CELEX: 62013CJ0634
Žalba
Tržišno natjecanje
Tržište parafinskog voska
Tržište prešanog parafina
Trajanje sudjelovanja u nezakonitom zabranjenom sporazumu
Prestanak sudjelovanja
Prekid sudjelovanja
Nepostojanje dokaza o postojanju tajnih kontakata u određenom razdoblju
Nastavak povrede
Teret dokazivanja
Javno distanciranje
Percepcija ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu o namjeri distanciranja
Obveza obrazlaganja
Načela pretpostavke nedužnosti, djelotvorne sudske zaštite i individualizacije kazni

Svojom žalbom Total Marketing Services SA, pravni sljednik društva Total Raffinage Marketing, prije Total France SA (u daljnjem tekstu: Total France), zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Total Raffinage Marketing/Komisija (T‑566/08,
EU:T:2013:423
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu kojom traži najprije djelomično poništenje Odluke Komisije C (2008) 5476
final
od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka [81. UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 – Vosak za svijeće) (sažetak objavljen u
SL 2009., C 295, str. 17.
, u daljnjem tekstu: sporna odluka) i, podredno, sniženje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
Okolnosti spora i sporna odluka
U pobijanoj presudi Opći je sud utvrdio sljedeće:
„1
[Europska] komisija [spornom] je odlukom utvrdila da su [Total France] i njegovo društvo majka Total SA, koje je njegov stopostotni vlasnik, povrijedili zajedno s drugim poduzetnicima članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (JO 1994, L 1, p. 3)] (u daljnjem tekstu: EPG) sudjelujući u zabranjenom sporazumu na tržištu parafinskog voska u EGP‑u i na njemačkom tržištu prešanog parafina.
Adresati [sporne] odluke su, pored [društva Total France] i njegova društva majke Total SA (u daljnjem tekstu pod zajedničkim nazivom: koncern Total ili Total), sljedeća društva: […].
Parafinski vosak proizvodi se u rafinerijama od sirove nafte. Upotrebljava se za proizvodnju proizvoda poput svijeća, kemikalija, guma i automobilskih proizvoda te u industriji kaučuka, ambalaže, ljepila i žvakaćih guma (uvodna izjava 4. [sporne] odluke).
Prešani parafin sirovina je potrebna za proizvodnju parafinskog voska. Nastaje u rafinerijama kao nusproizvod prilikom proizvodnje temeljnih ulja iz sirove nafte. Također se prodaje krajnjim kupcima, primjerice proizvođačima iverice (uvodna izjava 5. [sporne] odluke).
Komisija je započela svoju istragu nakon što ju je [određeno društvo] obavijestilo dopisom od 17. ožujka 2005. o postojanju zabranjenog sporazuma […] (uvodna izjava 72. [sporne] odluke).
Komisija je 28. i 29. travnja 2005. primjenom članka 20. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (
SL 2003., L 1, str. 1.
) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.) provela provjere na terenu u službenim prostorijama […] društva Total [France] (uvodna izjava 75. [sporne] odluke).
Komisija je [adresatima sporne odluke] 29. svibnja 2007., među kojima je društvo Total France, uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama (uvodna izjava 85. [sporne] odluke). Dopisom od 14. kolovoza 2007. društvo Total France je odgovorilo na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.
Komisija je 10. i 11. prosinca 2007. sazvala saslušanje na kojemu je sudjelovalo društvo Total France (uvodna izjava 91. [sporne] odluke).
S obzirom na dokaze kojima je raspolagala, Komisija je u [spornoj] odluci smatrala da su adresati, koji čine većinu proizvođača parafinskog voska i prešanog parafina u EGP‑u, sudjelovali u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi iz članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, koja je pokrivala područje EGP‑a. Ta povreda sastojala se od sporazuma ili usklađenih djelovanja o određivanju cijena i razmjeni i otkrivanju osjetljivih poslovnih informacija o parafinskom vosku (u daljnjem tekstu: glavni dio povrede). Vezano uz […] Total, povreda koja se odnosila na parafinski vosak obuhvaćala je i podjelu kupaca ili tržištâ (u daljnjem tekstu: drugi dio povrede). Osim toga, povreda koju su počinila društva […] Total odnosila se i na prešani parafin koji se prodavao krajnjim kupcima na njemačkom tržištu (u daljnjem tekstu: dio povrede u vezi s „prešanim parafinom“) (uvodne izjave 2., 95. i 328. i članak 1. [sporne] odluke).
Postupanja koja predstavljaju povredu ostvarena su tijekom protutržišnih sastanaka koje su sudionici nazivali „tehničkim sastancima“ ili ponekad sastancima „Blauer Salon“ te tijekom „sastanaka o prešanom parafinu“ osobito posvećenih pitanjima u vezi s prešanim parafinom.
Prema [spornoj] odluci, zaposlenici društva Total France izravno su sudjelovali u povredi tijekom njezina cijelog trajanja. Komisija je stoga smatrala društvo Total France odgovornim za sudjelovanje u zabranjenom sporazumu (uvodne izjave 555. i 556. [sporne] odluke). Osim toga, Total SA je od 1990. do kraja povrede izravno ili neizravno bio vlasnik više od 98% društva Total France. Komisija je smatrala da se stoga moglo pretpostaviti da je Total SA imao odlučujući utjecaj na ponašanje društva Total France s obzirom na to da su oba društva bila dio istog poduzetnika (uvodne izjave 557. do 559. [sporne] odluke). U odgovoru na postavljeno usmeno pitanje na raspravi o pripisivanju odgovornosti njegovu društvu majci društvo [Total France] uputilo je na sve informacije koje je priopćilo društvo Total SA u povezanom predmetu T‑548/08, Total SA/Komisija, u kojem je presuda bila objavljena taj dan. U navedenom predmetu društvo Total SA je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda pojasnilo da je društvo Total France bilo izravno ili neizravno u njegovu 100% vlasništvu tijekom spornog razdoblja.
