasyta daryti naujus pažeidimus.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad Komisija nustatydama baudos dydį turi diskreciją, kad skatintų įmones laikytis konkurencijos
taisyklių (žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, T‑68/04, Rink. p. II‑2511, 49 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Pirma, reikia atmesti argumentą, kad Komisija šioje byloje
ab initio
padidino baudą siekdama atgrasančio poveikio, nors, ieškovių teigimu, būtinybę padidinti baudą siekiant atgrasančio poveikio
galima patvirtinti tik apskaičiavus galutinį baudos dydį.
Iš tiesų, kaip jau buvo nuspręsta, reikalavimas užtikrinti atgrasantį poveikį yra bendrasis reikalavimas, kuriuo Komisija
turi visada vadovautis apskaičiuodama baudą, tačiau tai nebūtinai reiškia, kad turi būti atskiras šio skaičiavimo etapas,
skirtas visoms aplinkybėms, turinčioms reikšmės siekiant šio tikslo, įvertinti (žr. 180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
131 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Todėl ieškovės negali teigti, kad Komisija galėjo nustatyti atgrasantį poveikį tik
apskaičiavusi galutinį baudos dydį.
Be to, reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo 337–350 konstatuojamosiose dalyse Komisija vertindama pažeidimo sunkumą
padidino pradinį baudos dydį tik siekdama užtikrinti „pakankamą atgrasantį poveikį, atsižvelgiant į kiekvienos įmonės dydį
ir ekonominę galią“ (ginčijamo sprendimo 337 konstatuojamoji dalis). Šis baudos apskaičiavimo etapas pagrįstas būtinybe pritaikyti
pradinį baudos dydį, kad bauda būtų pakankamai atgrasanti, įvertinus bendrus įmonės išteklius ir jos galimybes sutelkti reikalingas
lėšas baudai sumokėti. Vis dėlto šio etapo negalima prilyginti paties baudos atgrasančio poveikio įvertinimui
ab initio
, kaip teigia ieškovės. Kaip matyti iš ankstesnio punkto, minėtu veiksniu Komisija turi visada vadovautis apskaičiuodama baudą.
Antra, taip pat reikia atmesti argumentą, kad Komisija
in abstracto
padidino baudą siekiant atgrasančio poveikio, neatsižvelgdama į įmonei pažeidėjai būdingas faktines aplinkybes.
Šio argumento nepatvirtina faktinės aplinkybės. Iš tiesų atsižvelgimas į įmonės, kuriai priklausė ieškovės, dydį ginčijamo
sprendimo 337–350 konstatuojamosiose dalyse ir tuo paremtas pradinio baudos dydžio padidinimas būtent ir yra duomenys, skirti
pritaikyti baudą atsižvelgiant į minėtai įmonei būdingas aplinkybes (šiuo klausimu žr. 213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
362 punktą).
Trečia, reikia išnagrinėti argumentą, kad Komisija turėjo atsižvelgti į anksčiau
Arkema
sumokėtas baudas, nes turėjo pripažinti, jog trys už tuo pačiu metu vykusias faktines aplinkybes ankstesnės šiai įmonei skirtos
baudos buvo pakankamai atgrasančios, kad būtų išvengta naujų
Arkema
pažeidimų ateityje, ir todėl buvo netikslinga taikyti papildomą baudos padidinimą siekiant atgrasančio poveikio.
Pirmiausia reikia priminti, kad Komisija galėjo teisėtai skirti
Arkema
keturias atskiras baudas, kiekvienu atveju laikydamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytų ribų, jei ši
įmonė padarė keturis atskirus EB 81 straipsnio nuostatų pažeidimus (šiuo klausimu žr. 180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
56 punktą). Kiekviena šių baudų turi remtis pažeidimo, už kurį ji skiriama, trukmės ir sunkumo įvertinimu.
Tačiau reikia pripažinti, kad baudos skyrimas
Arkema
už įvairius su kitais produktais susijusius konkurencijos pažeidimus nekeičia šioje byloje padaryto pažeidimo fakto (šiuo
klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 52 punktą). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ieškovių siūlomas sprendimas užkirstų
kelią Komisijai nustatyti atitinkamą baudą, atsižvelgiant į visus reikšmingus duomenis, pagal kuriuos galima įvertinti pažeidimo
sunkumą, ir ypač būtinybę užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos dydį, įvertinant atitinkamos įmonės dydį ir ekonominę galią.
Be to, ieškovių siūlomas sprendimas prieštarauja baudų politikos srityje Komisijos siekiamam atgrasymo tikslui. Kaip ši institucija
teisingai pažymėjo, toks sprendimas lemtų paradoksalią padėtį, kai plečiančios savo dalyvavimą įvairiuose karteliuose įmonės
ribiniai kaštai su kiekviena skiriama sankcija nuosekliai mažėtų.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovių argumentai paremti prielaida, jog Komisija turėjo nustatyti baudos dydį atsižvelgdama
į tikimybę, kad
Arkema
padarys naujų pažeidimų ateityje, ir šią tikimybę Komisija turėjo įvertinti atsižvelgdama į per tam tikrą laiką minėtai įmonei
skirtų baudų bendrą dydį. Tačiau tokia prielaida yra nesuderinama su atgrasymo sąvoka konkurencijos teisėje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal teismų praktiką Komisijos teisė skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl neatsargumo
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai
Sąjungos teisėje pavestą priežiūros funkciją. Ši funkcija apima ne tik užduotį nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už
juos sankcijas, bet ir pareigą vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti Sutartyje įtvirtintus principus konkurencijos
teisėje ir atitinkamai reguliuoti įmonių veiksmus (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 105 punktas ir 222 punkte minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
53 punktas).
Už EB 81 straipsnio pažeidimus paskirtų baudų, numatytų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, tikslas – nubausti už
neteisėtus veiksmus atitinkamas įmones ir atgrasyti šias įmones bei kitus ūkio subjektus nuo Sąjungos konkurencijos teisės
taisyklių pažeidimo ateityje (210 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
16 punktas). Todėl atgrasymo veiksnys įvertinamas atsižvelgiant į įvairius duomenis, o ne vien į ypatingą atitinkamos įmonės
situaciją (210 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
23 punktas ir 2009 m. balandžio 30 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
, T‑13/03, Rink. p. II‑947, 71 punktas). Vertindama būtinybę didinti baudas siekiant užtikrinti atgrasantį jų poveikį Komisija
taip pat neprivalo vertinti tikimybės, kad aptariamos įmonės pakartos pažeidimą (minėto Sprendimo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
72 punktas).
Todėl šiame baudos apskaičiavimo etape pradinis baudos dydis padidinamas atsižvelgiant į objektyvius duomenis, kaip antai
atitinkamos įmonės dydį arba ekonominę galią, o ne subjektyvius duomenis, susijusius su galimybės padaryti naują pažeidimą
ateityje įvertinimu. Tai reiškia, kad tai, jog ieškovių nurodytuose ankstesniuose sprendimuose Komisija joms jau padidino
baudas siekdama atgrasančio poveikio ir vis labiau didino taikytinus dauginimo koeficientus, yra nereikšminga.
Galiausiai reikia atmesti ir argumentą, kad tai, jog
Arkema
pradėjo konkurencijos teisės laikymosi programą, reiškia, jog ji jau buvo pakankamai atgrasyta daryti naujus pažeidimus, nes
sprendžiant baudos padidinimo klausimą ši aplinkybė yra nereikšminga, kai vertinamas atitinkamos įmonės dydis ir ekonominė
galia. Bet kuriuo atveju jau buvo nuspręsta, kad vien tai, jog įmonė pradėjo taikyti konkurencijos taisyklių laikymosi programą,
nėra svari ir tikra garantija, kad ateityje šių taisyklių bus laikomasi, todėl tokia programa negali priversti Komisijos sumažinti
baudą dėl to, kad bent jau iš dalies buvo įgyvendintas šios institucijos siektas prevencinis tikslas (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
361 punktas; taip pat žr. 230 punkte minėto Sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
52 punktą).
Todėl šio pagrindo trečią dalį reikia atmesti.
Dėl posėdyje pateikto kaltinimo, paremto tuo, kad ginčijamo sprendimo priėmimo momentu ieškovių nebekontroliavo
Total
ir
Elf Aquitaine
–       Šalių argumentai
Posėdyje ieškovės nurodė, kad bet kuriuo atveju Komisija negalėjo padidinti joms skirtos baudos siekiant atgrasančio poveikio,
siekdama atsižvelgti į
Total
grupės dydį, nes priimant ginčijamą sprendimą
Arkema
nebebuvo kontroliuojama šios grupės. Tačiau iš naujų duomenų, kuriuos Komisija pateikė pasibaigus rašytinei procedūrai, galima
spręsti, kad tokia kontrolė priimant ginčijamą sprendimą buvo būtina sąlyga
Arkema
taikyti padidinimą dėl atgrasymo, atsižvelgiant į
Total
grupės dydį.
Šie nauji duomenys matyti iš Komisijos atsakymo į Bendrojo Teismo klausimus, pateiktus vykdant proceso organizavimo priemones
byloje T‑206/06, susijusioje su ieškovių patronuojančių bendrovių pateiktu prašymu dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Komisija
šiame atsakyme paaiškino paskutiniuose sprendimuose (2008 m. birželio 11 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį
ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla COMP/38695 – Natrio chloratas) (toliau – Sprendimas
Natrio chloratas
) ir 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla
COMP/38.589 – Šilumos stabilizatoriai) (toliau – Sprendimas
Šilumos stabilizatoriai
)) netaikiusi
Arkema
dauginimo koeficiento dėl atgrasymo, nes priimant šiuos sprendimus
Arkema
nebebuvo
Total
grupės dalis.
Ieškovės pažymi, kad
Arkema
akcijomis biržoje pradėta prekiauti 2006 m. gegužės 18 d. ir nuo tos dienos, t. y. likus beveik dviem savaitėms iki ginčijamo
sprendimo priėmimo,
Total
nebekontroliavo
Arkema.
