CELEX: 62006TJ0039
Verseny
Kartellek
A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának olasz piaca
Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat
Az árak rögzítése és a piac felosztása
A jogsértő magatartás betudhatósága
Bírságok
Arányosság
határozat
Az árak rögzítése és a piac felosztása
A jogsértésben való részvétel
A jogsértéssúlya és időtartama
Enyhítő körülmények
Együttműködés

A jogvita előzményei
A felperes Transcatab SpA felszámolás alatt álló olasz társaság, amelynek fő tevékenysége a nyersdohány elsődleges feldolgozása.
A jelen ügy alapját képező tényállás idején a Transcatab a világ egyik legnagyobb levelesdohány‑forgalmazójának, a Standard
Commercial Corp.‑nak (a továbbiakban: SCC) 100%‑os tulajdonában álló olaszországi leányvállalata volt. 2005. május 13‑án,
vagyis a közigazgatási eljárás során az SCC összeolvadt a Dimon, Inc.‑vel, ezzel létrehozva az új jogalany Alliance One International,
Inc.‑t (a továbbiakban: Alliance One), amelynek a Transcatab 100%‑os irányítása alatt áll.
1.
A közigazgatási eljárás
2002. január 15‑én az Európai Közösségek Bizottsága az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február
6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikke alapján
információkérést intézett a nyersdohány olaszországi piaca kapcsán az olasz nyersdohány‑feldolgozók és nyersdohánytermelők
szakmai szövetségeihez, vagyis az Associazione professionale trasformatori tabacchi italianihez (APTI, az olasz nyersdohány‑feldolgozók
szakmai szövetsége), valamint az Unione italiana tabaccóhoz (Unitab, Olasz Dohányunió).
2002. február 19‑én a Bizottsághoz mentesség iránti kérelem érkezett, amelyet a Deltafina SpA – feldolgozó, az APTI tagja –
nyújtott be a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény
(HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény)
alapján.
2002. április 4‑én az APTI irodájában találkozóra került sor. A találkozó során a Deltafina tájékoztatta a résztvevőket – köztük
a Transcatabot és a Dimon Italia Srl‑t (a Dimon leányvállalata, később Mindo Srl) – a mentesség iránti kérelméről, valamint
a Bizottság azon határozatáról, amely feltételes mentességet biztosított számára.
Ugyanezen a napon a Dimon Italiának az engedékenységi közlemény 8. cikke alapján benyújtott mentességi kérelme, valamint másodlagosan
e közlemény 20–27. cikke alapján a bírság csökkentésére irányuló kérelme, valamint néhány órával később a Transcatab ugyanezen
a címen benyújtott, a bírság csökkentésére irányuló kérelme megérkezett a Bizottsághoz.
2002. április 9‑én a Bizottság az engedékenységi közlemény 25. pontja értelmében szabályszerűen kézhez vette a Transcatab
bírság alóli mentesség iránti kérelmét. 2002. április 10‑én a Transcatab új kérelmet nyújtott be, amely egy magyarázatot tartalmazó
feljegyzésből, valamint negyvennégy mellékletből állt. 2002. április 30‑án a Bizottság az engedékenységi közlemény 25. pontja
értelmében szintén szabályszerűen kézhez vette a kérelmet.
2002. április 18‑án és 19‑én a Bizottság a 17. rendelet 14. cikke alapján vizsgálatokat folytatott a Dimon Italia és a Transcatab
helyiségeiben, valamint a Trestina Azienda Tabacchi SpA és a Romana Tabacchi SpA helyiségeiben.
2002. október 8‑án a Bizottság arról értesítette a Dimon Italiát és a Transcatabot, hogy mivel e két vállalkozás szolgáltatott
elsőként, illetve másodikként az engedékenységi közlemény értelmében vett bizonyítékokat, a közigazgatási eljárás végén a
velük szemben az esetlegesen megállapított jogsértések címén az együttműködés hiányában kiszabandó bírság összegét 30–50%
közötti, illetve 20–30% közötti mértékben kívánja csökkenteni.
2004. február 25‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet hat vállalkozásnak, illetve vállalkozói szövetségnek – így
többek között a Transcatabnak, a Deltafinának, a Dimon Italiának és a Romana Tabacchinak (a továbbiakban együtt: feldolgozók) –,
valamint ezek közül egyesek anyavállalatainak – többek között az SCC‑nek, a Dimonnak és a Universal Corp.‑nak, a Deltafina
anyavállalatának – címzett. A kifogásközlés címzettjei írásbeli észrevételeket tehettek, valamint a 2004. június 22‑én tartott
meghallgatáson válaszolhattak.
Miután 2004. december 21‑én a Bizottság a kifogásközléshez képest kiegészítő kifogásközlést fogadott el azzal kapcsolatban,
hogy a Deltafina megsértette az engedékenységi közlemény által előírt együttműködési kötelezettséget a mentességi kérelem
benyújtásának bejelentésével összefüggésben (lásd a fenti 4. pontot), 2005. március 1‑jén második meghallgatást tartott.
A versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően és a
meghallgatási tisztviselő zárójelentésére tekintettel a Bizottság 2005. október 20‑án elfogadta az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének
alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C‑38.281/B.2 „Nyersdohány – Olaszország”‑ügy) C(2005) 4012 végleges határozatot (a
továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
2006. február 13‑án tették közzé (HL L 353., 45. o.).
2.
A megtámadott határozat
A megtámadott határozat mindenekelőtt az olasz piacon tevékeny nyersdohány‑feldolgozók által végrehajtott horizontális kartellre
vonatkozik.
E kartell keretében az 1995. és 2002 eleje közötti időszakban a feldolgozók – többek között az árak és a piaci részesedések
rögzítése révén – mind a termelőktől való közvetlen felvásárlás, mind a köztes levelesdohány‑kereskedőktől való felvásárlás
tekintetében rögzítették a nyersdohány felvásárlására vonatkozó üzleti feltételeket.
A megtámadott határozat emellett két másik, 1999 eleje és 2011 vége között történt jogsértésre vonatkozik, amelyek elkülönülnek
a feldolgozók által végrehajtott kartelltől, és amelyek az APTI esetében úgy valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai
nevében az Unitabbal kötendő szakmaközi megállapodások céljából megtárgyalt szerződéses árakat, míg az Unitab esetében úgy
valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai nevében az APTI‑val kötendő, fent hivatkozott megállapodások céljából megtárgyalt
szerződéses árakat.
A megtámadott határozatban a Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozók magatartásai az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző – egységes
és folyamatos – jogsértést valósítottak meg (lásd többek között a megtámadott határozat (264)–(269) preambulumbekezdését).
A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében a Bizottság a kartellért való felelősséget az olaszországi feldolgozóknak,
valamint az Universalnak és az Alliance One‑nak mint a Dimon és az SCC összeolvadásából létrejött társaságnak tudta be.
A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság bírságokat szabott ki az előző pontban említett vállalkozásokkal, valamint
az APTI‑val és az Unitabbal szemben (lásd az alábbi 71. pontot).

A megtámadott határozat címzettjei
A megtámadott határozat (325)–(351) preambulumbekezdése a határozat címzettjeit határozza meg.
A Bizottság előzetesen az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, miszerint a „vállalkozás” fogalma a versenyjogi összefüggésben
a szóban forgó megállapodás tárgya szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági
egység több természetes vagy jogi személyből áll (a megtámadott határozat (325) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság kifejtette, hogy megállapítást nyert, hogy a Deltafina, a Dimon Italia, a Transcatab és a Romana
Tabacchi, valamint az APTI és az Unitab a jogsértések időtartama alatt közvetlenül részt vett a megállapított jogsértésekben,
és ebből következően a fentiek közül az összes vállalkozás és szövetség címzettje a megtámadott határozatnak (a megtámadott
határozat (327) preambulumbekezdése).
A Bizottság elemzését annak a vizsgálatával folytatta, hogy az egyes leányvállalatok (a Deltafina, a Dimon Italia és a Transcatab)
jogsértő magatartása betudható-e az anyavállalatuknak. E tekintetben emlékeztetett arra, hogy a jogsértések időtartama alatt
a Deltafina a Universal, a Dimon Italia a Dimon, míg a Transcatab az SCC 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata volt (a
megtámadott határozat (328) preambulumbekezdése).
A Bizottság többek között kifejtette, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint valamely anyavállalat akkor tehető felelőssé leányvállalata
jogsértő magatartásáért, ha az utóbbi nem határozhatja meg önállóan piaci magatartását. E tekintetben emlékezetett arra, hogy
vélelmezhető, hogy ha az anyavállalat kizárólagos tulajdonosa a leányvállalatának, akkor meghatározó befolyást gyakorol a
leányvállalata magatartására, amikor az megsérti az EK 81. cikk (1) bekezdését (a megtámadott határozat (329) és (330) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat (331) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a Deltafina, a Dimon és a Transcatab
tekintetében megalapozottan feltételezhető, hogy „nem voltak önállóak”, mivel anyavállalatuk 100%‑os tulajdonában állnak,
illetve a Dimon Italia csak állt.
Elutasítva az említett társaságok által a kifogásközlésre adott válaszaikban szereplő állítást, miszerint a 100%‑os irányításon
kívül egyéb bizonyítékok is szükségesek a meghatározó befolyás gyakorlásának alátámasztására, a Bizottság rámutatott, hogy
a 100%‑os tulajdonban álló leányvállalatok esetében az ilyen befolyásra vonatkozó valamennyi vélelem megdönthető. Az ellenbizonyítást
annak a félnek kell szolgáltatnia, amely az ilyen vélelmet „megalapozott bizonyítékokkal” meg kívánja dönteni, és ezek nem
lehetnek pusztán olyan általános információk, amelyeket nem támasztanak alá meggyőző bizonyítékok (a megtámadott határozat
(334) preambulumbekezdése).
E tekintetben a Bizottság egymás után megvizsgálta a megtámadott határozat címzettjei között szereplő anyavállalatok által
előterjesztett érveket.
A Bizottság mindenekelőtt elutasította az érintett anyavállalatok által a leányvállalataik tevékenysége tekintetében a helyi
vezetőség teljes körű felelősségére vonatkozóan előterjesztett általános érvet. A Bizottság szerint az, hogy a Dimon és az
SCC megtartotta a már meglévő vezetőséget leányvállalataik 100%‑os felvásárlása során, nem zárja ki, hogy az említett anyavállalatok
meghatározó befolyást gyakoroljanak olaszországi leányvállalataikra, mivel szokásos, hogy a folyó ügyek intézését a 100%‑os
leányvállalat helyi vezetőségére bízzák (a megtámadott határozat (338) preambulumbekezdése).
A Bizottság szerint egyik vállalkozás sem bizonyította általánosságban, hogy csoportja olyan sajátossággal rendelkezik, amely
a leányvállalatot jelentős mértékben függetleníthette volna az anyavállalat befolyásától (a megtámadott határozat (339) preambulumbekezdése).
E tekintetben a Bizottság elemezte a Deltafina, a Dimon Italia, a Transcatab és anyavállalataik között fennálló gazdasági
kapcsolatok erősségét, amely azt bizonyította, hogy az olaszországi leányvállalatok gazdasági egységet alkottak csoportjuk
többi tagjával. A Bizottság ezzel kapcsolatban rámutatott, hogy az érintett csoportok a világ legnagyobb levelesdohány‑forgalmazói
voltak, és gyakran az olasz leányvállalataik által vásárolt dohányt vásárolták fel és forgalmazták (a megtámadott határozat
(340) preambulumbekezdése).
A Bizottság rámutatott, hogy az SCC már azelőtt olaszországi partnerével együttesen irányította a Transcatabot, mielőtt megszerezte
volna annak kizárólagos tulajdonát. Az, hogy az SCC a felvásárlást követően a leányvállalat „vezetőségén egyáltalán nem változtatott”,
következésképpen nem tekinthető arra vonatkozó bizonyítéknak, hogy egyáltalán nem gyakorolt befolyást az igazgatókra, miután
e leányvállalat kizárólagos tulajdonosa lett. Többek között a végrehajtó hatásköröknek a Transcatab vezérigazgatójára történő
átruházását illetően a Bizottság kijelentette, hogy nem áll rendelkezésére olyan információ, amely alapján azt a következtetést
vonhatná le, hogy a vezérigazgatót nem az SCC jelölte ki, hasonlóan az igazgatóság többi tagjához (a megtámadott határozat
(341) és (342) preambulumbekezdése).
A Bizottság ezt követően elutasította az SCC azon érvét, hogy nem létezett semmilyen kommunikációs csatorna e vállalkozások
és leányvállalataik között (a megtámadott határozat (343) és (344) preambulumbekezdése).
E tekintetben rámutatott, hogy a Transcatab tevékenységét a Standard Commercial Tobacco Co., Inc., az SCC csoport keretében
működő, az SCC 100%‑os tulajdonában álló holdingtársaság tevékenységének tekintette, amelyet a csoport tevékenységének keretében
elemzett, amelybe beletartoztak az SCC‑csoport cigarettagyártók részére történő eladásai is. A Bizottság ezen elemzésből azt
a következtetést vonta le, hogy a Transcatab tevékenységének eredményét jelentették a csoport felsőbb szerveinek, majd azt
összesítették a csoport eredményével (a megtámadott határozat (344) preambulumbekezdése).
A Bizottság rámutatott, hogy mivel az a két csoport, amelynek a jogsértés tartama alatt a Transcatab és a Dimon Italia a tagja
volt, az Alliance One nevű új jogalanyban történő egyesüléssel megszűnt, ezért – mint a két csoport jogutódja – az utóbbi
a megtámadott határozat címzettje (a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése).
Figyelemmel e különböző elemekre, a Bizottság a megtámadott határozat (351) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a
Deltafina, a Universal, a Mindo (korábban Dimon Italia), a Transcatab, az Alliance One, a Romana Tabacchi, az APTI és az Unitab
felelősségét kell megállapítani a jogsértésekért, és őket kell a megtámadott határozat címzettjeinek tekinteni.

A bírság összegének meghatározása
A megtámadott határozat (356)–(404) preambulumbekezdésében a Bizottság a címzettekkel szemben kiszabandó bírságok kérdését
vizsgálta.
A bírságok összegét a Bizottság az [EK 81.] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002.
december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet. 205. o.) 23. cikkének
(3) bekezdésében és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten említett két szempont alapján, vagyis a szóban
forgó jogsértések súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (356) és (357) preambulumbekezdése).
A bírságok kiindulási összegének rögzítése
A szóban forgó jogsértés súlyát illetően a Bizottság emlékeztetett arra, hogy e tényező értékelése érdekében figyelembe kell
vennie annak jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét
(a megtámadott határozat (365) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság megállapította, hogy az olaszországi nyersdohánytermelés az európai uniós kvótatermelésnek mintegy
38%‑át tette ki. E termelés összértéke 2001‑ben (a jogsértés utolsó teljes éve) 67 338 millió euró volt (a megtámadott határozat
(366) preambulumbekezdése).
A Bizottság szerint a jogsértés különösen súlyos volt, mivel az a különböző nyersdohányfajták olaszországi felvásárlási árának
rögzítésére, valamint a felvásárolt mennyiségek elosztására irányult. A Bizottság a megtámadott határozatnak a versenykorlátozást
elemző részére (a (272) és azt követő preambulumbekezdések) utalva ehhez hozzátette, hogy a felvásárlói oldalon kialakult
kartell torzíthatja a termelők azon szándékát, hogy bizonyos terméshozamot érjenek el, illetve akár korlátozhatja a feldolgozók
közötti versenyt az upstream piacokon. Azt állította továbbá, hogy ez a helyzet még inkább fennáll olyan esetekben, mint a
jelen ügyben, mivel a kartell tárgyát képező termék, a nyersdohány, az upstream piacok szereplői által végzett tevékenységek
– a jelen esetben az elsődleges dohányfeldolgozás és a feldolgozott dohány eladása – jelentős „komponensét” képezi (a megtámadott
határozat (367) és (368) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a fenti megfontolásokra tekintettel
a feldolgozók által elkövetett jogsértés különösen súlyosnak minősül.
Ezt követően a megtámadott határozat (370)–(376) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta az „egyedi súly” és az „elrettentés”
kérdését. E tekintetben kijelentette, hogy a bírság összegének meghatározásakor figyelembe kell venni „az egyes vállalkozások
egyedi súlyát, valamint jogellenes magatartásuk valószínű hatásait” (a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).
A Bizottság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a bírságokat az egyes felek piacon fennálló helyzetéhez viszonyítva kell megállapítani
(a megtámadott határozat (371) preambulumbekezdése).
Ezzel kapcsolatosan a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Deltafinával szemben kiszabott bírság kiindulási összegének kell a
legmagasabbnak lennie, tekintettel arra, hogy e vállalkozás volt a legnagyobb felvásárló, ugyanis a 2001. évi piaci részesedése
nagyjából 25% volt (a megtámadott határozat (372) preambulumbekezdése).
A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Transcatabot, a Dimon Italiát és a Romana Tabacchit – mivel 2001‑ben piaci részesedésük
ennél csekélyebb mértékű, körülbelül 9–11% volt – „más csoportba kell sorolni”, és a tekintetükben kiszabandó bírság kiindulási
összegének alacsonyabbnak kell lennie (a megtámadott határozat (373) preambulumbekezdése).
A Bizottság ugyanakkor úgy vélte, hogy a csupán a piacon fennálló helyzetet tükröző kiindulási összegnek nem lenne megfelelően
elrettentő hatása a Deltafinával, a Dimon Italiával (Mindo) és a Transcatabbal szemben, mivel a viszonylag korlátozott nagyságú
forgalmuk ellenére mindegyikük egy‑egy olyan jelentős gazdasági és pénzügyi erejű multinacionális csoporthoz tartozik – vagy
a Mindo esetében tartozott –, amely a dohányiparnak a különböző szintű ágazatokban és földrajzi piacokon a legjelentősebb
világméretű nagykereskedője (a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdése).
Következésképpen, annak érdekében, hogy a bírság elrettentő legyen, a Bizottság úgy vélte, hogy a Deltafinával szemben a kiindulási
összeget az 1,5‑szörös elrettentési szorzóval – vagyis 50%‑kal – kell növelni, míg a Dimon Italiával (Mindo) és a Transcatabbal
szemben megállapított kiindulási összeget 1,25‑szörös elrettentési szorzóval – vagyis 25%‑kal – kell növelni (a megtámadott
határozat (375) preambulumbekezdése) .
A Bizottság tehát a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében az alábbiak szerint rögzítette a bírságok kiinduló
összegét:
–        Deltafina:                   37,5 millió euró;
–        Transcatab:                   12,5 millió euró;
–        Dimon Italia (Mindo):          12,5 millió euró;
–        Romana Tabacchi:          10 millió euró.
A bírságok alapösszegének rögzítése
A megtámadott határozat (377)–(378) preambulumbekezdésében a Bizottság a jogsértés időtartamának kérdését vizsgálta.
A Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozók 1995. szeptember 29‑én hozták létre a kartellt, és az az utóbbiak nyilatkozatai
szerint 2002. február 19‑én szűnt meg. Ennek megfelelően a Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozókkal szemben a bírság kiindulási
összegét 60%‑kal kell emelni a Romana Tabacchi kivételével, amelynek részvétele rövidebb volt.
A Bizottság a megtámadott határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok alapösszegét tehát az alábbiak szerint állapította
meg:
–        Deltafina:                   60 millió euró;
–        Transcatab:                   20 millió euró;
–        Dimon Italia (Mindo):          20 millió euró;
–        Romana Tabacchi:          12,5 millió euró.
Enyhítő körülmények
A megtámadott határozat (380)–(398) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy van‑e helye annak, hogy enyhítő
körülményeket vegyen figyelembe.
Így különösen, a Bizottság elutasította a Transcatab tekintetében az enyhítő körülmények figyelembevételére irányuló érvei
összességét.
A Bizottság először is megállapította, hogy a feldolgozók kartelljének végrehajtása nem fügött össze az APTI keretében kötött
szakmaközi megállapodásokkal. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az olasz szabályozási háttér nem ösztönözte a feldolgozók
magatartását, akik ennélfogva ezen érv alapján nem jogosultak a bírság összegének csökkentésére (a megtámadott határozat (381) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság elutasította a feldolgozók azon érvét, amely szerint bírságcsökkentésben kell részesülniük, mivel
a Bizottság beavatkozása előtt véget vetettek a jogsértésnek. E tekintetben a Bizottság emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra,
amely szerint olyan ügyekben, amelyek a versenyszabályok különösen súlyos megsértésére vonatkoznak, és amelyek tekintetében
a felek tudták vagy szükségképpen tudniuk kellett, hogy magatartásuk alapvetően jogellenes, az a tény, hogy a jogsértésnek
a Bizottság beavatkozása előtt véget vetettek, nem teremt alapot arra, hogy a Bizottság számítása során ezen okból csökkentse
a bírságot (a megtámadott határozat (382) preambulumbekezdése).
A Bizottság továbbá kijelentette, hogy nem lehetett megállapítani, hogy a kartellt nem hajtották végre, mivel a tényállás
leírásából tűnt ki, hogy a felek – többek között azzal, hogy részt vettek a rendszeres találkozókon, valamint a felvásárlási
időszak során az árakról és a mennyiségekről rendszeresen információkat cseréltek – biztosították a kartell végrehajtását
(a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdése).
A Bizottság végül elutasította a Transcatab által előterjesztett azon érvet, amely szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése
és az [ESZAK‑Szerződés] 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás
(HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) 5. pontja b) alpontjának
alkalmazásában kiszabott bírság összegének meghatározásánál figyelembe kell venni a nyersdohány olaszországi piacának sajátos
gazdasági és társadalmi összefüggését. A Bizottság megjegyezte, hogy az iránymutatás hivatkozott 5. pontja b) alpontjának
alkalmazása kivételes jellegű, és a jelen ügy nem tartalmazott a Transcatab által érve alátámasztása érdekében hivatkozott
üggyel azonos vagy ahhoz hasonló jellemzőket. A Bizottság hozzátette továbbá, hogy nem fogadta el azon érvet, miszerint a
bizonyos olaszországi régiókban a dohányágazatra jellemző jogellenes magatartások meghatározó hatást fejtettek ki, és azok
idézték elő a szóban forgó magatartásokat, a piacok közös szervezése reformjának hatása pedig túlzottan bizonytalan és időben
távoli volt ahhoz, hogy annak enyhítő körülményként való figyelembevételét indokolta volna (a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság megfontolta a Deltafina sajátos helyzetét, és úgy döntött, hogy a vele szemben kiszabandó bírság
összegét az utóbbi által tanúsított együttműködés miatt 50%‑kal kell csökkenteni (a megtámadott határozat (385)–(398) preambulumbekezdése).
Az enyhítő körülmények alkalmazását követően a Bizottság a bírságok összegét az alábbiak szerint állapította meg (a megtámadott
határozat (399) preambulumbekezdése):
–        Deltafina:          30 millió euró;
–        Dimon Italia (Mindo): 20 millió euró;
–        Transcatab:          20 millió euró;
–        Romana Tabacchi: 8,75 millió euró.
A Bizottság emlékeztetett arra, hogy az 1/2003/EK rendelet 23. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a bírság a jogsértésben
részt vett vállalkozások és vállalkozási szövetségek esetében nem haladhatja meg a megelőző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át.
Hozzáfűzte, hogy amennyiben a szóban forgó vállalkozások valamely vállalkozáscsoporthoz tartoznak, és megállapítható, hogy
e vállalkozásokra anyavállalataik meghatározó befolyást gyakorolnak, ebből következően – mivel utóbbiak egyetemlegesen felelősek
a leányvállalatukkal szemben kiszabott bírságért – a csoport világméretű forgalmát kell figyelembe venni a fent említett 10%‑os
felső korlát meghatározásánál (a megtámadott határozat (400) és (401) preambulumbekezdése).
Ennek a Bizottság alapján kijelenti, hogy a Romana Tabacchival szemben kiszabott bírság nem haladhatja meg a 2,05 millió eurót,
valamint hogy a többi bírságot e rendelkezés alapján nem szükséges csökkenteni (a megtámadott határozat (402) és (403) preambulumbekezdése).
Az engedékenységi közlemény alkalmazása
A megtámadott határozat (405)–(500) preambulumbekezdésében a Bizottság az engedékenységi közlemény jelen ügyben való alkalmazását
tárgyalta.
Mind a Deltafina, mind a Dimon Italia, mind pedig a Transcatab kérte a hivatkozott közlemény vele szembeni alkalmazását. A
Deltafinát illetően a Bizottság emlékeztetett arra, hogy számára feltételes mentességet nyújtott. A Bizottság ezenfelül kiemelte,
hogy arra az előzetes megállapításra jutott, hogy a Dimon Italia és a Transcatab volt az első és a második vállalkozás, amely
a feltételezett jogsértéssel kapcsolatosan olyan bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek az engedékenységi közlemény 22. pontjának
értelmében jelentős hozzáadott értékkel bírtak a már rendelkezésére álló bizonyítékokhoz képest (a megtámadott határozat (405)–(407) preambulumbekezdése).
Miután a Bizottság megvizsgálta a Deltafina helyzetét, és megállapította, hogy részére nem biztosítható mentesség, mivel megsértette
az engedékenységi közlemény által előírt együttműködési kötelezettséget (lásd a megtámadott határozat (408)–(484) preambulumbekezdését,
valamint a fenti 4. és 10. pontot), a a Dimon Italia és a Transcatab esetét vizsgálta meg.
Először is, a Bizottság megállapította, hogy az a tény, miszerint a Deltafina nem részesült végleges mentességben, egyáltalán
nem hatott ki közvetlenül arra, ahogy a alkalmaznia kellett a Dimon Italiával és a Transcatabbal szemben az engedékenységi
közleményt (a megtámadott határozat (485)–(491) preambulumbekezdése).
Másodszor, a Bizottság meghatározta az említett közlemény értelmében különösen a Transcatabbal szemben alkalmazható csökkentést.
E tekintetben a Bizottság először megállapította, hogy a Transcatab megfelelt a vele szemben meghatározott feltételeknek,
vagyis legkésőbb a bizonyítékok előterjesztésekor véget vetett a jogsértésben való részvételének (a megtámadott határozat
(492) és (493) preambulumbekezdése).
Ezt követően a Bizottság kijelentette, hogy a csökkentés szintjének meghatározása érdekében figyelembe vette a bizonyítékok
szolgáltatásának időpontját, az általuk biztosított hozzáadott érték mértékét, valamint a bizonyítékok ismertetését követően
az érintett vállalkozások által tanúsított együttműködés terjedelmét és folyamatosságát (a megtámadott határozat (494) preambulumbekezdése).
A Bizottság elsősorban azt jegyezte meg, hogy a Transcatab azelőtt nyújtotta be engedékenység iránti kérelmét, hogy a Bizottság
ténylegesen vizsgálatba kezdett volna, hogy kérelme a jogsértés egész időszakára kiterjedt, valamint hogy a szolgáltatott
bizonyítékok számos tekintetben megerősítették a már a Bizottság birtokában lévő bizonyítékokat (a megtámadott határozat (495) preambulumbekezdése).
Másodsorban konkrétan a Transcatab által szolgáltatott dokumentumokat illetően a Bizottság elismerte, hogy az e dokumentumokból
kirajzolódó tények leírása különösen részletes volt, valamint különösen hasznos volt a jogsértés, és többek között annak egyes
elemei (mint például az 1998. évi dohánytermés többletmennyiségére vonatkozó szakmaközi megállapodás 1999‑ben való megkötése)
megértése szempontjából. Ugyanakkor rámutatott, hogy minden olyan tényt ismert már, amelynek kapcsán a Transcatab bizonyítékokat
szolgáltatott (a megtámadott határozat (497) preambulumbekezdése).
Végül a Bizottság azt is elismerte, hogy a Transcatab együttműködőnek mutatkozott felé a teljes eljárás során, és nem vitatta
azokat a tényeket, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésben hivatkozott (a megtámadott határozat (498) preambulumbekezdése).
A Bizottság tehát megállapította, hogy a Transcatabot a bírság összegének a megfelelő tartományon belüli legmagasabb szintű
– vagyis 30%‑os – csökkentésében kell részesíteni (a megtámadott határozat (499) preambulumbekezdése).
Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megfelelően a Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkében végül az alábbiak
szerint határozta meg a határozat címzettjeiként szereplő vállalkozásokkal és vállalkozások szövetségeivel szemben kiszabandó
bírságok összegét:
–        a Deltafinával és a Universallal szemben egyetemlegesen: 30 millió euró;
–        a Dimon Italiával (Mindo) és az Alliance One‑nal szemben: 10 millió euró, amelyből az Alliance One az egész összeg, miközben
a Mindo egyetemlegesen csak 3,99 millió euró megfizetéséért felelős;
–        a Transcatabbal és az Alliance One‑nal szemben egyetemlegesen: 14 millió euró;
–        a Romana Tabacchival szemben: 2,05 millió euró;
–        az APTI‑val szemben: 1000 euró;
–        az Unitabbal szemben: 1000 euró.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2006. január 24‑én benyújtott keresetlevelével az Alliance One különösen a megtámadott határozat
részleges megsemmisítésére irányuló keresetet terjesztett elő (T‑25/06. sz. ügy). A Törvényszék Hivatalához 2006. február
3‑án benyújtott keresetlevelével a Transcatab előterjesztette a jelen keresetet.
A keresetlevélben az Alliance One kérte ezen ügy jelen üggyel való egyesítését. A Transcatab keresetlevélben ugyancsak kérelmezte
az egyesítést.
A Törvényszék nem adott helyt az egyesítés iránti kérelemnek.
A Törvényszék 2009. november 24‑én – az eljárási szabályzata 64. cikkében foglalt pervezető intézkedések keretében – írásbeli
kérdést intézett a Transcatabhoz, amelyre az utóbbi az előírt határidőn belül válaszolt. A Bizottság 2010. február 4‑én nyújtotta
be a Transcatab válaszára vonatkozó észrevételeit.
Az elődadó bíró jelentése alapján a Törvényszék úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és a pervezető
intézkedések keretében felszólította a Transcatabot, hogy nyújtson be egy dokumentumot. A Transcatab e dokumentumot az előírt
határidőn belül benyújtotta.
A Törvényszék a 2010. november 30‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre
adott válaszaikat.
A tárgyaláson a Törvényszék az eljárási szabályzata 64. cikke alapján felszólította a Transcatabot, hogy nyújtson be egy újabb
dokumentumot. 2010. december 22‑én a Transcatab benyújtotta ezt a dokumentumot.
A Transcatab azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        csökkentse a vele szemben kiszabott bírságot;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        az EK 229. cikkben ráruházott hatáskörben a bírság összegét 15 millió euróban állapítsa meg;
–        kötelezze a Transcatabot a költségek viselésére.