Novčane kazne izrečene u ovom slučaju izračunane su na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 […] (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.), koje su bile na snazi u trenutku dostave obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama gore u točki 2. navedenim društvima.
[…]
Komisija je primjenom [Smjernica iz 2006.] došla do prilagođenog osnovnog iznosa novčane kazne od 128.163.000 eura.
Budući da se iznos novčane kazne nije smanjio […], prilagođeni osnovni iznos novčane kazne od 128.163.000 eura odgovara ukupnom iznosu novčane kazne (uvodna izjava 785. [sporne] odluke).
[Sporna] odluka sadržava, među ostalim, sljedeće odredbe:
„Članak 1.
Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 81. stavak 1. [UEZ‑a] i, počevši od 1. siječnja 1994., članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u trajnom sporazumu i/ili usklađenom djelovanju u sektoru parafinskog voska na zajedničkom tržištu i, od 1. siječnja 1994., u EGP‑u:
[…]
Total France […]: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.; i
Total SA: od 3. rujna 1992. do 28. travnja 2005.
Kad je riječ o sljedećim poduzetnicima povreda se također odnosi na prešani parafin koji su u navedenim razdobljima prodavali krajnjim kupcima na njemačkom tržištu:
Total France […]: od 3. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.; i
Total SA: od 30. listopada 1997. do 12. svibnja 2004.
[…]
Članak 2.
Za povrede iz članka 1. određuju se sljedeće novčane kazne:
[…]
Total France […] solidarno s društvom Total SA: 128.163.000 [eura].
[…]“
Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda
U prilog osnovanosti tužbe, podnesene 17. prosinca 2008., tužitelj je istaknuo jedanaest tužbenih razloga. Dvanaesti tužbeni razlog istaknuo je na raspravi pred Općim sudom. Opći je sud odbio sve tužbene razloge osim osmog, koji se temeljio na nezakonitosti metode izračuna propisane točkom 24. Smjernica iz 2006. Opći je sud smatrao da je Komisija tijekom određivanja koeficijenta množenja koji odražava trajanje sudjelovanja društva Total France u povredi povrijedila načela proporcionalnosti i jednakog postupanja jer je razdoblje sudjelovanja od 7 mjeseci i 28 dana (u pogledu parafinskog voska) i 6 mjeseci i 12 dana (u pogledu prešanog parafina) poistovjetila s razdobljem sudjelovanja od cijele godine. Prema tome, Opći je sud novčanu kaznu žalitelja u ukupnom iznosu od 128.163.000 eura smanjio na 125.459.842 eura. Naprotiv, u presudi Total/Komisija (T‑548/08,
EU:T:2013:434
) Opći je sud u cijelosti odbio tužbu koju je podnijelo društvo majka Total SA i nije na isti način smanjio njemu izrečenu novčanu kaznu.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio prestanak sudjelovanja žalitelja u povredi nakon 12. svibnja 2004.;
—
ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio neopravdano različito postupanje između žalitelja i društava Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA i Repsol YPF SA (u daljnjem tekstu: Repsol) u vezi s trajanjem njihova sudjelovanja u povredi;
—
ukine pobijanu presudu jer Opći sud pogrešno nije uvažio prekid sudjelovanja žalitelja u povredi između 26. svibnja 2000. i 27. lipnja 2001.;
—
ukine pobijanu presudu jer Opći sud nije odgovorio na tužbeni razlog koji se odnosi na neispitivanje dokaza o konkurentskom ponašanju žalitelja na tržištu;
—
konačno odluči sukladno članku 61. Statuta Suda Europske unije i, s tog naslova, poništi spornu odluku u dijelu koji se odnosi na žalitelja te, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, smanji novčanu kaznu izrečenu žalitelju;
—
u slučaju da Sud ne odluči konačno u ovom predmetu, da odluči naknadno o troškovima i da vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, sukladno presudi Suda;
—
konačno, sukladno članku 69. Poslovnika Suda, naloži Komisiji snošenje troškova kako pred Općim sudom tako i pred Sudom.
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
odbije žalbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući troškove nastale pred Općim sudom.
O žalbi
Žalba se sastoji od četiri žalbena razloga.
Prvi žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u vezi s utvrđenjem sudjelovanja žalitelja u povredi nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. i do 28. travnja 2005.
