CELEX: 62014CJ0509
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2001/23/EZ
Članak 1. stavak 1.
Prijenos poduzeća
Zaštita prava zaposlenika
Obveza preuzimatelja da prihvati zaposlenike
Javno poduzeće odgovorno za javnu službu
Pružanje usluge drugog poduzetnika na temelju ugovora o upravljanju javnim uslugama
Odluka o neproduljenju tog ugovora nakon njegova isteka
Zadržavanje identiteta gospodarskog subjekta
Djelatnost koja se ponajprije temelji na opremi
Nepreuzimanje zaposlenika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
SL L 82, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF), s jedne strane, te L. Aire Pascuala, Fondo de Garantía Salarial (Jamstveni zaposlenički fond) i Algeposa Terminales Ferroviarios SL (u daljnjem tekstu: Algeposa), s druge strane, o kolektivnom otkazivanju zbog gospodarskih razloga kojim je bio obuhvaćen i L. Aira Pascual.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
SL L 61, str. 26
.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (
SL L 201, str. 88
.).
Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 propisuje:
„(a)
Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
(b)
Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.
(c)
Ova se Direktiva primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Administrativna reorganizacija javnih upravnih tijela, ili prijenos upravnih funkcija između javnih upravnih tijela, ne smatra se prijenosom u smislu ove Direktive.“
Članak 2. stavak 1. spomenute direktive određuje:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
‚prenositelj’ znači svaka fizička ili pravna osoba, koja radi prijenosa u smislu članka 1. stavka 1., prestaje biti poslodavac u poduzeću, pogonu ili dijelu poduzeća ili pogona;
(b)
‚preuzimatelj’ znači svaka fizička ili pravna osoba, koja radi prijenosa u smislu članka 1. stavka 1., postaje poslodavac u poduzeću, pogonu ili dijelu poduzeća ili pogona;
[...]“
Članak 3. stavak 1. podstavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.“
U skladu s člankom 4. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2001/23:
„Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi.“
Španjolsko pravo
Pravila o pravima zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća definirana su Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/1995 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) od 24. ožujka 1995. (BOE br. 75 od 29. ožujka 1995., str. 9654.), u verziji koja proizlazi iz Zakona 12/2001 od 9. srpnja 2001. (BOE br. 164 od 10. srpnja 2001., str. 24890., u daljnjem tekstu: Zakon o radu).
U članku 44. stavcima 1. i 2. Zakona o radu propisano je:
„1.   Prijenos poduzeća, radnog centra ili neovisne proizvodne jedinice tog poduzeća ne znači sam po sebi kraj radnog odnosa; na novog poslodavca prelaze prava i obveze prethodnog poslodavca koje postoje na temelju ugovora o radu i socijalne sigurnosti, što uključuje obveze u vezi s mirovinama pod uvjetima koje predviđa posebno primjenjivo zakonodavstvo, te općenito sve obveze u području dodatne socijalne zaštite koje je preuzeo prenositelj.
2.   Za potrebe ovog članka, prijenosom poduzeća smatra se prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, pod kojim se podrazumijeva organizirano grupiranje resursa radi obavljanja gospodarske djelatnosti, bila ona glavna ili sporedna.“
Glavni postupak i prethodno pitanje
ADIF je javno poduzeće odgovorno za uslugu održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica na terminalu u Bilbau (Španjolska). Tu uslugu isporučuje društvu Renfe Operadora.
Na temelju ugovora o upravljanju javnim uslugama koji je stupio na snagu 1. ožujka 2008., ADIF je upravljanje navedenom uslugom povjerio vanjskom izvršitelju, društvu Algeposa. Ono je tu uslugu pružalo u ADIF‑ovim pogonima, koristeći se dizalicama u njegovu vlasništvu.
Spomenuti ugovor sklopljen je na razdoblje od 48 mjeseci. Nakon isteka tog roka, produljen je do 30. lipnja 2013.
U svibnju 2013. ADIF je uputio određeni broj svojih zaposlenika u Algeposu kako bi se uključili u program osposobljavanja za zaposlenike tog društva.
U lipnju 2013. ADIF je obavijestio Algeposu da ne želi produljiti ugovor nakon 30. lipnja 2013. jer će od tog datuma sam pružati uslugu o kojoj je riječ u glavnom postupku, koristeći se vlastitom radnom snagom. ADIF je također napomenuo da ne želi preuzeti Algeposina prava i obveze prema njezinim zaposlenicima.
Posljedično, Algeposa je zbog gospodarskih razloga kolektivno otkazala više ugovora o radu, među kojima i onaj L. Arie Pascuala, koji je prethodno zaposlen radi provedbe ugovora o upravljanju javnim uslugama sklopljenog s ADIF‑om.