A jogkérdésről
Keresete alátámasztására a Transcatab öt jogalapra hivatkozik, amelyek közül egyesek több részre oszthatók. Az első jogalap
keretében a Transcatab lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította az Alliance
One felelősségét a Transcatab magatartásáért, hogy a Bizottság nem indokolta meg kellőképpen az ezzel kapcsolatos álláspontját,
illetve megsértette a védelemhez való jogát. A második jogalap a téves jogalkalmazásra, az indokolási kötelezettség megsértésére
és a logikátlan indokolásra, valamint a bírság összegének megállapítása során a védelemhez való jog megsértésére, valamint
az arányosság, az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének megsértésére vonatkozik. A harmadik jogalap a bírság összegének
megállapítása során történt téves jogalkalmazásra, valamint a jogsértés időtartamának értékelése tekintetében az indokolási
kötelezettség megsértésére vonatkozik, továbbá az APTI‑val szemben kiszabott bírság kapcsán a
ne bis in idem
elvének megsértésére, valamint az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik. A negyedik jogalap keretében a Transcatab
arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen állapította meg, hogy a Transcatab által hivatkozott
egyik enyhítő körülmény sem alkalmazható. Az ötödik jogalap keretében végül azzal érvel, hogy a Bizottság az engedékenységi
közlemény alkalmazása során tévesen alkalmazta a jogot.
A Bizottság úgy véli, hogy harmadik jogalapjával a Transcatab pusztán korábbi együttműködésére utal vissza, amely abban állt,
hogy nem vitatta a kifogásközlésben megállapított tényeket. Ennek megfelelőn viszontkeresetében a Bizottság azt kéri, hogy
a Törvényszék a Transcatab bírságának csökkentését 30%‑ról 25%‑ra mérsékelje, és korlátlan felülvizsgálati jogkörében a bírság
összegét 15 millió euróban állapítsa meg.
1.
A jogsértés Transcatab anyavállalatának való betudására vonatkozó első jogalapról

Az első jogalapnak az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésére, a benyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyására, valamint
a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó első részéről
A felek érvei
Elsősorban a Transcatab a megtámadott határozatban szereplő azon megállapításokat vitatja, amelyek szerint pusztán az a tény,
hogy a jogsértés időtartama alatt az SCC volt a Transcatab 100%‑os tulajdonosa, elegendő ahhoz, hogy a Bizottság az SCC felelősségét
vélelmezze leányvállalata jogsértő magatartásáért. Ez a vélelem ellentétes az ítélkezési gyakorlattal. A Transcatab szerint
a Bizottságnak bizonyítania kell más olyan bizonyítékok fennállását, amelyek alapján megállapítható, hogy az anyavállalat
ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatára. A jelen ügyben a Bizottság megelégedett azzal, hogy vélelmezte
az SCC felelősségét, és nem szolgáltatott más olyan bizonyítékot, amely alkalmas lett volna e felelősség megalapozására. Ezáltal
megfordította a bizonyítási terhet, amely nem a Transcatabot, illetve anyavállalatát terhelte, hanem magát a Bizottságot.
Másodsorban a Transcatab azzal érvel, hogy az SCC elegendő bizonyítékot szolgáltatott a Bizottságnak annak bizonyítására,
hogy nem befolyásolta Transcatab magatartását. E bizonyítékok az olasz piac tényleges helyi helyzetének leírására, valamint
az SCC csoport szerkezetének azon jellemzőire vonatkoztak, amelyek leányvállalatai függetlenségét bizonyíthatják. Ezenfelül
e bizonyítékok a Transcatab igazgatótanácsának és vezérigazgatójának önállóságát érintették.
A válaszban a Transcatab ezenfelül kifejti, hogy a Bizottság azon állítása, amely szerint a meghatározó befolyásra vonatkozó
vélelmet csak akkor lehet megdönteni, ha a részesedés tisztán pénzügyi jellegű, ellentétes az ítélkezési gyakorlattal. Álláspontja
szerint a Bizottság nem vizsgálta meg gondosan a közigazgatási eljárás során előterjesztett bizonyítékokat, és csak annyit
tett, hogy alá nem támasztott előfeltevések alapján elutasított minden érvet. Először is az az állítása, amely szerint valószínűtlen,
hogy egy anyavállalat teljes mértékben át tudja ruházni valamely leányvállalata irányítását, nem megalapozott. Amint ugyanis
azt a Transcatab a közigazgatási eljárás során bizonyította, a csoport elágazó szerkezete kizárta az egységes irányítást.
Másodszor, a Bizottság a meghatározó befolyásra vonatkozó vélelmet arra az időszakra is alkalmazta, amelynek során az SCC
csak 50%‑os tulajdonosa volt a Transcatabnak, pedig utóbbi és az SCC bizonyította, hogy a Transcatab igazgatótanácsát és vezérigazgatóját
– akik a társaság összes irányítási hatáskörével rendelkeztek – az SCC azelőtt nevezte ki, hogy kizárólagos irányítást szerzett
volna az utóbbi felett. Harmadszor, az a tény, hogy egyes dokumentumokat angol nyelven készítettek el, nem elegendő annak
bizonyítására, hogy az anyavállalat befolyást gyakorolt a Transcatab üzleti tevékenységének irányítására. Következésképpen
a Bizottság tévesen, megfelelő, illetve logikus indokolás hiányában, valamint anélkül utasította el a benyújtott bizonyítékokat,
hogy azokat összevetette volna más, legalább ilyen bizonyító erővel rendelkező dokumentumokkal. Ennek megfelelően a Bizottság
nem tartotta be az arra vonatkozó kötelezettségét, hogy pártatlan módon vizsgálja meg az ügy iratait.
Harmadsorban a Bizottság megsértette az Alliance One védelemhez való jogát azáltal, hogy a megtámadott határozatban olyan,
az ügy irataihoz tartozó dokumentumokat használt fel, amelyeket a kifogásközlésben nem említett, ennélfogva nem tette lehetővé,
hogy az SCC azokkal kapcsolatban észrevételeit kifejtse, és ezzel megsértette jogutódja, az Alliance One jogos bizalmát. A
Transcatab elfogadja, hogy a felek által ismert dokumentumokról volt szó. Ugyanakkor mivel a Bizottság e dokumentumokat a
kifogásközlésben nem említette, a felek megalapozottan vélhették úgy, hogy azok az ügy szempontjából irrelevánsak, és ezekkel
kapcsolatban nem szükséges kifejteni a véleményüket. A válaszában és a tárgyaláson a Transcatab azt állította, hogy saját
védelemhez való jogának megsértésére hivatkozott.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri. Így különösen, a Bizottság kételkedik az Alliance One védelemhez való
jogának megsértésére vonatkozó kifogást elfogadhatóságában, mivel a Transcatab nem a saját, hanem egy másik fél jogainak sérelmére
hivatkozik. A kifogásnak a Transcatab saját védelemhez való jogára való kiterjesztése elkésett, és ezért elfogadhatatlan.
A Törvényszék álláspontja
–       A leányvállalat magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértéséről
A Transcatab által hivatkozott első kifogást illetően emlékeztetni kell, hogy a versenyjog a vállalkozások tevékenységeire
vonatkozik (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P, C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 59. pontja), és
hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási
módjától (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 112. pontja és a C‑97/08. P. sz.,
Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8237. o.] 54. pontja).
Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint
amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység
több természetes vagy jogi személyből áll (a Bíróság C‑217/05. sz. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de
Servicio ügyben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11987. o.] 40. pontja, a fenti 88. pontban hivatkozott
Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 55. pontja, és a Törvényszék T‑325/01. sz., DaimlerChrysler
kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3319. o.] 85. pontja).
Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért
(lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott
ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 145. pontját, valamint C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott
ítéletének [EBHT 2007., I‑10893. o.] 39. pontját, továbbá a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 56. pontját).
A versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki. A Bizottságnak
a versenyjog terén hozott határozatai alkalmazása és végrehajtása céljából ugyanis címzettként egy jogi személyiséggel nem
rendelkező jogalanyt kell meghatározni (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94.,
T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
[„PVC II”‑ügy] 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 978. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha az – jóllehet külön
jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat
követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti
és jogi kapcsolatokra (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ilyen esetben ugyanis, mivel az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és így az EK 81. cikk
értelmében egyetlen vállalkozást alkot, a Bizottság a bírságokat kiszabó határozatot az anyavállalatnak címezheti, anélkül
hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban
hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontját).
Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy abban a különös esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást
folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat
e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, miszerint az említett anyavállalat ténylegesen
ilyen befolyást gyakorol (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa,
ahhoz, hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak
ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság
megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához,
hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást folytat (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs
Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 29. pontját, valamint a
fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 61. pontját).
Igaz ugyan, hogy a Bíróság a fenti 95. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
28. és 29. pontjában a leányvállalat 100%‑os tulajdonlásán kívül további körülményekre is hivatkozott, például arra a tényre,
hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt befolyását, és a két társaságnak közös volt
a képviselete a közigazgatási eljárás során, ám e körülményeket a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon
elemek összességét, amelyekre a Törvényszék ezen ügyben az érvelését alapozta, és nem annak érdekében, hogy a fenti 94. pontban
említett vélelem alkalmazását az anyavállalat által ténylegesen gyakorolt befolyásra vonatkozó további ténykörülmények előterjesztésétől
tegye függővé (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra
Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 57. pontját).
A megtámadott határozatból kitűnik, hogy annak érdekében, hogy az anyavállalatnak betudja a leányvállalata által elkövetett
jogsértésért való felelősséget, a Bizottság azon előfeltételezésből indult ki, miszerint az anyavállalat fentiekben ismertetett
felelősségre vonására akkor kerülhet sor, ha az anyavállalat és leányvállalata gazdasági egységet és következésképpen az EK 81. cikk
értelmében egyetlen vállalkozást alkot (a megtámadott határozat (325) preambulumbekezdését).
A Bizottság központi elemként a leányvállalat piacon tanúsított magatartásával kapcsolatos önállóságának hiányára támaszkodott
annak megállapítása érdekében, hogy az anyavállalatnak betudható leányvállalata jogsértő magatartása. Az önállóság hiánya
ugyanis az anyavállalatnak a leányvállalat magatartására gyakorolt „meghatározó befolyása” velejárója, és az ilyen befolyás
gyakorlása az ítélkezési gyakorlat szerint vélelmezhető, amennyiben az anyavállalat a leányvállalat kizárólagos tulajdonosa
(lásd a megtámadott határozat (329) és (330) preambulumbekezdését).
A megtámadott határozat (331) preambulumbekezdésében a Bizottság tehát úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben a Transcatab „nem
volt önálló”, mivel anyavállalata, az SCC 100%‑os irányítása alatt állt.
A Transcatab azon, a válaszban szereplő állításával ellentétben, hogy a jelen ügyben a Bizottság a megdönthető vélelmet megdönthetetlen
vélelemmé alakította át, ez az érvelés nem távolodik el a megdönthető vélelem logikájától. Ennek megfelelően a versenyjogban
elfogadott többi vélelemhez hasonlóan, amennyiben egy tényt a Bizottság jogszerűen feltételezhet, az bizonyítottnak tekintendő,
amennyiben az érintett vállalkozás a vélelmet nem cáfolja meg ellenkező meggyőző bizonyítékokkal (a Bíróság fenti 90. pontban
hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének 121. és 126. pontja, valamint C‑199/92. P. sz.,
Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 162. és 167. pontja). Egyébiránt
az említett vélelem, amely megdönthető jellegére figyelemmel minden egyes ügyben megdönthető, nem eredményezi azt, hogy azon
anyavállalatnak, amely leányvállalatának kizárólagos tulajdonosa, automatikusan be kellene tudni a felelősséget, mivel ez
ellentétes lenne a személyes felelősség elvével, amelyen a versenyjog alapul.
A Bizottság tehát nem sértette meg a leányvállalat magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályokat,
amikor lényegében azt állapította meg, hogy az SCC – amelynek az Alliance One a jogutódja – felelős a Transcatab által elkövetett
jogsértésért.
Meg kell állapítani, hogy ezt a következtetést nem kérdőjelezhetik meg a Transcatab által a Törvényszék írásbeli kérdésére
válaszul a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből levonandó következtetések
kapcsán előadott érvek. A Transcatab szerint először is ez az ítélet tévesen értelmezte a korábbi ítélkezési gyakorlatot,
így különösen a fenti 95. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet, és az ítélkezési
gyakorlat semmiképpen sem egyértelmű e tekintetben. Másodszor az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy ténybeli háttere különbözik
a jelen ügy ténybeli hátterétől, mivel a kartellben több leányvállalat is részt vett, és ebből következően nehezebb volt bizonyítani,
hogy az anyavállalatnak nem volt tudomása a versenykorlátozó tevékenységekről. Mindazonáltal az első érv tekintetében elegendő
annyit megállapítani, hogy a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből kitűnik
(lásd még ebben az értelemben Kokott főtanácsnok fenti ügyre vonatkozó, 2009. április 23‑i indítványának [EBHT 2009., I‑8241. o.]
60. és 61. pontját), hogy a Bíróság nem csupán figyelembe vette azt az ítélkezési gyakorlatot – így különösen a fenti 95. pontban
hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet –, amelyre a Transcatab fő érvelésének nagy
részét alapozza, hanem emellett egyértelmű értelmezéssel látta el a korábbi ítélkezési gyakorlatot is (a fenti 88. pontban
hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58–62. pontja). A második érvet illetően elegendő megállapítani,
hogy a két ügy közötti állítólagos különbség egyáltalán nem releváns, mivel a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és
társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a betudhatóság szempontja semmiképpen sem az volt, hogy
az anyavállalat közvetlenül vagy közvetve tudomással bírt‑e a leányvállalat vagy leányvállalatok által végzett tevékenységekről.
Mindenesetre – amint arra a Bizottság megalapozottan mutatott rá – ebben az ítéletben a Bíróság e körülményt egyáltalán nem
vette figyelembe.
–       A vélelem megdöntése érdekében nyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyásáról
Amint azt a fenti 94. és 95. pontban kifejtettük, amennyiben az anyavállalat a leányvállalat kizárólagos tulajdonosa, a Bizottság
vélelmezheti, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására, anélkül hogy olyan további
bizonyítékokat kellene előterjesztenie, amelyek alátámasztják, hogy az anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorolt,
vagy akár csak tudomással bírt a jogsértésről, vagy arról, hogy a leányvállalat részt vesz ebben a jogsértésben. Olyan megdönthető
vélelemről van szó, amely az ellenkező bizonyítása révén cáfolható. A Transcatab állításával ellentétben ennélfogva tehát
az SCC‑nek – amely a jogsértés időtartama alatt a Transcatab 100%‑os tulajdonosa volt (lásd a megtámadott határozat (336) preambulumbekezdését) –
kell megdöntenie ezt a vélelmet, olyan bizonyítékok révén, amelyek alkalmasak annak alátámasztására, hogy leányvállalata önállóan
határozta meg piaci magatartását, és ezért a két társaság nem képez gazdasági egységet. Ennek hiányában az irányítás gyakorlását
bizonyítja az a tény, hogy a kizárólagos tulajdonon alapuló vélelmet nem döntötték meg (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban
hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60–62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot,
valamint a Törvényszék T‑175/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének
[az EBHT‑ban nem tették közzé] 93. pontját).
A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (335)–(344) preambulumbekezdésében megvizsgálta az SCC által a kifogásközlésre
adott válaszában annak bizonyítása érdekében előterjesztett érveket és bizonyítékokat, hogy nem gyakorolt meghatározó befolyást
a Transcatab üzletpolitikájára, és nem tekintette alkalmasnak ezeket a vélelem megdöntésére.
Meg kell állapítani, hogy a keresetlevélben a Transcatab pusztán annak állítására szorítkozik – anélkül, hogy állításait bármilyen
módon alátámasztaná –, hogy az SCC a közigazgatási eljárás során bizonyította, hogy szerkezete decentralizált, teljesen független
saját helyi vezetéssel rendelkezik, amelyre minden feladatot átruháztak, figyelemmel különösen az olasz nyersdohánypiac jellegzetességeire,
valamint hogy igazgatótanácsának tagjai, valamint vezérigazgatója önállóak voltak, és semmilyen közvetlen vagy közvetett kapcsolatban
nem álltak az SCC‑vel. A Transcatab ugyanakkor egyáltalán nem jelölte meg azokat az esetleges hibákat, amelyeket a Bizottság
a megtámadott határozatban ezen bizonyítékok értékelése során elkövetett. A Transcatab csak a válaszban, a Bizottság egyes
érveire válaszolva terjesztett elő olyan érveket, amelyek célja a megtámadott határozat közvetett módon való kifogásolása
volt.
Mindenesetre először is rá kell mutatni, hogy – amint azt a Bizottság megalapozottan állapította meg a megtámadott határozat
(338) preambulumbekezdésében – az a tény, hogy valamely leányvállalat saját helyi vezetéssel és saját eszközökkel rendelkezik,
önmagában még nem bizonyítja, hogy piaci magatartását önállóan, az anyavállalattól függetlenül határozza meg. Az, hogy a folyó
ügyek intézését az anyavállalat 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat helyi vezetésére bízzák, szokásos gyakorlat, és ennélfogva
nem alkalmas a leányvállalatok tényleges önállóságának bizonyítására. Ugyanez vonatkozik az olasz nyersdohánypiac állítólagos
jellegzetességeire vonatkozó érvre, mivel e jellegzetességek nem akadályozzák meg, hogy egy anyavállalat teljes körben tényleges
befolyást gyakoroljon a leányvállalatára.
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (341) és (342) preambulumbekezdésében a Bizottság pontosította
egyrészt, hogy mielőtt az SCC megszerezte volna a Transcatab feletti kizárólagos tulajdont, e társaságot olaszországi partnerével
már közösen irányította, és ennélfogva az a tény, hogy semmit sem változtatott annak vezetésén az irányítás átvételét követően,
nem tekinthető arra vonatkozó bizonyítéknak, hogy egyáltalán nem gyakorolt befolyást leányvállalatára azt követően, hogy annak
kizárólagos tulajdonosává vált. Másrészt a Bizottság rámutatott, hogy a végrehatási hatáskörök Transcatab vezérigazgatójára
való átruházása – akiről ellenkező bizonyíték hiányában ésszerűen lehetett feltételezni, hogy az SCC jelölte ki – nem akadályozta
meg az igazgatóság egyéb tagjait, hogy végrehajtói pozícióban legyenek, és végrehajtási hatásköröket gyakoroljanak.
Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a Bizottság az SCC‑től származó magyarázat hiányában megalapozottan tulajdonít jelentőséget
annak a ténynek, hogy az SCC, aki miután egyedüli részvényes lett, kizárólagos hatáskörrel rendelkezett arra, hogy részben
vagy egészben megújítsa az igazgatóságot, semmilyen ilyen irányú intézkedést nem hozott. Ebből következik, hogy az igazgatóság
tagjainak és különösen a vezérigazgatónak tisztségben való tartása csak az SCC mint a Transcatab egyedüli részvényese döntésének
tulajdonítható.
Továbbá az a körülmény, hogy egyetlen személy, vagyis a vezérigazgató rendelkezik az igazgatóság által ráruházott fontos hatáskörökkel,
éppen ellenkezőleg azt bizonyíthatja, hogy az anyavállalat egyszerűsíteni akarta a leányvállalata feletti irányítást, éppen
azáltal, hogy jelentéktelen tevékenységek elvégzésére korlátozza az igazgatóság szerepét, és valamennyi hatáskört egy „bizalmi
ember” kezében összpontosítja. Nem hihető ugyanis, hogy a Transcatabéhoz hasonló helyzetben egy multinacionális társaság a
valamely nemzeti piacon működő leányvállalat valamennyi hatáskörét átruházza – vagy elfogadja a teljes körű irányítás megszerzését
megelőzően történt hatáskör‑átruházást – valamely olyan természetes személyre, aki teljesen önállóan jár el – állítólagosan
anélkül, hogy az egyedüli részvényes kijelölte volna –, saját maga választja ki az igazgatóság tagjait, ezáltal kizárva minden
más személy bármilyen befolyását a társaság irányítására, és aki emellett ténylegesen senkinek sem számol el cselekményeivel.
Ennek megfelelően, figyelemmel arra a tényre is, hogy a hatásköröknek az adott leányvállalat vezérigazgatójára történő átruházása
semmiképpen sem szokatlan, ez az érv nem alkalmas arra, hogy megdöntse az anyavállalat által a Transcatab felett gyakorolt
irányításra vonatkozó vélelmet.
Továbbá azt az érvet illetően, amely azt az állítólagos következtést kívánja kifogásolni, amelyet a Bizottság abból a körülményből
vont le, hogy egyes dokumentumokat angolul készítettek el, elegendő annyit megállapítani, hogy a Transcatab állításával ellentétben
a megtámadott határozat (343)–(346) preambulumbekezdésében hivatkozott dokumentumoknak nem az volt a céljuk, hogy bizonyítsák,
hogy az anyavállalatoknak lehetőségük volt olaszországi leányvállalataik magatartásának befolyásolására, vagy ténylegesen
befolyásolták azt, és még kevésbe az, hogy bizonyítsák, hogy az anyavállalatok tudomással bírtak a szóban forgó kartellről.
Ellenkezőleg, a Bizottság pusztán annak érdekében használt fel bizonyos, a közigazgatási iratok között szereplő dokumentumokat,
hogy megállapítsa, hogy milyen mértékben hihetőek az SCC által a kifogásközlésre adott válaszában a Transcatabra gyakorolt
meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékok és érvek.
Végül meg kell jegyezni, hogy a Transcatab válaszban szereplő állításával ellentétben a megtámadott határozatból egyáltalán
nem tűnik ki, hogy a meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem csak akkor dönthető meg, ha az anyavállalat részesedése tisztán
pénzügyi jellegű.
Ebből következően a vélelem megdöntése érdekében nyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyására vonatkozó kifogást el kell
utasítani.
–       A védelemhez való jog megsértéséről
A Transcatab által hivatkozott harmadik kifogást illetően emlékeztetni kell arra, hogy a versenypolitika terén a közigazgatási
eljárásokban a védelemhez való jog tiszteletben tartása az uniós jog alapelvét képezi, amelynek betartását az uniós bíróságok
biztosítják (lásd a Bíróság C‑534/07. P. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének
[EBHT 2009., I‑7415. o.] 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy a közigazgatási eljárás
során az érintett vállalkozásoknak lehetőségük legyen megfelelően kifejteni álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények
valószerűségéről és jelentőségéről, valamint azokról a dokumentumokról, amelyeket a Bizottság a Szerződés megsértésének fennállására
vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., 1825. o.] 10. pontja és a C‑310/93. P. sz.,
BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑865. o.] 21. pontja).
Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése ezt az elvet tükrözi, amikor előírja, hogy a feleknek kifogásközlést kell küldeni,
amely egyértelműen tartalmazza mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik
(lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítélet 67. pontját), annak érdekében, hogy az érdekeltek ténylegesen tudomást szerezhessenek azon magatartásokról,
amelyeket a Bizottság velük szemben kifogásol, és hatékonyan védekezhessenek, mielőtt a Bizottság végleges határozatot fogad
el. Ez a követelmény teljesül akkor, ha a hivatkozott határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől
eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érintettek kifejthették álláspontjukat (lásd ebben
az értelemben a Törvényszék T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének
[EBHT 2003., II‑913. o.] 109. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindezt elegendő azonban összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell feltétlenül megegyeznie a kifogásközléssel
(lásd ebben az értelemben a fenti 115. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 14. pontját), mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes
jellegűek (lásd ebben az értelemben a Bíróság 142/84. és 156/84. sz., British American Tobacco és Reynolds Industries kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1987. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4487. o.] 70. pontját). Így elfogadhatók
a kifogásközlés azon kiegészítései is, amelyeket a Bizottság a felek válaszainak fényében tett, akiknek az érvelése igazolja,
hogy ténylegesen gyakorolni tudták védelemhez való jogukat. A közigazgatási eljárás érdekében a Bizottság a megfogalmazott
kifogások alátámasztása céljából felülvizsgálhatja és ki is egészítheti ténybeli vagy jogi érveit (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑86/95. sz., Compagnie générale maritime és társai kontra Bizottság ügyben 2002. február 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 2002., II‑1011. o.] 448. pontját, valamint a T‑310/01. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október
22‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4071. o.] 438. pontját).
Egyébiránt a Bíróság kiemelte, hogy az a tény, hogy egy vállalkozásnak nem volt lehetősége az általa a közigazgatási eljárás
során előterjesztett érvvel kapcsolatban a végleges határozat elfogadása előtt észrevételt tennie, önmagában nem jelenti a
védelemhez való jogának megsértését (a Bíróság C‑497/99. P. sz., Irish Sugar kontra Bizottság ügyben 2001. július 10‑én hozott
végzésének [EBHT 2001., I‑5333. o.] 24. pontja).
Végül emlékeztetni kell arra is, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog megsértésére csak akkor kerülhet
sor, ha valamely, a Bizottság által elkövetett szabálytalanság alapján fennáll a lehetősége annak, hogy az általa lefolytatott
közigazgatási eljárás más eredményre vezethetett volna. A felperes vállalkozás nem akkor támasztja alá, hogy az ilyen jogsértésre
sor került, ha azt bizonyítja, hogy a Bizottság határozatának tartalma más lett volna, hanem akkor, ha azt bizonyítja, hogy
a szabálytalanság hiányában jobban biztosíthatta volna védelmét például azért, mert olyan dokumentumokat használhatott volna
fel a védelmére, amelybe a közigazgatási eljárás során megtagadták a betekintést (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑194/99. P. sz.,
Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑10821. o.] 31. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑407/08. P. sz., Knauf Gips kontra Bizottság ügyben 2010. július 1‑jén hozott
ítéletének [EBHT 2010., I‑6375. o.] 28. pontját).
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy annak érdekében, hogy igazolja a 100%‑os tulajdonában álló Transcatab kartellekre vonatkozó
szabályozás megsértéséért való felelősségének az SCC‑nek való betudását, a kifogásközlésben a Bizottság a fenti 94–96. pontban
ismertetett ítélkezési gyakorlat tükrében főszabály szerint pusztán annak bizonyítására is szorítkozhatott volna, hogy milyen
volt a tőke leányvállalatok és anyavállalatok közötti eloszlásának aránya (lásd a kifogásközlés 336–338. pontját). Az ítélkezési
gyakorlat ezen elveinek alkalmazásával a Bizottságnak tehát a végleges határozatában kellett állást foglalnia a felek által
a kifogásközlésre adott válaszban a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében hivatkozott érvekkel kapcsolatosan (lásd a megtámadott
határozat (335) és azt követő preambulumbekezdéseit).
Ezenfelül, a Transcatab azon állítását illetően, amely szerint a Bizottság a megtámadott határozatban olyan dokumentumokat
használt fel, amelyekre nem utalt a kifogásközlésben, rá kell mutatni, hogy a Bizottság csupán a felek által a közigazgatási
eljárás során a védelemhez való joguk gyakorlásával kapcsolatosan előterjesztett érvek és bizonyítékok elemzése keretében
vizsgálja ténylegesen a megtámadott határozat (335)–(344) preambulumbekezdésében az SCC és a Transcatab viszonyára vonatkozó
sajátos szempontokat és dokumentumokat, és ennek során hivatkozik a közigazgatási eljárás irataiban található dokumentumokra.
E szempontok és dokumentumok figyelembevétele tehát nem befolyásolhatta a Transcatab védelemhez való joga gyakorlásának hatékonyságát,
különösen mivel a közigazgatási eljárás során hozzáférhetett ezekhez a dokumentumokhoz, amelyekkel egyébként mindenképpen
rendelkezett már.
Mindent egybevéve az iratokból kitűnik, hogy mind az SCC‑nek, mind a Transcatabnak lehetősége volt válaszolni a velük szemben
hivatkozott és a kifogásközlésben kifejezetten kifejtett kifogásra, valamint védekezésüket ismertetni a meghallgató tisztviselő
előtt tartott meghallgatáson. A Bizottság tehát a közigazgatási eljárás során tiszteletben tartotta a kontradiktórius eljárás
elvét.
Mindenesetre – amint arra a Bíróság rámutatott – arra is emlékeztetni kell, hogy mivel a Bizottság – a jogsértés betudhatóságát
illetően – a kifogásközlési szakaszban csupán az arra vonatkozó bizonyíték előterjesztésére köteles, hogy az anyavállalat
a leányvállalatainak tagja, a védelemhez való jog megsértésén alapuló érv nem fogadható el (lásd ebben az értelemben a fenti
88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 64. pontját).
Ennélfogva érdemben el kell utasítani a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó kifogást, anélkül hogy dönteni kellene
az elfogadhatóság Bizottság által hivatkozott kérdéséről.
Következésképpen a fentiek összességének fényében az első jogalap első részének egészét el kell utasítani.