Į Komisijos argumentus, kad tai yra pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnį nepriimtinas naujas pagrindas,
ieškovės atsako, jog jų argumentai paremti duomenimis, kurie tapo žinomi pasibaigus rašytinei proceso daliai, t. y. iš Komisijos
atsakymo į Bendrojo Teismo klausimus byloje T‑206/06 ir sprendimų
Natrio chloridas
bei
Šilumos stabilizatoriai
. Bet kuriuo atveju ieškovės prašo Bendrojo Teismo savo iniciatyva išnagrinėti galimą ginčijamo sprendimo motyvų stoką, nes
Komisija nenurodo, kodėl reikėjo padidinti ieškovėms skirtą baudą siekiant atgrasančio poveikio, atsižvelgiant į
Total
grupės dydį, nors priimant ginčijamą sprendimą
Arkema
nebepriklausė šiai grupei.
Galiausiai, atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimą, ieškovės pripažino, kad šioje byloje jos tiksliai nepranešė Komisijai
apie tai, kad nuo 2006 m. gegužės 18 d. jų nebekontroliavo
Total
ir
Elf Aquitaine
. Vis dėlto jos teigė, kad per administracinę procedūrą Komisija buvo informuota apie prekybos akcijomis biržoje pradžią,
įgyvendintą vadovaujantis iš anksto nustatytu grafiku. Be to, jos nurodo, kad atsiliepimo į ieškinį priede Komisija pateikė
su minėta prekybos akcijomis biržoje pradžia susijusį prospektą, todėl ji negali teigti nebuvusi apie tai informuota.
Komisija nurodo, kad kaltinimas, paremtas tuo, jog priimant ginčijamą sprendimą
Arkema
nebepriklausė
Total
grupei, yra naujas ir jį reikia atmesti kaip nepriimtiną pagal Procedūros reglamento 48 straipsnį. Jos manymu, ieškovės negali
teigti, kad šis kaltinimas yra pagrįstas naujais duomenimis, būtent dėl to, jog
Arkema
akcijomis biržoje pradėta prekiauti prieš priimant ginčijamą sprendimą ir todėl šį kaltinimą buvo galima pateikti ieškinyje.
Bet kuriuo atveju Komisija teigia, kad šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą. Ši institucija pripažįsta, kad kai ji
atsižvelgia į bendrus įmonės išteklius, norint tinkamai pasiekti tikslą atgrasyti, jie turi būti įvertinti baudos paskyrimo
momentu (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
285 punktas). Vis dėlto, vadovaujantis teismų praktika ir gairėmis, nustatydama baudos dydį Komisija taip pat gali atsižvelgti
į tai, jog didelės įmonės dažniausiai turi teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrą, kurios suteikia jai galimybę lengviau
atpažinti pažeidimus savo veikloje ir suvokti iš to kylančias pasekmes konkurencijos teisės požiūriu. Tačiau šios aplinkybės
yra vertinamos pažeidimo padarymo momentu (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
289 ir 290 punktas). Be kita ko, ekonominį vienetą sudarančios bendrovių grupės atveju dukterinės bendrovės pasinaudoja tuo,
kad jų patronuojanti bendrovė turi minėtų išteklių.
Pripažindama, kad teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūros kriterijus ginčijamame sprendime tiesiogiai neminimas,
Komisija tikina, kad jis įtvirtintas gairėse. Todėl ji tikrai taikė šį kriterijų ginčijamame sprendime. Bet kuriuo atveju
Komisija teigia, kad blogiausiu atveju tai galėtų būti motyvų šiuo klausimu stoka, kurią Bendrasis Teismas gali ištaisyti
savo iniciatyva, prieidamas prie tokios pat išvados dėl baudos dydžio.
Galiausiai ieškovių nurodytų sprendimų
Natrio chloridas
ir
Šilumos stabilizatoriai
klausimu Komisija pažymi, kad juose taikomos Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo
gairės (OL C 210, p. 2, toliau – naujos gairės), kuriose nebenurodomas teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūros kriterijus.
Tai paaiškina skirtingą požiūrį vėlesniuose sprendimuose.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikia priminti, kad ieškinyje ieškovės pateikė anksčiau nagrinėtą iš trijų dalių sudarytą pagrindą, paremtą teisės
ir fakto klaida, susijusia su pradinio baudos dydžio padidinimu siekiant atgrasančio poveikio. Be to, jos nurodė faktinę aplinkybę,
kad 2006 m. gegužės 18 d. pradėjus prekiauti
Arkema
akcijomis biržoje, ji tapo visiškai nepriklausoma nuo
Total
grupės, nes ši grupė daugiau nebekontroliavo jos kapitalo. Vis dėlto ieškovių rašytinėse pastabose nebuvo tiesiogiai pateikti
argumentai, skirti ginčyti pradinio baudos dydžio padidinimą siekiant atgrasančio poveikio būtent dėl to, kad priimant ginčijamą
sprendimą ieškovės nebebuvo kontroliuojamos
Total
grupės. Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija, tai reiškia, kad šie argumentai yra pagrįsti ankstesnėmis nei ieškinys
faktinėmis aplinkybėmis ir todėl galėjo būti pateikti ieškinio etape.
Vis dėlto šioje byloje nereikia nagrinėti, ar šie argumentai yra pagal Procedūros reglamento 48 straipsnį nepriimtinas naujas
pagrindas, ar, atvirkščiai, tik ieškinyje pateikto pagrindo išplėtojimas, glaudžiai susijęs su šiuo pagrindu, kurį pagal minėtą
nuostatą reikėtų pripažinti priimtinu (šiuo klausimu žr. 2001 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo trečiosios kolegijos pirmininko
nutarties
Dürbeck prieš Komisiją
, C‑430/00 P, Rink. p. I‑8547, 17 punktą; 2008 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 278 punktą ir 2002 m. kovo 21 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Joynson prieš Komisiją
, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 156 punktą).
Iš tiesų nors atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovės tiesiogiai nurodė, jog „[
Arkema
] baudos dydžio padidinimas siekiant atgrasančio poveikio, kad būtų atsižvelgta į
Elf Aquitaine/Total
grupės dydį ir išteklius, bus dar mažiau pagrįstas įmonei tapus nuo
Total
grupės nepriklausomu subjektu 2006 m. pavasarį, kai numatyta pradėti prekiauti jos akcijomis biržoje“, kaip jos pačios pripažino
posėdyje, ieškovės neinformavo Komisijos apie konkrečią faktinę aplinkybę, kad nuo 2006 m. gegužės 18 d. jų nebekontroliavo
Total
grupė. Todėl ginčijame sprendime šiuo klausimu nėra padaryta jokio pažeidimo, nes Komisija galėjo remtis pranešime apie kaltinimus
išdėstytais faktiniais duomenimis, patvirtinančiais, jog ieškovės ir jų patronuojančios bendrovės sudarė vieną įmonę, ir suinteresuotosios
šalys šių duomenų tiesiogiai neginčijo.
Todėl posėdyje pareikštas kaltinimas bet kuriuo atveju yra nepagrįstas tiek, kiek juo prašoma patenkinti prašymą iš dalies
panaikinti ginčijamą sprendimą.
Vis dėlto reikia priminti, kad šioje byloje ieškovės reikalauja vadovaujantis EB 229 straipsniu panaikinti arba sumažinti
ginčijamu sprendimu joms skirtą baudą. Be to, jos tiesiogiai prašo Bendrojo Teismo „žymiai sumažinti
Arkema
skirtos baudos padidinimą siekiant atgrasančio poveikio“. Jos taip pat paprašė Bendrojo Teismo pasinaudoti pagal Reglamento
Nr. 1/2003 31 straipsnį taikant EB 229 straipsnį jam suteikta neribota jurisdikcija būtent dėl baudos padidinimo siekiant
atgrasančio poveikio.
Kaip jau buvo nuspręsta, minėta neribota jurisdikcija suteikia galimybę teismui, atsižvelgiant į visas faktines aplinkybes,
pakeisti ginčijamą aktą netgi jo nepanaikinant ir, be kita ko, pakeisti skirtos baudos dydį (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 692 punktas; 2009 m.
rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 86 punktas ir 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 577 punktas).
Todėl šios bylos aplinkybėmis Procedūros reglamento 48 straipsnio nuostatos negali prieštarauti tam, jog Bendrasis teismas,
įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, atsižvelgtų į posėdyje ieškovių pateiktus argumentus, kad išnagrinėtų, ar padidinimas
siekiant atgrasančio poveikio buvo pagrįstas, įvertinus pateiktus faktinius duomenis (šiuo klausimu ir pagal analogiją dėl
posėdyje pateiktų reikalavimų žr. 252 punkte minėto sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
575 ir 578 punktus), taip pat atsižvelgiant į tai, kad Komisija turėjo galimybę pateikti savo pastabas šiuo klausimu (šiuo
klausimu ir pagal analogiją žr. 2009 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Réexamen M prieš EMEA
, C‑197/09 RX‑II, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 40–42 ir 57–58 punktus).
Antra, reikia pažymėti, kad Komisija neginčijo ieškovių pateiktų teiginių, jog nuo 2006 m. gegužės 18 d. jų nebekontroliavo
Total
ir
Elf Aquitaine
, teisingumo. Kaip jau buvo nurodyta, šie duomenys jau buvo pateikti ieškinyje. Be to, reikia pabrėžti, kad šio teiginio teisingumą
patvirtina posėdyje aptartas ir vėliau ieškovių nurodytas Sprendimas
Šilumos stabilizatoriai
(žr. šio sprendimo 26 punktą). Iš tiesų pagal šį sprendimą „nuo 2006 m. gegužės 18 d.
Arkema France
nebepriklauso
Total/Elf Aquitaine
grupei“ (27 konstatuojamoji dalis) ir „daugiau nebepriklauso tai pačiai įmonei kaip
Elf Aquitaine
<...>“ (740 konstatuojamoji dalis).
Be to, Bendrojo Teismo prašymu (žr. šio sprendimo 26 punktą) ieškovės pateikė jų teiginius patvirtinti skirtų įrodymų. Komisija
šių įrodymų neginčijo ir, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą, tiesiogiai pripažino, kad nuo 2006 m. gegužės 18 d. ieškovės
nebepriklausė tai pačiai įmonei kaip
Total
ir
Elf Aquitaine
.