L. Aira Pascual 30. srpnja 2013. protiv ADIF‑a, Jamstvenog zaposleničkog fonda i Algepose podnio je tužbu Juzgadu de lo Social n
o
10 de Bilbao (Sud za radne sporove br. 10 u Bilbau) jer je ADIF, nakon isteka ugovora sklopljenog s Algeposom, bio dužan preuzeti njezina prava i obveze iz radnopravnih odnosa. Prema mišljenju L. Aire Pascuala, ADIF‑ovo ponovno preuzimanje izravnog upravljanja pružanjem usluge o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja prijenos poduzeća u smislu članka 44. Zakona o radu. Slijedom navedenog, L. Aira Pascual zatražio je poništenje otkaza ugovora o radu koji mu je uručen ili, podredno, njegovo proglašavanje nezakonitim te nalaganje ADIF‑u da ga vrati na rad.
Spomenuti sud prihvatio je tužbu L. Aire Pascuala, proglasio otkaz nezakonitim i naložio ADIF‑u da mu naknadi štetu u iznosu od 28.793,29 eura. S druge strane, L. Airi Pascualu naloženo je da Algeposi vrati otpremninu u iznosu od 9557,87 eura koju mu je isplatila zbog otkaza ugovora o radu.
Navedeni sud ocijenio je da je ADIF, odbijajući preuzeti Algeposina prava i obveze iz radnopravnog odnosa s L. Airom Pascualom, povrijedio obvezu proizišlu iz tumačenja članka 44. Zakona o radu koje je usklađeno s Direktivom 2001/23. Naime, prema mišljenju tog suda, došlo je do prijenosa poduzeća jer se usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku nastavila pružati korištenjem istih materijalnih elemenata koji su bitni za njezino pružanje, za istog klijenta i u istim pogonima.
ADIF je protiv te odluke Juzgada de lo Social n
o
10 de Bilbao (Sud za radne sporove br. 10 u Bilbau) podnio žalbu Tribunalu Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije).
Taj sud smatra da Sud još nije odgovorio na pitanje obuhvaća li pojam prijenosa poduzeća u smislu Direktive 2001/23 i slučajeve u kojima poduzeće odgovorno za javnu uslugu ponovno preuzima izravno upravljanje tom uslugom kada je, s jedne strane, odlučilo da će se za potrebe spomenutog upravljanja koristiti vlastitom radnom snagom, ne preuzimajući zaposlenike društva kojemu je prethodno povjerilo spomenuto upravljanje, i kada su, s druge strane, materijalna sredstva koja su korištena, a bitna su za pružanje navedene usluge, oduvijek pripadala tom poduzeću, obvezujući spomenuto društvo da se njima koristi.
U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco (Vrhovni sud Autonomne zajednice Baskije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
Prethodno pitanje
Ponajprije valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presude Krüger,
C‑334/95
,
EU:C:1997:378
, t.
22.
i
23.
te Byankov,
C‑249/11
,
EU:C:2012:608
, t.
57.
).
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti zaposlenike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo obavlja spomenutu djelatnost koristeći se vlastitom radnom snagom.
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, preoblikovano na taj način, kao prvo valja istaknuti da se Direktiva 2001/23, na temelju članka 1. stavka 1. podstavka (c), primjenjuje na javna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne.
Sud je, naime, ocijenio da to što je preuzimatelj pravna osoba javnog prava ne može isključiti postojanje prijenosa obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2001/23 (vidjeti u tom smislu presudu CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
Prema tome, to što je pravna osoba o kojoj je riječ u glavnom predmetu javno poduzeće odgovorno za javnu uslugu ne isključuje tu pravnu osobu iz područja primjene Direktive 2001/23.
Kao drugo, valja istaknuti da se Direktiva 2001/23, na temelju članka 1. stavka 1. podstavka (a), primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da u područje primjene navedene direktive ulaze svi slučajevi u kojima je u okviru ugovornih odnosa došlo do promjene fizičke ili pravne osobe odgovorne za upravljanje poduzetnikom koja zbog toga u odnosu prema zaposlenicima tog poduzetnika preuzima obveze poslodavca, neovisno o tome je li došlo do prijenosa vlasništva nad materijalnom imovinom (vidjeti presude Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
41.
i CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, t.
30.
).
Sud je također ocijenio da se Direktiva 2001/23 primjenjuje na situaciju u kojoj jedan poduzetnik drugomu povjeri stvarno izvršavanje poslova, nakon čega odluči okončati ugovor koji ga prema njemu obvezuje i sam osigurati njihovo izvršavanje (vidjeti u tom smislu presudu CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, t.
31.
).
Iz navedenoga proizlazi da se ne može isključiti mogućnost primjene Direktive 2001/23 na situaciju u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, a potom odluči okončati taj ugovor i sâmo obavljati spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.