Az első jogalapnak az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése megsértésére vonatkozó második részéről
A felek érvei
A Transcatab azt állítja, hogy mivel megállapította az Alliance One felelősségét a szóban forgó jogsértésekért, a Bizottság
olyan bírságot szabott ki vele szemben, amely meghaladja a megtámadott határozat elfogadását megelőző üzleti évben elért forgalma
10%‑ának megfelelő, az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határt. A vele szemben kiszabott bírság
ugyanis forgalmának körülbelül 43%‑át tette ki.
Egyebekben a Transcatab az Alliance One által keresetében (T‑25/06. sz. ügy) kifejtett érvekre hivatkozik, amelynek csatolja
egy másolatát.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Elsősorban meg kell jegyezni, hogy ez a rész szorosan összefügg a jelen jogalap első részével, ugyanis az első rész elutasítása
szükségképpen kihat a jelen rész megalapozottságára. Következésképpen – figyelemmel a jelen jogalap első részének elutasítását
megalapozó megfontolásokra – meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem követett el hibát, amikor az SCC összesített forgalmát
vette alapul az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt, a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határ számításánál
(lásd ebben az értelemben a fenti 103. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án
hozott ítélet 114. pontját).
Ugyanis ezt a felső határt az EK 81. cikk értelmében a vállalkozásként tevékenykedő, gazdasági egységet képező valamennyi
társaság összesített forgalma alapján kell kiszámítani, mivel egyedül az ilyen egységet képező társaságok összesített forgalma
utalhat a szóban forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB
és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 528. és 529. pontját, valamint
a fenti 103. pontban hivatkozott, Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének 114. pontját).
Másodsorban a Transcatabnak az anyavállalata, az Alliance One által benyújtott keresetlevélben kifejtett érvekre való általános
hivatkozását illetően rá kell mutatni, hogy az ilyen hivatkozás, amely csak általános jelleggel utal az érintett csatolt iratra,
és nem teszi lehetővé a Törvényszék számára, hogy pontosan azonosítsa azokat az érveket, amelyeket úgy tekinthetne, hogy azok
kiegészítik a beadványokban kifejtett jogalapokat, elfogadhatatlannak kell tekinteni.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikke, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának
c) pontja értelmében minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi
körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből.
Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire
történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés
azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük.
Továbbá nem a Törvényszéknek kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat és érveket, amelyek meglátása
szerint a kereset alapját képezhetik, mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (lásd a Törvényszék
T‑209/01. sz., Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5527. o.] 56. és 57. pontját,
valamint T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.]
94. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Következésképpen az első jogalap második részét részben mint megalapozatlant, részben mint elfogadhatatlant szintén el kell
utasítani.
Figyelemmel a fenti megfontolásokra, az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
2.
A bírság kiindulási összegének megállapítására vonatkozó második jogalapról

A második jogalap jogsértés súlyosságára vonatkozó első részéről
A második jogalap első részében a Transcatab több kifogásra hivatkozik, amelyek arra vonatkoznak, hogy a megtámadott határozatban
a jogsértést „különösen súlyosnak” minősítették.
Előzetesen emlékeztetni kell a bírságok összegének meghatározását és különösen a jogsértés súlyának értékelését meghatározó
általános elvekre.
Az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja a közös piaccal kifejezetten összeegyeztethetetlennek nyilvánít minden olyan
megállapodást és összehangolt magatartást, amely a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen
vagy közvetett rögzítéséből, vagy a befektetés korlátozásából vagy ellenőrzéséből áll. Az ítélkezési gyakorlat az ilyen jellegű
jogsértéseket, különösen amikor horizontális kartellekről van szó, különösen súlyosnak (a Törvényszék T‑141/94. sz., Thyssen
Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑347. o.] 675. pontja) vagy a közösségi
versenyszabályok kirívó megsértésének minősíti (a Törvényszék T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április
6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.] 109. pontja és a T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben
1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 303. pontja), mivel közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett
piacon fennálló verseny lényegi paramétereibe.
Az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének értelmében az EK 81. cikk (1) bekezdése megsértése miatt kiszabandó bírság mértékének
meghatározásakor tekintetbe kell venni mind a jogsértés súlyát, mind annak időtartamát.
Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, mint
például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe
veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája (a Bíróság fenti 88. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 241. pontja, a fenti 114. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 54. pontja, valamint a C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. és C‑137/07. P. sz., Erste
Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.]
91. pontja).
A Bizottság annak biztosítása érdekében, hogy a versenyjogi jogsértések tárgyában hozott határozatai átláthatóak és pártatlanok
legyenek, iránymutatást fogadott el (az iránymutatás első bekezdése).
Az iránymutatás célja – a magasabb szintű jogra figyelemmel – azon feltételeknek a pontosítása, amelyeket a Bizottság az 1/2003
rendelet 23. cikkének (2) bekezdése által a bírságkiszabás tekintetében ráruházott mérlegelési jogkör gyakorlásának keretében
alkalmaz. Az iránymutatás ugyan nem képezi a határozat jogi alapját – mivel azt az 1/2003 rendelet adja –, ám általánosan
és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének
megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a fenti 88. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri
egyesített ügyekben hozott ítélet 209–213. pontja, valamint a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen
Zentralbank Österreich és társai egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 219.
és 223. pontja).
Noha az iránymutatás nem tekinthető olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatás minden esetben köteles követni, olyan követendő
gyakorlati magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el az egyenlő bánásmód
elvével összeegyeztethető indokolás nélkül (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 88. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 209. és 210. pontját, valamint a C‑397/03. P. sz., Archer
Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2006. május 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2006.,
I‑4429. o] 91. pontját).
A Bizottság saját mérlegelési jogkörének az iránymutatás elfogadásából származó korlátozásával mindazonáltal nem összeegyeztethetetlen
a Bizottság lényeges mérlegelési mozgásterének fenntartása (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke
kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2223. o.] 246., 274. és 275. pontját). Az, hogy
a Bizottság az iránymutatásban kifejtette a jogsértések súlyának értékelését illető megközelítését, nem akadálya annak, hogy
ezt a megközelítést átfogóan értékelje az adott ügy minden releváns körülménye alapján, beleértve olyan tényezőket is, amelyek
nem szerepelnek kifejezetten az iránymutatásban (a fenti 141. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 237. pontja).
Az iránymutatásban előírt módszer szerint a Bizottság az érintett vállalkozásokra kiszabandó bírságok összegének kiszámításakor
a jogsértés „valódi” súlyának függvényében meghatározott összeget veszi alapul. A jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe
kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi
piac kiterjedését (az iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése).
Ezek szerint a jogsértések három kategóriára oszthatók: nevezetesen „enyhe jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 1000
és 1 millió euró között van, „súlyos jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 1 millió és 20 millió euró között van, és
„különösen súlyos jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 20 millió euró fölött van (az iránymutatás 1.A. pontja második
bekezdésének első második és harmadik francia bekezdése). A különösen súlyos jogsértéseket illetően a Bizottság megállapítja,
hogy rendszerint az olyan horizontális korlátozások tartoznak majd ide, mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása,
vagy más, az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások, például a nemzeti piacokra való széttördelés és
a gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő vállalkozásoknak az erőfölénnyel való visszaélése (az iránymutatás 1.A. pontja második
bekezdésének harmadik francia bekezdése).
Meg kell állapítani továbbá, hogy a jogsértés súlyának a fenti 144. pontban említett három értékelési szempontja nem azonos
súllyal esik latba az átfogó értékelés során. A jogsértés jellege elsődleges szerepet játszik, főleg a jogsértések „különösen
súlyosnak” minősítésénél (a fenti 139. pontban hivatkozott Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítélet 101. pontja, valamint a Törvényszék T‑456/05. és T‑457/05. sz., Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2010. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2010., II‑1443. o.] 137. pontja).
Ezzel szemben a horizontális kartellek – és különösen az árrögzítésre vonatkozók – esetében sem a piacra gyakorolt tényleges
hatás, sem az érintett földrajzi piac kiterjedése nem képezi a jogsértés különösen súlyosnak való minősítésének szükségszerű
elemét.  Jóllehet e két elem olyan tényezőnek minősül, amelyet a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe kell venni,
csupán egyikét vagy másikát képezi a jogsértés súlyának átfogó értékelése szempontjából releváns három kritérium közül (lásd
ebben az értelemben a fenti 114. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. és 81. pontját,
valamint a Törvényszék fenti 141. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítéletének 240. és 311. pontját, továbbá a T‑73/04. sz., Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben 2008. október
8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2661. o.] 91. pontját).
A már ugyancsak állandóvá vált ítélkezési gyakorlat szerint a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló, árrögzítésre irányuló horizontális
kartellekkel kapcsolatban az iránymutatásból következik, hogy e kartelleket pusztán a jellegüknél fogva különösen súlyos jogsértéseknek
lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást
(a fenti 114. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet 75. pontja,
lásd továbbá ebben az értelemben a Törvényszék T‑49/02–T‑51/02. sz., Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2005. július 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3033. o.] 178. pontját, valamint a T‑38/02. sz., Groupe Danone
kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4407. o.] 150. pontját), és hogy az érintett
piac korlátozott kiterjedése ezt befolyásolná (lásd ebben az értelemben a fenti 139. pontban hivatkozott Erste Group Bank
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 103. pontját, valamint a fenti 147. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 91. pontját).
E következtetést támasztja alá az a tény, hogy míg a súlyos jogsértések leírása kifejezetten hivatkozik a piacra és a közös
piac kiterjedt területeire gyakorolt hatásra, a különösen súlyos jogsértések leírása nem említ semmilyen követelményt a piacra
gyakorolt tényleges hatásra, illetve adott földrajzi területre gyakorolt hatásra vonatkozóan (a fenti 146. pontban hivatkozott
Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 137. pontja, lásd még ebben az értelemben a fenti 148. pontban
hivatkozott Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 178. pontját).
Továbbá a jogsértés súlyának három értékelési szempontja kölcsönösen függ egymástól abban az értelemben, hogy az egyik vagy
másik szempont tekintetében fennálló súly magas foka ellensúlyozhatja a jogsértés más tekintetben kisebb súlyát (a fenti 141. pontban
hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 241. pontja).
A jelen ügyet illetően a megtámadott határozatból kitűnik különösen, hogy a Bizottság a címzettekre kiszabott bírság összegét
az iránymutatásban saját magára kötelezően meghatározott általános módszerrel összhangban állapította meg még akkor is, ha
kifejezetten nem utal ezen iránymutatásra az említett határozatban.
A felek érvei
Elsősorban a Transcatab kifejti, hogy az iránymutatásnak a megtámadott határozat (365) preambulumbekezdésében hivatkozott
szövegéből kitűnik, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése érdekében három szempontot kell figyelembe vennie,
vagyis a jogsértés sajátos jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi
piac kiterjedését. Így a Bizottság nem minősíthette a kartellt „különösen súlyosnak” pusztán annak jellege alapján, anélkül
hogy figyelembe vette volna a másik két szempontot.
Ugyanakkor az iránymutatás rendelkezései ellenére a Bizottság a szóban forgó jogsértést „különösen súlyosnak” minősítette.
E minősítés téves, mivel nem veszi figyelembe azt, hogy a jogsértés nem gyakorolt tényleges hatást a piacra, valamint azt,
hogy az érintett földrajzi piac kiterjedése korlátozott volt. Ha megfelelően figyelembe vette volna a fent említett három
szempontot, a Bizottságnak a kartellt pusztán „súlyos” jogsértésnek kellett volna minősítenie. Több korábbi esetben a Bizottság
súlyos jogsértésnek minősített a jelen ügyben szereplőhöz hasonló árkartellt. Ezenfelül a jelen ügyben a Bizottság – amint
állítja – a jogsértést nem kizárólag jellege alapján minősítette különösen súlyosnak, ugyanis amint az a megtámadott határozat
(365) és (368) preambulumbekezdéséből kitűnik, a jogsértés súlyát a három fent említett szempont alapján értékelte. Azon körülmény
alapján, hogy a Bizottság a szankciót az iránymutatás által előírt 20 millió eurós alsó érték alatt állapította meg, nem tekinthető
úgy, hogy a Transcatabnak nem áll fel a jelen jogalapra való hivatkozás iránti érdeke, mivel ez az érték csak a kiszabható
bírságok alsó értékének jelzése.
Másodsorban a Transcatab több olyan kifogásra hivatkozik, amelyek kifejezetten a kartell piacra gyakorolt hatásainak hiányára
vonatkoznak. A Transcatab szerint ugyanis a megtámadott határozatban szankcionált megállapodások egyáltalán nem fejtettek
ki hatást a piacra, vagy legalábbis nem érték el a szándékozott hatást. Így a Bizottság által a kifogásközlésben elvégzett
több ár‑összehasonlításból az következik, hogy a felek által megállapodásaikban feltüntetett árakat a piac soha nem „tükrözte”.
A Transcatab több olyan konkrét példára és adatra hivatkozik, amelyek alátámasztják állításait, valamint kifejti azt is, hogy
amennyiben a megállapodásnak lett volna hatása, akkor az árak csökkentek és stabilizálódtak volna, amire nem került sor. Egyébiránt
a Bizottság a megtámadott határozat (97) és azt követő preambulumbekezdéseiben maga is utal arra, hogy a nyersdohány olaszországi
ára 1990 és 2000 között oly mértékben emelkedett, amelyre egyik másik tagállamban sem került sor, és ezek az emelkedések 2002‑ig
folytatódtak, amikor a feldolgozók véget vetettek megállapodásaiknak. Ezenfelül az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének alkalmazására
vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.238/B.2 „nyersdohány – Spanyolország”‑ügy) 2004. október 20‑án hozott C (2004) 4030 végleges
bizottsági határozat alapjául szolgáló ügyben (a továbbiakban: „nyersdohány – Spanyolország”‑ügy) a Bizottság a dohány árának
növekedését a feldolgozók között kötött megállapodás fennállása ellenére úgy tekintette, mint a megállapodások végrehajtása
elmaradásának bizonyítékát. Ezenfelül a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlatában figyelembe vette a különösen súlyosnak
tekintett magatartások piacra gyakorolt tényleges hatásának elmaradását annak érdekében, hogy azok „súlyos”, ne pedig „különösen
súlyos” jogsértésnek minősüljenek. A Bizottság továbbá tévesen és indokolás nélkül állította a megtámadott határozat (368) preambulumbekezdésében,
hogy a kartell hatással lehetett a feldolgozás, illetve a feldolgozott dohány
upstream
piacaira. Upstream szempontból a kartell legfeljebb azzal a hatással járhatott, hogy csökkenti a cigarettagyártók költségeit.
Ezenfelül a megtámadott határozatnak a jogsértés piacra gyakorolt hatására vonatkozó indokolása logikátlan, mivel a Bizottság
azt állítja, hogy a kartell képes volt a fogyasztók kárára korlátozni a dohány világméretű termelését (a megtámadott határozat
(282) preambulumbekezdése), miközben az európai és olaszországi dohánypiac alapvető problémája a rossz minőségű dohány túltermelése
volt. Ráadásul a Bizottság a kifogásközlésben egyáltalán nem említette, hogy a kartell hatására csökkent volna a termelés.
Mivel a Bizottság ezt az érvet először a megtámadott határozatban alkalmazta, megsértette a Transcatab védelemhez való jogát,
mert nem tette számára lehetővé, hogy válaszoljon erre az érvre. A Bizottság továbbá a megtámadott határozatban említette
először az
upstream
piacra gyakorolt lehetséges hatást, ezzel szintén megsértve a Transcatab védelemhez való jogát.
Harmadsorban a Transcatab arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozatban szankcionált jogsértések által érintett földrajzi
piac kiterjedése különösen korlátozott, mivel – amint az a megtámadott határozat (84) preambulumbekezdéséből is kitűnik –
az csupán négy olaszországi régiót érint. A nemzeti piacnál földrajzilag jóval korlátozottabb piacról van tehát szó. A Bizottság
a jogsértés súlyának meghatározásánál egyáltalán nem vette figyelembe ezt a körülményt. A megtámadott határozat indokolása
tehát e tekintetben egyértelműen hiányos. Ezenfelül a Bizottságnak a határozathozatali gyakorlata értelmében a jogsértést
súlyosnak, nem pedig különösen súlyosnak kellett volna minősítenie. Ráadásul a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben a Bizottság
a bírság meghatározásnál figyelembe vette a csak egyes spanyol régiókat érintő termékpiac viszonylag korlátozott kiterjedését.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell állapítani, hogy a Transcatab alakilag vitatja a bírság „alapösszegét”, amely az iránymutatás 1.B. pontjának
negyedik bekezdése értelmében a jogsértés súlya és időtartama alapján megállapított összegekhez adódik hozzá. Mindazonáltal
érveléséből kitűnik, hogy a bírság vitatott összege a jogsértés súlyának alapján megállapított összege, ezért a jelen jogalap
tárgyát képező összeg – amint azt a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdése is megjegyzi – a bírság kiindulási összege
(lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének
[EBHT 2009., II‑3555. o.] 107. pontját).
–       A jogsértés különösen súlyosnak történő minősítéséről
A Transcatab arra vonatkozó kifogását illetően, hogy a Bizottság hibákat követett el a jogsértés „különösen súlyosnak” minősítése
tekintetében, mindenekelőtt – amint arra a fenti 146–148. pontban emlékeztettünk – rá kell mutatni, hogy az állandó ítélkezési
gyakorlatból az tűnik ki, hogy az iránymutatásban a jogsértés súlyának értékelése érdekében említett három szempont közül
a jogsértés jellegének kell elsődleges szerepet tulajdonítani a különösen súlyos minősítésnél. Így az árak rögzítésére és
a felvásárolt mennyiségek felosztására irányuló megállapodások, illetve összehangolt magatartások pusztán a jellegük alapján
„különösen súlyosnak” minősülhetnek, anélkül hogy e magatartások adott piacra vagy földrajzi területre gyakorolt közvetlen
hatását meg kellene határozni.
A jelen ügyben a jogsértés jellegével kapcsolatosan meg kell állapítani, hogy a szóban forgó kartell különösen a feldolgozók
által a nyersdohányért fizetendő ár rögzítésére, valamint a szállítók, illetve a nyersdohánymennyiségek felosztására irányult.
Az ilyen magatartások az iránymutatás értelmében „árkartellt” képező és természetüknél fogva „különösen súlyos” horizontális
korlátozásoknak minősülnek. Az ilyen kartelleket az ítélkezési gyakorlat a versenyszabályok kirívó megsértésének, illetve
különösen súlyos jogsértéseknek minősíti, mivel közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett piacon fennálló verseny lényegi
paramétereibe (lásd a fenti 137. pontot).
Ebből következően a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen minősíthette a kartellt a jogsértés természete alapján különösen súlyos
jogsértésnek, függetlenül a piacra gyakorolt konkrét hatástól és földrajzi kiterjedésétől (lásd a fenti 146–149. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot és különösen a fenti 139. pontban hivatkozott Erste Groupe Bank és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet 103. pontját).
Ezenfelül a Transcatab által a Bizottság korábban elfogadott különböző határozataira vonatkozó utalással kapcsolatosan emlékeztetni
kell különösen, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata önmagában nem szolgál jogi háttérként a versenyjogi bírságok
tekintetében, mivel azt kizárólag az 1/2003 rendelet határozza meg, és az iránymutatásnak megfelelően alkalmazandó, továbbá
a bírságok összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, amelyet nem kötnek a Bizottság korábbi
értékelései (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑510/06. P. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2009. március
19‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑1843. o.] 82. pontját és a fenti 139. pontban hivatkozott Erste Group Bank és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 123. pontját). Következésképpen a Transcatabnak a Bizottság korábbi
határozathozatali gyakorlatára vonatkozó állításai nem elfogadhatók.
Egyébiránt a Transcatab által előterjesztett érvek egyike sem alkalmas a kartell különösen súlyos minősítésének megcáfolására.
Azokat tehát csak a teljesség kedvéért kell elemezni.
–       A jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásáról
Különösen a jogsértés súlyosságának meghatározásánál a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatás hiánya miatt elkövetett
hibákra vonatkozó érveket illetően rá kell mutatni, hogy a Transcatab állításával ellentétben a megtámadott határozat olvasatából
kitűnik, hogy jóllehet annak (365) preambulumbekezdésében a Bizottság az iránymutatást idézve abból az előfeltevésből indult
ki, hogy a jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni az iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdésében említett
három tényezőt (lásd a fenti 144. pontot), ám ezt követően a jogsértés súlyának értékelését nem a jogsértés által a piacra
gyakorolt tényleges hatásra alapozta..
A megtámadott határozatnak a jogsértés súlya értékelésére vonatkozó része ((365)–(369) preambulumbekezdés) ugyanis egyáltalán
nem tartalmaz a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatásra vonatkozó értékelést. Így a Transcatab állításával ellentétben
a megtámadott határozat (368) preambulumbekezdéséből különösen nem tűnik ki ilyen elemzés. E preambulumbekezdés – amely szorosan
kapcsolódik az előző, a jogsértés jellegére vonatkozó preambulumbekezdéshez – általános jelleggel utal a felvásárlói kartellek
azon képességére, hogy az „eladási kartellek” tipikus esetéhez hasonlóan módosítsák a versenyt. A Bizottság e preambulumbekezdésben
azt állítja, hogy az ilyen típusú kartell alkalmas a szóban forgó vállalkozások versengő magatartásának módosítására, legyen
szó a termelőkről vagy az upstream tevékenységekről, amennyiben az hatással van a feldolgozó leányvállalatban részesedéssel
rendelkező vállalkozások versengő magatartásának lényegi paramétereire, vagyis a feldolgozás tárgyát képező termék felvásárlási
árára. Ugyanebben a preambulumbekezdésben a Bizottság továbbá azt állítja, hogy a verseny módosítására irányuló képesség még
jelentősebb a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló termék esetén.
Ezenfelül a megtámadott határozatnak a versenykorlátozás elemzésére vonatkozó része ((277) és azt követő preambulumbekezdések)
– amely a (368) preambulumbekezdésre hivatkozik – sem tartalmaz a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatására vonatkozó
elemzést. A Transcatab állításával ellentétben ugyanis semmi sem utal arra, hogy a megtámadott határozat ezen részéből, amely
a feldolgozók között kötött megállapodások versenykorlátozó terjedelmét elemzi, le lehetne vezetni azt, hogy a Bizottság a
jogsértés súlyának meghatározása érdekében a kartellek tényleges hatására hivatkozott volna a bírság megállapítása céljából.
Egyébiránt a Transcatab által vitatott, az
upstream
piacokra gyakorolt lehetséges hatásokra való meglehetősen általános hivatkozás (lásd a fenti 154. pont végét) ezen, a felvásárlási
kartellnek a feldolgozók magatartása befolyásolására való képességét érintő megfontolások közé illeszkedik. Márpedig, mivel
a kartell különösen az egyes feldolgozók által vásárolt dohány mennyiségét határozta meg, a Transcatab nem hivatkozhat arra,
hogy téves az az állítás, amely szerint a kartell képes volt a dohányfeldolgozás, illetve a feldolgozott dohány értékesítése
upstream
tevékenységeinek befolyásolására. Mivel ugyanis a kartell döntött a nyerstermék megvásárolt mennyiségeiről, szükségképpen
képes volt az upstream feldolgozók magatartásának a feldolgozott termék tekintetében való befolyásolására is. Egyébiránt a
Transcatab nem terjesztett elő olyan érvet, illetve nem nyújtott be egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely alkalmas lenne
ezen állítás megkérdőjelezésére. Ezenfelül rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozat egyáltalán nem utal a végső fogyasztók
szempontjából a cigaretta árára gyakorolt esetleges hatásokra, így a Transcatab által e tekintetben előterjesztett érveket
el kell utasítani.
Különösen a Transcatab által hivatkozott adatok vagy a megtámadott határozatban említett azon adatok kapcsán, amelyek azt
bizonyítják, hogy a jogsértés egyáltalán nem gyakorolt hatást a piacra (lásd a fenti 154. pontot), meg kell jegyezni, hogy
az ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyának értékelésénél meghatározó az a kérdés, hogy a kartell tagjai a szándékaik
tényleges megvalósítása érdekében megtettek‑e mindent, ami módjukban állt. Ami ezt követően a ténylegesen megvalósult piaci
árakat illetően történt, azt egyéb, a kartell tagjainak ellenőrzésén kívül álló tényezők befolyásolhatták. A kartell tagjai
nem hozhatják fel saját javukra a bírság csökkentésének alátámasztására a szándékukat meghiúsító külső tényezőket (lásd a
fenti 141. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
287. pontját; a fenti 147. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 86. pontját, valamint
a fenti 146. pontban hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 130. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezen túlmenően az ítélkezési gyakorlat értelmében, amennyiben a kartell megvalósítása megállapítást nyert, a Bizottság nem
köteles módszeresen bizonyítani, hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették az érintett vállalkozások számára, hogy
magasabb – vagy mint a jelen ügy tárgyát képező felvásárlási kartellek esetében – alacsonyabb ügyleti árat érjenek el, mint
amit a kartell hiányában elértek volna. Aránytalan lenne ilyen bizonyítást megkövetelni, amely jelentős forrásokat igényelne,
mivel olyan gazdasági modelleken alapuló hipotetikus számításokat tenne szükségessé, amelyek pontosságát a bíróság nehezen
tudná csak ellenőrizni, és amelyek tévedhetetlensége egyáltalán nem bizonyított (lásd ebben az értelemben a fenti 141. pontban
hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 286. pontját, a
fenti 147. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 85. pontját és a fenti 146. pontban
hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 129. pontját, valamint az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a megtámadott határozatnak az ügy tényállását elemző részéből kitűnik, hogy a feldolgozók szándékosan valósították
meg azon versenyellenes magatartásokat, amelyek miatt a Bizottság szankciókat szabott ki velük szemben (lásd például a megtámadott
határozat (111), (124), (125), (141) és (158) preambulumbekezdését). Ezt a megfontolást egyébiránt az a körülmény is megerősíti,
hogy – amint az a megtámadott határozat (363) és (473) preambulumbekezdéséből kitűnik – a kartell titkos jellegű volt. Továbbá
a megtámadott határozat szerint a feldolgozók többször is megállapodtak olyan intézkedésekben, amelyek a kartell hatékony
végrehajtását voltak hivatottak biztosítani, így például a saját szállítóik által kiállított számlák kölcsönös megküldésében
(a megtámadott határozat (122) és (129) preambulumbekezdése), a megállapodásokon kívüli felvásárlások esetén egyeztetési kötelezettségben
(a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdése), az alkalmazottak ellenőrzésének kötelezettségében annak elkerülése érdekében,
hogy a szükséges összehangolás nélkül maguk járjanak el (a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdése), egy olyan szervezet
létrehozásában, amelynek a célja a versenyellenes célok megvalósításának biztosítása volt (a megtámadott határozat (187) preambulumbekezdése).
E tekintetben meg kell még jegyezni, hogy a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság bizonyította,
hogy a kartellt végrehajtották.
Ilyen körülmények között el kell utasítani a Bizottság által elkövetett hibákra vonatkozó állításokat, amelyek azon alapulnak,
hogy a piacon nem alkalmazták a felek által megállapodásaikban feltüntetett árakat, valamint azon a körülményen, hogy a Bizottság
olyan adatokkal rendelkezett, amelyek azt mutatták, hogy a nyersdohány ára nagyobb mértékben emelkedett, mint más mezőgazdasági
terményeké.
–       A piac földrajzi kiterjedéséről
A jogsértéssel érintett piac korlátozott földrajzi kiterjedésére vonatkozó érvet illetően a fenti 147–149. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a földrajzi piac kiterjedése nem önálló kritérium abban az értelemben, hogy csak a tagállamok
többségét érintő jogsértések minősülhetnének „különösen súlyosnak”. Sem a Szerződés, sem az 1/2003 rendelet, sem az iránymutatás,
sem pedig az ítélkezési gyakorlat nem enged arra következtetni, hogy csak a nagy földrajzi kiterjedésű versenykorlátozások
minősülhetnek ilyennek. Egyébiránt – amint arra a fenti 148. pontban emlékeztettünk – a jelen ügyhöz hasonlóan az árak rögzítésére
és a felvásárolt mennyiségek felosztására irányuló megállapodások pusztán a jellegük alapján „különösen súlyos” jogsértésnek
minősülhetnek, anélkül hogy sajátos földrajzi kiterjedésüket meg kellene határozni. Következésképpen az érintett földrajzi
piac mérete – még ha feltételezzük is, hogy korlátozott – nem zárja ki, hogy a Bizottság a jelen ügyben megállapított jogsértést
„különösen súlyosnak” minősítse. A Bizottság tehát nem követett el hibát, amikor a jogsértést „különösen súlyosnak” minősítette,
figyelemmel az érintett piac földrajzi kiterjedésére.
A teljesség kedvéért rá kell mutatni, hogy bár nem vitatott, hogy az olaszországi nyersdohánytermelés bizonyos régiókban koncentrálódott,
ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a kartell a nyersdohány felvásárlásának piacát érintette, nem pedig a termelés piacát,
így annak hatálya nem korlátozódott ezekre a régiókra, hanem Olaszország teljes területére vonatkozott. Márpedig az állandó
ítélkezési gyakorlat szerint valamely tagállam területe mindenképp a közös piac jelentős részét képezi (lásd ebben az értelemben
a Bíróság 322/81. sz., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 1983., 3461. o.] 28. pontját, valamint a fenti 148. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 150. pontját). A Transcatab tehát nem hivatkozhat arra, hogy a jogsértéssel érintett földrajzi piac kiterjedése korlátozott
volt.
–       Az indokolási kötelezettség megsértéséről
Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogást illetően meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat
szerint az egyedi határozat indokolásának világosan és egyértelműen tükröznie kell a jogi aktust elfogadó intézmény érvelését
oly módon, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára az elfogadott intézkedés igazolásának megismerését, illetve a hatáskörrel
rendelkező bíróság számára a felülvizsgálat gyakorlását. Az indokolási kötelezettséget az adott ügy körülményeire tekintettel
kell értékelni. Nem kötelező, hogy az indokolás megjelölje az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt a kérdést,
hogy valamely jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nem csupán megfogalmazására, hanem hátterére,
továbbá az adott jogterületre irányadó jogszabályok összességére is tekintettel kell értékelni (lásd a Bíróság C‑367/95. P. sz.,
Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A versenyjog megsértése címén kiszabott bírságok megállapítása keretében a Bizottság az indokolási kötelezettségnek eleget
tesz, ha a határozatában megjelöli az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának
felmérését (lásd a Bíróság C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz.,
Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
I‑8375. o.] 463. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a jogsértés súlyának értékelése tekintetében a Bizottság a megtámadott határozat (365)–(369) preambulumbekezdésében
feltüntette azokat az indokokat, amelyek alapján megállapította, hogy a jogsértést különösen súlyosnak kell minősíteni. Amint
az a fenti 159. és azt követő pontokban kifejtésre került, a Bizottság e megállapítást a szóban forgó jogsértés különösen
súlyos jellegére alapította.
Márpedig meg kell jegyezni, hogy mivel a horizontális – és különösen a jelen ügyhöz hasonló árrögzítésre vonatkozó – kartellek
esetében a piacra gyakorolt tényleges hatás és a piac földrajzi kiterjedése nem képezi a jogsértés különösen súlyosnak való
minősítésének szükségszerű elemét, a Bizottság nem volt köteles megindokolni, hogy miért nem vette figyelembe ezeket a szempontokat.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk megsértésének elemzése során az EK 253. cikk nem értelmezhető úgy,
hogy az arra kötelezi a Bizottságot, hogy határozataiban magyarázza meg, hogy a bírság összegének kiszámításánál a megtámadott
határozatban ténylegesen alkalmazott megközelítéssel szemben miért nem alkalmazott más alternatív megközelítéseket (lásd a
Törvényszék T‑18/05. sz., IMI és társai kontra Bizottság ügyben 2010. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2010., II‑1769. o.]
153. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ilyen körülmények között a Bizottság nem sértette meg az indokolási kötelezettségét a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges
hatás, illetve a földrajzi piac korlátozott földrajzi kiterjedése tekintetében.
Végül különösen a megtámadott határozatban szereplő, a dohánytermelés többletére vonatkozóan a Transcatab által hivatkozott
logikátlan indokolásra vonatkozó kifogást (lásd a fenti 155. pontot) illetően rá kell mutatni, hogy a túltermelés fennállása
nem képezi szükségképpen ténybeli bizonyítékát annak, hogy a termelés korlátozására létrehozott kartell végrehajtása nem gyakorolt
hatást. Nem lehet ugyanis kizárni azt, hogy a kartell hiányában a dohánytermelés nem lett volna még nagyobb mennyiségű. A
Transcatab állításával ellentétben nincs tehát szükségszerű ellentmondás a túltermelés fennállása és a megtámadott határozatban
szereplő azon állítás között, amely szerint a kartell alkalmas volt a világméretű dohánytermelés csökkentésére. A Transcatab
tehát ezen érv alapján nem hivatkozhat arra, hogy a megtámadott határozat ezzel kapcsolatos indokolása logikátlan. Ezt az
érvet tehát el kell utasítani.
–       A védelemhez való jog megsértéséről
Meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben a Bizottság kifogásközlésében kifejezetten feltünteti,
hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat
a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat – mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, amelyek bírság kiszabásához
vezethetnek –, valamint hogy e jogsértést szándékosan vagy gondatlanul követték‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz
való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezzel tudomásukra hozza azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján
nemcsak hogy a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírság velük szembeni megállapításával kapcsolatosan is védekezhetnek
(a fenti 115. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
21. pontja, a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑1705. o.] 199. pontja, valamint a T‑11/05. sz., Wieland‑Werke és társai kontra Bizottság ügyben 2010. május 19‑én hozott
ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 129. pontja).
Ezzel szemben a Bizottság, amennyiben megjelölte azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyekre a bírság összegének számítását
alapozta, nem köteles pontosan megjelölni azt a módszert, amelyet az egyes elemek tekintetében a bírság összege szintjének
meghatározásánál követett (a fenti 141. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben hozott ítélet 369. pontja). Ezenfelül a Bizottság határozatában a közigazgatási eljárásra figyelemmel a megfogalmazott
kifogások alátámasztása céljából felülvizsgálhatja és ki is egészítheti ténybeli vagy jogi érveit (lásd a fenti 117. pontban
hivatkozott Schneider Electric kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 438. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A bírságok összegének meghatározását illetően ebből az következik, hogy az érintett vállalkozások védelemhez való jogát a
Bizottság előtt az biztosítja, hogy észrevételeket lehet előterjeszteni a velük szemben kifogásolt tények időtartamával, súlyával
és versenyellenes jellegével kapcsolatban (a Törvényszék T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án
hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 235. pontja és a fenti 180. pontban hivatkozott Wieland‑Werke és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítéletének 131. pontja).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés II. A. pontjában a Bizottság feltüntette azokat a fő ténybeli és
jogi bizonyítékokat, amelyek a Transcatabbal szemben bírság kiszabásához vezethettek. A Bizottság feltüntette különösen azokat
a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat, amelyek alapján a megtámadott határozatban a felperessel szemben kiszabott bírság kiindulási
összegét kiszámította. A Transcatabnak volt lehetősége észrevételeket előterjeszteni e körülményekkel kapcsolatban, így meg
kell állapítani, hogy a meghallgatáshoz való jogát e tekintetben szabályszerűen tiszteletben tartották. Ezenfelül – amint
arra a jelen rész vizsgálatának keretében rámutattunk – a megtámadott határozatban a Bizottság a jogsértés különösen súlyosnak
minősítését nem a kartell által a piacra olyan gyakorolt tényleges hatásra – mint például a termelés csökkenése, illetve az
upstream
tevékenységekre gyakorolt hatás – alapozta, hanem e minősítés a szóban forgó jogsértések különösen súlyos jellegén alapult.
A fentiek tükrében a második jogalap első részének egészét el kell utasítani.