U točki 370. pobijane presude Opći sud je citirao uvodnu izjavu 602. sporne odluke koja navodi:
„[Žalitelj] izjavljuje da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni na jednom tehničkom sastanku te dodaje da je prema jednoj internoj obavijesti njegov predstavnik otkazao svoje putovanje na sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. nakon savjeta svojeg nadređenog. Komisija napominje da ne postoji nijedan dokaz o eventualnom povlačenju iz zabranjenog sporazuma. U slučajevima složenih povreda činjenica da poduzetnik nije prisustvovao sastanku ili da se ne slaže s onim o čemu se na njemu raspravljalo ne znači da je on prestao sudjelovati u trajnoj povredi. Kako bi se povreda okončala, poduzetnik se treba jasno distancirati od zabranjenog sporazuma. […] [Žalitelj] nije iznio jasan dokaz da je sasvim samostalno usvojio jednostranu tržišnu strategiju te da se jasno i otvoreno distancirao od djelatnosti zabranjenog sporazuma. Naprotiv, dokazi koje posjeduje Komisija pokazuju da je [žalitelj] primio službene pozive na sljedeća tri tehnička sastanka (odnosno posljednja tri tehnička sastanka održana prije provođenja pretraga). Komisija napominje da je predstavnik [žalitelja] potvrdio da će sudjelovati na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., čak i ako se pokazalo da je poslije otkazao svoje putovanje. Usto, u pogledu sastanka od 23. i 24. veljače 2005. [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Limited, organizator tog sastanka, u daljnjem tekstu: (Sasol)] već je rezervirao sobu za predstavnika [žalitelja] u hotelu u kojem se održava[o] sastanak, čija je rezervacija poslije [bila] poništena. Komisija iz toga zaključuje da je društvu Sasol i ostalim sudionicima bilo jasno da je [žalitelj] sudjelovao do kraja u zabranjenom sporazumu. Komisija napominje i da se rasprave koje su se vodile na sastancima nisu bitno razlikovale od rasprava koje su se vodile tijekom prethodnih sastanaka, nego da su sudionici nastavili raspravljati o povećanju cijena bez spominjanja ikakvog pokušaja [žalitelja] da napusti zabranjeni sporazum (vidjeti uvodne izjave 175., 176. i 177.) te da nije bilo neuobičajeno da poduzetnici tijekom zabranjenog sporazuma ne sudjeluju na određenim sastancima. Ta dva elementa dokazuju da nakon sastanka iz svibnja 2004. u pogledu [žalitelja] nije postojala percepcija da je on napustio zabranjeni sporazum. Interna obavijest predstavnika [žalitelja] u pogledu njegovih razloga za nesudjelovanje na sastanku u svakom se slučaju ne može smatrati javnim distanciranjem. Budući da nijedna druga informacija ne upućuje na to da se [on] distancirao od zabranjenog sporazuma, Komisija smatra da sudjelovanje [žalitelja] u zabranjenom sporazumu nije završilo prije pretraga.“
U točkama 372. do 379. pobijane presude Opći je sud prihvatio stajalište Komisije u pogledu kriterija javnog distanciranja kao i percepcije tog distanciranja koju su imali ostali sudionici u zabranjenom sporazumu te je utvrdio da se žalitelj, prema percepciji drugih sudionika, nije javno distancirao od zabranjenog sporazuma.
Osim toga, u točkama 377. do 379. pobijane presude, Opći je sud analizirao internu poruku elektroničke pošte od 3. studenoga 2004. koju je poslao predstavnik žalitelja, u kojoj je pisalo sljedeće: „S obzirom na cilj sastanka u Austriji, poslušat ću Thibaultovu preporuku. Otkazujem svoje putovanje u Beč (polazak je prvotno bio predviđen za danas poslijepodne)“ te je zaključio da takva interna poruka, koja nije priopćena drugim sudionicima, ne može značiti javno distanciranje. Štoviše, u točki 380. te presude Opći je sud utvrdio da sama činjenica da žalitelj nije sudjelovao na posljednjim tehničkim sastancima ni na koji način ne dokazuje da se nije koristio informacijama o cijenama koje su primjenjivali njegovi konkurenti, koje je on primio na desetcima prethodnih tehničkih sastanaka na kojima je sudjelovao te da nije imao koristi od sporazuma o podjeli tržištâ i kupaca sklopljenih na tim sastancima. Opći sud je u istoj točki zaključio da žalitelj nije iznio nijedan dokaz o tome da je 12. svibnja 2004. prestao provoditi zabranjeni sporazum.
Argumentacija stranaka
Žalitelj navodi da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni u jednom od tri tehnička sastanka koja su bila organizirana od toga datuma do provođenja Komisijinih pretraga 28. i 29. travnja 2005., što predstavlja neprekinut izostanak od jedne godine, razdoblje koje bitno prelazi uobičajene intervale od tri mjeseca između kojih su se održavali tajni sastanci. Štoviše, u tom razdoblju nije dokazano niti navedeno nikakvo nezakonito usklađeno djelovanje bilo kakve naravi između žalitelja i ostalih sudionika zabranjenog sporazuma. Nadalje, interna poruka elektroničke pošte, spomenuta u točki 9. ove presude, potvrđuje da odsutnost njegova predstavnika na sastancima nakon svibnja 2004. nije bila slučajna, nego rezultat uputa njegovih nadređenih u vezi s predmetom tih sastanaka.
Prema sudskoj praksi Suda, zahtjev javnog distanciranja temelji se na bitnoj pretpostavci da je subjekt time što je sudjelovao na protutržišnom sastanku pristao na njegov sadržaj osim ako se od njega nije otvoreno distancirao (presuda Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, t. 81. i 82. kao i navedena sudska praksa). Usto, kako i proizlazi iz ustaljene sudske prakse Općeg suda koja se odnosi na izvođenje dokaza o trajanju sudjelovanja subjekta u zabranjenom sporazumu, na Komisiji je da dokaže ne samo postojanje zabranjenog sporazuma, nego također i njegovo trajanje i da je na njoj da, u nedostatku dokaza kojima bi se moglo izravno utvrditi trajanje povrede, podnese barem dokaze koji se odnose na činjenice koje su se dogodile u dovoljno kratkim vremenskim razmacima da se razumno može zaključiti da se ta povreda neprekinuto nastavila između dva određena datuma.