Taigi reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo priėmimo momentu ieškovės nebepriklausė tai pačiai įmonei kaip
Total
ir
Elf Aquitaine
.
Trečia, reikia išnagrinėti galimą tokios išvados įtaką baudos, kurią ieškovės privalo sumokėti pagal ginčijamą sprendimą,
dydžiui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad būtinybė užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, kai dėl jos nepakeliamas bendras
baudų lygis įgyvendinant konkurencijos politiką, įpareigoja, kad baudos dydis būtų koreguojamas atsižvelgiant į siekiamą poveikį
įmonei, kuriai jis yra nustatytas, ir kad bauda nebūtų nereikšminga arba, priešingai, pernelyg didelė, pirmiausia atsižvelgiant
į šios įmonės finansines galimybes, kaip reikalaujama, pirma, dėl būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą, ir, antra, proporcingumo
principo paisymo (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
283 punktas ir 213 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
379 punktas). Todėl, be kita ko, atitinkamos įmonės galimybė lengviau sutelkti reikalingas lėšas baudai sumokėti gali pateisinti
dauginimo koeficiento taikymą, atsižvelgiant į pakankamai atgrasantį baudos poveikį (šiuo klausimu žr. 210 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
18 punktą; 258 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
284 punktą ir 213 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
379 punktą; taip pat žr. šio sprendimo 210–213 punktus).
Atsižvelgimas į atitinkamos įmonės dydį ir bendrus išteklius, siekiant užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos poveikį, grindžiamas
noru padaryti poveikį minėtai įmonei, nes sankcija neturi būti pernelyg menka, atsižvelgiant, be kita ko, į šios įmonės finansinę
galią (2010 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 104 punktas).
Būtent dėl šios priežasties buvo nuspręsta, kad atgrasymo tikslas, kurio Komisija turi teisę siekti nustatydama baudos dydį,
gali būti pasiektas tik baudos skyrimo momentu atsižvelgiant į įmonės padėtį (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
278 punktas). Todėl, norint tinkamai pasiekti atgrasymo tikslo ir laikantis proporcingumo principo, įmonės bendrus išteklius,
kurie per gana trumpą laiką, ypač nuo pažeidimo pabaigos iki sprendimo, kuriuo skiriama bauda, priėmimo, gali gerokai sumažėti
arba padidėti, reikia įvertinti baudos paskyrimo momentu (šiuo klausimu žr. 213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
285 ir 288 punktus).
Be to, Komisija šių teiginių neginčija. Vis dėlto ji teigia, kad nustatydama baudos dydį ji taip pat gali atsižvelgti į pažeidimo
momentu vertinamą aplinkybę, kad didelės įmonės dažniausiai turi teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrą, kurios suteikia
jai galimybę lengviau atpažinti pažeidimus savo veikloje ir suvokti iš to kylančias pasekmes konkurencijos teisės požiūriu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pažeidimų sunkumas nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, ypatingomis bylos
aplinkybėmis, jos kontekstu ir atgrasančiu baudų poveikiu, tačiau nėra privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos visuomet
būtina atsižvelgti, sąrašo (žr. 178 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
241 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Be to, nustatydama pakankamą atgrasantį poveikį užtikrinantį baudos dydį Komisija turi teisę atsižvelgti į atitinkamos įmonės
apyvartą, kuri, nors apytiksliai ir nepakankamai, bet parodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, nors šiai apyvartai negalima
teikti per daug reikšmės, palyginti su kitais vertinimo kriterijais, ir todėl tinkamos baudos nustatymas negali būti tik paprasto
apyvarta paremto apskaičiavimo rezultatas (šiuo klausimu žr. 233 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
121 punktą; 178 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
243 punktą ir 211 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
120 punktą).
Taigi, kaip teisingai nurodo Komisija, nustatydama baudos dydį ji gali, be kita ko, atsižvelgti į tai, kad didelės įmonės
dažniausiai turi teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrą, kurios suteikia jai galimybę lengviau atpažinti pažeidimus
savo veikloje ir suvokti iš to kylančias pasekmes konkurencijos teisės požiūriu (šiuo klausimu žr. 211 punkte minėto Sprendimo
Evonik Degussa prieš Komisiją ir Tarybą
121 punktą), kaip tai patvirtinta ir gairių 1 skyriaus A dalies penktoje pastraipoje.
Atsižvelgiant į šiuos duomenis, sunkiau baudžiamos didelės įmonės, nes preziumuojama, kad jos turi pakankamų žinių ir struktūrinių
priemonių, suteikiančių joms galimybę žinoti apie jų veiksmų neteisėtumą ir įvertinti galimus tokių veiksmų privalumus. Todėl
tokiu atveju apyvarta, kurios pagrindu Komisija nustato konkrečios įmonės dydį, o kartu jos galimybes įvertinti savo veiksmų
pobūdį bei pasekmes, turi būti siejama su įmonės padėtimi pažeidimo, o ne ginčijamo sprendimo priėmimo momentu (213 punkte
minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
289 ir 290 punktai).
Vis dėlto šioje byloje iš ginčijamo sprendimo negalima spręsti, kad su teisine ir ekonomine infrastruktūra susiję vertinimai
turėjo įtakos nustatant ieškovėms skirtai baudai taikytą 3 dauginimo koeficientą.
Iš tiesų reikia pažymėti, kad šios aplinkybės neminimos ginčijamo sprendimo 337–350 konstatuojamosiose dalyse, kuriose Komisija
pateikia dauginimo koeficiento taikymo motyvus. Atvirkščiai, Komisija aiškiai nurodo, kad reikia nustatyti tokį baudų dydį,
„kad jis užtikrintų jų pakankamai atgrasantį poveikį, atsižvelgiant į kiekvienos įmonės dydį ir ekonominę galią“ (ginčijamo
sprendimo 337 konstatuojamoji dalis) ir kad reikia taikyti dauginimo koeficientą „siekiant nustatyti pakankamą atgrasantį
poveikį užtikrinantį baudos lygį“ (ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamoji dalis). Be to, ginčijamo sprendimo 346 konstatuojamojoje
dalyje Komisija pažymi, kad „skirtingas požiūris pagrįstas kiekvienos rinkos, kurioje veikė kartelis, dalyvės apyvarta, kuri
teisingai atspindi jų atitinkamą svorį pažeidimo laikotarpiu, o dauginimo koeficientas pagrįstas bendra įmonės apyvarta, kuri
atspindi būtinybę nustatyti atgrasantį pobūdį užtikrinantį baudos lygį“.
Taigi reikia pripažinti, kad dauginimo koeficientas yra aiškiai paremtas šio sprendimo 258–260 punktuose išdėstytais motyvais,
t. y., siekiamu baudos poveikiu atitinkamoms įmonėms.
Tokią išvadą taip pat patvirtina aplinkybė, kad atitinkamoms įmonėms taikyti dauginimo koeficientai yra paremti jų bendromis
apyvartomis 2005 m., t. y. paskutiniais mokestiniais metais prieš priimant ginčijamą sprendimą, ir nepriklauso nuo atitinkamų
jų pažeidimų padarymo laikotarpių. Pavyzdžiui, ICI, kuriai buvo taikomas 1,5 dauginimo koeficientas, atveju, nuo pažeidimo
laikotarpio pabaigos (pagal ginčijamą sprendimą – 1999 m. lapkričio 1 d.) iki 2005 mokestinių metų praėjo daugiau kaip penkeri
metai. Kita vertus, nagrinėjamoje ginčijamo sprendimo dalyje nėra nuorodų, susijusių su įmonių dydžiu atitinkamais jų pažeidimų
padarymo laikotarpiais. Be to, primenama, kad
Total
, į kurios apyvartą atsižvelgiama taikant dauginimo koeficientą, pradėjo kontroliuoti grupę tik 2000 m. balandžio mėn., nors
ieškovių pažeidimas truko nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 dienos.
Taigi ši byla aiškiai skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas posėdyje Komisijos nurodytas 213 punkte minėtas Sprendimas
Degussa prieš Komisiją
. Iš tiesų sprendime, kuris buvo ginčijamas toje byloje, Komisija aiškiai nurodė aplinkybes, susijusias su teisine ir ekonomine
infrastruktūra (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
visų pirma 275 punktą). Apibendrinant, iš šio sprendimo matyti, kad padidinant baudą būtinybė atsižvelgti į tai, jog didelės
įmonės turi teisinę ir ekonominę infrastruktūrą, yra atskiras motyvas nei būtinybė užtikrinti pakankamai atgrasantį baudos
poveikį, kuriuo siekiama skirtingų tikslų (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
visų pirma 277, 278 ir 289 punktai). Taigi negalima teigti, kad minėtame sprendime būtinai patvirtinami ginčijamame sprendime
išdėstyti Komisijos argumentai.
Taip pat reikia atmesti Komisijos argumentą, kad ji tikrai atsižvelgė į su teisine ir ekonomine infrastruktūra susijusias
aplinkybes, nes tai yra numatyta gairėse. Šiuo klausimu užtenka pažymėti, kad gairių 1 skyriaus A dalies penktoje pastraipoje
numatyta ne būtinybė visuomet atsižvelgti į šias aplinkybes, o tik galimybė Komisijai tai padaryti („Apskritai reiktų atkreipti
dėmesį į faktą, kad <...>“). Kadangi šios aplinkybės nėra priskirtos imperatyvioms, Komisija neprivalo kiekvienu atveju į
jas atsižvelgti (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 49 punktą).
Tai reiškia, kad pritaikant dauginimo koeficientą ieškovių dydis ir ekonominė galia turi būti įvertinti ginčijamo sprendimo
priėmimo momentu, atsižvelgiant į
Arkema
bendrą apyvartą. Be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad, kaip buvo pripažinta, šioje byloje į minėtas aplinkybes buvo atsižvelgta
siekiant nustatyti reikiamą baudos poveikį atitinkamai įmonei ir
Arkema
ir
Total
sudarytas ekonominis vienetas iširo prieš priimant ginčijamą sprendimą, nustatant
Arkema
taikytiną dauginimo koeficientą negalima atsižvelgti į
Total
išteklius (šiuo klausimu pagal analogiją dėl 10 % ribos žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, neskelbiamas Rinkinyje, 390 punktą).