Kao treće, važno je istaknuti da je, sukladno svojem članku 1. stavku 1. podstavku (b), Direktiva 2001/23 mjerodavna samo ako je riječ o prijenosu gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, pod kojim se podrazumijeva organizirano grupiranje resursa radi obavljanja gospodarske djelatnosti, bila ona glavna ili sporedna.
Kako bi se utvrdilo je li taj uvjet doista ispunjen, valja uzeti u razmatranje sve činjenice koje obilježavaju predmetnu transakciju, među kojima osobito o kojoj je vrsti poduzeća ili pogona riječ, je li došlo do prijenosa materijalne imovine poput zgrada i pokretnina, kolika je vrijednost materijalne imovine u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, jesu li preuzeti korisnici usluge, koliki je stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i nakon prijenosa te koliko je trajao eventualni prekid u njihovu obavljanju. Ti su elementi, međutim, tek pojedinačni čimbenici u nužno cjelovitoj ocjeni, koji se stoga ne mogu promatrati izdvojeno (vidjeti presude Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
33.
i
34.
te CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, t.
34.
i navedenu sudsku praksu).
Sud smatra da nacionalni sud prilikom ocjene činjenica koje obilježavaju predmetnu transakciju mora osobito voditi računa o vrsti poduzeća ili pogona o kojem je riječ.
Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija za postojanje prijenosa u smislu Direktive 2001/23 nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Sud je u tom pogledu ocijenio da u sektoru u kojem se djelatnost ponajprije temelji na radnoj snazi nije moguće zadržati identitet gospodarskog subjekta ako većinu njegovih zaposlenika ne preuzme pretpostavljeni preuzimatelj (vidjeti u tom smislu presudu CLECE,
C‑463/09
,
EU:C:2011:24
, t.
41.
).
Međutim, prije svega valja istaknuti da se gospodarska djelatnost o kojoj je riječ u glavnom postupku, a to je održavanje intermodalnih prijevoznih jedinica, ne može smatrati djelatnošću koja se ponajprije temelji na radnoj snazi jer ona zahtijeva znatnu količinu opreme.
Naime, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, u okviru ugovora o upravljaju javnim uslugama koji je sklopio s Algeposom ADIP je potonjoj stavio na raspolaganje svoje dizalice i infrastrukturu, koji se pokazuju nužnima za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku. Prema tome, navedena djelatnost ponajprije se temelji na opremi.
Nadalje, kada je riječ o okolnosti da je materijalna imovina koja je nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku oduvijek pripadala ADIF‑u, valja podsjetiti da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 28. ove presude, pitanje prijenosa vlasništva nad materijalnom imovinom nije relevantno za primjenu Direktive 2001/23.
U tom pogledu Sud je ocijenio da to što materijalna imovina koju je preuzeo novi poduzetnik nije pripadala njegovu predniku, nego ju je javni naručitelj jednostavno stavio na raspolaganje, ne može isključiti postojanje prijenosa poduzeća u smislu spomenute direktive (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
42.
).
Iz navedenog slijedi, kao što je to istaknula Europska komisija u pisanom očitovanju, da bi tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka (b) Direktive 2001/23 koje bi iz njezina područja primjene isključilo situaciju u kojoj je materijalna imovina nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ oduvijek bila u vlasništvu preuzimatelja djelomično oduzelo spomenutoj direktivi njezin koristan učinak.
Kada je, naposljetku, riječ o tome da ADIF nije preuzeo Algeposine zaposlenike, treba podsjetiti da je Sud već ocijenio da to što novi poduzetnik nije, u pogledu njihova broja i stručnosti, preuzeo glavni dio zaposlenika svojeg prednika, koji se koristio njihovim radom za obavljanje iste djelatnosti, nije dostatno da u sektoru poput onog u glavnom postupku, u kojem se djelatnost ponajprije temelji na opremi, isključi postojanje prijenosa gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet u smislu Direktive 2001/23. Drukčije bi tumačenje bilo protivno glavnom cilju spomenute direktive, a to je da se, čak i protivno preuzimateljevoj volji, sačuvaju ugovori o radu prenositeljevih zaposlenika (vidjeti u tom smislu presudu Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
37.
).
Slijedom navedenoga, to što ADIF nije preuzeo Algeposine zaposlenike ne znači da gospodarski subjekt o kojem je riječ u glavnom postupku nije zadržao svoj identitet i, prema tome, ne isključuje postojanje prijenosa poduzeća u smislu navedene direktive.
U konačnici, sud koji je uputio zahtjev treba u svjetlu iznesenih razmatranja te vodeći računa o svim okolnostima koje obilježavaju transakciju o kojoj je riječ utvrditi je li u glavnom predmetu došlo do prijenosa poduzeća.
U tim okolnostima, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti radnike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo izvršava spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Članak 1. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti radnike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo izvršava spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.

Potpisi
(
*
)   Jezik postupka: španjolski