Žalitelj na temelju toga zaključuje da ako od određenog datuma i za određeno razdoblje ne postoje dokazi o tajnim kontaktima ili djelovanjima između jednog subjekta i drugih sudionika u zabranjenom sporazumu, Komisija ne može utvrditi da se sudjelovanje toga subjekta u zabranjenom sporazumu nastavilo na temelju tvrdnje o izostanku distanciranja. Potvrdivši taj pristup Komisije, Opći je sud prebacio teret dokazivanja trajanja sudjelovanja u povredi, koji leži na Komisiji, i time počinio pogrešku koja se tiče prava.
Ističući da se taj žalbeni razlog ne odnosi na trajanje prestanka sudjelovanja u zabranjenom sporazumu nego na nastavak sudjelovanja do kraja zabranjenog sporazuma, Komisija navodi da je tim žalbenim razlogom žalitelj samo ponovio argumente istaknute pred Općim sudom u vezi s ocjenom činjeničnih elemenata tako da taj žalbeni razlog treba smatrati najprije kao nedopušten.
Komisija podredno ističe da je trajanje sudjelovanja u povredi činjenično pitanje koje se mora pojedinačno dokazati ovisno o okolnostima svakog slučaja. U ovom slučaju dokaz o nastavku sudjelovanja žalitelja u povredi temelji se na spoju dvaju neraskidivo povezanih elemenata: da je i dalje bio pozivan na tehničke sastanke, što znači da ga je pozivatelj doživljavao kao sudionika u zabranjenom sporazumu, i da se nije distancirao od tog zabranjenog sporazuma. Prema tome, ni Komisija ni Opći sud nisu se oslonili samo na izostanak javnog distanciranja žalitelja.
Ukratko, Komisija smatra da je sudskom praksom Suda i Općeg suda potvrđeno da je izostanak javnog distanciranja vrlo važan element u slučaju kada su utvrđene druge indicije o nastavku sudjelovanja u zabranjenom sporazumu i da je, u svakom slučaju, ključna percepcija drugih članova zabranjenog sporazuma. U uvodnoj izjavi 602. sporne odluke Komisija se nije oslonila isključivo na izostanak javnog distanciranja žalitelja, nego je i iznijela indicije koje je bilo potrebno zajedno ocijeniti. Opći je sud samostalno ocijenio vrijednost koju je potrebno pridati tim elementima.
Ocjena Suda
Nije sporno da žalitelj nije sudjelovao na posljednja tri tajna sastanka zabranjenog sporazuma koji su se održali između 12. svibnja 2004. i 29. travnja 2005.
Nakon što je citirao u točki 370. pobijane presude uvodnu izjavu 602. sporne odluke, Opći je sud potvrdio u točkama 372. do 374. te presude, osnovanost stajališta koje je Komisija zauzela u toj uvodnoj izjavi, prema kojoj je žalitelj nastavio sudjelovati u povredi nakon svibnja 2004.
Opći je sud presudio da se ne može zaključiti da postoji definitivni prekid pripadnosti poduzetnika zabranjenom sporazumu osim ako se taj poduzetnik nije javno distancirao od sadržaja zabranjenog sporazuma i dodao da je odlučujući kriterij u tom smislu percepcija ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu navedenog poduzetnika.
Prema tome, kako je presudio Opći sud, čak i ako nije osporeno da poduzetnik više ne sudjeluje u tajnim sastancima zabranjenog sporazuma, on se mora javno distancirati od njega da bi se smatralo da je prestao sudjelovati u njemu, pri čemu dokaz tog distanciranja treba ocijeniti u odnosu na percepciju ostalih sudionika u tom zabranjenom sporazumu.
Valja istaknuti da je, sukladno sudskoj praksi Suda, javno distanciranje potrebno kako bi poduzetnik koji je sudjelovao u tajnim sastancima mogao dokazati da je njegovo sudjelovanje bilo lišeno svake protutržišne namjere. U tu svrhu poduzetnik u pitanju treba dokazati da je svoje konkurente uputio u to da će na tim sastancima sudjelovati s drukčijim ciljevima od njihovih (preusda Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, t. 81. i 82. kao i navedena sudska praksa).
Sud je također presudio da sudjelovanje poduzetnika na protutržišnom sastanku stvara pretpostavku o nezakonitosti toga sudjelovanja koju taj poduzetnik treba opovrgnuti dokazom o javnom distanciranju, kojega ostali sudionici zabranjenog sporazuma moraju percipirati kao takvoga (vidjeti u tom smislu presudu Comap/Komisija, C‑290/11 P,
EU:C:2012:271
, t. 74. do 76. i navedena sudska praksa).
Prema tome, sukladno sudskoj praksi Suda, javno distanciranje se zahtijeva kao nužan dokaz da bi se opovrgnula pretpostavka navedena u prethodnoj točki samo u slučaju sudjelovanja poduzetnika na protutržišnim sastancima, a da se pritom ne zahtijeva takvo distanciranje kojim se okončava sudjelovanje u povredi u svim okolnostima.