A második jogalap második részéről, amely az arányosság, az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének a bírság összege
megállapítása során való megsértésére vonatkozik
A felek érvei
Elsősorban a Transcatab arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét azáltal, hogy vele szemben 14 millió
euró összegű bírságot szabott ki. E bírság aránytalan mind a referenciapiacon végzett összesített éves felvásárlása tekintetében,
amelynek összege nem érte el a 13 millió eurót, mind pedig a megállapodások tárgyát képező dohányvásárlások összesített értéke
tekintetében, amely nem haladta meg az évi 50 millió eurót. A Bizottságnak a bírság összegének meghatározásánál figyelembe
kellett volna vennie a piac különösen korlátozott kiterjedését. Ezenfelül az új, az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének
a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló közlemény (HL 2006. C 210., 2. o., a továbbiakban: 2006. évi iránymutatás)
szerint a bírság alapösszegét a kartell tárgyát képező piacon a vállalkozás által elért eladások értékének arányában kell
megállapítani.
Másodsorban a Transcatab kifejti, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvét a bírság alapösszegének
meghatározása során. Igazolás nélkül eltérő módon kezelte a jelen ügyben szereplő kartellt és a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben
szereplő kartellt, holott a két ügy jelentős hasonlóságokat mutatott mind a kartell tárgya, mind korlátozott földrajzi kiterjedése
tekintetében.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
–       Az arányosság elvének megsértéséről
Emlékeztetni kell arra, hogy az arányosság elve megköveteli, hogy a közösségi intézmények aktusai ne lépjék túl azt a mértéket,
amely alkalmas és szükséges a szóban forgó szabályozás által elérni kívánt jogszerű célok megvalósításához, így amikor több
alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek
túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest (a Bíróság C‑180/96. sz., Egyesült Királyság kontra Bizottság ügyben 1998. május
5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2265. o.] 96. pontja és a Törvényszék T‑30/05. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság
ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 223. pontja).
A versenyjogi jogsértések szankcionálása érdekében indított eljárások során ennek az elvnek a Bizottság általi alkalmazása
azt jelenti, hogy a bírságok nem haladhatják meg a kitűzött célokhoz, vagyis e szabályok tiszteletben tartásához képest szükséges
mértéket, továbbá a valamely vállalkozásra versenyjogi jogsértés címén kiszabott bírság összegének arányban kell állnia az
összességében értékelt jogsértéssel, és különösen figyelembe kell vennie annak súlyát (lásd ebben az értelemben a fenti 188. pontban
hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítélet 223. és 224. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Így különösen az arányosság elve azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának
értékelése során figyelembe vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes
és objektíven igazolható módon kell alkalmaznia (a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 226–228. pontja és a T‑446/05. sz., Amann & Söhne és Cousin Filterie kontra
Bizottság ügyben 2010. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2010., II‑1255. o.] 171. pontja).
Először is a bírságnak az érintett piacon megvalósított felvásárlások összértékéhez viszonyított aránytalan jellegével kapcsolatos
kifogás tekintetében rá kell mutatni, hogy sem az 1/2003 rendelet, sem pedig az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét
az érintett piac méretével közvetlen összefüggésben kell meghatározni, mivel ezt a tényezőt nem kötelező figyelembe venni,
és az csak egyike a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe veendő releváns tényezőknek (a Bíróság C‑407/04. P. sz.,
Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑829. o.] 132. pontja és a fenti 114. pontban
hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének 55. pontja). Ezek a rendelkezések
nem kötelezik tehát a Bizottságot a termékpiac korlátozott méretének figyelembevételére (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑322/01. sz., Roquette Frères kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3137. o.]
148. pontját).
Mindemellett – amint az a fenti 139. pontban szerepel – az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogsértés súlyának mérlegelésekor
a Bizottságnak sok tényezőt kell figyelembe vennie, amelyek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusától és az érintett
jogsértés különleges körülményeitől függően változik. A jogsértés súlyát alátámasztó tényezők között esetenként szerepelhet
a jogsértéssel érintett termék piacának mérete (a fenti 115. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 120. pontja és a fenti 146. pontban hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 267. pontja).
Következésképpen, még ha a piac mérete szerepel is a jogsértés súlyának megállapítása során figyelembe veendő tényezők között,
annak jelentősége az adott jogsértés jellegétől és sajátos körülményeitől függően változik.
A jelen ügyben először is a jogsértés jellegével kapcsolatosan meg kell állapítani, hogy a szóban forgó kartell különösen
a feldolgozók által a nyersdohányért fizetendő ár rögzítésére, valamint a szállítók, illetve a nyersdohánymennyiségek felosztására
irányult. Ezen magatartások az iránymutatás értelmében „árkartellt” képező és természetüknél fogva „különösen súlyos” horizontális
korlátozásoknak minősülnek. Az ilyen kartellekre – amelyeket az ítélkezési gyakorlat a versenyszabályok kirívó megsértésének,
illetve különösen súlyos jogsértéseknek minősíti, mivel közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett piacon fennálló verseny
lényegi paramétereibe (lásd a fenti 137. pontot) – az iránymutatás a bírság legalacsonyabb kiindulási összegeként 20 millió
eurót ír elő.
Másodszor a szóban forgó jogsértés sajátos körülményeivel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az érintett piac mérete egyáltalán
nem elhanyagolható, mivel a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az olaszországi nyersdohánytermelés
az európai uniós kvótatermelésnek mintegy 38%‑át tette ki. Továbbá a megtámadott határozat 290. oldalán található lábjegyzetből
kitűnik, hogy mivel a kartell a „köztes levelesdohány‑kereskedőktől” – vagyis az olyan közvetítőktől, akik saját maguk vásárolják
fel a termelőktől a nyersdohányt és végzik el a feldolgozás első lépéseit – való felvásárlásra is kiterjedt, olyan értékű
felvásárlási mennyiségre vonatkozott, amelynek értéke meghaladja az olaszországi nyersdohánytermelés puszta értékét.
E feltételek mellett a Transcatab nem hivatkozhat arra, hogy a bírság az érintett piacon megvalósított felvásárlások összértékéhez
viszonyítottan aránytalan.
Másodsorban a bírságnak a Transcatab által az érintett piacon megvalósított felvásárlások értékéhez viszonyított aránytalan
jellegére vonatkozó kifogással kapcsolatosan először is hangsúlyozni kell, hogy a hatályos jog nem foglal magában semmilyen
olyan általános alkalmazási elvet, amely szerint a szankciónak arányosnak kell lennie a vállalkozás érintett termékpiacon
megvalósított forgalmával (lásd a fenti 146. pontban hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítélet 277. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a bírság meghatározásának érdekében a Bizottság ugyanúgy jogosult figyelembe
venni a vállalkozás teljes forgalmát – amely, még ha hozzávetőleges vagy hiányos is, de jelzésértékű –, annak méretét, valamint
a gazdasági teljesítményét, mint a jogsértés tárgyát képező termékekből származó azon forgalomhányadot, amely a jogsértés
terjedelme tekintetében jelzésértékű lehet. Ebből az következik, hogy egyik összegnek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz
képest aránytalan fontosságot tulajdonítani, következésképpen az arányos bírság megállapítása nem lehet csak az összesített
forgalmon alapuló számítás eredménye. Ez még inkább így van, amikor a kérdéses termékek a teljes forgalomnak csak kis hányadát
teszik ki (a Bíróság fenti 115. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
hozott ítéletének 121. pontja, a fenti 88. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai egyesített ügyekben hozott ítéletének
243. pontja, valamint a C‑322/07. P., C‑327/07. P. és C‑338/07. P. sz., Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7191. o.] 114. pontja).
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy – amint az a fenti 40–43. pontból is kitűnik – a Bizottság a megtámadott határozatban
a bírság összegét az egyes vállalkozásoknak az érintett piacon fennálló, az érintett terméknek a vásárlások terén fennálló
részesedése alapján határozta meg. Ezért az érintett piacon megvalósított felvásárlások értéke volt az a tényező, amelyet
a jelen ügyben kiszabott bírság meghatározásakor figyelembe vett.
Ezenfelül az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy abban az esetben, ha a bírság végleges összege nem haladja meg az érintett
vállalkozás jogsértés utolsó évében elért világméretű forgalmának 10%‑át, ezen összeg nem tekinthető aránytalannak csupán
azon okból, hogy az meghaladja az érintett piacon elért forgalmat (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑224/00. sz., Archer
Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑2597. o.] 200. pontját).
Egyébiránt, ahogy arra a fenti 160. és 193. pontban rámutattunk, a szóban forgó jogsértés tárgyát az iránymutatás értelmében
„árkartellt” képező és természeténél fogva „különösen súlyos” horizontális korlátozásokat jelentő magatartások képezték. Az
ilyen, különösen súlyos jogsértést megvalósító kartellek tekintetében az iránymutatás 20 millió eurót meghaladó kiindulási
összegű szankciót ír elő. Márpedig a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Transcatabra kiszabott
bírság kiindulási összege sokkal kisebb összegnek felelt meg annál, amelyet a Bizottság az iránymutatás értelmében előirányozhat
a nagyon súlyos jogsértések esetében. Ebben az összefüggésben a Transcatab nem hivatkozhat arra, hogy a vele szemben kiszabott
bírság aránytalan a szóban forgó piac állítólagosan korlátozott méretéhez, valamint a referenciapiacon elért éves forgalmához
képest.
Végül a felperes által a 2006. évi iránymutatásra alapított érvet illetően hangsúlyozni kell, hogy ez az iránymutatás, ahogy
azt a Transcatab maga is elismeri, a jelen jogvita alapjául szolgáló tényállásra nem alkalmazható (lásd ebben az értelemben
a Bíróság C‑413/08. P. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2010. június 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2010., I‑5361. o.]
108. pontját).
–       Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon
kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha e bánásmód objektíve indokolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben
1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és a fenti 158. pontban hivatkozott Hoechst kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 79. pontja).
Arra is emlékeztetni kell – amint arra a fenti 162. pontban rámutattunk –, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a
Bizottság határozathozatali gyakorlata önmagában nem szolgál jogi háttérként a versenyjogi bírságok tekintetében, a bírságok
összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, és nem kötik saját korábbi értékelései.
Azon egyszerű tény, miszerint a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában úgy ítélte meg, hogy valamely magatartás
bizonyos összegű bírság kiszabását indokolja, egyáltalán nem jelenti azt, hogy későbbi határozatában ugyanazon mérlegelést
alkalmazza (lásd a Törvényszék T‑329/01. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., II‑3255. o.] 110. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell állapítani tehát, hogy a jelen ügyben a Transcatabnak pusztán a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben hozott határozatra
való hivatkozása önmagában nem állja meg a helyét, mivel a Bizottság nem volt köteles a jelen ügyet ugyanolyan módon mérlegelni
(lásd ebben az értelemben a fenti 162. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2009. március 19‑én
hozott ítélet 83. pontját).
Konkrétan az egyenlő bánásmód elvének a jelen ügyben történt alkalmazásával kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a Bizottságnak
a bírságok ügyében hozott egyéb határozatai elviekben csupán jelzésértékkel bírnak, leginkább azért, mert a többi határozat
ténybeli körülményei nem azonosak a szóban forgó határozat ténybeli körülményeivel (a fenti 204. pontban hivatkozott Archer
Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítélet 112. pontja). Márpedig a jelen ügyben, bár igaz,
hogy fennállnak bizonyos analógiák a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügy és a jelen ügy között, ugyanakkor olyan jelentős különbségek
állnak fenn közöttük, amelyeket semmiképpen nem lehet figyelmen kívül hagyni. Egyrészt nem vitatott ugyanis, hogy a spanyol
piac kiterjedése és jelentősége kisebb volt, mint az olasz piacé. Másrészt az ágazatot szabályozó két nemzeti szabályozási
háttér eltérő volt (lásd különösen a lenti 317. és azt követő pontokat).
Márpedig ezekre az el nem hanyagolható különbségekre figyelemmel a Bizottság jogosult, sőt köteles volt a szankció meghatározása
szempontjából eltérően kezelni a két ügyet. Következésképpen a Transcatab nem támaszkodhat jogszerűen a Bizottságnak a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben
hozott határozatára annak kifejtése érdekében, hogy a Bizottság a jelen ügyben megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
–       A bizalomvédelem elvének megsértéséről
Emlékeztetni kell, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a bizalomvédelem elvére való hivatkozás joga három feltétel
teljesüléséhez kötődik. Az első: az uniós adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes, jogosultsággal
rendelkező és megbízható forrásokból származó biztosítékokat kell nyújtania az érdekelt számára. A második: e biztosítékoknak
jogos bizalmat kell kelteniük abban a személyben, akihez intézik őket. A harmadik: a megadott biztosítékoknak összhangban
kell állniuk az alkalmazandó szabályokkal (lásd a Törvényszék T‑145/06. sz., Omya kontra Bizottság ügyben 2009. február 4‑én
hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑145. o.] 117. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, illetve a T‑13/03. sz.,
Nintendo és Nintendo of Europe kontra Bizottság ügyben 2009. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑947. o.] 203. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az ítélkezési gyakorlat által előírt első feltétel nem teljesült. Az ítélkezési gyakorlatból
ugyanis kitűnik, hogy a bírságok összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, ezért a piaci
szereplők nem alapozhatnak jogos bizalmat a Bizottság által előzőleg meghatározott bírságok összegére (lásd a fenti 204. pontban
hivatkozott Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítélet 109. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot). Ennek megfelelően a Transcatab által hivatkozott, a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyre vonatkozó
ítélet nem minősül a Transcatab számára az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett pontos, feltétel
nélküli és ellentmondásmentes biztosítékot nyújtó precedensnek.
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben hozott határozatot a Bizottság 2004 októberében
fogadta el, vagyis több mint két évvel azután, hogy a Transcatab benyújtotta az engedékenységi közlemény alapján a bírság
csökkentésére irányuló kérelmét. Ilyen körülmények között a Transcatab semmiképpen sem hivatkozhat arra, hogy olyan jogos
bizalom alapján járt el, amelyet a bírság hivatkozott ügyben történt meghatározására alapított.
A fentiek összességére tekintettel a második jogalap második részének egészét el kell utasítani.