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 260 punkte išdėstytus argumentus, minėtos išvados negali paneigti tai, kad ekonominis
vienetas iširo likus vos kelioms dienoms iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Be to, net jei klaidą, susijusią su atsižvelgimu į
Total
apyvartą nustatant pradinį baudos dydį, būtų galima priskirti ieškovėms (žr. šio sprendimo 249 punktą), ši aplinkybė negalėtų
pateisinti sprendimo palikti tokį patį joms paskirtos baudos dydį, nes jis pagrįstas klaidingais faktiniais duomenimis (šiuo
klausimu žr. 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, T‑156/94, Rink. p. II‑645, 586 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 293 punktą).
Pirmiausia, nors Bendrasis Teismas negali atsižvelgti į Komisijos atsakymus į jo pateiktus klausimus byloje T‑206/06, kurie
nėra įtraukti į šios bylos medžiagą, reikia pažymėti, kad tokie veiksmai kyla iš posėdyje aptartos Komisijos praktikos (žr.
sprendimus
Natrio chloridas
ir
Šilumos stabilizatoriai
). Pavyzdžiui, Sprendime
Šilumos stabilizatoriai
Komisija nurodė, kad „[
Elf Aquitaine
bendra apyvarta pagrįstas] dauginimo koeficientas neturėtų būti taikomas
Arkema France
ir CECA SA, nes jos nebepriklausė tai pačiai įmonei kaip
Elf Aquitaine
“ (žr. minėto sprendimo 740 konstatuojamąją dalį). Argumentas, kad šiuose sprendimuose buvo taikomos naujos gairės ir juose
tiesiogiai nebuvo nurodytas su teisine ir ekonomine infrastruktūra susijęs kriterijus, yra nereikšmingas, nes, kaip buvo pažymėta,
šis kriterijus nebuvo taikomas ir nagrinėjamoje byloje. Be to, toks pat požiūris atsispindi ir Sprendime
Vandenilio peroksidas ir perboratas
, priimtame tuo pačiu laiku kaip ginčijamas sprendimas ir taikant tas pačias gaires, kurį pati Komisija posėdyje lygino su
ginčijamu sprendimu aptardama baudų lygį (kitos bendrovių grupės atvejį žr. Sprendimo
Vandenilio peroksidas ir perboratas
31 ir 463 konstatuojamosiose dalyse).
Šio sprendimo 272 punkte įtvirtintos išvados negalima nuginčyti remiantis faktine aplinkybe, kad pagal ginčijamą sprendimą
Arkema
atsakomybė sumokėti baudą tiek, kiek ji paremta 3 dauginimo koeficiento taikymu, atsižvelgiant į
Total
grupės apyvartą, yra solidari su jos ankstesnėmis patronuojančiomis bendrovėmis. Iš tiesų tai nepaneigia, kad ginčijamo sprendimo
2 straipsnio b punkte Komisijai paliekama neribota laisvė išieškoti baudą iš bet kurio atitinkamo juridinio asmens, neviršijant
šioje nuostatoje įtvirtintų sumų. Taigi Komisija galėjo nuspręsti išieškoti visą baudą iš ieškovių (šiuo klausimu žr. 2010 m.
rugsėjo 13 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Trioplast Industrier prieš Komisiją
, T‑40/06, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 165 punktą).
Tačiau iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pati Komisija manė, jog 3 dauginimo koeficientas nebūtų tinkamas vertinant
Arkema
apyvartą atskirai (pagal ginčijamo sprendimo 14 konstatuojamąją dalį – apie 5,7 mlrd. eurų 2005 m.). Iš tiesų ginčijamo sprendimo
349 konstatuojamojoje dalyje esančioje išnašoje Nr. 233 Komisija nurodo, kad „
Arkema, Altuglas
ir
Altumax
atvejais <...> atskiras 1,25 dauginimo koeficientas bus taikomas jų 65 mln. eurų pradiniam baudos dydžiui, remiantis kuriuo
bus galima pritaikyti 55 % padidinimą dėl pažeidimo trukmės prieš pritaikant 50 % padidinimą dėl pakartotinio pažeidimo <...>“.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija nepripažino
Total
ir
Elf Aquitaine
pakartotinomis pažeidėjomis (ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamoji dalis) ir tik pasinaudojo „hipotetiniu“ 1,25 dauginimo
koeficientu, kad užtikrintų, jog padidinimas dėl pakartotinio pažeidimo būtų taikomas tik su
Arkema
ir jos dukterinėms bendrovėms susijusiems baudos apskaičiavimo elementams.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ICI ir
Degussa
, kurių apyvartos 2005 m. buvo atitinkamai daugiau kaip 8 mlrd. eurų ir daugiau kaip 11 mlrd. eurų, buvo taikomi atitinkamai
1,5 ir 1,75 dauginimo koeficientai (žr. ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamąją dalį). Tokiomis aplinkybėmis
Arkema
taikytą 3 dauginimo koeficientą galima pateisinti tik tuo, kad, atsižvelgiant į informaciją, kuria rėmėsi Komisija,
Arkema
priklausė
Total
grupei, kurios apyvarta buvo daug didesnė nei kitų atitinkamų įmonių, ir todėl baudos paskyrimo momentu ji galėjo pasinaudoti
savo ištekliais. Kadangi šiuo metu atrodo, jog minėta sąlyga buvo neįvykdyta, 3 dauginimo koeficientas yra per didelis, palyginti
su kitoms įmonėms, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, taikytais koeficientais.
Be to, reikia priminti, kad Komisija, skirdama baudas pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, turi paisyti bendrųjų
teisės principų, ypač Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktikoje suformuluotų vienodo požiūrio ir proporcingumo principų
(213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
77 punktas).
Dėl šių priežasčių Bendrasis Teismas mano, kad šios bylos aplinkybėmis ieškovių atveju 3 dauginimo koeficientas yra nepagrįstas.
Šio vertinimo pasekmės nustatant baudos dydį, kurį turi sumokėti ieškovės, bus nagrinėjamos vėliau.

Dėl šeštojo pagrindo, paremto Komisijos teisės klaidomis padidinant baudą dėl pakartotinio pažeidimo
Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
Dėl pirmos dalies, paremtos pažeidimų ir bausmių teisėtumo bei teisinio saugumo principų pažeidimu
Ieškinyje ieškovės nurodo, kad vadovaudamasi 1984, 1986 ir 1994 m. pripažintais pažeidimais, susijusiais su prieš 20 ar net
30 metų iki ginčijamo sprendimo priėmimo įvykusiomis faktinėmis aplinkybėmis, Komisija pažeidė pažeidimų ir bausmių teisėtumo
bei teisinio saugumo principus. Komisijos požiūris iš tiesų reiškia, kad anksčiau pripažintai padariusia pažeidimą įmonei
kyla nuolatinė su pakartotiniu pažeidimu susijusių taisyklių taikymo grėsmė.
Vis dėlto dublike ieškovės nurodė susipažinusios su 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Groupe Danone prieš Komisiją
(C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331), priimtu po ieškinio pateikimo, ir nemanančios, kad, „atsižvelgiant į šį sprendimą, reikėtų grįžti
prie minėtų argumentų“. Kai šis klausimas buvo pateiktas sprendžiant dėl proceso organizavimo priemonių ir posėdyje, ieškovės
patvirtino, kad atsisako šios šeštojo pagrindo dalies, tačiau išlaiko šio pagrindo antroje dalyje išdėstytus argumentus, paremtus
non bis in idem
ir proporcingumo principų pažeidimu.
Atsižvelgiant į minėtą atsisakymą, šeštojo pagrindo pirmos dalies nagrinėti nebereikia.
Dėl antros dalies, paremtos
non bis in idem
ir proporcingumo principų pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad siekdama pateisinti baudos padidinimą dėl pakartotinio pažeidimo Komisija ginčijamame sprendime rėmėsi
anksčiau pripažintais pažeidimais, kurie jau buvo pagrindu padidinti
Arkema
baudą dėl pakartotinio pažeidimo sprendimuose
Organiniai peroksidai
,
AMCA
bei
Vandenilio peroksidas ir perboratas
. Taip Komisija keturis kartus nubaudė
Arkema
už tą patį pažeidimą ir todėl pažeidė
non bis in idem
principą.
Šiuo klausimu ieškovės primena, kad pakartotiniu pažeidimu pripažįstama situacija, kai už pirmą pažeidimą nubaustas asmuo
padaro naują pažeidimą įstatymo nustatytomis sąlygomis ir dažniausiai per nustatytą laiką. Taigi bausmė už pakartotinį pažeidimą
yra lygtinė po pirmojo pažeidimo pripažinimo. Vis dėlto, ieškovių teigimu, ši lygtinė bausmė negali būti taikoma amžinai ir
galioti po antrojo pažeidimo pripažinimo. Ieškovės teigia, kad jei nepaisant to, kad sankcija nubaustajam buvo padidinta dėl
pakartotinio pažeidėjo statuso, jis padaro trečią pažeidimą, naujas sankcijos padidinimas dėl pakartotinio pažeidimo galimas
tik remiantis antruoju pažeidimu. Jų manymu, taikant kitokį aiškinimą būtų du kartus padidinta sankcija už tą patį pažeidimą.
Todėl ieškovės teigia, kad šioje byloje Komisija turėjo pripažinti, jog į 1984, 1986, 1988 ir 1994 m. pripažintus pažeidimus
jau buvo atsižvelgta nustatant baudą Sprendime
Organiniai peroksidai
, todėl vėlesnėse bylose
Arkema
pakartotinės pažeidėjos statuso nebegalima pripažinti remiantis šiais pažeidimais. Atvirkščiai, ieškovių teigimu, Komisija
galėjo pripažinti
Arkema
pakartotine pažeidėja tik remdamasi sprendimais
Organiniai peroksidai
,
AMCA
arba
Vandenilio peroksidas ir perboratas
. Vis dėlto jos pažymi, kad atsižvelgiant į tai, jog ginčijamame sprendime nurodytas laikotarpis yra ankstesnis nei minėtose
trijose bylose priimtuose pažeidimus pripažįstančiuose sprendimuose, šioje byloje pakartotinio pažeidimo samprata yra netaikytina.