Naime, što se tiče sudjelovanja koje se ne odnosi na pojedinačne protutržišne sastanke, nego na višegodišnju povredu, iz sudske prakse Suda proizlazi da izostanak javnog distanciranja predstavlja samo jedan od dokaza koji se moraju uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li poduzetnik stvarno nastavio sudjelovati u povredi ili je, suprotno tome, prekinuo sa sudjelovanjem (vidjeti u tom smislu Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, t. 75.).
Slijedom toga, Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši u točkama 372. i 374. pobijane presude da javno distanciranje predstavlja jedino sredstvo kojim društvo upleteno u zabranjeni sporazum može dokazati prestanak svojeg sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu, čak i u slučaju da to društvo nije sudjelovalo u tajnim sastancima.
Međutim, ta pogreška koja se tiče prava a koju je počinio Opći sud ne može poništiti zaključke iz pobijane presude glede sudjelovanja žalitelja u povredi između 12. svibnja 2004. i 29. travnja 2005.
Valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, o postojanju protutržišnog djelovanja ili sporazuma treba stoga zaključiti iz određenog broja podudarnosti i indicija koje, promatrane kao cjelina i u nedostatku drugog dosljednog objašnjenja, mogu tvoriti dokaz povrede pravila tržišnog natjecanja (vidjeti presude Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, t. 57., kao i Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, t. 70.).
Kad je osobito riječ o povredi koja je trajala više godina, Sud je presudio da činjenica da nije podnesen izravan dokaz o sudjelovanju društva u toj povredi tijekom razdoblja ne sprečava da se to sudjelovanje, također tijekom toga razdoblja, smatra utvrđenim pod uvjetom da se to utvrđenje temelji na objektivnim i dosljednim indicijama (vidjeti u tom smislu presude Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P,
EU:C:2006:592
, t. 97. i 98., kao i Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, t. 72.).
Naime, čak i ako javno distanciranje nije jedino sredstvo kojim društvo upleteno u zabranjeni sporazum može dokazati prestanak svojeg sudjelovanja u tom sporazumu, ipak je takvo distanciranje važna činjenica kojom se može dokazati prestanak protutržišnog ponašanja. Izostanak javnog distanciranja predstavlja činjeničnu situaciju na koju se Komisija može osloniti kako bi dokazala nastavak protutržišnog ponašanja društva. Međutim, u slučaju u kojem se tijekom znatnog vremenskog razdoblja održalo nekoliko tajnih sastanaka na kojima predstavnici predmetnog društva nisu sudjelovali, Komisija svoju ocjenu mora utemeljiti i na drugim dokazima.
U ovom slučaju Opći je sud u točkama 377. do 379. valjano zaključio da interna poruka elektroničke pošte od 3. studenoga 2004. koju je poslao predstavnik žalitelja drugom zaposleniku ne može dokazati javno distanciranje.
Međutim, valja istaknuti da odbijanje toga žalbenog razloga u prvom stupnju nije utemeljeno samo na izostanku javnog distanciranja. Naime, iz uvodne izjave 602. sporne odluke, citirane u točki 370. pobijane presude, proizlazi da su postojali drugi činjenični elementi na koje se Komisija pozvala i koje žalitelj nije osporio, kao što je prvotna potvrda sudjelovanja predstavnika žalitelja na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004. i to da je organizator tajnih sastanaka za njega rezervirao sobu u hotelu za sastanak od 23. i 24. veljače 2005.
Prema tome, ti činjenični elementi, zajedno s izostankom javnog distanciranja žalitelja i percepcijom organizatora tajnih sastanaka, predstavljaju dosljedne indicije na temelju kojih je moguće zaključiti nastavak sudjelovanja žalitelja u zabranjenom sporazumu.
Slijedom toga, budući da je bespredmetan, prvi žalbeni razlog ne može biti prihvaćen.
Treći žalbeni razlog koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u vezi s utvrđenjem neprekinutosti sudjelovanja žalitelja u povredi između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001.
U uvodnoj izjavi 159. sporne odluke, Komisija je navela da su, prema izjavama društva Shell, ostali sudionici na sastanku 25. i 26. svibnja 2000. optužili društvo Total France da prodaje po preniskim cijenama.
Uvodna izjava 603. sporne odluke glasi kako slijedi:
„Društvo Total France […] tvrdi da je prekinulo svoje sudjelovanje između 2000. i 2001. i da činjenica da je njegov predstavnik napustio sastanak [25. i 26. svibnja] u ljutnji predstavlja znak distanciranja. […] Komisija napominje […] da nijedna informacija ne sugerira da se društvo Total javno distanciralo od zabranjenog sporazuma. Činjenica da je [X, predstavnik društva Total France], napustio sastanak ne znači sama po sebi javno distanciranje jer ni društvo Total ne tvrdi da je [X] objavio svoju namjeru da okonča svoje sudjelovanje u zabranjenom sporazumu. Ljutnja [X‑a] prije dokazuje da nije bio zadovoljan sklopljenim sporazumima. Ponovno pojavljivanje društva Total nakon manje od jedne godine potvrđuje njegovu namjeru da ne okonča svoje sudjelovanje. Slijedom toga, Komisija ne smatra da kratka odsutnost društva Total predstavlja prekid njegova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu.“
Opći sud je u točkama 401. i 402. pobijane presude u biti zaključio da nije dokazano da se na sastanku održanom 25. i 26. svibnja 2000. predstavnik žalitelja distancirao od povrede prema percepciji ostalih sudionika na tom sastanku.