A második jogalap harmadik részéről, amely az arányosság elvének a szankció elrettentő hatása és a Transcatab pénzügyi helyzete
figyelembevételekor való megsértésére vonatkozik
A felek érvei
A Transcatab vitatja a bírság kiindulási összegének meghatározása során az elrettentési szorzó alkalmazásának jogszerűségét.
Először is a szorzó alkalmazása mögött meghúzódó előfeltevést vitatja, vagyis azt, hogy a jogsértésért való felelősséget anyavállalatának,
az Alliance One‑nak kellett betudni.
Másodszor is arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben az elrettentő hatást a szorzó alkalmazása nélkül, illetve a bírság Bizottság
által megállapított kiindulási összegénél alacsonyabb összeg megállapítása mellett is el lehetett volna érni.
Harmadszor úgy véli, hogy az arányosság elve alapján a Bizottságnak a bírság összegét úgy kellett volna megállapítania, hogy
figyelembe veszi a Transcatab bizonytalan pénzügyi helyzetét, valamint azt, hogy a bírság megfizetése milyen kockázatokkal
jár tevékenységének folytatására. Az 1995 és 2002 közötti időszak során ugyanis a Transcatab jelentős veszteségeket halmozott
fel, és a Bizottság által kiszabott bírság miatt felszámolás alá került. Ezenfelül a Transcatab már nem lesz jelen, illetve
a megtámadott határozat időpontját követően már is volt tevékeny az olaszországi piacon, így vele szemben egyáltalán nincs
szükség elrettentésre. Ugyanígy a jelen ügyben a több termék előállítására irányuló termeléshez kapcsolódó elrettentés szükségessége
sem áll fenn. Végül, még a 2006. évi iránymutatás is hivatkozik a vállalkozásoknak a bírság megfizetésére való képességére,
figyelembe véve ezáltal annak kockázatát, hogy gazdaságilag fenn nem tarthatóvá válhatnak.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkében meghatározott szankcióknak egyaránt célja a jogsértő
magatartások megbüntetése, illetve azok megismétlésének megelőzése. A bírság egyik célja tehát az elrettentés (lásd ebben
az értelemben a Törvényszék T‑15/02. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑497. o.] 218. és 219. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 103. pontban hivatkozott Akzo
Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének 150. pontját).
A bírság elrettentő ereje biztosításának szükségessége azt igényli, hogy a bírság összege úgy kerüljön megállapításra, hogy
elérje az érintett vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást, mégpedig annak érdekében, hogy a bírság – többek között tekintettel
a kérdéses vállalkozás pénzügyi teljesítőképességére – ne legyen elhanyagolható, vagy ellenkezőleg, túlzó mértékű, egyrészt
a bírság hatékonyságának biztosításából, másrészt pedig az arányosság elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeknek
megfelelően (a Törvényszék T‑279/02. sz., Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑897. o.] 283. pontja, a T‑410/03. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008.,
II‑881. o.] 379. pontja, valamint a fenti 103. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember
30‑án hozott ítéletének 154. pontja). Ezért ugyan a bírság kellően elrettentő hatása biztosításának szükségessége olyan jogszerű
cél, amelyet a Bizottság jogosult a bírság összegének meghatározásakor követni, ez nem változtat azon, hogy tiszteletben kell
tartania az általános jogi elveket, de különösen az arányosság elvét, nem csupán a kiindulási összeg megállapításakor, hanem
ezen összegnek a bírság kellően elrettentő hatása biztosítása érdekében történő növelésekor is (a fent hivatkozott Degussa
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 316. pontja).
Az iránymutatás jogsértések súlyáról szóló 1.A. pontja tartalmazza az elrettentési célt. Pontosabban e pont negyedik bekezdése
kimondja, hogy „a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő hatású”. A jelen
ügyben a megtámadott határozat (374) és (375) preambulumbekezdésében a Bizottság az 1,25‑szörös szorzó alkalmazásának szükségességét
azzal indokolta, hogy kellően elrettentő hatást kívánt biztosítani a Transcatabbal szemben kiszabott bírságnak, figyelembe
véve, hogy az egy jelentős gazdasági és pénzügyi erővel rendelkező multinacionális csoport része, amely a dohányiparnak a
különböző szintű ágazatokban és földrajzi piacokon a legjelentősebb világméretű nagykereskedői közé tartozik.
Először is az elrettentési szorzó alkalmazását érintő előfeltevést, vagyis a jogsértésért való felelősség anyavállalatának,
az Alliance One‑nak való betudását illetően elegendő rámutatni, hogy az első jogalap keretében megállapítást nyert, hogy a
Bizottság megalapozottan vélte úgy, hogy az Alliance One‑t egyetemlegesen felelősnek kell tekinteni a Transcatab által elkövetett
jogsértésért (lásd az első jogalap első részét). Így ezt az érvet el kell utasítani.
Másodszor a Transcatabnak a 10 millió eurós kiindulási összeg már kellően elrettentő jellegére vonatkozó érvét illetően meg
kell állapítani, hogy a Transcatab egyáltalán nem támasztja alá azon állítását, miszerint a bírság összege, amennyiben azt
az elrettentő hatással összefüggő szorzó figyelembevétele nélkül határozták volna meg, elegendő lett volna arra, hogy a bírság
ilyen hatással bírjon (lásd ebben az értelemben a fenti 201. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
107. pontját).
Harmadszor az arra vonatkozó kifogást illetően, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a Transcatab bizonytalan pénzügyi helyzetét,
és ezzel megsértette az arányosság elvét, amikor vele szemben elrettentési szorzót alkalmazott, mindenekelőtt rá kell mutatni,
hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az elrettentés célja a vállalkozásoknak az Unión területén belüli magatartásával kapcsolatos,
az elrettentési tényezőt nemcsak az érintett vállalkozás helyzete, hanem számos tényező figyelembevételével kell értékelni
(a Törvényszék T‑12/03. sz., Itochu kontra Bizottság ügyben 2009. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑883. o.]
93. pontja, lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑289/04. P. sz., Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június
29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5859. o.] 23. pontját, valamint a fenti 189. pontban hivatkozott Jungbunzlauer kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 300. pontját).
Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe
venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel egy ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz
juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat (lásd a Bíróság fenti 88. pontban hivatkozott Dansk
Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 327. pontját, a C‑308/04. P. sz., SGL Carbon
kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5977. o.] 105. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑425/05. sz., BST kontra Bizottság ügyben 2010. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2010.,
II‑1373. o.] 95. pontját).
A Transcatab tehát nem vitathatja az elrettentési szorzó alkalmazását arra a körülményre hivatkozva, hogy a kartell végrehajtásnak
időszaka alatt olyan veszteségeket szenvedett el, amelyek eredményeként az eljárás megindulása óta már nem tevékeny az érintett
piacon. Ezenfelül figyelemmel arra, hogy a Transcatab egy jelentős gazdasági és pénzügyi erővel rendelkező multinacionális
csoport tagja, valamint a Bizottság az anyavállalat felelősségét is megállapította, a csoport összesített forgalma alapján
megállapított összegű szorzó alkalmazása nem tekinthető úgy, hogy az aránytalanná teszi a bírságot.
Egyébként meg kell állapítani, hogy a Transcatab sem a közigazgatási eljárás során, sem a Törvényszék előtt nem bizonyította
azt az állítását, amely szerint a szóban forgó vizsgálat Bizottság általi megindítása, illetve a bírság tervezett összege
miatt került felszámolás alá. Arra is emlékeztetni kell, hogy az uniós jog nem tiltja meg önmagában azt, hogy valamely intézmény
által hozott intézkedés következtében egy adott vállalkozás fizetésképtelenné váljék vagy felszámolás alá kerüljön. A vállalkozás
adott jogi formában történő felszámolása ugyanis – bár hátrányosan érintheti a tulajdonosok, részvényesek vagy részesedéssel
rendelkezők pénzügyi érdekeit – nem jelenti azt, hogy a vállalkozás által képviselt személyi, materiális és immateriális elemek
is elveszítenék értéküket (lásd a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai
Carbon kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 372. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat egyáltalán nem utal a több terméket előállító vállalkozások tekintetében
az elrettentésre vonatkozó kiegészítő követelményre, így ez az érv a jelen ügyben irreleváns. Végül a 2006. évi iránymutatásra
vonatkozó érvet illetően már rámutattunk arra, hogy az nem alkalmazható a jelen jogvita alapjául szolgáló tényállásra (lásd
a fenti 201. pontot).
A fentiek összességére tekintettel a második jogalap harmadik részét és ennélfogva a második jogalap egészét el kell utasítani.
3.
A bírság kiindulási összegének meghatározására vonatkozó harmadik jogalapról

A harmadik jogalapnak a bírság összegének a jogsértés időtartama alapján történő téves emelésére vonatkozó első részéről
A felek érvei
Elsősorban a Transcatab vitatja a bírság kiindulási összegének azon megállapítás alapján való 60%‑os emelését, hogy a feldolgozók
hat év és négy hónapig vettek részt az egységes jogsértésben. A Bizottság ugyanis nem vette figyelembe, hogy az 1999 és 2002
közötti időszakban a nyersdohány olaszországi piacán kötött megállapodások nagyrészt az Unitab és az APTI között kötött szakmaközi
megállapodások voltak. A Bizottságnak tehát a bírság összegének meghatározásánál különbséget kellett volna tennie az 1995
és 1998 között tanúsított magatartások és az 1999 és 2002 között tanúsított magatartások között, amelyek tekintetében a felelősség
kizárólag az APTI‑t terheli. Egyébiránt maga a Bizottság is rámutatott, hogy határozatai tekintetében az APTI‑t terheli a
kizárólagos felelősség (a megtámadott határozat (253) preambulumbekezdése). Ezért a Bizottságnak a szóban forgó három év miatt
legalábbis nem kellett volna növelnie a bírságot.
Így különösen, a megtámadott határozat (152) és (154) preambulumbekezdéséből, valamint az iratokhoz csatolt egyes dokumentumokból
az tűnik ki, hogy a feldolgozók közötti találkozók a szakmaközi megállapodások keretében, illetve ezek előkészítése érdekében
zajlottak. Ezt követően ezekre a feldolgozók közötti találkozókra folyamatosan sor került azon teljes időszak alatt, amikor
az APTI feladata volt a szakmaközi megállapodások Unitabbal való megtárgyalása. A Transcatab különösen a megtámadott határozat
(104), (143), (151)–(153), (158) és (165) preambulumbekezdésére hivatkozik. Az 1999. évet illetően a megtámadott határozatnak
csak a (158) és (159) preambulumbekezdése nem érinti közvetlenül a szakmaközi megállapodásokat. Ugyanakkor közvetve érintik
azokat. A feldolgozók közötti kapcsolattartás még 1999 után is mindig az APTI keretében képviselendő közös álláspontok kialakítása
keretében folytak. A Transcatab példaként hivatkozik a megtámadott határozat (199) és (212) preambulumbekezdésére, illetve
a Cogentab – az APTI és az Unitab által létrehozott szövetség – révén elérni kívánt célok kapcsán a megtámadott határozat
(187)–(189), (191) és (208) preambulumbekezdésére. Mindenesetre, a feldolgozók közötti, a szakmaközi megállapodásokon kívüli
kapcsolattartás a piac egyes vetületeire korlátozódott, és főként puszta információcserében nyilvánult meg.
Másodsorban a Transcatab a második jogalap keretében bizonyította, hogy a kartell nem volt hatással a piacra, és nem okozhatott
kárt a fogyasztóknak. Márpedig az iránymutatás szerint a hosszú időtartamú jogsértésekért kiszabott bírság növelésének célja
az, hogy „a fogyasztókra hosszú időn át káros hatást gyakorló korlátozásokat hathatós szankciókkal sújtsák”. Ebből következik,
hogy a Bizottság azzal, hogy az évenkénti 10%‑os növelést automatikusan alkalmazta, anélkül hogy figyelembe venné a konkrét
esethez kapcsolódó helyzetet, hibát követett el azon szempontok alkalmazásakor, amelyeket ő maga határozott meg a bírság kiszámítása
érdekében.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
–       A bírság megállapodás időtartama alapján való növeléséről
Emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt
cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata, vagy még inkább folyamatos magatartás eredménye is (a fenti 90. pontban
hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 81. pontja). Amennyiben a különböző cselekmények – azonos,
a közös piacon belüli versenyt torzító tárgyuk alapján – átfogó terv keretébe illeszkednek, a Bizottság a fenti cselekmények
miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (a fenti 88. pontban
hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 258. pontja).
Ezenfelül, ha a megállapított megállapodások és összehangolt magatartások – azonos tárgyuk folytán – a rendszeres találkozók,
az árak és a kvóták rögzítésének olyan rendszereibe illeszkedtek, amely rendszerek viszont a kérdéses vállalkozások egyetlen
gazdasági cél érdekében tett erőfeszítéseibe illeszkednek, azaz az árak rendes alakulásának torzítását célozzák, mesterséges
lenne e folytonos, egyetlen cél vezérelte magatartást szétbontani, és azt több különálló jogsértésnek tekinteni, holott éppen
ellenkezőleg, egységes jogsértésről van szó, amely fokozatosan mind megállapodások, mind összehangolt magatartások révén valósult
meg (lásd ebben az értelemben a fenti 222. pontban hivatkozott BST kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban – anélkül, hogy ezt a Transcatab vitatta volna – ezzel kapcsolatban
úgy vélekedett, hogy a feldolgozók magatartásai az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti egységes és folyamatos jogsértést valósítottak
meg, mivel egy átfogó terv keretébe illeszkedtek, amely meghatározta a vásárlás tekintetében a piaci magatartásokat, azonos
versenykorlátozó célt, illetve gazdasági célt követve, amelynek lényege az árak rendes alakulásának a nyersdohány piacán való
torzítása, valamint a beszállítások felosztása révén való ellenőrzése. A Bizottság nyilvánvalóvá tette különösen – anélkül,
hogy ezt a Transcatab vitatta volna –, hogy a kartellnek teljes időtartama alatt ugyanazok voltak a céljai, és végig ugyanazon
szerkezetben, illetve működési mechanizmusokat alkalmazva működött (lásd a megtámadott határozat (264)–(269) preambulumbekezdését).
A Bizottság – anélkül, hogy ezt a Transcatab vitatta volna – azt is megállapította, hogy 1999 után, a szakmaközi megállapodásokon
kívüli koordinációval párhuzamosan a feldolgozók egyeztettek annak érdekében, hogy meghatározzák az APTI magatartását, és
ez az egyeztetés ezen évek során fontos elemét képezte a feldolgozók kartellje stratégiájának (lásd a megtámadott határozat
(244) preambulumbekezdését). Így az APTI találkozói előkészítésének ugyanazon versenykorlátozó célja volt, mint a feldolgozók
közötti megállapodások megkötésének, vagyis az árak rendes alakulásának a nyersdohány piacán való torzítása.
Márpedig mivel a Trascatab ezt az értékelést nem vitatta, a Bizottság akkor is megalapozottan ítélte úgy, hogy az e találkozókon
való részvétel egységes és folyamatos jogsértés keretébe illeszkedett, még abban az esetben is, ha – amint azt a Transcatab
állítja – 1999 után a feldolgozók találkozói csak előzetes jellegűek voltak, és az APTI találkozóinak előkészítését szolgálták,
amikor megállapította, hogy az APTI magatartásának meghatározása érdekében a feldolgozók között folytatott egyeztetés a kartell
stratégiájának részét képezte, és ugyanazon egységes, a feldolgozók által 1999 előtt követett célhoz illeszkedett.
Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy – amint azt a Transcatab állítja – 1999 után a feldolgozók magtartásai csak
előzetes jellegűek voltak, és az APTI találkozóinak előkészítését szolgálták, e körülmény egyáltalán nincs hatással a jogsértés
időtartamára, így a Bizottság még ebben az elméleti esetben is megállapíthatta, hogy a feldolgozók által elkövetett jogsértés
körülbelül hat évig és négy hónapig tartott. Ezért a Transcatab arra vonatkozó kifogása, hogy az 1999 és 2002 közötti időszakban
a feldolgozók magatartása kizárólag a szakmaközi megállapodások megkötésének előkészítését szolgálta, egyáltalán nincs hatással
a megtámadott határozat jogszerűségére, így azt mint hatástalant el kell utasítani.
E megállapítást nem kérdőjelezheti meg az arra vonatkozó érv sem, hogy a Bizottság azt állapította meg, hogy az APTI‑t, nem
pedig tagjait kell felelősnek tekinteni magatartásaiért (lásd a megtámadott határozat (253) preambulumbekezdését). Az APTI
magatartásai ugyanis a feldolgozók által elkövetett jogsértéstől elkülönülő jogsértést valósítottak meg, amelynek a verseny
korlátozására irányuló célja eltérő tárgyú volt, még ha ez részben egybe is esett a feldolgozók verseny korlátozására irányuló
céljával (lásd a megtámadott határozat (270)–(273) preambulumbekezdését). E megállapítást a Transcatab nem vitatja.
Mindenesetre rá kell mutatni, hogy a jelen kifogás ténybelileg is megalapozatlan.
Először is, beadványaiban maga a Transcatab is kifejezetten elismerte, hogy az érintett időszak alatt „a szakmaközi megállapodásokon
túlmutató” kapcsolatok álltak fenn a feldolgozók között, amelyek „a piac egyes vetületeit” érintették, és amelyek keretében
érzékeny információkat cseréltek. A Transcatab azt is állítja, hogy az említett időszak „legnagyobb részében” a nyersdohány
olaszországi piacán kötött megállapodások nagyrészt az Unitab és az APTI között kötött szakmaközi megállapodások voltak, amely
állítás hallgatólagosan azt is tartalmazza, hogy ezen időszak során más megállapodások is voltak a feldolgozók között a szakmaközi
megállapodásokat érintő kapcsolattartás mellett.
Másodszor a megtámadott határozatból és az ügy irataiból kitűnik, hogy az említett időszak során a feldolgozók közötti kapcsolattartás
jelentősen túlmutatott az olyan előzetes találkozókon, amelyek célja az APTI keretében a szakmaközi megállapodásokról szóló
tárgyalások során közös irányvonal kialakítása volt. E tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a legge n° 88 sulle norme
sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli (a szakmaközi megállapodásokról,
termeltetési szerződésekről és mezőgazdasági termékekre vonatkozó eladási szerződésekről szóló 88. törvény) (a GURI 1988.
március 23‑i 69. száma; a továbbiakban: 88/88. törvény) szerint a szakmaközi megállapodások a termeltetési szerződésekbe beírandó
minimális árak megállapítására vonatkoznak (lásd a megtámadott határozat (68) és (253) preambulumbekezdését), míg a feldolgozók
közötti megállapodások célja ennél sokkal tágabb volt, mivel a kartell különösen a maximális vagy átlagos szállítási árak
rögzítésére, valamint az egyes feldolgozók által felvásárlandó dohány mennyiségének, illetve az ennek megfelelő beszállítási
forrásoknak a meghatározására irányult (a megtámadott határozat (363) preambulumbekezdése).
Márpedig a megtámadott határozatban és az ügy irataiban szereplő több körülményből következik, hogy a feldolgozók közötti
kapcsolattartás célja még 1999 után is összetettebb volt, mint az APTI álláspontjának a szakmaközi megállapodások megkötése
érdekében való puszta egyeztetése.
Példának okáért a megtámadott határozat (186) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság szerint 1999 októberében a
feldolgozók titkos megállapodást kötöttek, amely tartalmilag és formailag nagyon hasonló volt az 1998 szeptemberében a Villa
Grazioliban kötött megállapodáshoz (a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdése). E megállapodás, amelyet az ellenkérelemhez
csatoltak, elsősorban a nyersdohány (a Burley és Bright fajták) köztes levelesdohány‑kereskedőktől történő felvásárlási árának
rögzítésére, illetve arra irányult, hogy a meghatározott mennyiséggel rendelkező köztes levelesdohány‑kereskedőket felosszák
az egyes feldolgozók között, valamint hogy bojkottálják azokat a köztes levelesdohány‑kereskedőket, akik nem csatlakoztak
a Cogentabhoz (lásd a megtámadott határozat (186) preambulumbekezdését).
Ezenfelül a megtámadott határozat (202)–(204) preambulumbekezdéséből az következik, hogy 2000‑ben folyamatos volt a feldolgozók
közötti egyeztetés. A Transcatab ugyanakkor egyáltalán nem bizonyítja, hogy ez az egyeztetés kizárólag az APTI keretében képviselendő
álláspontokra vonatkozott. Ezzel szemben a megtámadott határozat (204) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a feldolgozók
2000. szeptember 21‑én annak érdekében találkoztak, hogy a felvásárlásért felelős igazgatók szintjén egyeztetési mechanizmust
alakítsanak ki a feldolgozók között.
A megtámadott határozat (212) preambulumbekezdéséből az is kitűnik, hogy 2001. szeptember 14‑én találkozóra került sor a Deltafina,
a Dimon és a Transcatab elnökei és felvásárlásért felelős igazgatói között, amelynek javasolt napirendjén nemcsak az APTI
és az Unitab közötti szakmaközi megállapodás szerepelt, hanem az említett vállalkozások közötti kölcsönös kapcsolattartás,
a köztes levelesdohány‑kereskedőktől történő felvásárlások, a Romana Tabacchival való kapcsolattartás, valamint a jövőre nézve
elfogadandó stratégiák is.
Mindezek a példák azt mutatják, hogy az 1999 és 2002 közötti időszakban a feldolgozók közötti kapcsolattartás nem kizárólag
a szakmaközi megállapodásokra irányult – amint azt a Transcatab állítja –, hanem éppen ellenkezőleg, a feldolgozók közötti
kartell ebben az időszakban a szakmaközi megállapodásokkal párhuzamosan tovább működött. Egyébiránt a Transcatab egyáltalán
nem bizonyította, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor nem tekintette úgy, hogy az 1999 és 2002 közötti időszakban a
feldolgozók magatartása kizárólag a szakmaközi megállapodások megkötését készítette elő.
A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Transcatab jelen részben hivatkozott első kifogását el kell
utasítani.
–       A fogyasztóknak okozott kár elmaradásáról
A Transcatab arra vonatkozó érve, hogy a Bizottság hibát követett el az évenkénti 10%‑os növeléssel, tekintettel arra, hogy
a jogsértés eredményeként nem érte kár a fogyasztókat, mind jogilag, mind ténybelileg megalapozatlan.
Először is, sem az 1/2003 rendelet 23. cikkéből, sem az iránymutatás 1.B. pontjának harmadik francia bekezdéséből – amelyekre
a Transcatab hivatkozik – nem vezethető le, hogy e két rendelkezés a hosszú időtartamú jogsértésekért kiszabott bírság növelése
feltételeként azt írná elő, hogy a jogsértés a fogyasztókra hosszú időn át káros hatást gyakoroljon. Az iránymutatás Transcatab
által hivatkozott részének az a célja, hogy a bírságok tekintetében általánosan igazolja az iránymutatás által megfogalmazott
politikát és különösen a korábbi gyakorlathoz képest bevezetett módosításokat. A Transcatab tehát nem alapíthatja érvét az
iránymutatás e rendelkezésére.
Másodszor, a Transcatab állításával ellentétben egyáltalán nem nyert bizonyítást az, hogy a kartell nem gyakorolt hatást a
piacra, és még kevésbé az, hogy a fogyasztókra nem gyakorolt negatív hatásokat. A második jogalap keretében a Transcatab által
hivatkozott adatok nem teszik lehetővé e hatások hiányának bizonyítását, mivel azt más tényezők is befolyásolhatták (lásd
többek között a fenti 168. pontot). Az a körülmény egyébiránt, hogy a kartell több évig tartott, azt mutatja, hogy a feldolgozók
a kartellt nem tartották sem haszontalannak, sem hatástalannak. A Transcatab érvének előfeltevése tehát téves.
A fentiek tükrében tehát a harmadik jogalap első részének egészét el kell utasítani.

A harmadik jogalapnak a ne bis in idem elv és az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó második részéről
A felek érvei
A Transcatab arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette a ne bis in idem elvét. A Bizottság a megtámadott határozatban
azt állapította meg, hogy kizárólag az APTI‑nak kell betudni a felelősséget a szakmaközi megállapodások 1999 és 2001 közötti
időszakban történő megkötéséért. Ugyanakkor azáltal, hogy nem tett különbséget az 1995 és 1998 közötti időszak, illetve az
1999 és 2001 közötti időszak között, a Bizottság a feldolgozóknak tudta be a szakmaközi megállapodások keretében kifejtett
magatartásokért való felelősséget, amely magatartásokat már egyszer kizárólagosan az APTI‑nak tudott be.
A jelen ügyben az 1999 és 2001 közötti időszak tekintetében az APTI‑val szemben kifogásolt tények és a Transcatabbal szemben
kifogásolt tények megegyeznek, ugyanis a feldolgozók ezen időszak során tartott találkozói megelőzték az APTI találkozóit.
Ezenfelül a jogsértést elkövető személye is azonos, ugyanis közismert, hogy a szakmai szövetségek tagjaik egyfajta megnyilvánulásának
minősülnek. Így a Bizottság a feldolgozókat kétszer szankcionálta ugyanazon magatartás miatt. A feldolgozókat egyszer mint
az APTI tagjait, majd ezt követően egyedileg is szankcionálta. Ebből következően a Bizottság túlzott mértékű bírságot szabott
ki a feldolgozókkal szemben, valamint a megtámadott határozatot e tekintetben hiányosan indokolta.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november
4‑én aláírt európai egyezmény 7. jegyzőkönyvének 4. cikkében is lefektetett ne bis in idem elve az uniós jog olyan általános
elvét képezi, amelynek a tiszteletben tartását a bíróság biztosítja. A versenyjog területén ez az elv tiltja, hogy a Bizottság
valamely vállalkozást olyan versenyellenes magatartásért szankcionáljon, vagy eljárás alá vonjon, amelyért a Bizottság egy
fellebbezés tárgyát nem képező korábbi határozatában már büntetést szabott ki ellene, vagy amellyel kapcsolatban felmentették
(a Törvényszék T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július
9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 85. és 86. pontja és a fenti 224. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 130. és 131. pontja). A ne bis in idem elv alkalmazása a tények azonosságának,
a jogsértő egységességének és a védett jogi érdek egységességének hármas feltétele teljesülésétől függ. Ez az elv tehát tiltja,
hogy ugyanazon személyt ugyanazon jogi érdek védelme miatt többször ítéljék el ugyanazon jogellenes magatartásért (a fenti
88. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 338. pontja, valamint a Törvényszék
T‑217/03. és T‑245/03. sz., FNCBV és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑4987. o.] 340. pontja).
A jelen ügyben az első feltétel, vagyis a tények azonossága nem teljesül. Ugyanis még ha feltételezhető lenne is, hogy volt
bizonyos átfedés a feldolgozókkal szemben kifogásolt különböző magatartások, így többek között az APTI magatartásának meghatározása
érdekében kifejtett egyeztetés (a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdése) és az APTI‑val szemben kifogásolt magatartás,
vagyis azon álláspont meghatározása között, amelyet a szakmaközi megállapodások Unitabbal való megkötése érdekében folytatott
ártárgyalások során képviselt (a megtámadott határozat (253) és (254) preambulumbekezdése), meg kell állapítani, hogy két
külön magatartásról van szó. A határozat elfogadását megelőző egyeztetés ugyanis eltér a határozat szorosan vett elfogadásától.
Ezenfelül – amint arra a jelen jogalap első részében rámutattunk – a feldolgozók között az APTI magatartásának meghatározása
érdekében folytatott egyeztetés a feldolgozók kartelljének tágabb stratégiájába illeszkedett, és annak fontos elemét alkotta
(lásd a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdését). E tekintetben arra is rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozatban
a Bizottság egyértelműen és pontosan kifejtette, hogy az APTI‑t és a feldolgozókat eltérő jogsértések miatt szankcionálta
(lásd az APTI tekintetében a megtámadott határozat (253), (254) és (270)–(273) preambulumbekezdését, a feldolgozók tekintetében
pedig a megtámadott határozat (240)–(252), valamint (264)–(269) preambulumbekezdését).
Ezért a Transcatab a jelen ügyben nem hivatkozhat arra, hogy a feldolgozókkal szemben, illetve az APTI‑val szemben kifogásolt
tények azonosak voltak.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a második feltétel, vagyis a jogsértők személyének azonossága sem teljesül. Ugyanis
bár a Transcatab az APTI tagja, két elkülönült jogalanyról van szó, mivel az APTI elkülönült jogi személyiséggel, valamint
a Transcatabétól független és elkülönült céllal és célkitűzésekkel rendelkezik (lásd ebben az értelemben a fenti 254. pontban
hivatkozott FNCBV és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 128. pontját).
Ebből következik, hogy a jelen ügyben nem áll fenn sem a tények azonossága, sem a jogsértő személyének azonossága, mivel a
megtámadott határozat nem szankcionálja ismételten ugyanazokat a jogalanyok vagy ugyanazokat a személyeket azonos tényállás
miatt. Ennélfogva azt kell megállapítani, hogy a ne bis in idem elve nem sérült.
Az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogást illetően rá kell mutatni, hogy mivel a feldolgozókkal szemben
kifogásolt magatartást és az APTI‑val szemben kifogásolt magatartást különböző jogalanyok által tanúsított eltérő magatartások
voltak, a Bizottság nem volt köteles megindokolni a ne bis in idem elvének alkalmazását. Ezenfelül a megtámadott határozatban
a Bizottság egyáltalán nem keverte össze az APTI felelősségét a feldolgozók felelősségével. Így különösen, a fenti 174. pontban
említett ítélkezési gyakorlattal összhangban a fenti 256. pontban hivatkozott preambulumbekezdésekből világosan és egyértelműen
kitűnik a Bizottság e tekintetben követett érvelése, lehetővé téve a Transcatab számára, hogy megismerje a vele szemben alkalmazott
intézkedés okait, illetve a Törvényszék számára, hogy gyakorolja felülvizsgálati jogkörét.
A fentiekre tekintettel e rész egészét el kell utasítani.