Be to, į Komisijos argumentą, kad pakartotinio pažeidimo sunkinančios aplinkybės taikymą pateisina būtinybė užtikrinti atgrasantį
baudos poveikį, ieškovės atsako, kad ši institucija jau atsižvelgė į šį veiksnį padidindama
Arkema
pradinį baudos dydį dėl jos priklausymo didelei grupei. Ji teigia, kad du kartus padidindama baudos dydį dėl tos pačios priežasties
Komisija dar kartą pažeidė
non bis in idem
principą.
Keturiose skirtingose bylose taikydama baudos padidinimą dėl pakartotinio pažeidimo remdamasi tais pačiais pripažintais pažeidimais,
Komisija taip pat pažeidė proporcingumo principą. Ieškovių teigimu, atgrasymo tikslą, kurio siekiama baudos padidinimu, pakankamai
užtikrina baudos padidinimas 50 % Sprendime
Organiniai peroksidai
ir juo labiau nauji padidinimai 50 %, taikyti 2005 m. Sprendime
AMCA
ir 2006 m. Sprendime
Vandenilio peroksidas ir perboratas
. Taigi jos teigia, jog nereikėjo vėl taikyti panašaus padidinimo ginčijamame sprendime, juo labiau kad faktinės aplinkybės,
kuriomis paremti keturi sprendimai, įvyko tuo pačiu metu ir
Arkema
neturėjo galimybės pritaikyti savo veiksmų, kad atsižvelgtų į 2003, 2005 ir 2006 m. pripažintus tris pažeidimus.
Dublike ieškovės pažymi, kad
Arkema
baudos padidinimas dėl pakartotinio pažeidimo tiek, kiek jis buvo pagrįstas sprendimais
Organiniai peroksidai
,
AMCA
arba
Vandenilio peroksidas ir perboratas
, kaip tai matyti iš Komisijos argumentų, akivaizdžiai prieštarauja proporcingumo principui. Iš tiesų toks padidinimas buvo
neveiksmingas ir neproporcingas, nes pažeidimai, dėl kurių buvo priimti įvairūs sprendimai, buvo padaryti tuo pačiu metu ir
todėl įmonė negalėjo pakeisti savo elgesio, kad atsižvelgtų į ankstesnius pripažintus pažeidimus.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad
non bis in idem
principas – pagrindinis Sąjungos teisės principas, be kita ko, įtvirtintas 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos
Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) 50 straipsnyje – draudžia Komisijai dar kartą bausti arba persekioti
įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos ji buvo nubausta arba dėl kurių pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu
sprendimu (šia prasme žr. 252 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
59 punktą).
Non bis in idem
principo taikymui būtinos trys sąlygos: tos pačios faktinės aplinkybės, tas pats pažeidėjas ir tas pats saugomas teisinis
interesas (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 338 punktas).
Reikia pripažinti, kad šis principas nepažeidžiamas dėl to, kad ginčijamas sprendimas yra paremtas anksčiau pripažintais pažeidimais,
atsižvelgiant į kuriuos
Arkema
skirta bauda jau buvo padidinta dėl pakartotinio pažeidimo sprendimuose
Organiniai peroksidai
,
AMCA
bei
Vandenilio peroksidas ir perboratas
. Iš tiesų tai, kad Komisija keturiuose sprendimuose pripažino pakartotinį pažeidimą remdamasi tais pačiais anksčiau pripažintais
pažeidimais visiškai nereiškia, kad Komisija „keturis kartus nubaudė
Arkema
už tą patį pažeidimą“, kaip teigia ieškovės.
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad galimas pakartotinis pažeidimas yra vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant
nagrinėjamo pažeidimo sunkumą (283 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
26 punktas). Atsižvelgiant į pakartotinį pažeidimą siekiama įmones, kurios linkusios nesilaikyti konkurencijos taisyklių,
skatinti pakeisti savo elgesį. Komisija kiekvienu atveju gali atsižvelgti į tokį polinkį patvirtinančius įrodymus, įskaitant,
pavyzdžiui, laiką tarp nagrinėjamų pažeidimų (283 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
39 punktas).
Tačiau, įvykdydama kiekvieną iš ieškovių nurodomų pažeidimų,
Arkema
pakartotinai padarė to paties tipo pažeidimus, o tai pateisina atsižvelgimą į šią aplinkybę vertinant kiekvieno minėto pažeidimo
sunkumą. Pirmiausia kiekvienas iš šių pažeidimų nepriklausomai nuo kitų yra konkurencijos taisykles pažeidžiančių veiksmų
pakartojimas, kaip tai buvo pripažinta 1984, 1986 ir 1994 m. sprendimuose, patvirtinančiuose
Arkema
polinkį nepadaryti reikiamų išvadų po minėtų pažeidimų pripažinimo (šia prasme žr. 283 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
40 punktą).
Todėl atsižvelgimas į aplinkybę, susijusią su pakartotiniais pažeidimais ieškovių nurodytose bylose, neabejotinai buvo reikšmingas
vertinant kiekvieno iš nagrinėjamų pažeidimų sunkumą. Taigi, atvirkščiai nei teigia ieškovės, Komisija nubaudė
Arkema
už keturis atskirus pažeidimus ir tų pačių faktinių aplinkybių sąlyga (žr. šio sprendimo 292 punktą) šioje byloje akivaizdžiai
nebuvo įvykdyta.
Be to, nusprendus taikyti ieškovių siūlomą sprendimą, Komisijai atitinkamame sprendime nebūtų leidžiama atsižvelgti į pakartotinį
pažeidimą vien todėl, kad atitinkama įmonė tuo pačiu metu padarė kitų konkurencijos teisės pažeidimų. Toks sprendimas prieštarautų
tikslams, kurių siekiama atsižvelgimu į pakartotinį pažeidimą nustatant baudos dydį.
Be to, reikia atmesti ir argumentą, kad Komisija pažeidė
non bis in idem
principą sunkinančios aplinkybės dėl pakartotinio pažeidimo taikymą pateisindama būtinybe užtikrinti atgrasantį baudos poveikį,
nors į šią aplinkybę jau buvo atsižvelgta. Iš tiesų apskaičiuodama baudos dydį, Komisija atsižvelgė tik į faktines aplinkybes,
kurias laikė reikšmingomis pakankamai atgrasančiam baudos dydžiui nustatyti ir nenubaudė ieškovių du kartus už tą patį pažeidimą
(šia prasme žr. 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 358 punktą). Šiuo klausimu reikia priminti, kad reikalavimas užtikrinti atgrasymą yra bendrasis
reikalavimas, kuriuo Komisija turi vadovautis per visą baudos apskaičiavimo procesą (180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
131 punktas).
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad į kiekvieną pažeidimo sunkumo vertinimo kriterijų atsižvelgiama dėl skirtingų priežasčių.
Todėl į bendrą atitinkamos įmonės apyvartą atsižvelgta siekiant nustatyti baudos dydį, kuris būtų pakankamai atgrasantis,
įvertinant šios įmonės dydį ir ekonominę galią. Kita vertus, atsižvelgimas į pakartotinį pažeidimą pateisinamas papildomo
atgrasančio poveikio būtinybe, kurią patvirtina tai, kad anksčiau pripažintų trijų pažeidimų nepakako, jog nebūtų padarytas
ketvirtas pažeidimas (šiuo klausimu žr. 298 punkte nurodyto 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
358 punktą).
Atrodo, kad kaltinime, jog Komisija pažeidė proporcingumo principą, ieškovės teigia, kad ši institucija turėjo atsižvelgti
į atgrasantį poveikį, kurį ieškovei turėjo sprendimuose
Organiniai peroksidai
,
AMCA
bei
Vandenilio peroksidas ir perboratas
taikyti padidinimai. Tačiau reikia priminti, kad dėl šio sprendimo 228–235 punktuose išdėstytų priežasčių Komisija, siekdama
atgrasančio baudos poveikio, neprivalo atsižvelgti į kitose bylose tai pačiai įmonei skirtas baudas. Ši išvada taikytina ir
padidinimams dėl pakartotinio pažeidimo. Be kita ko, atgrasymo tikslui prieštarautų atsisakymas atsižvelgti į faktinę aplinkybę,
kad atitinkama įmonė pakartotinai padarė to paties tipo pažeidimus vien todėl, kad tuo pat metu kaip ir ginčijamas pažeidimas
ji vykdė ir kitus neteisėtus veiksmus, už kuriuos Komisija jai taip pat skyrė sankcijas.
Be to, šios bylos aplinkybėmis padidinimas 50 % nėra neproporcingas šiam tikslui.
Galiausiai, priešingai nei teigia ieškovės (žr. šio sprendimo 290 punktą), iš ginčijamo sprendimo 358 ir 369 konstatuojamųjų
dalių aiškiai matyti, kad šioje byloje pakartotinio pažeidimo pripažinimas nebuvo pagrįstas sprendimais
Organiniai peroksidai
,
AMCA
bei
Vandenilio peroksidas ir perboratas
.
Todėl reikia atmesti vienintelę likusią šeštojo pagrindo antrą dalį.

Dėl septintojo pagrindo, paremto faktine klaida, Komisijai nepritaikius ieškovėms baudos sumažinimo dėl to, kad Arkema „realiai
nevykdė“ tam tikrų inkriminuojamų veiksmų
Šalių argumentai
Ieškovės nurodo, kad per administracinę procedūrą
Arkema
įrodė tik iš dalies taikiusi kai kuriuos ginčijamus susitarimus, kaip tai ginčijamame sprendime pripažino ir pati Komisija.
Todėl jos teigia, kad, vadovaujantis gairėmis ir teismų praktika, nustatydama baudos dydį Komisija turėjo atsižvelgti į šią
lengvinančią aplinkybę. Todėl jos prašo Bendrojo Teismo gerokai sumažinti baudos dydį, kad būtų atsižvelgta į tai, jog
Arkema
„realiai nevykdė“ tam tikrų inkriminuojamų veiksmų.