Argumentacija stranaka
Žalitelj navodi da je, kao što i proizlazi iz izjave poduzetnika koji je sudjelovao u zabranjenom sporazumu Komisiji, njegov predstavnik iznenada ogorčen napustio sastanak 25. i 26. svibnja i više nije sudjelovao ni na jednom od tri sljedeća sastanka do trenutka kada je njegov novi predstavnik sudjelovao na onome 26. i 27. lipnja 2001. Zaključak do kojega je došao Opći sud, to jest da žalitelj nije iznio dokaz da se javno distancirao, predstavlja povredu načela pretpostavke nedužnosti. Opći sud je, stoga, u tom smislu počinio pogrešku koja se tiče prava, osobito s obzirom na to da je pristup, koji je primijenio u odnosu na žalitelja, suprotan onome koji je uporabio u odnosu na drugog poduzetnika u tom zabranjenom sporazumu.
Komisija najprije navodi da je taj žalbeni razlog nedopušten. Naime, on predstavlja činjenični razlog jer se odnosi kako na ocjenu o trajanju sudjelovanja u zabranjenom sporazumu tako i na pojam javnog distanciranja, što oboje predstavlja činjenične situacije. Žalitelj samo dovodi u pitanje stajalište o činjenicama koje je zauzeo Opći sud.
Komisija podredno navodi da je taj žalbeni razlog neosnovan s obzirom na to, kao što i proizlazi iz uvodne izjave 603. sporne odluke, da bi utvrdila neprekinuto sudjelovanje u spornom zabranjenom sporazumu između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001., ona nije uzela u obzir samo izostanak javnog distanciranja. Opći je sud potvrdio tu analizu ne samo na temelju izostanka distanciranja nego i na temelju ispitivanja okolnosti u kojima je predstavnik žalitelja napustio sastanak od 25. i 26. svibnja 2000. Komisija je zaključila da je trajanje sudjelovanja poduzetnika u zabranjenom sporazumu činjenično pitanje i da, u ovom slučaju, nedostatak dokaza o protutržišnim kontaktima ili sudjelovanju u takvim kontaktima tijekom razdoblja od jedne godine nije sam po sebi dostatan da bi se utvrdio prekid sudjelovanja u tom zabranjenom sporazumu.
Ocjena Suda
Valja zaključiti da se taj žalbeni razlog zasniva na dvama argumentima, od kojih se prvi zasniva na ponašanju predstavnika žalitelja tijekom sastanka od 25. i 26. svibnja 2000. koje dokazuje da se on javno distancirao od spornog zabranjenog sporazuma, a drugi na tome da žalitelj nije sudjelovao ni na jednom od tri tajna sastanka organizirana između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001.
Kad je riječ o pitanju može li ponašanje predstavnika žalitelja tijekom sastanka od 25. i 26. svibnja 2000. dokazati javno distanciranje, važno je istaknuti da je to ponašanje bilo predmet ispitivanja Komisije u uvodnoj izjavi 603. sporne odluke i da je to ispitivanje bilo podvrgnuto sudskom nadzoru Općeg suda. U tom smislu, kako i proizlazi iz točke 398. i točke 401. pobijane presude, Opći sud je, nakon što je ispitao okolnosti u kojima se održao taj sastanak i uzeo u obzir percepciju koju su ostali sudionici navedenog sastanka mogli imati o stajalištu predstavnika žalitelja, u točki 402. te presude došao do zaključka da to stajalište ne dokazuje javno distanciranje u odnosu na protutržišni zabranjeni sporazum. Ta činjenična ocjena, u skladu sa sudskom praksom, ne može biti predmet sudskog nadzora Suda u okviru žalbe.
Kad je riječ o pitanju predstavlja li izostanak sudjelovanja žalitelja na trima tajnim sastancima održanima između 26. svibnja 2000. i 26. lipnja 2001. dokaz o prekidu njegove upletenosti u zabranjeni sporazum, valja zaključiti da je Opći sud, upućujući u točki 402. pobijane presude na zaključke iz njene točke 372. počinio pogrešku koja se tiče prava koja je istovjetna onoj iz točke 24. ove presude, razmatranoj u okviru ispitivanja prvog žalbenog razloga, jer je smatrao da je bilo, u okviru ispitivanja prvog žalbenog razloga, na žalitelju da dokaže da su drugi sudionici shvatili da se distancirao od toga zabranjenog sporazuma unatoč činjenici da nije sudjelovao na tim sastancima.
Međutim, sukladno sudskoj praksi Suda, koja je već navedena u točki 27. ove presude, činjenica da nije pružen izravan dokaz sudjelovanja društva u toj povredi tijekom određenog razdoblja ne sprečava da se u okviru povrede koja je trajala nekoliko godina to sudjelovanje, također tijekom toga razdoblja, smatra utvrđenim pod uvjetom da se ono temelji na objektivnim i dosljednim indicijama.
U ovom slučaju, izostanak javnog distanciranja žalitelja nije jedini razlog na temelju kojega također treba smatrati protupravnim ponašanje žalitelja tijekom razdoblja u pitanju.