A harmadik jogalapnak az egyenlő bánásmód elve megsértésére vonatkozó harmadik részéről
A felek érvei
A Transcatab másodlagosan arra hivatkozik, hogy amikor szerződést kötöttek a mezőgazdasági termelőkkel, a feldolgozók meg
voltak győződve arról, hogy a nemzeti jogszabályok és különösen a 88/88. törvény, valamint a szakmaközi magállapodások keretei
között maradnak. A szakmaközi megállapodásokat illetően a Bizottság elismerte, hogy az alkalmazandó jogi háttér jelentős fokú
bizonytalanságot eredményezhetett az APTI magatartásának jogszerűségére nézve. Ezért az APTI‑val szemben csak 1000 eurós jelképes
bírságot szabott ki. A Transcatab arra vár választ, hogy a Bizottság az ő esetében miért nem ugyanilyen indokolással élt az
azt bizonyító számos bizonyíték ellenére, miszerint a feldolgozóknak az 1999 és 2002 között tanúsított és a jogvita tárgyát
képező magatartásai szinte kizárólag olyan előszerződésekre vonatkoznak, amelyek célja az volt, hogy a résztvevők az APTI
keretében közös álláspontot alakítsanak ki. Az APTI és a Transcatab magatartásának eltérő értékelése az egyenlő bánásmód elvének
megsértését eredményezi.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 202. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve csak akkor
sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve, ha e bánásmód
objektíve indokolt.
A jelen ügyben először is rá kell mutatni – amint az már a jelen jogalap második részében megállapításra került (lásd a fenti
256. pontot) –, hogy a Bizottság a feldolgozókat és az APTI‑t eltérő jogsértések miatt szankcionálta (lásd a megtámadott határozat
(240)–(252), valamint (253) és (254) preambulumbekezdését).
Márpedig konkrétan az 1999‑től kezdődő időszakot illetően a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a feldolgozókat
számos olyan versenykorlátozó magatartásért szankcionálta, amely a kartell ugyanazon stratégiájába illeszkedik, amely jóval
1999 előtt kezdődött. A Bizottság a feldolgozókat tehát az áraik szakmaközi megállapodásokon kívüli egyeztetése, illetve az
APTI magatartásának meghatározására irányuló párhuzamos egyeztetések miatt szankcionálta (lásd többek között a megtámadott
határozat (244) preambulumbekezdését).
Ezzel szemben a Bizottság az APTI felelősségét csak a szakmaközi megállapodások megkötéséhez kapcsolódó magatartások miatt
állapította meg. A Bizottság úgy vélte, hogy az APTI felelősségét nem lehet megállapítani a feldolgozók egységes és folyamatos
jogsértése miatt, mivel a bizottsági akta nem tartalmazott egyetlen olyan bizonyítékot sem, amelyből kitűnt volna, hogy e
szövetség elfogadta volna a feldolgozók által kialakított, a felvásárlások terén magatartásaik teljes körű egyeztetésére irányuló
átfogó tervet, vagy tudomása lett volna arról (lásd a megtámadott határozat (270) és (271) preambulumbekezdését).
Másodszor a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a feldolgozók közötti kartell terjedelme még 1999 után is jóval túlmutatott
a 88/88. törvény hatályán (lásd a fenti 240–245. pontot is). A Transcatab tehát nem hivatkozhat arra, hogy a jogi háttér indokolta
volna, hogy a Bizottság a feldolgozókkal szemben ugyanolyan jelképes bírságot szabjon ki, mint az APTI‑val szemben (e tekintetben
lásd a lenti 298–311. pontban ismertetett megfontolásokat).
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a feldolgozók és különösen a Transcatab, illetve az APTI helyzete nem összehasonlítható
az 1999 és 2002 közötti időszakra vonatkozó jogsértések tekintetében. Következésképpen a Transcatab nem hivatkozhat az egyenlő
bánásmód elvének megsértésére.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a harmadik jogalap egészét el kell utasítani.
4.
Az egyes enyhítő körülményekre vonatkozó negyedik jogalapról

A negyedik jogalapnak a kartell végrehajtása elmaradásában megnyilvánuló enyhítő körülményre vonatkozó első részéről
A felek érvei
A Transcatab először is azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem alkalmazta vele szemben az iránymutatás 3. pontjának második
francia bekezdésében szereplő enyhítő körülményt, amely a jogsértő megállapodások nemteljesítésére, illetve a gyakorlatban
a jogsértő magatartásról való lemondásra vonatkozik. Azt állítja, hogy már a második jogalap első részében bizonyította, hogy
a feldolgozók nem hajtották végre megállapodásaik nagy részét. E megállapítás a megállapodások által a piacra gyakorolt hatás
elmaradásából következik.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Először is fontos emlékeztetni arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdésében
szereplő enyhítő körülmény, amely a jogsértő megállapodások nemteljesítésére, illetve a gyakorlatban a jogsértő magatartásról
való lemondásra vonatkozik, az egyes vállalatok saját magatartásán alapul. Ebből következik, hogy ezen enyhítő körülmény értékelésénél
nem a jogsértés egészéből következő – a jogsértés súlyának értékelésénél a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának
a megítélésekor vizsgálandó – hatásokat (az iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése), hanem – az egyes vállalkozások jogsértésben
való részvétele relatív súlyának a vizsgálatához – a vállalkozások egyéni magatartását kell figyelembe venni (a fenti 148. pontban
hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 384. pontja, valamint a fenti 146. pontban hivatkozott Gütermann
és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 178. pontja).
Ebből következően a Transcatab nem hivatkozhat a Bizottság által a szóban forgó enyhítő körülmény téves alkalmazásának bizonyítása
érdekében a jogsértés által az árakra kifejtett tényleges hatás elmaradására.
Másodszor mindenesetre emlékeztetni kell arra is, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az iránymutatás 3. pontjának
második francia bekezdésében foglalt enyhítő körülményekben a jogsértő vállalkozások akkor részesülhetnek, ha bizonyítják,
hogy egyértelműen és olyan nagy mértékben megszegték a kartell végrehajtására irányuló kötelezettségeket, hogy ezáltal megzavarták
annak működését, valamint hogy nem keltették azt a látszatot, hogy csatlakoznak a megállapodáshoz, és ebből kifolyólag nem
ösztönözték a többi vállalkozást a kérdéses kartell végrehajtására (a Törvényszék T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben
2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 292. pontja és ebben az értelemben a T‑26/02. sz., Daiichi Pharmaceutical
kontra Bizottság ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006. II‑713. o.] 113. pontja).
Márpedig a jelen ügyben a Transcatab egyáltalán nem állítja, hogy egyértelműen és olyan nagy mértékben megszegte volna a szóban
forgó kartell végrehajtására irányuló kötelezettségeket, hogy ezáltal megzavarta volna annak működését. Következésképpen nem
hivatkozhat arra, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor nem alkalmazta vele szemben a szóban forgó enyhítő körülményt.
Végül azt is meg kell állapítani egyrészt, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdésében bizonyította,
hogy a kartellt végrehajtották, másrészt pedig, hogy a Transcatab elismeri, hogy a szóban forgó kartell legalábbis részlegesen
végrehajtották, amikor maga is azt állítja, hogy a megállapodások „legnagyobb részét” nem hajtották végre (lásd a fenti 239. pontot).
A fentiek összességére figyelemmel ezt a részt el kell utasítani.

A negyedik jogalap második részéről, amely a jogvita tárgyát képező tevékenységeknek a Bizottság első beavatkozását megelőzően
történő beszüntetésében megnyilvánuló enyhítő körülményre vonatkozik
A felek érvei
A Transcatab azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem alkalmazta vele szemben az iránymutatás 3. pontjának harmadik francia bekezdésében
szereplő enyhítő körülményt, amely a jogsértés beszüntetésére vonatkozik a Bizottság első beavatkozásával egy időben.
Először is, az iránymutatás egyáltalán nem teszi függővé ezen enyhítő körülmény alkalmazását a jogsértés súlyosabb vagy kevésbé
súlyos jellegétől, ennélfogva ez az enyhítő körülmény a súlyos és különösen súlyos jogsértések esetében is alkalmazható. Másodszor,
a Bizottság első beavatkozását követően a Transcatab egyáltalán nem tanúsított olyan magatartást, amely a versenyszabályok
megsértésének tekinthető. Harmadszor, a Bizottság figyelmen kívül hagyta a nyersdohányágazat sajátosságait. Negyedszer, a
Bizottság azáltal, hogy nem alkalmazta a szóban forgó enyhítő körülményt, eltér a bírságokra vonatkozóan a Törvényszék által
a T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és T‑91/03. sz., SGL Carbon kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott
ítéletében (az EBHT‑ban nem tették közzé) kialakított ítélkezési gyakorlattól. Az eljárás megindulását követően bekövetkezett
ítélkezési gyakorlattól való eltérés, sérti a Transcatab jogos várakozását, amely arra számított, hogy a vele szemben kiszabott
bírságot csökkentik, mivel a jogsértést a Bizottság első beavatkozásaival egy időben beszüntette.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az iránymutatás 3. pontja harmadik francia bekezdésének megfelelően a Bizottság által rögzített
alapösszeg olyan enyhítő körülmények hatására csökkenthető, mint például a jogsértés érintett vállalkozás általi beszüntetése
a Bizottság első beavatkozásával egy időben.
Ugyanakkor az ítélkezési gyakorlat szerint a bírság csökkentése a jogsértésnek a Bizottság első beavatkozásakor történő megszüntetése
címén nem lehet automatikus, hanem az adott eset körülményeinek a Bizottság által – a mérlegelési jogköre keretében – elvégzett
értékeléstől függ (lásd a fenti 147. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 228. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az ügy körülményei alapján tehát a Bizottság akár úgy is dönthet, hogy valamely
jogellenes megállapodásban részt vevő vállalkozás bírságának alapösszegét nem csökkenti (a fenti 162. pontban hivatkozott
Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2009. március 19‑én hozott ítélet 148. pontja).
Ezért a Bíróság úgy vélte, hogy amennyiben a Bizottság olyan vállalkozást részesítene az enyhítő körülményekkel járó jogkövetkezményekben,
amely olyan nyilvánvalóan jogellenes megállapodásban vesz részt, amelynek jogellenességéről tudott, vagy amelyről tudnia kellett,
hogy jogsértésnek minősül, arra ösztönözhetné a vállalkozásokat, hogy a lehető legtovább fenntartsák titkos megállapodásukat
annak reményében, hogy magatartásukat úgysem fedezik fel, miközben tisztában vannak azzal, hogy még ha jogellenes magatartásukat
felfedezik is, a velük szemben kiszabandó bírságot a Bizottság csökkentheti, amennyiben jogsértésüket a felfedezés időpontjában
megszakítják. Ennek elismerése a kiszabott bírságot teljesen megfosztaná elrettentő hatásától, továbbá veszélyeztetné az EK 81. cikk
(1) bekezdésének hatékony érvényesülését (a fenti 162. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben
2009. március 19‑én hozott ítélet 149. pontja). Ezenfelül a Törvényszék kifejezetten megállapította, hogy a szándékosan elkövetett
jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha arra a Bizottság beavatkozása következtében
került sor (a Törvényszék T‑157/94. sz., Ensidesa kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
II‑707. o.] 498. pontja, valamint a fenti 180. pontban hivatkozott Wieland‑Werke és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítéletének 229. pontja).
A jelen ügyben a jogsértés egy titkos kartellre vonatkozott, amelynek tárgya különösen az árak rögzítése és a beszállítók,
illetve a felvásárolandó mennyiségek felosztása volt. Amint arra a fenti 137. pontban rámutattunk, az ilyen típusú kartellt
az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja kifejezetten tiltja, és az ítélkezési gyakorlat által különösen súlyosnak
minősített jogsértést képez, mivel az ilyen kartell közvetlen beavatkozást jelent az érintett piacon fennálló verseny lényegi
paramétereibe. Ezenfelül a jelen ügyben – amint arra a fenti 170. pontban is rámutattunk – a feldolgozók szándékosan valósították
meg azon versenyellenes magatartásokat, amelyek miatt a Bizottság szankciókat szabott ki velük szemben, és többször is megállapodtak
olyan intézkedésekben, amelyek a kartell hatékony végrehajtását voltak hivatottak biztosítani.
Ilyen körülmények között a fenti 283. és 284. pontban említett ítélkezési gyakorlat tükrében a Transcatab nem állíthatja,
hogy a Bizottság hibát követett el, amikor nem alkalmazta vele szemben a hivatkozott enyhítő körülményt.
E megállapítást nem vonják kétségbe a Transcatab által felhozott különös érvek sem.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat tükrében ugyanis az a körülmény, hogy a Transcatab nem tanúsított semmilyen jogellenes
magatartást a Bizottság első beavatkozását követően, nem vonja maga után azt, hogy a Bizottság köteles alkalmazni a szóban
forgó enyhítő körülményt. Ezenfelül az ágazat sajátosságai, mint például a precedensek Transcatab által hivatkozott hiánya,
illetve az ágazati szabályozás, bár adott esetben szerepet játszhatnak más enyhítő körülmények értékelésében (lásd többek
között a jelen jogalap harmadik és ötödik részét), azonban a szóban forgó enyhítő körülmény alkalmazása szempontjából nem
minősülnek releváns elemeknek.
Végül a bizalomvédelem elvének állítólagos megsértését illetően elegendő rámutatni – amint arra a fenti 208. pontban is emlékeztettünk –,
hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az erre az elvre való hivatkozás joga három feltétel teljesülését feltételezi. Az első:
az uniós adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes, jogosultsággal rendelkező és megbízható forrásokból
származó biztosítékokat kell nyújtania az érdekelt számára. A második: e biztosítékoknak jogos bizalmat kell kelteniük abban
a személyben, akihez intézik őket. A harmadik: a megadott biztosítékoknak összhangban kell állniuk az alkalmazható szabályokkal
(lásd a fenti 208. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben elegendő rámutatni, hogy a jelen ügyben az első feltétel nem teljesül, mivel a Transcatab nem hivatkozhat arra,
hogy a Bizottságtól pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes biztosítékot kapott volna arra, hogy amennyiben a Bizottság
első beavatkozásaival egy időben véget vet jogellenes magatartásának, a vele szemben kiszabandó bírságot csökkenti.
Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította,
hogy bizonyos elemek enyhítő körülményt képeznek a bírság összegének meghatározásánál, nem jelenti azt, hogy azt a későbbi
határozataiban ugyanígy kell értékelnie (a Törvényszék T‑347/94. sz., Mayr‑Melnhof kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én
hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1751. o.] 368. pontja, valamint a fenti 180. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 337. pontja). A Transcatab tehát nem hivatkozhat arra, hogy ezt az enyhítő körülményt más jogsértések
esetében alkalmazták. Egyébként a fenti 280. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június
15‑én hozott ítélet, amelyre a megtámadott határozat (382) preambulumbekezdése hivatkozik, semmiképpen nem jelent eltérést
az ítélkezési gyakorlattól, amennyiben – ahogy arra a Bizottság megalapozottan rámutat – a Törvényszék kifejezetten megállapította,
hogy a szándékosan elkövetett jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha arra a Bizottság
beavatkozása következtében került sor (a Törvényszék T‑156/94. sz., Aristrain kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én
hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑645. o.] 138. pontja, valamint a fenti 284. pontban hivatkozott Ensidesa kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletének 498. pontja). Ebből következik, hogy a Transcatab nem hivatkozhat e tekintetben az ebbe vetett jogos
bizalomra.
A fentiek összességére figyelemmel tehát a negyedik jogalap második részét el kell utasítani.

A negyedik jogalapnak a jogvita tárgyát képező magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos ésszerű kétség fennállásán alapuló
enyhítő körülményre vonatkozó harmadik részéről
A jelen részben a Transcatab lényegében két kifogást hoz fel. Egyrészt arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem alkalmazta a
jogvita tárgyát képező magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos kétség fennállására vonatkozó enyhítő körülményt. Másrészt
az egyenlő bánásmód elvének a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyhöz képest való megsértésére hivatkozik.
A jogvita tárgyát képező magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos ésszerű kétség fennállásáról
–       A felek érvei
A Transcatab azt állítja, hogy a homályos európai és nemzeti jogi háttér ésszerű kétséget keltett a dohányfeldolgozók és az
APTI olaszországi magatartásainak jogszerűtlenségét illetően. Következésképpen a Bizottságnak alkalmaznia kellett volna az
iránymutatás 3. pontja negyedik francia bekezdésében szereplő enyhítő körülményt, és legalábbis csökkentenie kellett volna
az egyedi feldolgozókkal szemben kiszabott bírságot. A Bizottság nem indokolta meg, hogy miért utasította el a Transcatabnak
ezen enyhítő körülmény alkalmazására vonatkozó kérelmét.
A Transcatab arra hivatkozik különösen, hogy az egyes versenyszabályok mezőgazdasági termékek termelésére és kereskedelmére
történő alkalmazásáról szóló, 1962. április 4‑i 26. tanácsi rendelet (HL 1962. 30., 993. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
1. kötet, 6. o.) bizonyos feltételek mellett mentességet biztosít az EK 33. cikk rendelkezései célkitűzésének eléréséhez szükséges
megállapodásoknak. Márpedig a feldolgozók közötti megállapodások szükségesek voltak a mezőgazdasági termelés racionális fejlődésének
biztosításához, illetve az olaszországi piac stabilizálásához és életben tartásához. Ezek célja az volt, hogy korlátozzák
a közvetítők bevételét, anélkül hogy korlátoznák a mezőgazdasági termelők bevételeit, sőt növeljék azokat. A Transcatab kijelenti,
hogy bizonyította, hogy a jelen ügy sajátos ténybeli körülményeire figyelemmel a feldolgozók közötti megállapodások az EK 33. cikkben
szereplő célkitűzések elérésére irányultak. E megfontolások, valamint az Unió részéről a dohányágazatba történt egyéb beavatkozások
ésszerű kétségeket keltettek a feldolgozókban a vitatott magatartások versenyszabályokkal való összeegyeztethetőségét illetően.
A Transcatab szerint a nemzeti szabályozás és nevezetesen a 88/88. törvény szintén alkalmas volt arra, hogy jelentős bizonytalanságot
okozzon a vitatott magatartások jogszerűségét illetően. A megtámadott határozatban a Bizottságnak – amint azt az APTI és az
Unitab esetében tette, amelyekkel szemben 1000 euró összegű jelképes bírságot szabott ki – ezt a körülményt a feldolgozók
javára is el kellett volna ismernie.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
–       A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a jelen ügy olyan, különösen az árak rögzítésére irányuló horizontális kartellben való
részvételre vonatkozik, amelynek tagjai több éven át fenntartották a kartell titkos jellegét. Az EK 81. cikk nyilvánvaló és
különösen súlyos megsértéséről van tehát szó. Ezenfelül a szóban forgó vállalkozás a világ legnagyobb levelesdohány‑forgalmazó
csoportjához tartozó egyik fő olasz nyersdohány‑feldolgozója. Olyan vállalkozásról van tehát szó, amely olyan anyagi és szellemi
forrásokkal rendelkezik, amelyek lehetővé teszik számára szabályozási környezetének, illetve e tekintetben a magatartásából
esetlegesen fakadó következményeknek – különösen a versenyszabályok szempontjából történő – értékelését. Ilyen körülmények
között ésszerűen nem lehet úgy tekintetni, hogy a Transcatabnak kétségei lehettek magatartása jogsértő jellegét illetően (lásd
ebben az értelemben a fenti 148. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 406. pontját, valamint
a fenti 147. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 229. pontját).
Először is különösen a Transcatab által hivatkozott 26. rendeletet illetően rá kell mutatni, hogy a rendelet és különösen
annak 2. cikke eltérést állapít meg az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása alól az EK‑Szerződés mellékletében felsorolt
termékek, így a nyersdohány termeléséhez vagy kereskedelméhez kapcsolódó olyan megállapodás, döntés és összehangolt magatartás
tekintetében, amely a nemzeti piaci rendtartás lényeges részét képezi, vagy szükséges a EK 33. cikk rendelkezései célkitűzésének
eléréséhez.
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy mivel a 26. rendelet 2. cikke az EK 81. cikk (1) bekezdésének általános alkalmazásától
való eltérést tartalmaz, azt megszorítóan kell értelmezni. Egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 26. rendelet
2. cikke (1) bekezdésének első mondata – amely a hivatkozott mentességet előírja – csupán akkor alkalmazható, ha az érintett
megállapodás az EK 33. cikkben foglalt összes célkitűzést előmozdítja. Végül, amint az a 26. rendelet 2. cikke (1) bekezdésének
első mondatából is kiderül, a megállapodás „szükséges” a hivatkozott célkitűzések eléréséhez (lásd a fenti 254. pontban hivatkozott
FNCBV és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 199. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben először meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a megtámadott határozat (303)–(313) preambulumbekezdésében
a Bizottság kizárta az EK 81. cikk (1) bekezdésétől a 26. rendelet 2. cikkében előírt eltérés alkalmazását. A Transcatab nem
vitatja sem ezt az elemzést, sem a Bizottság erre vonatkozó következtését, és csupán azon állításra szorítkozik, hogy a szóban
forgó szabályozás ésszerű kétséget keltett benne, amelyet a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie.
Másodszor rá kell mutatni, hogy a 26. rendelet 2. cikkének (2) és (3) bekezdése olyan sajátos eljárást ír elő, amely lehetővé
teszi a Bizottság számára, hogy megállapítsa, hogy melyek azok a megállapodások, amelyekre a (2) bekezdésben előírt eltérések
alkalmazhatók. Ez az eljárás többek között előírja, hogy a Bizottságnak konzultálnia kell a tagállamokkal, valamint az érintett
vállalkozásokkal vagy a vállalkozások társulásaival.
Márpedig az ügy iratai között semmi nem utal arra, hogy a feldolgozók közötti megállapodásról értesítették volna a Bizottságot
annak érdekében, hogy a fenti különleges eljárás során mentességet kapjanak. Egyébként a Transcatab nem állítja, hogy e megállapodásokat
bejelentették volna a Bizottságnak. Ezzel szemben az APTI 2002. április 4‑i találkozóján (lásd a fenti 4. pontot) a Dimon
Italia képviselői által készített egyes jegyzetekből kifejezetten kitűnik, hogy az említett megállapodásokat nem jelentették
be a Bizottságnak, amely körülményt a Transcatab sem vitatja. Bejelentés, illetve formális eljárás hiányában a Transcatab
nem hivatkozhat arra, hogy a feldolgozók kételyeket tápláltak azon lehetőséggel kapcsolatban, hogy megállapodásaik a 26. rendelet
által előírt eltérés alkalmazási körébe tartoznak‑e. Másfelől valamely olyan rendszerben, mint amelyet a 26. rendelet előír,
kizárt, hogy a magánszektor gazdasági szereplői saját értékelésükkel helyettesítsék a Bizottság értékelését az EK 33. cikkben
előírt célkitűzések elérésének legmegfelelőbb eszközeit illetően, és olyan jogellenes kezdeményezésekkel éljenek, amelyeket
az a körülmény igazol, hogy az említett célokat követik.
Harmadszor a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a kartell célja kezdetétől fogva egyértelműen versenykorlátozó volt (lásd
például a megtámadott határozat (111) preambulumbekezdését). Az ügy körülményeiből nem tűnik ki, és egyébként a Transcatab
egyáltalán nem bizonyítja, hogy a feldolgozók az EK 33. cikkben rögzített célokat követték volna.
E tekintetben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a mezőgazdasági termékek piacán a tényleges verseny fenntartása részét képezi
a közös mezőgazdasági politikai és a szóban forgó közös piacszervezés célkitűzéseinek (lásd a megtámadott határozat (311) preambulumbekezdését
és a Bíróság C‑137/00. sz., Milk Marque és National Farmers’ Union ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
I‑7975. o.] 57. pontját). A Transcatab tehát nem hivatkozat arra, hogy az olyan nyilvánvalóan versenykorlátozó megállapodás,
mint a jelen ügy tárgyát képező feldolgozók közötti kartell, az EK 33. cikk (1) bekezdésében rögzített célokat követte volna.
A fenti megfontolások összességének tükrében meg kell állapítani, hogy a Transcatab ésszerűen nem hivatkozhat arra, hogy a
26. rendelet alapján ésszerű kétségei voltak a szóban forgó kartell jogsértő voltát illetően.
Másodszor a nemzeti szabályozást illetően rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozat (323) preambulumbekezdésében a Bizottság
megállapította, hogy a feldolgozók kartellje nem tartozott a 88/88. törvény rendelkezéseinek hatálya alá, mivel lényegében
a maximális vagy átlagos szállítási árak rögzítésére, illetve a mennyiségek és beszállítók felosztására irányult, míg az említett
törvény célja az volt, hogy biztosítsa a minimális árakat a mezőgazdasági termelők számára.
Így, mivel a kartell tevékenységei nem tartoztak a nemzeti szabályozás hatálya alá, a feldolgozók az említett szabályozás
alapján nem táplálhattak kétségeket magatartásaik jogsértő jellegét illetően.
Ilyen körülmények között és a fenti 298. pontban kifejtett megfontolások tükrében meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem
követett el hibát, amikor nem csökkentette a bírságot a szóban forgó enyhítő körülmény címén.
A szóban forgó enyhítő körülmény elutasítása indokolásának hiányára vonatkozóan a válaszban felvetett kifogást illetően emlékeztetni
kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyan a Bizottság az EK 253. cikk alapján köteles úgy indokolni határozatait,
hogy megemlíti azokat a körülményeket, amelyek a határozatot igazolják, továbbá azokat a megfontolásokat, amelyek alapján
e határozatot meghozta, ám e rendelkezés nem követeli meg, hogy a Bizottság kifejtse az összes olyan ténybeli és jogi elemet,
amelyet a közigazgatási eljárás során megvizsgált (a fenti 173. pontban hivatkozott Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontja, valamint a Törvényszék T‑319/94. sz., Fiskeby Board kontra Bizottság
ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1331. o.] 127. pontja).
Ennélfogva nem lehet arra a tényre érvet alapítani, hogy a megtámadott határozat enyhítő körülményekre vonatkozó részében
a Bizottság nem nyújtott magyarázatot azon indokok tekintetében, amelyek miatt úgy vélte, hogy a Transcatab kifogásközlésre
adott válaszában ezzel kapcsolatosan hivatkozott egyes körülményeket nem köteles figyelembe venni. Egyébiránt meg kell állapítani,
hogy a megtámadott határozat (303)–(324) preambulumbekezdésében a Bizottság elemezte mind a 26. rendelet, mind a nemzeti szabályozás
hatását.
A „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyhöz képest alkalmazott eltérő bánásmódról
–       A felek érvei
A Transcatab állítása szerint az, hogy a Bizottság nem alkalmazta a szóban forgó enyhítő körülményt a jelen ügyhöz hasonló
kusza jogi háttér mellett, nagyon eltérően kezelte az olaszországi feldolgozókat és a spanyolországi feldolgozókat. A megtámadott
határozat indokolása e tekintetben nyilvánvalóan logikátlan, mivel nem vett figyelembe a jelen ügyhöz rendkívül hasonlító
„nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben elfogadott egyes megfontolásokat. Kiemelendő, hogy a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben
a Bizottság megállapította, hogy a jogi háttér és a spanyol kormány magatartása olyan bizonytalanságot eredményezett, amely
a bírság összegének 40%‑os csökkentését indokolta, nemcsak a szakmai szövetségek, hanem az egyes feldolgozók tekintetében
is.
Ezzel szemben a jelen ügyben, gyakorlatilag azonos helyzetben a Bizottság azt állapította meg, hogy a feldolgozók kartellje
teljes egészében az EK 81. cikk hatálya alá tartozik, mivel az átlagos vagy maximális szállítási árak rögzítésére irányult,
holott a 88/88. törvény a minimális árakat állapította meg. Márpedig a nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben a törvény szintén
kizárólag a minimális árak rögzítését írta elő.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
–       A Törvényszék álláspontja
A jelen kifogással a Transcatab az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkozik, mivel a Bizottság a jelen üggyel hasonló
helyzetben, nevezetesen a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben a feldolgozók tekintetében alkalmazta a szóban forgó enyhítő
körülményt.
E tekintetben a fenti 202. és 264. pontban már emlékeztettünk arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő
bánásmód elve csak akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek,
kivéve ha e bánásmód objektíve indokolt.
A jelen ügyben a két hivatkozott határozatnak az a tekintetben való összevetése, hogy a nemzeti szabályozás milyen hatást
gyakorolt a vitatott magatartásokra, azt mutatja, hogy a két helyzetet jelentős különbségek jellemezték. Így különösen, a
„nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben hozott határozat (52) és azt követő, (349) és azt követő, (426)–(429), valamint (437)
és (438) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy Spanyolországban a hatóságok jelentős szerepet játszottak a termelők és a feldolgozók
közötti megállapodások megtárgyalásában.  „Nyilvánosnak” minősülő tárgyalásokról volt szó. Spanyolországban ráadásul létezett
egy olyan „miniszteri gyakorlat, [amelynek az volt a célja, hogy] megenged[je], és arra ösztönöz[ze] a feleket, hogy együttesen
tárgyalják meg a dohányeladási és ‑felvásárlási feltételeket, ideértve az árakat is” (a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben
hozott határozat (60) preambulumbekezdése). A Bizottság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a termelők képviselői és
a feldolgozók közötti nyilvános tárgyalások bizonyos mértékig meghatározták azon kereteket (különösen a közös álláspontról
való megegyezésre és annak elfogadására vonatkozó alkalmakat), amelyek között a feldolgozók kidolgozhatták – a nyilvános tárgyalások
során elfogadott közös állásponton kívül – az átlagos szállítási árak felső határára és a mennyiségekre vonatkozó titkos stratégiájukat
(a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben hozott határozat (438) preambulumbekezdése). A Bizottság lényegében emiatt csökkentette
40%‑kal a spanyol feldolgozókkal szemben kiszabott bírságok alapösszegét.
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen esetben a hatóságok nem játszottak ilyen szerepet a feldolgozók és a termelők közötti
tárgyalások során.
A Transcatab tehát nem hivatkozhat arra, hogy a Bizottság, mivel nem alkalmazta ezt az enyhítő körülményt, megsértette az
egyenlő bánásmód elvét.
Végül, a logikátlan indokolásra vonatkozó érvet illetően meg kell állapítani, hogy a Transcatab csak igen általános jelleggel
hivatkozik a „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyben hozott határozatra, anélkül hogy pontosan megjelölné, hogy melyek azok a
megfontolások, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban nem vett figyelembe, és amelyek e határozatot logikátlanná
tették.
Ezért a negyedik jogalap harmadik részének egészét el kell utasítani.