Šiuo klausimu ieškovės nurodo, kad
Degussa
daug kartų skundėsi, jog
Arkema
nesilaikė gamintojų sudarytų susitarimų dėl kainų padidinimų, kaip tai patvirtina daugelio susitikimų aprašymas ginčijamame
sprendime (ginčijamo sprendimo 123, 128 ir133 konstatuojamosios dalys).
Ieškovės taip pat pažymi, kad pagal Komisijos praktiką baudą galima sumažinti atsižvelgus į dalinį neteisėtų susitarimų netaikymą.
Todėl jos teigia, kad, priešingai nei atsiliepime į ieškinį tvirtina Komisija, vien tai, kad įmonė vykdė tik kai kuriuos inkriminuojamus
veiksmus, nereiškia, jog ji negali pasinaudoti lengvinančiomis aplinkybėmis.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip matyti iš teismų praktikos, sprendžiant dėl lengvinančios aplinkybės, susijusios su neteisėtų susitarimų realiu nevykdymu,
taikymo, svarbu patikrinti, ar nurodytos aplinkybės patvirtina, kad įmonės dalyvavimo neteisėtuose susitarimuose laikotarpiu
ji iš tikrųjų jų nevykdė konkuruodama rinkoje, arba kad ji bent aiškiai ir reikšmingai pažeidė šį kartelinį susitarimą įgyvendinančius
įsipareigojimus ir taip sutrikdė patį kartelio veikimą (271 punkte minėto Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
113 punktas ir 180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
196 punktas).
Taigi šioje byloje, priešingai nei teigia Komisija savo rašytinėse pastabose, vien aplinkybės, kad ieškovės pripažįsta iš
dalies dalyvavusios kai kuriuose ginčijamuose susitarimuose, nepakanka pateisinti atsisakymo joms pritaikyti nagrinėjamą lengvinančią
aplinkybę (šia prasme žr. 308 punkte nurodyto Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
102 ir 116 punktus bei 180 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
197 ir 223 punktus). Iš tiesų taip pat svarbu patikrinti, ar ieškovės įrodė, kad jos aiškiai ir reikšmingai pažeidė nagrinėjamą
kartelinį susitarimą įgyvendinančius įsipareigojimus ir taip sutrikdė patį šio kartelio veikimą.
Reikia priminti, kad ieškovės ieškinyje grindžia savo prieštaravimus trimis konkrečiomis aplinkybėmis, kuriomis siekiama įrodyti,
kad
Degussa
daug kartų skundėsi, jog
Arkema
nesilaikė gamintojų sudarytų susitarimų dėl kainų padidinimų.
Pirma, jos pažymi, kad ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, jog 1999 m. vasarą vykusio susitikimo
tikslas buvo „dėl [
Arkema
] ir ICI veiksmų rinkoje patikimumo dar kartą patikinti
Degussa
, kuriai praeityje buvo pakenkta, kai [šios dvi įmonės] netaikė arba tik iš dalies taikė tikslines kainas“.
Antra, ieškovės remiasi ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamąją dalimi, kurioje Komisija pripažino, jog 2000 m. vasario 24 d.
Degussa
surengė susitikimą dėl liejinių, reaguodama į
Arkema
veiksmus dėl kai kurių klientų automobilių sektoriuje. Komisija pažymi, kad šiame susitikime „[
Degussa
] netiesiogiai apkaltino [
Arkema
] nesilaikius padidinimo automobilių srityje“.
Trečia, ieškovės remiasi ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamosios dalies tekstu, kuriame nurodoma į 2000 m. birželio 27 d.
susitikimą dėl liejinių sudėtinių dalių, įvykusį po to, kai
Arkema
sudarė ilgalaikę tiekimo sutartį su pagrindiniu klientu rinkoje už mažesnę kainą nei 1999 m. spalio mėn. susitikime Dubline
(Airija) konkurentų sutartos tikslinės kainos. Minėtoje konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad „tai, jog
Arkema
sąmoningai susilaikė nuo tikslinių kainų taikymo,
Degussa
įvertino kaip pagrindą rimtam pasitikėjimo praradimui“. Be to, ginčijamo sprendimo 133 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip
pat atkreipė dėmesį į
Degussa
ir
Arkema
„rimtą konfliktą“ minėtame susitikime.
Vis dėlto reikia pripažinti, kad norint įrodyti, kad buvo įvykdytos šio sprendimo 308 punkte primintos sąlygos, nepakanka
vien remtis nurodytomis ginčijamo sprendimo dalimis.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad visos minėtos dalys yra susijusios su susitikimais dėl PMMA pagrindu esančio liejinio sudėtinių
dalių, t. y. tik vieno iš trijų produktų, kurie yra to paties ginčijamame sprendime Komisijos inkriminuoto pažeidimo objektas.
Tačiau ieškovės nepateikė jokių objektyvių duomenų, kurie leistų Bendrajam Teismui įvertinti su šiuo produktu susijusių susitarimų
nesilaikymo poveikį visam nagrinėjamam karteliui. Visų pirma, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamosios dalies,
PMMA liejinio sudėtinės dalys sudaro tik 36 % visos PMMA rinkos, vertinant metilo metakrilato padalijimą tarp trijų PMMA produktų.
Be to, kalbant būtent apie ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje įtvirtintą teiginį, kad
Arkema
ir ICI „praeityje <...> netaikė arba tik iš dalies taikė tikslines kainas“, reikia pripažinti, jog ieškovės nepateikė jokių
duomenų, kuriais remiantis būtų galima nustatyti tikslią jų apimtį turinio ir trukmės požiūriu.
Pirma, reikia pažymėti, kad iš ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamosios dalies matyti, jog tikslinės kainos buvo įgyvendintos
iš dalies. Tačiau ieškovės nepatikslina, kokia buvo šio „dalinio nesilaikymo“ apimtis. Be kita ko, jos neteigia, kad minėtas
nesilaikymas pasiekė tokį lygį, jog buvo sutrikdytas pats nagrinėjamo kartelio veikimas. Be to, iš ginčijamo sprendimo matyti,
kad tame pačiame susitikime jo dalyviai įgyvendino vieną iš nagrinėjamo kartelio dalių elementų – keitimąsi svarbia komercine
informacija (žr. ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamosios dalies paskutinį sakinį ir jame nurodytą 117 konstatuojamąją dalį).
Antra, ieškovės nenurodo, apie kokį laikotarpį kalbama. Nors nagrinėjamas susitikimas įvyko 1999 m. vasarą, pažeidimas prasidėjo
1997 m. sausio 23 d. (žr. ginčijamo sprendimo 109 konstatuojamąją dalį). Tarp šių datų
Arkema
dalyvavo keliuose konkurenciją pažeidžiančiuose susitikimuose, kurių aprašyme, pateiktame ginčijamame sprendime, nenurodomi
sutrikimai, ypač susiję su nagrinėjamo kartelio veikimu (žr. ginčijamo sprendimo 111–119 konstatuojamąsias dalis).
Ieškovių argumentai, paremti ginčijamo sprendimo 128, 129 ir 133 konstatuojamosiomis dalimis, yra iš esmės pagrįsti ilgalaike
tiekimo sutartimi, sudaryta už mažesnę kainą nei 1999 m. spalio mėn. susitikime Dubline (Airija) konkurentų sutartos tikslinės
kainos. Nors Komisija apibūdino šią įmonę kaip „didelį klientą“ (ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamoji dalis) ir paminėjo,
kad kalbama apie „5 000 T per metus“ (ginčijamo sprendimo išnaša Nr. 131), ieškovės nepateikė jokių konkrečių duomenų, pagal
kuriuos būtų galima įvertinti sutarties svarbą nagrinėjamo kartelio dalyvių bendradarbiavimui PMMA pagrindu esančio liejinio
sudėtinių dalių srityje arba, juo labiau, atskiram pažeidimui, susijusiam su trimis PMMA produktais.
Be to, reikia pažymėti, kad tai yra 2000 m. pirmąjį pusmetį pasirašyta sutartis (žr. ginčijamo sprendimo 128 ir 129 konstatuojamąsias
dalis) ir joje nesilaikoma tik 1999 m. spalio mėn. nustatytų kainų padidinimų, o
Arkema
dalyvavo kartelyje nuo 1997 m. sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 d. Be to, reikia pažymėti, kad nors ginčijame sprendime
nurodomas „rimtas konfliktas“ (133 konstatuojamoji dalis) ir „rimtas pasitikėjimo praradimas“ (129 konstatuojamoji dalis),
aiškiai matyti, kad
Arkema
ir kitų dalyvių bendradarbiavimas tęsėsi nepaisant šio konflikto (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 131 ir 134 konstatuojamąsias
dalis) ir 2001 m. vasario 9 d. susitikime apėmė netgi apsikeitimą informacija apie tam pačiam klientui taikomas kainas (žr.
ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamąją dalį dėl 2001 m. vasario 9 d. susitikimo).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad ieškovių pateiktos aplinkybės daugiausia įrodo tam tikrus nagrinėjamo
kartelio efektyvumo trūkumus PMMA pagrindu esančio liejinio sudedamųjų dalių srityje ir vieną atvejį, kai
Arkema
klientui netaikė šio produkto srityje sutartų tikslinių kainų. Be to, pati Komisija pripažino buvus laikotarpių, kai nagrinėjamo
kartelio dalyviai nesilaikė sudarytų susitarimų (žr. ginčijamo sprendimo 329 konstatuojamąją dalį) ir kad kai kurie sprendimai
nebuvo iki galo įgyvendinti (ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamoji dalis). Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad pagal ginčijamą
sprendimą nagrinėjamas pažeidimas yra vienas pažeidimas, susijęs su trimis produktais, kad šis pažeidimas tęsėsi nuo 1997 m.
sausio 23 d. iki 2002 m. rugsėjo 12 d. ir kad jį sudarė keli elementai, įskaitant pasikeitimą konfidencialia informacija apie
rinkas ir įmones (ginčijamo sprendimo 3 konstatuojamoji dalis), šių aplinkybių nepakanka norint įvykdyti šio sprendimo 308 punkte
minėtas sąlygas. Be to, ieškovės netgi neteigia pažeidusios nagrinėjamam karteliui įgyvendinti skirtus įsipareigojimus tiek,
kad būtų sutrikdytas jo veikimas, kaip to reikalaujama teismų praktikoje.