Naime, iz točke 398. i točke 401. pobijane presude proizlazi da se činjenica da je predstavnik žalitelja iznenada ogorčen napustio sastanak od 25. i 26. svibnja 2000. može objasniti osobnim razlozima, i ne se može smatrati izrazom interesa društva Total France da se distancira od zabranjenog sporazuma, što također odgovara percepciji koju su mogli imati ostali sudionici toga sastanka. Osim toga, nakon što je na mjesto toga predstavnika došao drugi zaposlenik, društvo Total France započelo je ponovno sudjelovati na tajnim sastancima i ta okolnost potvrđuje zaključak prema kojem se ponašanje navedenog predstavnika može objasniti postojanjem sukoba osobne naravi.
Slijedom toga, uz izostanak javnog distanciranja, postoje objektivne i dosljedne indicije na temelju kojih nije moguće zaključiti o postojanju prekida sudjelovanja žalitelja u zabranjenom sporazumu tijekom razdoblja u pitanju.
Prema tome, budući da je treći žalbeni razlog bespredmetan, ne može biti prihvaćen.
Drugi žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja, iskrivljavanju dokaza i nepostojanju obrazloženja
U točki 386. pobijane presude Opći sud je istaknuo da je Komisija smatrala da je sudjelovanje društva Repsol u zabranjenom sporazumu završilo 4. kolovoza 2004. jer ono za sastanak koji se trebao održati na taj dan nije primilo službeni poziv s dnevnim redom od društva Sasol, organizatora tih sastanaka, što pokazuje da je društvo Sasol gajilo sumnju u nastavak sudjelovanja društva Repsol u zabranjenom sporazumu.
U točki 387. pobijane presude Opći sud je smatrao da to što je društvo Repsol prestalo dobivati službene pozive za sastanke s dnevnim redom dokazuje da je društvo Sasol počelo na drukčiji način percipirati sudjelovanje i više nije bilo sigurno sudjeluje li društvo Repsol u zabranjenom sporazumu nakon 4. kolovoza 2004. i da je to dostatno za zaključak da se društvo Repsol distanciralo od toga zabranjenog sporazuma prema percepciji ostalih sudionika u zabranjenom sporazumu. Naprotiv, u točkama 388. do 390. te presude Opći je sud smatrao da takav nije bio slučaj žalitelja jer je on nastavio primati službene pozive za sastanke s dnevnim redom i zaključio je da je Komisija različito postupala u različitim situacijama te, slijedom toga, nije povrijedila načelo jednakog postupanja.
Argumentacija stranaka
Žalitelj navodi da se ta analiza Općeg suda temelji, kao prvo, na pogrešci koja se tiče prava. Naime, iz spisa koji je Komisija podnijela Općem sudu, za sastanak od 3. i 4. kolovoza 2004., društvo Repsol je, kao i žalitelj, uz poziv bez dnevnog reda primilo isti „službeni“ poziv s dnevnim redom. Društvu Repsol je također bio upućen poziv za sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. Prema tome, zaključak do kojega je došao Opći sud temelji se na iskrivljavanju dokaza. Kao drugo, Opći sud je zahtijevao od žalitelja dokaz o javnom distanciranju, ali ne i od društva Repsol, čije je povlačenje iz zabranjenog sporazuma bilo uvaženo bez distanciranja. Međutim, pobijana presuda ne sadržava dokaze koji bi mogli opravdati takvo različito postupanje, što predstavlja povredu načela jednakog postupanja.
Komisija najprije navodi da je taj žalbeni razlog bespredmetan jer se, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava što se tiče društva Repsol, takva pogreška ne tiče žalitelja i ne može dovesti do smanjenja trajanja povrede koja je utvrđena u odnosu na njega, što je pitanje koje pripada isključivo prvom žalbenom razlogu.
Podredno, Komisija priznaje da je, što se tiče sastanka od 3. i 4. kolovoza 2004., smatrala da je društvo Repsol još uvijek bilo sudionik zabranjenog sporazuma u vrijeme kad se taj sastanak održao i da izostanak njegova predstavnika tijekom navedenog sastanka ne predstavlja indiciju o povlačenju iz zabranjenog sporazuma. Što se tiče sastanka od 3. i 4. studenoga 2004., Komisija također priznaje da je društvo Repsol primilo isti poziv kao i žalitelj, s dnevnim redom, ali da ga se više nije smatralo sudionikom zabranjenog sporazuma. Međutim, pod pretpostavkom da to predstavlja iskrivljavanje dokaza, takvo iskrivljavanje nema posljedice jer je na tom zajedničkom pozivu navedeno da predstavnik žalitelja ima rezerviranu sobu, za razliku od predstavnika društva Repsol, što Komisija smatra važnom razlikom.
Ocjena Suda
Valja utvrditi da je, u točkama 386. i 387. pobijane presude, Opći sud iskrivio činjenice o trajanju sudjelovanja društva Repsol u zabranjenom sporazumu. Naime, kako i proizlazi iz spisa i što je i Komisija priznala, potonja je smatrala da je, što se tiče sastanka od 3. i 4. kolovoza 2004., društvo Repsol još uvijek bilo sudionik zabranjenog sporazuma s obzirom na to da izostanak njegova predstavnika ne može predstavljati indiciju povlačenja i da je, kad je riječ o sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., društvo Repsol primilo jednak poziv kao i žalitelj. Prema tome, prikaz činjeničnog stanja iz gore navedenih točaka pobijane presude zahvaćen je iskrivljavanjem činjeničnih elemenata.