A negyedik jogalapnak a Transcatab eljárás során tanúsított hatékony együttműködésén alapuló enyhítő körülményre vonatkozó
negyedik részéről
A felek érvei
A Transcatab elsősorban arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak alkalmaznia kellett volna vele szemben az iránymutatás 3. pontjának
hatodik francia bekezdésében szereplő enyhítő körülményt, amely a vállalkozásnak az eljárás során az engedékenységi közlemény
hatályán kívül tanúsított hatékony együttműködésére vonatkozik. Azt állítja, hogy a Bizottsággal folytatott együttműködése
teljes körű volt az egész eljárás során, és túlment az engedékenységi közlemény keretében megkívánt együttműködésen. Kifejezetten
hivatkozik a kartell működését illetően vezérigazgatója és beszerzési igazgatója által tett önkéntes nyilatkozatokra, valamint
együttműködésének a bizottsági vizsgálatot folytató tisztviselők általi pozitív értékelésére. Ezenfelül a Bizottság különböző
korábbi precendesértékű ügyekben az általa kiszabni kívánt bírság eredeti összegét a vállalkozás együttműködő hozzáállására
figyelemmel csökkentette.
A Transcatab másodsorban kifejti, hogy a Bizottság azáltal, hogy vele szemben nem alkalmazta az említett enyhítő körülményt,
míg a Deltafinával szemben igen, megsértette az egyenlő bánásmód elvét. A Bizottság a Deltafina bírságát 50%‑kal csökkentette
együttműködése alapján, míg vele szemben az engedékenységi közlemény alapján semmilyen csökkentést sem alkalmazott. Ugyanakkor
a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Deltafina nem tartotta tiszteletben az engedékenységi közlemény alkalmazásából
eredő együttműködési kötelezettségét. Így a Bizottság az együttműködési kötelezettségét tiszteletben nem tartó vállalkozással
kiszabandó bírságot jelentősebb mértékben csökkentette, mint a Transcatabbal szemben kiszabott bírságot, amely pedig ezzel
ellentétben állandó jelleggel, és a szigorúan szükségesnél jelentősebb mértékben működött együtt. Ez a megközelítés kiiktatja
az engedékenységi közlemény ösztönző hatását.
A Transcatab szerint az a tény, hogy a Deltafina tudatosan megsértette együttműködési kötelezettségét, nem teszi kivételessé
a helyzetét. A Transcatab szerint ezért két lehetőség áll fenn: vagy létezhet egymás mellett az engedékenységi közlemény rendszere
és az együttműködésre vonatkozó enyhítő körülmény, és ebben az esetben a Bizottság megalapozottan csökkentette a Deltafina
bírságát, ugyanakkor méltányosan eljárva ugyanilyen bánásmódban kellett volna részesítenie a Deltafinával legalább azonos
mértékben együttműködő Transcatabot is; vagy nem létezhet egymás mellett a két rendszer, amely esetben a jelen ügyben az enyhítő
körülmény alkalmazása a Deltafinával szemben kizárt, mivel az utóbbi volt az első vállalkozás, amely az engedékenységi közlemény
alkalmazását kérte.
Másodlagosan a Transcatab azt kéri, hogy a Törvényszék a vele szemben kiszabott bírságot teljes körű, az engedékenységi közlemény
rendszerén kívül tanúsított együttműködése alapján legalább a Deltafináéval azonos mértékben tovább csökkentse.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
A Transcatab első kifogását illetően emlékeztetni kell arra, hogy az iránymutatás 3. pontjának hatodik francia bekezdése szerint
a bírság alapösszege a vállalkozásnak az eljárás során az engedékenységi közlemény keretein kívüli hatékony együttműködése
esetén csökkenthető.
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ez a sajátos enyhítő körülmény csak azokra a jogsértésekre alkalmazandó, amelyek
nem tartoznak az engedékenységi közlemény hatálya alá (a fenti 88. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 380. pontja).
E tekintetben rá kell mutatni, hogy az iránymutatás 3. pontja hatodik francia bekezdésének alkalmazása nem járhat azzal a
következménnyel, hogy az engedékenységi közleményt megfossza hatékony érvényesülésétől. Meg kell állapítani ugyanis, hogy
az engedékenységi közlemény 1. pontja előírja, hogy az említett közlemény meghatározza azt a keretet, amely a Bizottság vizsgálata
során tanúsított együttműködésükért lehetővé teszi azon vállalkozások megjutalmazását, amelyek az Uniót érintő titkos kartellek
tagjai, illetve tagjai voltak. Az említett közlemény szövegéből és rendszeréből következik tehát, hogy a vállalkozások főszabály
szerint csak akkor részesülhetnek együttműködésük alapján a bírság csökkentésében, ha eleget tesznek az említett közlemény
által előírt szigorú feltételeknek.
Ezért az engedékenységi közlemény hatékony érvényesülésének megőrzése érdekében a Bizottság csak kivételes helyzetben csökkentheti
a vállalkozással szemben kiszabott bírság összegét az iránymutatás 3. pontja hatodik francia bekezdése alapján. Ez az eset
áll fenn többek között, ha valamely vállalkozás együttműködése – miközben meghaladja az együttműködésre vonatkozó jogi kötelezettségét,
anélkül azonban, hogy bírságcsökkentésre jogosítaná az engedékenységi közlemény alapján – objektív haszonnal jár a Bizottság
számára.
A jelen ügyben a megtámadott határozat (493)–(498) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság az engedékenységi közlemény
keretében értékelte a Transcatab által szolgáltatott bizonyítékokat, valamint hozzáállását és az eljárás egésze alatt tanúsított
együttműködésének tartamát. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik
egy adott vállalkozás együttműködése minőségének és hasznosságának megítélésére vonatkozóan (a Bíróság C‑328/05. P. sz., SGL Carbon
kontra Bizottság ügyben 2007. május 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑3921. o.] 88. pontja).
Mivel a Mindót követően a Transcatab volt a második vállalkozás, amely megfelelt az engedékenységi közlemény által a bírság
csökkentése érdekében előírt feltételeknek, a Bizottság a tanúsított együttműködés értékelése alapján az említett közlemény
címén vele szemben kiszabott bírságot 30%‑kal csökkentette, vagyis olyan mértékben, amely az engedékenységi közlemény által
a csökkentés kapcsán előírt feltételeket teljesítő második vállalkozás számára meghatározott tartomány felső szintjének felelt
meg.
Meg kell állapítani tehát, hogy a Bizottság figyelembe vette a Transcatab által az engedékenységi közlemény keretében tanúsított
együttműködést. Egyébiránt vitathatatlan, hogy a jelen ügyben kartellről van szó, és következésképpen olyan jogsértésről,
amely ténylegesen a fent említett közlemény hatálya alá tartozik (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban hivatkozott
Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 381. pontját).
Ezenfelül a Transcatab egyáltalán nem bizonyította, hogy a jelen ügyben olyan kivételes körülmények állnának fenn, amelyek
indokolják az együttműködési közlemény hatályán kívül tanúsított együttműködésének figyelembevételét, és ezáltal az iránymutatás
3. pontjának hatodik francia bekezdése szerinti enyhítő körülmény alkalmazását. A Transcatab által hivatkozott körülmények
– mint például az önkéntes nyilatkozatok vagy együttműködésének pozitív értékelése – ugyanis nem olyan körülmények, amelyek
a jelen ügyben indokolnák az említett enyhítő körülmény alkalmazását.
A Transcatab második kifogása, amely az egyenlő bánásmód elvének az említett enyhítő körülmény Deltafinával szemben történt
alkalmazására figyelemmel való megsértésére vonatkozik, szintén nem fogadható el.
Már emlékeztettünk arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha hasonló
helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha e bánásmód objektíve indokolt
(lásd a fenti 202., 264. és 316. pontot).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Deltafina helyzete nem összehasonlítható a Transcatab helyzetével. A Deltafina
volt ugyanis az első vállalkozás, amely felvette a kapcsolatot a Bizottsággal, és mentességet kért az engedékenységi közlemény
alapján, míg a Transcatab a harmadik vállalkozás volt, amely ugyanezen közlemény alapján kérelmet nyújtott be. Ennek megfelelően,
miután a Deltafinának az említett közlemény alapján feltételes mentességet nyújtott, majd miután a Bizottság megállapította,
hogy a Deltafina mint mentességet kérő megsértette az őt terhelő együttműködési kötelezettséget, az eljárás végén úgy határozott,
hogy a Deltafinát nem részesíti végleges mentességben. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Deltafinával szemben kiszabott bírság
összegét az engedékenységi közlemény alapján egyáltalán nem kell csökkenteni, mivel az álláspontja szerint a hivatkozott közlemény
e vállalkozásra már nem volt alkalmazandó. A Bizottság ezen oknál fogva állapította meg, hogy a Deltafina helyzete olyan kivételes
sajátosságokat mutat, amelyek indokolják, hogy a szóban forgó enyhítő körülmény alapján csökkentse bírságának összegét.
E megfontolásokból következik, hogy a Deltafina és a Transcatab helyzete együttműködésük értékelése szempontjából igen különböző
volt, így az utóbbi nem hivatkozhat az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, amiatt, hogy a Bizottság vele szemben nem alkalmazta
a vállalkozás közigazgatási eljárás során tanúsított hatékony együttműködésére vonatkozó enyhítő körülményt.
A negyedik jogalap negyedik részét ezért el kell utasítani.

A negyedik jogalapnak arra az enyhítő körülményre vonatkozó ötödik részéről, hogy a nyersdohány piacán nem létezett precedens,
amikor a Bizottság megkezdte a vizsgálatát
A felek érvei
A Transcatab arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak enyhítő körülményként figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy
amikor a jelen ügyben megindította a szóban forgó eljárást, nem létezett semmilyen, a nyersdohány piacára vonatkozó precedens.
A Bizottság anélkül utasította el ezen enyhítő körülmény alkalmazását, hogy arra a megtámadott határozatban bármilyen módon
utalt volna, megsértve ezzel indokolási kötelezettségét. Érve alátámasztása érdekében a Transcatab több precedensre hivatkozik.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Az iránymutatás kifejezetten nem ír elő semmilyen olyan enyhítő körülményt, amely a jogsértéssel érintett piacon a precedensek
hiányára vonatkozik. Az iránymutatás 3. pontjának utolsó franciabekezdése ugyanakkor lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy
az előző franciabekezdésekben hivatkozottakon kívül más körülményeket is figyelembe vegyen a bírság alapösszegének csökkentése
érdekében.
E tekintetben emlékeztetni kell, hogy a Bizottság az enyhítő körülmények alkalmazása tekintetében bizonyos mértékű mérlegelési
jogkörrel rendelkezik (a fenti 143. pontban hivatkozott Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 307. pontja).
Ezenfelül a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem köteles enyhíteni a bírságokat, amikor először jár el egy adott
ágazat tekintetében (a Törvényszék T‑52/02. sz., SNCZ kontra Bizottság ügyben 2005. november 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2005.,
II‑5005 o.] 84. pontja).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a Transcatab nem bizonyítja, hogy a Bizottság milyen okból követett el hibát, amikor nem
állapította meg, hogy a dohányágazatban a precedensek hiányának a Transcatabbal szemben kiszabott bírság csökkentését kell
eredményeznie. A Transcatab kizárólag arra szorítkozik, hogy több más olyan esetre hivatkozik, amikor a Bizottság enyhítő
körülményként figyelembe vette azt, hogy az EK 81. cikket még soha nem alkalmazták a bírság tárgyát képező ágazatban.
Ugyanakkor e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában
megállapította, hogy bizonyos elemek enyhítő körülményt képeznek a bírság összegének meghatározásánál, nem jelenti azt, hogy
azokat a későbbi határozataiban ugyanígy kell értékelnie (a fenti 291. pontban hivatkozott Mayr‑Melnhof kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 368. pontja, valamint a fenti 180. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 337. pontja).
Az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogást illetően a fenti 310. és 311. pontban már emlékeztettünk arra,
hogy az EK 253. cikk nem követeli meg, hogy a Bizottság kifejtse az összes olyan ténybeli és jogi elemet, amelyet a közigazgatási
eljárás során megvizsgált, és így nem lehet arra hivatkozni, hogy a megtámadott határozat enyhítő körülményekre vonatkozó
részében a Bizottság nem nyújtott magyarázatot azon indokok tekintetében, amelyek miatt úgy vélte, hogy a Transcatab által
ezzel kapcsolatosan hivatkozott egyes körülményeket nem köteles figyelembe venni.
E megfontolások fényében a negyedik jogalap ötödik részét szintén el kell utasítani.

A negyedik jogalapnak az olaszországi nyersdohányágazat társadalmi–gazdasági körülményeire és az ágazat válságára vonatkozó
hatodik részéről
A felek érvei
A Transcatab azzal érvel, hogy a Bizottságnak az iránymutatás 5. pontja b) alpontja alkalmazásában csökkentenie kellett volna
a bírságot, figyelembe véve az olaszországi piac válságának hátterét és a feldolgozókat a közvetítők részéről érő nyomásgyakorlást,
beleértve a jogellenes tevékenységeket is. E különleges gazdasági és társadalmi háttér tette szükségessé az intézkedések elfogadását
a feldolgozó vállalkozások túlélése érdekében. Több dokumentum bizonyítja azt a rendkívüli nyomást, amely a feldolgozókat
érte, valamint az általuk elszenvedett „szörnyű megfélemlítéseket és fenyegetéseket”. Ezenfelül a feldolgozók magatartása
a közvetítők hatalmának való ellenszegülés szükségszerűségéből eredt. A feldolgozók e helyzetben csak a valós elrettentő hatással
rendelkező kartellek segítségével tudtak ellenállni. A Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie ezt a helyzetet, és csökkentenie
kellett volna a bírságot.
Ezenfelül az érintett időszak során a Transcatab – hasonlóan egyébként az Olaszországban működő többi feldolgozóhoz – folyamatos
és jelentős veszteségeket szenvedett el, valamint felszámolás alá került. E megállapítások bizonyítják, hogy a kartellek célja
csak az ágazat válságának orvoslása és túlélésének biztosítása volt.
A Transcatab arra hivatkozik, hogy az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.279/F3 – „francia
marha‑ és borjúhús”‑ügy) hozott 2003. április 2‑i 2003/600/EK bizottsági határozatban (HL L 209., 12. o., (180)–(185) preambulumbekezdés)
a Bizottság úgy vélte, hogy az ágazat válsága a bírság 60%‑os csökkentését indokolja. A szóban forgó piac sajátosságait egyébiránt
figyelembe vették az ítélkezési gyakorlatban és más precedensértékű ügyekben is. Ezenfelül a Transcatab szerint az iránymutatás
5. pontjának b) alpontját nem csak kivételes esetekben kell alkalmazni. A „figyelemmel kell lenni” kifejezés ugyanis azt mutatja,
hogy a Bizottság nem rendelkezik mérlegelési jogkörrel az ott említett körülmények figyelembevételét illetően.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság nem köteles enyhítő körülményként figyelembe venni a szóban forgó
ágazat rossz gazdasági helyzetét (lásd a fenti 224. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2004.
április 29‑én hozott ítélet 345. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, a Törvényszék T‑64/02. sz., Heubach
kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5137. o.] 139. pontját, valamint a fenti 180. pontban
hivatkozott Wieland‑Werke és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 227. pontját). Kiemeltük ugyanis, hogy általában
a kartellek akkor jönnek létre, amikor valamely ágazat nehézségekkel küszködik. Így ha követnünk kellene a Transcatab érvelését,
a bírságot szinte minden kartellügyben csökkenteni kellene (lásd ebben az értelemben a fenti 141. pontban hivatkozott Raiffeisen
Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 510. pontját, a fenti 188. pontban hivatkozott
Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítélet 207. pontját, valamint a fenti 180. pontban
hivatkozott Wieland‑Werke és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 227. pontját).
Vitathatatlanul igaz, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlatában a strukturális válságokat alkalmanként enyhítő körülménynek
tekintette. Ugyanakkor az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az, hogy a Bizottság korábbi ügyekben figyelembe
vette az ágazat gazdasági helyzetét mint enyhítő körülményt, nem jelenti azt, hogy a Bizottságnak szükségképpen tiszteletben
kell tartania ezt a gyakorlatot (a fenti 188. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember
12‑én hozott ítélet 208. pontja, valamint a fenti 180. pontban hivatkozott Wieland‑Werke és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 227. pontja).
Ezért a Transcatab nem állíthatja, hogy a Bizottság a nyersdohány olaszországi piacának válsághelyzete miatt köteles volt
csökkenteni a bírság összegét.
Ezenfelül a fenti 352. és 353. pontban, illetve a fenti 162. és 346. pontban említett ítélkezési gyakorlat alkalmazásával
meg kell állapítani, hogy a 2003/600 határozatra való hivatkozás irreleváns. Mindenesetre rá kell mutatni, hogy a Bizottság
helyesen fejtette ki, hogy az a helyzet, amelyben ezt a határozatot elfogadta, jelentősen különbözött a jelen ügytől, ugyanis
a francia marha‑ és borjúhús esetében a kifogásolt magatartás egy előre nem látott válságra reagált, amely az ágazat gazdasági
helyzetétől teljesen független tényezők által okozott drámai keresletcsökkenés eredménye volt, míg a jelen ügyben az ágazat
nehézségei hosszú ideje fennálltak, és nagyrészt strukturális jellegűek voltak.
Az arra vonatkozó érvet illetően, hogy a feldolgozók magatartása a közvetítők hatalmának való ellenszegülés szükségszerűségére
adott válasz volt, a Bizottság a megtámadott határozat (289) és (290) preambulumbekezdésében ismertette azokat az indokokat,
amelyek miatt elutasította ezt az érvet. Különösen a megtámadott határozat (289) preambulumbekezdésében a Bizottság megalapozottan
állította, hogy nem a vállalkozások feladata az, hogy az általuk helyesen vagy helytelenül jogellenesnek tekintett magatartások
kompenzálása érdekében az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző intézkedéseket hozzanak.
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a Transcatab nem bizonyította azokat a „szörnyű megfélemlítéseket és fenyegetéseket”,
amelyeket állítólagosan elszenvedett. Amint ugyanis a Bizottság rámutat, az iratok között szereplő 2573. sz. dokumentum, amelyre
hivatkozott, csak egy, a Dimon Italia képviselői által szerkesztett beszámoló egy 1997‑ben többek között a Deltafina, a Transcatab
és az APTI részvételével tartott, a kvótán felül termesztett dohánnyal és az annak szükségességével kapcsolatos találkozóról,
hogy a hatóságok hozzanak megfelelő intézkedéseket e többlet értékesítésének biztosítása érdekében. E dokumentum csak arról
a lehetőségről tanúskodik, hogy sor kerülhet tiltakozásokra a mezőgazdasági termelők részéről ágazatuk nehézségei miatt. Ugyanakkor
e dokumentumból nem tűnik ki, hogy ezek az esetleges tiltakozások – amelyek tényleges megtörténtére semmilyen bizonyíték nincs –
szükségképpen a feldolgozók ellen irányultak. Márpedig a tiltakozások fennállásának puszta lehetősége nem alkalmas arra, hogy
olyan kivételes válsághelyzetet képezzen, amely igazolja az EK 81. cikkbe ütköző magatartásokat. Ezenfelül a Transcatab által
hivatkozott parlamenti vizsgálóbizottsági jelentés sem utal semmilyen, a dohánypiaci jogellenes tevékenységekkel kapcsolatos
sajátos tényre, és így ebben az összefüggésben irreleváns.
Végül, a Transcatab gazdasági helyzetére vonatkozó érv a második jogalap harmadik részében került elemzésre és elutasításra.
A negyedik jogalap hatodik részének egészét és következésképpen e jogalap egészét el kell utasítani.
5.
Az engedékenységi közlemény alkalmazására vonatkozó ötödik jogalapról

A felek érvei
Elsősorban a Transcatab arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak – mivel megállapította, hogy az engedékenységi közlemény nem
alkalmazható a Deltafinával szemben – a Transcatabot kellett volna azon első társaságnak minősítenie, amelynek bírságát csökkenti.
Másodsorban a Transcatab azzal érvel, hogy az engedékenységi közlemény 23. pontja utolsó bekezdésének alkalmazásában az 1999
és 2002 közötti időszakban tanúsított magatartásai miatt nem kellett volna vele szemben szankciót alkalmazni. A Transcatab
volt ugyanis az első vállalkozás, amely tájékoztatta a Bizottságot az ezen időszak előtt kötött megállapodásokról. Az általa
nyújtott információk különösen részletesek, döntő jelentőségűek és teljesek voltak. Mielőtt a Transcatab információt szolgáltatott
volna, csak néhány, a Deltafina és a Dimon által nyújtott információ állt a Bizottság rendelkezésére. A Transcatab példaként
utal több olyan információra, amelyet az 1999 és 2002 közötti időszak minden egyes éve kapcsán nyújtott.
Ennek megfelelően ezen időszak tekintetében a Transcatab „a Bizottság előtt korábban ismeretlen tényekre vonatkozóan szolgáltat[ott]
bizonyítékot”, amely „közvetlenül összefügg[ött] a […] kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával” az engedékenységi
közlemény 23. pontjának utolsó bekezdése értelmében. E bekezdés célja az, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára, hogy kompenzálja
azt a százalékos csökkentést, amelyben a vállalkozás adott esetben azért nem részesül, mert versenytársaihoz képest késésbe
kerül a teljes nyilatkozat összeállítására fordított idő miatt.
A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri.