Taigi reikia pripažinti, kad, pirma, Komisija teisėtai nusprendė netaikyti lengvinančios aplinkybės, susijusios su neteisėtų
susitarimų realiu nevykdymu, ir, antra, baudos dydžio sumažinimas šiuo pagrindu yra nepateisinamas ir Bendrajam Teismui įgyvendinant
neribotą jurisdikciją.
Todėl reikia atmesti šį pagrindą ir šiuo pagrindu ieškovių pateiktą prašymą sumažinti baudą.

Dėl aštuntojo pagrindo, paremto teisės ir faktinėmis klaidomis Komisijai atsisakius ieškovėms sumažinti baudą dėl „kitų aplinkybių“
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, jog atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Arkema
prašė sumažinti baudą, kuri jai pagal gaires buvo pritaikyta dėl „kitų aplinkybių“, kad būtų atsižvelgta į dideles baudas,
kurias jai neseniai buvo skyrusi Komisija. Atsisakydama pritaikyti tokį sumažinimą, nes
Arkema
„nepateikė jokių argumentų, patvirtinančių, kad ji buvo labai sunkioje padėtyje“ (ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamoji
dalis), Komisija padarė teisės ir faktinę klaidą.
Ieškovės nurodo, kad dviejuose neseniai priimtuose sprendimuose Komisija sumažino galutinį baudos dydį pagal gairių 5 dalies
b punktą, nes atitinkama įmonė neseniai jau buvo įpareigota sumokėti dideles baudas. Kalbama apie 2002 m. gruodžio 17 d. Komisijos
sprendimą C (2002) 5083 galutinis dėl tyrimo pagal (EB 81) straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla Nr. C.37.667 – Specialiosios
paskirties grafitas) (toliau – Sprendimas
Specialiosios paskirties grafitas
) ir 2003 m. gruodžio 3 d. Komisijos sprendimo C (2003) 4457, susijusio su (EB) sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio taikymo procedūra (byla Nr. COMP/38.359 – Anglies ir grafito produktai, skirti naudoti elektriniuose ir mechaniniuose
prietaisuose) (toliau – Sprendimas
Anglies ir grafito produktai
). Ieškovių teigimu, nors atrodo, kad abiejuose minėtuose sprendimuose Komisija nurodė, jog sumažinimą lėmė ir atitinkamos
įmonės finansinė padėtis, iš tiesų baudos sumažinimas galėjo būti pagrįstas tik atsižvelgimu į neseniai skirtas dideles baudas.
Iš tų pačių sprendimų matyti, kad Komisija nusprendė, jog jei priimant sprendimą sumažinti įmonei skirtą baudą būtų atsižvelgiama
į įmonės finansinę padėtį, būtų suteikiamas nepagrįstas konkurencinis pranašumas prie rinkos sąlygų mažiau prisitaikiusioms
įmonėms ir tai gali diskriminuoti kitas į procedūrą įtraukas įmones. Dėl to ieškovės mano, kad Komisija negalėjo remtis atitinkamos
įmonės finansine padėtimi, įskaitant kartu su kitomis aplinkybėmis, kad sumažintų jai baudą.
Ieškovės teigia, kad Komisija neseniai skyrė
Arkema
kelias baudas, kurių bendras dydis buvo apie 180 mln. eurų, už dalyvavimą slaptuose veiksmuose, kurie bent iš dalies vyko
tuo pačiu metu kaip ir veiksmai, už kuriuos skirta sankcijas ginčijamu sprendimu. Kalbama apie sprendimus
Organiniai peroksidai
,
AMCA
bei
Vandenilio peroksidas ir perboratas
.
Atsižvelgdamos į šiuos apkaltinančiuosius sprendimus, ieškovės teigia, kad norint užtikrinti veiksmingą atgrasymą nebuvo būtina
joms skirti viso galutinio baudos dydžio (t. y. 219,13125 mln. eurų). Taigi, jų manymu, Komisija turėjo į tai atsižvelgti
kaip į „kitas aplinkybes“. Todėl ieškovės prašo Bendrojo Teismo sumažinti joms skirtos baudos dydį, įvertinant neseniai
Arkema
sumokėtas baudas.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad Komisijos sprendimų praktika nėra teisinis pagrindas baudoms konkurencijos srityje nustatyti.
Iš tiesų nustatydama baudos dydį Komisija turi plačią diskreciją ir jos nesaisto anksčiau šios institucijos išdėstyti vertinimai
(2006 m. rugsėjo 27 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p. II‑3255, 108–110 punktai ir nurodyta teismo praktika). Taigi paprastas sprendimų
Specialiosios paskirties grafitas
bei
Anglies ir grafito produktai
nurodymas yra nereikšmingas, nes Komisija neprivalėjo vienodai vertinti šios bylos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
111 punktą).
Be to, reikia pripažinti, kad šiuose dviejuose sprendimuose Komisija sumažino atitinkamoms bendrovėms skirtų baudų dydį dėl
didelių finansinių sunkumų, sutapusių su atitinkamai vienu, o vėliau dviem neseniai priimtais šią įmonę apkaltinančiais sprendimais,
kuriais jai buvo skirtos baudos už tuo pačiu metu padarytus konkurencijos teisės pažeidimus. Tačiau ieškovės neteigia, kad
jos yra tokioje pat situacijoje kaip ši bendrovė, ypač vertinant jų finansinę padėtį (žr. Sprendimo
Specialiosios paskirties grafitas
556–559 konstatuojamąsias dalis ir Sprendimo
Anglies ir grafito produktai
360 konstatuojamąją dalį).
Kalbant apie argumentą, kad baudos dydžio sumažinimas galėjo būti pagrįstas tik neseniai dėl šios įmonės priimtais apkaltinančiais
sprendimais, nes, vadovaujantis teismų praktika ir Komisijos sprendimais, ši institucija nepagrįstai atsižvelgė – atskirai
arba kartu su kitomis aplinkybėmis – į atitinkamos įmonės finansinę padėtį, reikia pažymėti, kad jis prieštarauja tikrajam
šių sprendimų turiniui. Be to, šiuos klausimu reikia atkreipti dėmesį į 180 punkte minėtą Sprendimą
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
(311–317 punktai), kuriame buvo atmestas Sprendimo
Anglies ir grafito produktai
adresatų pateiktas toks pat argumentas.
Todėl Komisija nepadarė jokios klaidos ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamojoje dalyje atmesdama skyriuje „Kitos aplinkybės“
ieškovių pateiktą argumentą, nes
Arkema
nepateikė jokių argumentų, patvirtinančių, kad ji buvo labai sunkioje finansinėje padėtyje.
Be to, Bendrajam Teismui, įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją, nėra pagrindo sumažinti baudą, kaip to prašo ieškovės.
Iš tiesų vien tai, kad ieškovėms neseniai buvo skirtos trys kitos baudos už iš dalies tuo pačiu metu vykusius pažeidimus negali
pateisinti šioje byloje skirtos baudos sumažinimo. Be to, jei baudos skyrimas praeityje pateisintų vėlesnės baudos sumažinimą,
tai lemtų paradoksalią padėtį, kai plečiančios savo dalyvavimą įvairiuose karteliuose įmonės ribiniai kaštai su kiekviena
skiriama sankcija nuosekliai mažėtų. Tokia padėtis akivaizdžiai prieštarautų baudomis siekiamam atgrasančiam poveikiui.
Taigi ieškovės nepateikė jokių duomenų, galinčių patvirtinti, kad dėl baudos skyrimo šioje byloje kartu su kitomis neseniai
skirtomis baudomis jos pateko į ypatingą situaciją. Be to, reikia pažymėti, kad, išskyrus Sprendime
Organiniai peroksidai
skirtą baudą,
Arkema
atsakomybė sumokėti baudas daugiausia buvo solidari su
Elf Aquitaine
ir
Total
. Bet kuriuo atveju šiais keturiais sprendimais
Arkema
skirtų baudų bendras dydis vis tiek neviršija 10 % ginčijamo sprendimo 14 konstatuojamojoje dalyje nurodytos
Arkema
apyvartos 2005 m., t. y. Reglamentu Nr. 1/2003 nustatytos baudos ribos.
Todėl reikia atmesti šį pagrindą ir su juo susijusį ieškovių prašymą sumažinti baudą.

Išvada
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti visą ieškinį, išskyrus ieškovių prašymą sumažinti baudos padidinimą, kuris
joms buvo pritaikytas siekiant atgrasančio poveikio.
Atsižvelgdamas į anksčiau išdėstytus argumentus (žr. šio Sprendimo 247–280 punktus), Bendrasis Teismas mano, kad, įgyvendindamas
savo neribotą jurisdikciją, turėtų sumažinti baudos, už kurios sumokėjimą buvo pripažintos ieškovės, dydį, kad įvertintų tai,
jog baudos skyrimo šioms įmonėms dieną jos nebebuvo kontroliuojamos
Total
grupės.
Bendrojo Teismo manymu, tokiam baudos dydžiui apskaičiuoti reikia naudotis ginčijamame sprendime taikyta metodologija, pakeičiant
ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje ieškovėms taikytą 3 dauginimo koeficientą 1,25 dauginimo koeficientu. Iš
tiesų šios bylos aplinkybėmis ir visų pirma atsižvelgdamas į kitiems ginčijamo sprendimo adresatams taikytus padidinimus,
Bendrasis Teismas mano, kad tokio padidinimo užtektų užtikrinti ieškovėms skirtos baudos pakankamą atgrasantį poveikį.
Be kita ko, negalima patenkinti Komisijos posėdyje pateikto prašymo, kad Bendrasis teismas iš esmės atsižvelgtų į su atitinkamos
įmonės teisine ir ekonomine struktūra pažeidimo padarymo momentu susijusias aplinkybes ir paliktų galioti ieškovėms taikytą
3 dauginimo koeficientą.
Reikia priminti, kad, įgyvendinant neribotą jurisdikciją, nustatant įmonėms skirtų baudų dydžius negali būti diskriminuojamos
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį draudžiamame susitarime ar suderintuose veiksmuose dalyvavusios įmonės (2000 m. lapkričio 16 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 97 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 152 punktas). Tačiau kadangi į šiuos duomenis nebuvo atsižvelgta dėl kitų ginčijamo sprendimo
adresatų (žr. šio sprendimo 266‑271 punktus), būtų nepagrįsta šiuo pagrindu padidinti ieškovėms skirtos baudos dydį.
Bet kuriuo atveju, net jei į šiuos duomenis būtų reikėję atsižvelgti nustatant baudos dydį, tai negalėtų pateisinti 3 dauginimo
koeficiento taikymo ieškovėms dėl pakankamai atgrasančio baudos poveikio. Iš tiesų tuomet ieškovėms reikėtų taikyti tokį patį
dauginimo koeficientą, koks būtų taikytinas jų ankstesnėms patronuojančioms bendrovėms, nors jos buvo akivaizdžiai kitokioje
padėtyje, atsižvelgiant į šio padidinimo taikymu siektus pagrindinius tikslus (šiuo klausimu taip pat žr. 213 punkte minėto
Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
340 punktą).
Be to, buvo nuspręsta, kad nereikia išskirti įmonių, kurių apyvarta bet kuriuo atveju pateisina jų pripažinimą didelėmis įmonėmis,
turinčiomis teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrą, kurios suteikia joms galimybę lengviau atpažinti pažeidimus savo
veikloje ir suvokti jų pasekmes (213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
340 punktas). Tačiau šioje byloje visas ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje paminėtas įmones, kaip ir
Arkema
, atsižvelgiantį į jos apyvartą, buvo galima pripažinti didelėmis įmonėmis, turinčiomis teisinių bei ekonominių žinių ir infrastruktūrą,
kurios suteikia joms galimybę lengviau atpažinti pažeidimus savo veikloje (šiuo klausimu žr. 213 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
394 punktas). Todėl šioje byloje, atsižvelgiant į kitoms įmonėms taikytus dauginimo koeficientus (1,75 –
Degussa
, 1,5 – ICI ir „hipotetinį“ 1,25 –
Arkema
), 3 dauginimo koeficientas galėtų būti pateisinamas tik vertinant labai didelę
Total
apyvartą baudos paskyrimo momentu.
Baudos dydžio, už kurio sumokėjimą atsakingomis pripažįstamos ieškovės, pakartotinio apskaičiavimo klausimu reikia priminti
ginčijamo sprendimo 2 straipsnio tekstą, pagal kurį „už 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus skiriamos tokios baudos: <...>
b)
Arkema
[...],
Altuglas International
[...] ir
Altumax Europe
[...], kartu ir solidariai atsakingos už [219 131 250] eurų, iš kurių
Total
[...] kartu ir solidariai atsakinga už 140,4 mln. eurų ir
Elf Aquitaine
<...> kartu ir solidariai atsakinga už 181,35 mln. eurų“.
Atsižvelgiant į minėtą tekstą ir su baudos apskaičiavimo susijusius ginčijamo sprendimo motyvus, reikia atskirti dvi baudos
dalis.
Pirma, ieškovės pripažįstamos solidariai atsakingomis už 37 781 250 eurų sumos sumokėjimą ir šios sumos neapima
Elf Aquitaine
ir
Total
atsakomybė.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo,
Elf Aquitaine
ir
Total
nebuvo pripažintos atsakingomis už pritaikius padidinimą dėl pakartotinio pažeidimo gautą baudos dydį, kuriam Komisija vėliau
pritaikė 40 % sumažinimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Tačiau reikia priminti, kad, siekdama nustatyti baudos padidinimo
dėl pakartotinio pažeidimo dydį, Komisija pati rėmėsi „hipotetiniu“ 1,25 koeficientu, kad užtikrintų pakankamai atgrasantį
poveikį (žr. ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje esančią išnašą Nr. 233). Taigi šio sprendimo 247–280 punktuose
išdėstyti vertinimai neturi įtakos šiai sumai ir todėl minėtos 37 781 250 eurų sumos, už kurios sumokėjimą ieškovės atsakingos
atskirai nuo savo ankstesnių patronuojančių bendrovių, keisti nereikia.
Antra, ieškovės su
Elf Aquitaine
pripažintos solidariai atsakingomis už 181,35 mln. eurų sumą, iš kurios
Total
buvo pripažinta solidariai atsakinga už 140,4 mln. eurų. Taigi tai yra baudos dydis, nesusijęs su atsižvelgimu į pakartotinį
pažeidimą.
Šis 181,35 mln. eurų baudos dydis, be kita ko, gaunamas pritaikius 3 dauginimo koeficientą. Kadangi šio koeficiento taikymas
ieškovėms yra nepagrįstas, minėtą dydį reikia perskaičiuoti tiek, kiek jis susijęs su ieškovėms, pritaikant 1,25 dauginimo
koeficientą ir laikantis ginčijame sprendime Komisijos pasirinktos metodologijos.
Todėl ieškovių solidari atsakomybė už šios baudos dalies sumokėjimą sumažinama iki 75 562 500 eurų.
Galiausiai reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį vienai įmonei ar įmonių asociacijai – pažeidimo
dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais. Vadovaujantis teismų praktika,
tik jei paaiškėja, kad įmonę, kaip už baudžiamą pažeidimą atsakingą ekonominį vienetą, sudaro keli sprendimo, kuriuo skiriama
bauda, adresatai ir jei tokia padėtis išlieka ir šio sprendimo priėmimo momentu, riba gali būti apskaičiuojama remiantis šios
įmonės bendra, t. y. visų jos sudedamųjų dalių, apyvarta. Kita vertus, jei per tą laiką minėtas ekonominis vienetas buvo išskaidytas,
kiekviena sprendimo adresatė turi teisę, kad nagrinėjama riba jai būtų taikoma individualiai (272 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
390 punktas).
Todėl dar reikia patikrinti, ar baudos dydis, kurį įpareigotos sumokėti ieškovės, neviršija 10 %
Arkema
bendros apyvartos 2005 m. Šiuo metu ieškovės pripažįstamos solidariai atsakingomis sumokėti iki 113 343 750 eurų baudą (šio
sprendimo 348 punkte minėtą 37 781 250 eurų sumą ir šio sprendimo 351 punkte minėtą 75 562 500 eurų sumą). Taigi reikia pripažinti,
kad šis dydis neviršija
Arkema
apyvartos 2005 m., kaip ji apibrėžta ginčijamo sprendimo 14 konstatuojamojoje dalyje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal minėto reglamento 87 straipsnio 3 dalį jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o
dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje ieškovių reikalavimai buvo iš dalies patenkinti. Vis dėlto, kadangi argumentai, dėl kurių buvo sumažintas baudos
dydis, buvo pateikti tik posėdyje, nors juos buvo galima pateikti ieškinyje (žr. šio sprendimo 247 punktą), bylos aplinkybės
bus teisingai įvertintos, jei bus nuspręsta, kad ieškovės padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Sumažinti pagal 2006 m. gegužės 31 d. Komisijos sprendimo C (2006) 2098 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir
EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/F/38.645 — Metakrilatai) 2 straipsnio b punktą
Arkema SA
(dabar
Arkema France
),
Altuglas International SA
ir
Altumax Europe SAS
turimą solidariai sumokėti baudą iki 113 343 750 eurų.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš
Arkema France
,
Altuglas International
ir
Altumax Europe
bylinėjimosi išlaidas.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Paskelbta 2011 m. birželio 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Įžanga
Administracinė procedūra
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamo sprendimo adresatai
Baudos apskaičiavimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl pirmojo pagrindo, paremto su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimu patronuojančiai bendrovei susijusių taisyklių
pažeidimu ir nediskriminavimo principu
Dėl pirmos dalies, paremtos su dukterinės bendrovės atliktų veiksmų inkriminavimu jos patronuojančiai bendrovei susijusių
taisyklių pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, paremtos nediskriminavimo principo pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo pagrindo, paremto Komisijos padarytomis faktinėmis klaidomis Arkema padarytą pažeidimą priskiriant Total ir Elf
Aquitaine
Dėl pirmos dalies, paremtos Elf Aquitaine ir Total vadovų neįsitraukimo į ginčijamame sprendime nurodytus veiksmus nepripažinimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, paremtos realų Arkema savarankiškumą nustatant savo verslo politiką patvirtinančių įrodymų nepripažinimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo pagrindo, paremto pareigos motyvuoti ir gero administravimo principo pažeidimais
Dėl pirmos dalies, paremtos pareigos motyvuoti pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, paremtos gero administravimo principo pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo pagrindo, paremto konkretaus poveikio rinkai kriterijaus nepaisymu nustatant 65 mln. eurų pradinį baudos dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktojo pagrindo, paremto teisės ir faktinėmis klaidomis padidinant pradinį baudos dydį siekiant atgrasančio poveikio
Dėl pirmos dalies, paremtos tuo, kad Komisija nepagrįstai padidino pradinį baudos dydį siekdama atgrasančio poveikio, remdamasi
Total apyvarta, nors pa˛eidimas nebuvo priskirtas �iai bendrovei
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, paremtos proporcingumo ir vienodo požiūrio principų pa˛eidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, paremtos tuo, kad šioje byloje nereikia remtis atgrasančiu baudos poveikiu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl posėdyje pateikto kaltinimo, paremto tuo, kad ginčijamo sprendimo priėmimo momentu ieškovių nebekontroliavo Total ir Elf
Aquitaine
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šeštojo pagrindo, paremto Komisijos teisės klaidomis padidinant baudą dėl pakartotinio pažeidimo
Dėl pirmos dalies, paremtos pažeidimų ir bausmių teisėtumo bei teisinio saugumo principų pažeidimu
Dėl antros dalies, paremtos non bis in idem ir proporcingumo principų pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl septintojo pagrindo, paremto faktine klaida, Komisijai nepritaikius ieškovėms baudos sumažinimo dėl to, kad Arkema „realiai
nevykdė“ tam tikrų inkriminuojamų veiksmų
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl aštuntojo pagrindo, paremto teisės ir faktinėmis klaidomis Komisijai atsisakius ieškovėms sumažinti baudą dėl „kitų aplinkybių“
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Išvada
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.