A Törvényszék álláspontja
A bírság csökkentésében részesülő első társaságként való minősítésről
Emlékeztetni kell arra, hogy a kereset elfogadhatóságának feltételei eljárásgátló jellegűek, és azokat az uniós bíróság adott
esetben hivatalból vizsgálni köteles (lásd a fenti 132. pontban hivatkozott Honeywell kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
53. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑176/06. P. sz., Stadtwerke
Schwäbisch Hall és társai kontra Bizottság ügyben 2007. november 29‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 18. pontját).
Amint arra a fenti 131. és 132. pontban emlékeztettünk, a Bíróság alapokmányának 21. cikke és a törvényszék eljárási szabályzata
44. cikkének 1. §‑a szerint a keresetlevélnek többek között tartalmaznia kell „a jogvita tárgyát” és a „felhozott jogalapok
rövid ismertetését”. Továbbá az említett szabályzat 48. cikkének 2. §‑a szerint „[a]z eljárás további részében semmilyen új
jogalapot nem lehet felhozni, kivéve ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel”.
E rendelkezésekből az következik, hogy elfogadhatatlannak kell tekinteni azokat a jogalapokat, amelyeket nem megfelelően fogalmaztak
meg az eljárást kezdeményező keresetlevélben. Ezenfelül a felperesi jogalapok rövid ismertetésének kellően világosnak és pontosnak
kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye az alperes részére védekezésének előkészítését, és a Törvényszék adott esetben további
erre vonatkozó információ nélkül is határozni tudjon a keresetről (a Törvényszék T‑145/98. sz., ADT Projekt kontra Bizottság
ügyben 2000. február 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑387. o.] 66. pontja és a T‑157/01. sz., Danske Busvognmænd kontra
Bizottság ügyben 2004. március 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑917. o.] 45. pontja). Hasonló követelmények érvényesülnek
a jogalap alátámasztására felhozott kifogás tekintetében is (a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo Och Domsjö kontra Bizottság ügyben
1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1989. o.] 333. pontja).
Egyébiránt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság és az igazságszolgáltatás megfelelő működésének biztosítása
érdekében a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset
alapul, legalább röviden összefoglalva, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből (a fenti 132. pontban
hivatkozott Honeywell kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontja). E tekintetben, míg a keresetlevél szövege egyes pontokban
alátámasztható és kiegészíthető az ahhoz kapcsolt iratok részeire való hivatkozásokkal, addig más, akár a keresetlevélhez
mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a lényegi jogi érvelés hiányát, amelynek a fentiekkel összhangban
a keresetlevélben kell megjelennie (a Törvényszék T‑154/98. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben 1999.
május 21‑én hozott végzésének [EBHT 1999., II‑1703. o.] 49. pontja). Továbbá a Törvényszék nem köteles megkeresni és azonosítani
a mellékletekben azokat a jogalapokat és érveket, amelyekről feltehető, hogy a kereset alapjául szolgálnak, mivel a mellékletek
célja pusztán az igazolás és az okirati bizonyítás (lásd a Törvényszék T‑151/05. sz., NVV és társai kontra Bizottság ügyben
2009. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1219. o.] 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a kifogás ismertetése igen rövid, mivel a Transcatab keresetlevelében ennek egy mondatot szentel.
A tárgyalás során – elismerve, hogy a kifogás ismertetése szűkszavű – a Transcatab tisztázta annak terjedelmét. A Transcatab
lényegében arra hivatkozik, hogy amennyiben a Törvényszéknek azt kell megállapítania, hogy az engedékenységi közlemény nem
alkalmazható a Deltafinára, és így a Deltafina helyett a Mindót kell az első olyan vállalkozásnak tekinteni, amely a bírság
alóli mentességben részesül, akkor – egyfajta „dominóelv” alapján – a Transcatab tekintendő az első társaságnak, amelynek
a bírság csökkentésében kell részesülnie az engedékenységi közlemény 23. pontja első bekezdésének b) alpontja alapján. Következésképpen
a Bizottság által a Transcatabnak nyújtott bírságcsökkentés mértékét növelni kell.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Transcatab érvének elfogadása előzetesen azt feltételezi először is, hogy a Mindo
keresetet nyújtott be a Törvényszékhez a megtámadott határozattal szemben, másodszor, hogy olyan jogalapot hozott fel, miszerint
a Deltafina helyett őt kell a bírság alóli mentességben részesülő vállalkozásnak tekinteni, figyelemmel arra, hogy a Bizottság
nem alkalmazta az engedékenységi közleményt a Deltafinára nézve, harmadszor pedig, hogy a Törvényszék elfogadja ezt a jogalapot
a Mindóval kapcsolatos ügyben.
A Transcatab kifogása tehát egy bennefoglalt utaláson alapul, amely egy másik ügyben esetlegesen hivatkozott jogalapra vonatkozik,
és amelyre kifejezetten még csak nem is hivatkozik. Ezenfelül az ilyen kifogás csak akkor fogadható el, ha a Mindo által a
másik ügyben esetlegesen hivatkozott jogalapot a Törvényszék elfogadja.
Márpedig az eljárási szabályzat fenti 365. pontban hivatkozott 44. cikkének 1. §‑ában foglalt feltétlenül érvényesítendő követelmények
megkerülését tenné lehetővé, ha megengednénk a keresetlevélben kellőképpen nem ismertetett, de harmadik személy által másik
ügyben – amelyre a keresetlevélben hallgatólagosan hivatkoztak – hipotetikusan ismertetett jogalapok elfogadhatóságát (lásd
ebben az értelemben a fenti 132. pontban hivatkozott Honeywell kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 64. pontját).
Mindenesetre a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a Törvényszéknek – mint elfogadhatatlant – el kell utasítania
az elé terjesztett kereseti kérelmet, ha magából a keresetlevél szövegéből nem tűnnek ki egységes és érthető módon azok a
lényeges ténybeli és jogi elemek, amelyeken e kereseti kérelem alapszik, és ezek hiányát nem orvosolhatja azoknak a tárgyalás
folyamán történő előadása (a Bíróság C‑214/05. P. sz., Rossi kontra OHMI ügyben 2006. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2006.,
I‑7057. o.] 37. pontja).
A fenti megfontolások összességére tekintettel ezt a kifogást elfogadhatatlannak kell tekinteni.
Az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdéséről
A Transcatab arra vonatkozó érvét illetően, hogy az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdését alkalmazva nem
kellett volna szankcióban részesülnie az 1999 és 2002 közötti időszakban kifejtett magatartásai miatt mint az első olyan vállalkozásnak,
amely tájékoztatta a Bizottságot az ezen időszak alatt kötött megállapodásokról, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés
szerint „ha egy vállalkozás a Bizottság előtt korábban ismeretlen tényekre vonatkozóan szolgáltat bizonyítékot, amely közvetlenül
összefügg a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával, a Bizottság ezeket a tényezőket nem veszi
figyelembe a bizonyítékot szolgáltató vállalkozásra kiszabott bírság megállapításakor”.
Arra is emlékeztetni kell, hogy a kartell tagjai által nyújtott együttműködés mérlegelésekor csupán egyetlen fajta, a Bizottság
által elkövetett nyilvánvaló értékelési hiba bírálható felül, mivel a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik
egy adott vállalkozás együttműködése minőségének és hasznosságának megítélésére vonatkozóan (lásd ebben az értelemben a fenti
331. pontban hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10‑én hozott ítélet 88. pontját).
Először tehát tisztázni kell az engedékenységi közlemény 23. pontja utolsó bekezdésének hatályát, másodszor pedig meg kell
vizsgálni, hogy ezen rendelkezés alkalmazásakor a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett‑e el, amikor szankcionálta
a Transcatabot az 1999 és 2002 közötti időszak során tanúsított magatartásai miatt.
Mindenekelőtt el kell utasítani a Transcatab által javasolt értelmezést, amely szerint az engedékenységi közlemény 23. pontja
utolsó bekezdésének célja az, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára, hogy kompenzálja azt a százalékos csökkentést, amelyben
a vállalkozás adott esetben azért nem részesül, mert versenytársaihoz képest késésbe kerül a teljes nyilatkozat összeállítására
fordított idő miatt (lásd a fenti 362. pontot). Ez az értelmezés ellentétes az engedékenységi közlemény logikájával, mivel
a közlemény által kialakított rendszer fő célját veszélyezteti, nevezetesen azt, hogy arra késztesse a kartell tagjait, hogy
„árulják el” a kartellt, és működjenek együtt a Bizottsággal.
Az engedékenységi közlemény preambulumából ugyanis kitűnik, hogy a közlemény logikája az, hogy arra ösztönözze a jogellenes
kartellekben részt vevő vállalkozásokat, hogy működjenek együtt a Bizottsággal a kartellek elleni küzdelemben, mivel az ilyen
kartellek a verseny legsúlyosabb korlátozásai közé tartoznak. Ebben az összefüggésben a Bizottság annak érdekében, hogy előnyben
részesítse az együttműködést, olyan rendszert alakít ki, amelynek célja, hogy a vele együttműködő vállalkozásoknak vagy mentességet,
vagy a velük szemben adott esetben kiszabható bírságok csökkentését biztosítsa.
Márpedig e logikából következik, hogy az engedékenységi közlemény által elérni kívánt hatás pontosan az, hogy a kartelleken
belül bizonytalan légkört hozzon létre azzal, hogy azok Bizottság felé való felfedésére ösztönöz. Ez a bizonytalanság pedig
pontosan abból fakad, hogy a kartell résztvevői tudják, csupán egyikük részesülhet a bírság alóli mentességben azzal, hogy
a jogsértés többi résztvevőjét bejelenti, és ezzel annak a kockázatnak teszi ki őket, hogy velük szemben a Bizottság bírságokat
fog kiszabni. E rendszer keretében és ugyanezen logika szerint a leggyorsabban információt szolgáltató vállalkozásokkal szemben
egyébként kiszabandó bírságot nagyobb mértékben kell csökkenteni, mint amilyen mértékben a Bizottság a kevésbé gyors együttműködést
tanúsító vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságokat csökkentette.
Az időbeli sorrend és a kartell tagjai által nyújtott együttműködés gyorsasága tehát alapvető fontosságú elem az engedékenységi
közlemény által kialakított rendszerben.
Márpedig az engedékenységi közlemény valamely rendelkezésének céljára vonatkozó értelmezésnek meg kell felelnie a közlemény
saját logikájának. Ebből a szempontból az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdését úgy kell értelmezni, hogy
az olyan vállalkozást kíván jutalmazni, amely ugyan a szóban forgó kartell tekintetében nem elsőként nyújtotta be a mentesség
iránti kérelmet, de elsőként szolgáltatott bizonyítékokat a Bizottságnak olyan, a Bizottság által nem ismert tényekről, amelyek
közvetlenül összefüggnek a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával. Másként fogalmazva, ha az adott
vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékok olyan tényekre vonatkoznak, amelyek lehetővé teszik a Bizottság számára, hogy
módosítsa addigi értékelését a kartell jelentőségét vagy fennállásának időtartamát illetően, a Bizottság az ilyen bizonyítékot
szolgáltató vállalkozást azzal jutalmazza, hogy mentességben részesíti az utóbbit azon tények értékelése tekintetében, amelyek
igazolására e bizonyítékok alkalmasak.
Az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdése tehát nem olyan esetekre vonatkozik, amelyekben valamely vállalkozás
pusztán új vagy teljesebb bizonyítékokat szolgáltatott olyan tények tekintetében, amelyekről a Bizottság már tudomással bírt.
Az említett bekezdés azokra az esetekre sem vonatkozik, amikor valamely vállalkozás olyan új tényeket ismertet, amelyek ennek
ellenére sem alkalmasak arra, hogy módosítsák a Bizottság értékelését a kartell jelentőségét vagy fennállása időtartamát illetően.
E rendelkezés ezzel szemben kizárólag azokra az esetekre vonatkozik, amelyekben két feltétel teljesül: először, a szóban forgó
vállalkozásnak kell lennie az elsőnek, amely olyan tényeket bizonyít, amelyeket a Bizottság korábban nem ismert, másodszor
pedig – mivel e tények közvetlenül összefüggenek a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával – e
tényeknek lehetővé kell tenniük a Bizottság számára, hogy a jogsértéssel kapcsolatban új megállapításokra jusson.
E megfontolások fényében kell tehát megvizsgálni, hogy a Bizottság hibát követett‑e el, amikor a Transcatabbal szemben szankciót
szabott ki az 1999 és 2002 közötti időszakban tanúsított magatartásaiért. E tekintetben először ki kell emelni, hogy a megtámadott
határozat (497) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejezetten azt állította, hogy egyik olyan tény sem volt ismeretlen számára,
amellyel kapcsolatban a Transcatab bizonyítékokat szolgáltatott, másodszor pedig, hogy a jelen kifogás keretében a Transcatab
érvei csak a kartell időtartamára vonatkoznak. Ezzel szemben nem vonatkoznak olyan tényekre, amelyek esetlegesen összefüggnek
a jogsértés jelentőségével.
Az iratokból kitűnik, hogy a Deltafina mentesség iránti kérelmének benyújtásakor, vagyis 2002. február 19‑én a Bizottság tudomással
bírt arról, hogy a kartell 1995‑ben kezdődött és 2001‑ig tartott. Mentesség iránti kérelmében ugyanis a Deltafina egyrészt
kifejezetten elismerte ezt a körülményt, másrészt pedig benyújtott az 1999. évre vonatkozóan a feldolgozók közötti találkozókról
és vitákról szóló nyolc kézzel írott jegyzetet, a 2000. évre vonatkozó két kézzel írott jegyzetet, valamint a 2001. évre vonatkozó
két másik jegyzetet. Egyébiránt rá kell mutatni, hogy a Transcatab pusztán azt állítja, hogy elsőként szolgáltatott bizonyítékot
a feldolgozók közötti több megállapodásról és kapcsolattartásról ezen időszak során. Ezzel szemben nem állítja azt, hogy a
Bizottság nem tudott volna már arról, hogy a feldolgozók közötti kartell az 1999 és 2002 közötti időszakban is működött.
Ezenfelül a megtámadott határozat részletes elemzése is azt mutatja, hogy a Bizottság határozatát a Transcatab által szolgáltatott
információktól függetlenül a Deltafinától és a Dimon Italiától származó, a feldolgozók közötti kapcsolattartásra vonatkozó
számos információra alapítja.
Konkrétan az 1999. évet illetően a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Deltafina számos információt szolgáltatott a feldolgozók
között ebben az évben létrejött kapcsolatokról, amelyek például a (159) (181. lábjegyzet), a (195) (206. lábjegyzet), a (199)
(212. lábjegyzet) és a (200) (214. lábjegyzet) preambulumbekezdésben szerepelnek. E lábjegyzetek mindegyikéből az tűnik ki,
hogy a Deltafina már a Transcatab bírság csökkentése iránti kérelmének előterjesztése előtt benyújtott nyilatkozatokban leírta
a találkozók tartalmát.
A kartellnek a többlettermelésre való kiterjesztését illetően a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a (144)
és (148) preambulumbekezdést a Deltafina által szolgáltatott információk alapján fogalmazta meg. A Bizottság a viszonválaszban
rámutatott, hogy e preambulumbekezdések a Deltafina által 2002. február 22‑én – vagyis ugyancsak a Transcatab bírság csökkentése
iránti kérelmének előterjesztése előtt – benyújtott dokumentumokon alapulnak. Az a tény, hogy a kartell kiterjesztését formálisan
a Transcatab által benyújtott egyik megállapodás bizonyította, semmit sem változtat a Transcatab jelen kifogásának az engedékenységi
közlemény 23. pontja utolsó bekezdésének tükrében való értékelésén.
A 2000. évet illetően a megtámadott határozat (203) (216. lábjegyzet) és (204) (218. lábjegyzet) preambulumbekezdése azt bizonyítja,
hogy a Deltafina több bizonyítékot szolgáltatott a feldolgozók között a hivatkozott év során megvalósult kapcsolattartásról.
A 218. lábjegyzet például kifejti különösen, hogy a Deltafina már a Transcatab bírságcsökkentés iránti kérelmének előterjesztése
előtt benyújtott nyilatkozatokban leírta a megtámadott határozat (204) preambulumbekezdésében hivatkozott találkozó tartalmát,
amit a Bizottság a viszonválaszban meg is erősített. Ezenfelül az ügy irataiból kitűnik, hogy 2002. március 19‑én a Deltafina
szintén szolgáltatott információkat és dokumentumokat a Bizottságnak az ezen év során megvalósult kapcsolattartásról.
A 2001. évet illetően a megtámadott határozat (209) (223. lábjegyzet) és (211) (225. lábjegyzet) preambulumbekezdéséből kitűnik,
hogy a Transcatab bírságcsökkentés iránti kérelmének előterjesztése előtt a Deltafina már benyújtott a Bizottságnak olyan
dokumentumokat, amelyek a feldolgozók közötti kapcsolattartás fennállását bizonyították ezen év folyamán. Különösen az e két
lábjegyzetben hivatkozott 495., 498., 524. és 614. számú dokumentum bizonyítja egyértelműen a feldolgozók közötti kapcsolattartás
fennállását ezen időszak során. E dokumentumok azt is bizonyítják, hogy a Transcatab bírság csökkentése iránti kérelmének
benyújtása előtt a Bizottság már legalább 2001. október 15‑ig terjedően tudomással bírt a feldolgozók – köztük a Transcatab –
közötti jogellenes kapcsolattartásról.
A 2002. évet illetően a Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozat 235. lábjegyzetében hivatkozott, a Dimon által benyújtott
dokumentum alapján már tudomással bírt arról, hogy a feldolgozók közötti kapcsolattartás továbbra is fennállt ezen év folyamán.
A Transcatab ugyanakkor azt állítja, hogy e dokumentumot 2002. április 18. után nyújtották be, vagyis azon időpontot követően,
hogy a Transcatab a 2002. év tekintetében benyújtotta a 234. lábjegyzetben hivatkozott dokumentumokat.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy még ha feltételezzük is, hogy e dokumentumot a Dimon Italia a Transcatabot követően nyújtotta
be, és így a Transcatab volt az első vállalkozás, amely bizonyítékot szolgáltatott a 2002 elején tartott találkozókról, e
körülmény semmilyen gyakorlati következménnyel nem jár.
Egyrészt ugyanis – amint arra a fenti 389. pontban rámutattunk – az ügy irataiból kitűnik, hogy a Bizottság már a Transcatab
bírságcsökkentés iránti kérelmének benyújtása előtt is legalább 2001. október 15‑ig terjedően rendelkezett bizonyítékokkal
a kartell időtartamát illetően. Mivel a kartell 1995. szeptember 29‑én kezdődött (lásd a megtámadott határozat (377) preambulumbekezdését),
és ezt a körülményt a Transcatab sem vitatta, meg kell állapítani tehát, hogy mielőtt a Transcatab benyújtotta volna a dokumentumokat,
a Bizottság már elegendő információval rendelkezett annak megállapításához, hogy a kartell több mint hat évig tartott. E megállapítás
tehát már önmagában lehetővé tette, hogy a Bizottság a bírság kiindulási összegét 60%‑kal emelje. Ebből következően az a körülmény,
hogy a Bizottság négy hónappal hosszabb (2002. február 19‑ig tartó) időtartamot állapított meg, semmilyen hatással nem volt
a végső szankció meghatározására.
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (256) és azt követő preambulumbekezdéseiben a Bizottság – anélkül,
hogy a Transcatab vitatta volna ezt az értékelést (lásd a fenti 233. pontot) – megállapította, hogy a kartell egységes és
folyamatos jogsértésnek minősül. A Bizottság azt is megállapította, hogy e jogsértés 2002. február 19‑én fejeződött be, vagyis
azon a napon, amikor a Deltafina benyújtotta a mentesség iránti kérelmét. Márpedig a Transcatab nem állította és nem is bizonyította,
hogy a jogsértésben való részvétele ezen időpont előtt ért volna véget.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az a vállalkozás, amely ilyen jogsértésben saját magatartása révén vett részt – amely
magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalmába
tartozik –, és amely a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányult, az említett jogsértésben való részvételének
teljes időszakát illetően felelősséggel tartozik azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások
tanúsítottak (lásd a fenti 222. pontban hivatkozott BST kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanígy, valamely vállalkozást akkor is felelősnek lehet tekinteni az átfogó kartell miatt, ha bizonyított, hogy e kartellnek
közvetlenül csak egy vagy több alkotóelemében vett részt, amennyiben tudta, vagy szükségszerűen tudnia kellett egyrészről,
hogy azon összejátszás, amelyben részt vesz, átfogó terv részét képezi, másrészről pedig, hogy ezen átfogó terv a kartell
alkotóelemeinek összességére kiterjed (a Törvényszék fenti 91. pontban hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítéletének 773. pontja,
a fenti 130. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 231. pontja, valamint
a T‑19/05. sz., Boliden és társai kontra Bizottság ügyben 2010. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2010., II‑1843. o.] 61. pontja.
Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Transcatab nem szolgáltatott a Bizottság előtt korábban ismeretlen tényekre
vonatkozó, a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával összefüggő olyan bizonyítékot, amely indokolná
az engedékenységi közlemény 23. pontja utolsó bekezdésében előírt részleges mentesség alkalmazását. Következésképpen a Transcatab
nem hivatkozhat arra, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, és hogy ezért a Transcatab nem vonható felelősségre
a jogsértés egészéért.
Következésképpen a megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló kérelmek összességét el kell utasítani. A megtámadott
határozat módosítására irányuló jogalapok tekintetében a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy mivel egyik bizonyíték sem volt alkalmas
a bírság összege csökkentésének igazolására, e kérelemnek nem ad helyt. A fentiek összességéből következően a kereset egészét
el kell utasítani.
6.
A Bizottság viszontkeresetéről

A felek érvei
A Bizottság arra hivatkozik, hogy amint azt a megtámadott határozatban megállapította, a Transcatab vitatta a tényállást,
így különösen a kartell időtartamát. Azáltal, hogy a harmadik jogalap első részében azt állította, hogy 1999‑től kizárólag
a szakmaközi megállapodások keretében fejtett ki magatartást (lásd a fenti 227. és 228. pontot), a Transcatab nem pusztán
vitatta a tényállás Bizottság általi értelmezését, hanem megkérdőjelezte az általa korábban elfogadott tényeket. Az a körülmény,
hogy a Transcatab vitatta a kartell időtartamát – amely a tényállás leírásának lényeges része –, részben indokolatlanná teszi
a bírságnak a Bizottság által számára nyújtott 30%‑os csökkentését. Ennek megfelelően a Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék
30%‑ról 25%‑ra mérsékelje a bírság csökkentését, és azt korlátlan felülvizsgálati jogkörében 15 millió euróban állapítsa meg.
A Transcatab vitatja a Bizottság viszontkeresetét.

A Törvényszék álláspontja
A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az a körülmény, hogy a Transcatab „nem vitatta a tényállást, amelyre a Bizottság
a kifogásközlésben támaszkodott”, az egyik olyan megfontolás volt, amely alapján a Bizottság a bírság összegét 30%‑kal csökkentette
(a megtámadott határozat (498) és (499) preambulumbekezdése).
Ugyanakkor a Transcatab által a kifogásközlésre adott válaszból kitűnik, hogy ugyan nem válaszolt kifejezetten a Bizottságnak
a jogsértés időtartamára vonatkozó kifogásaira, ám arra hivatkozott, hogy mivel a feldolgozók 1999‑től a 88/88. törvényt betartva
jártak el, nem lehet őket felelősnek tekinteni az ezen évtől kezdve végrehajtott versenykorlátozó magatartásokért.
Ezért még ha az ezen érvre hivatkozás ellentmondásban áll is egyes, a közigazgatási eljárás során tett állításokkal, valamint
a bizottsági elemzés egyes szempontjai vitatásának elmaradásával, ez nem von le semmit abból a megállapításból, amely szerint
a harmadik jogalap első részében szereplő érvre a Transcatab a közigazgatási eljárás során már hivatkozott. Következésképpen,
amikor a Bizottság a Transcatabbal szemben kiszabandó bírság összegét csökkentette, már tudomása volt erről az érvről, így
az nem minősül a tényállás olyan érdemi vitatásának, amely megkérdőjelezi a megtámadott határozatban az engedékenységi közlemény
alapján nyújtott csökkentést.
A Bizottság viszontkeresetét tehát el kell utasítani.
A fentiek összességére tekintettel a kereset egészét, valamint a Bizottság viszontkeresetét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 87. cikke 3. §‑ának első bekezdése alapján azonban részleges pernyertesség
esetén, illetve kivételes okból a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek
mindegyike maga viselje saját költségeit.
A jelen ügyben a Transcatab pervesztes lett a keresete tekintetében, míg a Bizottság pervesztes lett a viszontkeresete tekintetében.
Mivel a Bizottság csak kis mértékben kéri a bírságok növelését, meg kell állapítani, hogy lényegében a felperes lett pervesztes.
E körülmények között úgy kell határozni, hogy a felperes viseli saját költségeit és a Bizottság részéről felmerült költségek
90%‑át, míg a Bizottság viseli saját költségeinek 10%‑át.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az Európai Bizottság viszontkeresetét elutasítja.
3)
A Transcatab SpA köteles viselni saját költségeit, valamint a Bizottság költségeinek 90%‑át.
4)
A Bizottság köteles viselni saját költségeinek 10%‑át.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. szeptember 9‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
1.  A közigazgatási eljárás
2.  A megtámadott határozat
A megtámadott határozat címzettjei
A bírság összegének meghatározása
A bírságok kiindulási összegének rögzítése
A bírságok alapösszegének rögzítése
Enyhítő körülmények
Az engedékenységi közlemény alkalmazása
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
1.  A jogsértés Transcatab anyavállalatának való betudására vonatkozó első jogalapról
Az első jogalapnak az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésére, a benyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyására, valamint
a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó első részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  A leányvállalat magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértéséről
–  A vélelem megdöntése érdekében nyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyásáról
–  A védelemhez való jog megsértéséről
Az első jogalapnak az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése megsértésére vonatkozó második részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
2.  A bírság kiindulási összegének megállapítására vonatkozó második jogalapról
A második jogalap jogsértés súlyosságára vonatkozó első részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  A jogsértés különösen súlyosnak történő minősítéséről
–  A jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásáról
–  A piac földrajzi kiterjedéséről
–  Az indokolási kötelezettség megsértéséről
–  A védelemhez való jog megsértéséről
A második jogalap második részéről, amely az arányosság, az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének a bírság összege
megállapítása során való megsértésére vonatkozik
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  Az arányosság elvének megsértéséről
–  Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
–  A bizalomvédelem elvének megsértéséről
A második jogalap harmadik részéről, amely az arányosság elvének a szankció elrettentő hatása és a Transcatab pénzügyi helyzete
figyelembevételekor való megsértésére vonatkozik
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
3.  A bírság kiindulási összegének meghatározására vonatkozó harmadik jogalapról
A harmadik jogalapnak a bírság összegének a jogsértés időtartama alapján történő téves emelésére vonatkozó első részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  A bírság megállapodás időtartama alapján való növeléséről
–  A fogyasztóknak okozott kár elmaradásáról
A harmadik jogalapnak a ne bis in idem elv és az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó második részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A harmadik jogalapnak az egyenlő bánásmód elve megsértésére vonatkozó harmadik részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
4.  Az egyes enyhítő körülményekre vonatkozó negyedik jogalapról
A negyedik jogalapnak a kartell végrehajtása elmaradásában megnyilvánuló enyhítő körülményre vonatkozó első részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalap második részéről, amely a jogvita tárgyát képező tevékenységeknek a Bizottság első beavatkozását megelőzően
történő beszüntetésében megnyilvánuló enyhítő körülményre vonatkozik
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalapnak a jogvita tárgyát képező magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos ésszerű kétség fennállásán alapuló
enyhítő körülményre vonatkozó harmadik részéről
A jogvita tárgyát képező magatartás jogsértő jellegével kapcsolatos ésszerű kétség fennállásáról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A „nyersdohány – Spanyolország”‑ügyhöz képest alkalmazott eltérő bánásmódról
–  A felek érvei
–  A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalapnak a Transcatab eljárás során tanúsított hatékony együttműködésén alapuló enyhítő körülményre vonatkozó
negyedik részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalapnak arra az enyhítő körülményre vonatkozó ötödik részéről, hogy a nyersdohány piacán nem létezett precedens,
amikor a Bizottság megkezdte a vizsgálatát
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik jogalapnak az olaszországi nyersdohányágazat társadalmi–gazdasági körülményeire és az ágazat válságára vonatkozó
hatodik részéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
5.  Az engedékenységi közlemény alkalmazására vonatkozó ötödik jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A bírság csökkentésében részesülő első társaságként való minősítésről
Az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdéséről
6.  A Bizottság viszontkeresetéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: olasz.