Osim toga, također valja primijetiti da se u točki 387. pobijane presude Opći sud jedino oslonio na dvojbe organizatora tajnih sastanaka u vezi s interesom za sudjelovanje društva Repsol na tim sastancima nakon 4. kolovoza 2004. i da je zaključio da je taj element bio dovoljan da bi se smatralo da se društvo Repsol distanciralo od zabranjenog sporazuma prema percepciji ostalih sudionika. Prema tome, Opći sud nije podvrgnuo društvo Repsol jednakom zahtjevu za dokaz javnog distanciranja kao što je podvrgnuo žalitelja, što dokazuje nedosljednu primjenu toga zahtjeva i predstavlja nejednako postupanje.
Međutim, i u svakom slučaju, čak i ako se utvrdi, u okviru ispitivanja prvog i trećeg žalbenog razloga, da je Opći sud u vezi sa zahtjevom za javno distanciranje počinio pogrešku koja se tiče prava, žalitelj se ne može uspješno pozivati na tako počinjene pogreške.
Naime, načelo jednakog postupanja mora se uskladiti s poštovanjem načela zakonitosti (vidjeti u tom smislu presudu The Rank Group, C‑259/10 i C‑260/10,
EU:C:2011:719
, t. 62. i navedena sudska praksa). Prema tome, budući da je u okviru ispitivanja prvoga žalbenog razloga presuđeno da je trajanje sudjelovanja u zabranjenom sporazumu pravilno utvrđeno, eventualno neopravdano povoljno postupanje prema društvu Repsol ne može dovesti do skraćenja toga trajanja.
Posljedično, drugi žalbeni razlog valja odbiti.
Četvrti žalbeni razlog koji se temelji na povredi načela djelotvorne sudske zaštite, individualizacije kazni i sankcija kao i zahtjeva obrazloženosti
Uvodna izjava 696. sporne odluke glasi kako slijedi:
„Neki poduzetnici navode da nisu proveli dogovore i ističu manji broj dopisa o cijenama koje su poslali ili primili. Neki poduzetnici navode da dogovori nisu utjecali na njihovo ponašanje na tržištu. Komisija, kao prvo, smatra da sami navodi nisu dostatan dokaz o izostanku provedbe u smislu Smjernica […] iz 2006. Komisija, kao drugo, primjećuje da slanje ili primanje dopisa o cijenama nije predstavljalo jedini instrument provedbe, do koje je poglavito došlo putem redovnih (pokušaja) povećanja priopćenih cijena na tržištu, koja su povremeno zabilježena u dokazima o tehničkim sastancima.“
U odgovoru na peti tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja i povredi Smjernica iz 2006., u vezi s neprovedbom navodnih postupanja koja čine povredu, što je olakotna okolnost na temelju točke 29. tih smjernica, Opći je sud, u točkama 406. i 407. pobijane presude, nakon što je doslovno ponovio uvodnu izjavu 696. sporne odluke, uputio na svoja razmatranja u vezi s ispitivanjem drugog tužbenog razloga i zaključio da dokazi dostatno podupiru navode Komisije u vezi s provedbom zabranjenog sporazuma od žalitelja.
Argumentacija stranaka
Žalitelj smatra da Opći sud nije odgovorio na tužbeni razlog koji se temelji na neuzimanju u obzir ekonomskih dokaza o tome da se on ponašao u skladu s pravilima o tržišnom natjecanju i nije ispitao relevantnost i sadržaj tih dokaza. Naime, žalitelj je podnio Komisiji, a potom i Općem sudu, detaljnu ekonomsku analizu kojom je obuhvaćeno cijelo razdoblje povrede i koja pokazuje da on nikad nije provodio sporazume koji su bili sklopljeni na tehničkim sastancima. Ta je analiza prešutno zanemarena u spornoj odluci, ali i u pobijanoj presudi, s obzirom na to da točke 406. i 407. ne sadržavaju nikakav odgovor na argumente žalitelja. Žalitelj u tom smislu ističe da se razmatranja Općeg suda u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga, na koja upućuje točka 407. pobijane presude, odnose na provedbu zabranjenog sporazuma na općoj razini, a ne na pojedinačno ponašanje svakog od upletenih poduzetnika.
Komisija najprije ističe da je taj žalbeni razlog nedopušten, s obzirom na to da žalitelj nije jasno naveo osporavane dijelove pobijane presude kao ni pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev. Usto, tim žalbenim razlogom on je stvarno namjeravao postići to da Opći sud ponovno preispita peti tužbeni razlog.
Komisija podredno navodi da je Opći sud posvetio ispitivanju petog tužbenog razloga točke 405. do 408. pobijane presude i napominje da te točke upućuju na analizu koju je Opći sud proveo u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga. Međutim, u točkama 243. do 259. te presude, koje čine dio ispitivanja drugoga tužbenog razloga, Opći je sud potvrdio rasuđivanje Komisije prema kojoj žalitelj nije iznio dokaze kojim bi dokazao da se konkurentski ponašao na tržištu. Usto, u točkama 163. do 190. pobijane presude, koje su također dio ispitivanja navedenog drugoga žalbenog razloga, Opći je sud na temelju konkretnih dokaza odbio žaliteljev argument prema kojemu on nije provodio zabranjeni sporazum o cijenama.
Ocjena Suda
Četvrtim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da Opći sud nije odgovorio na peti tužbeni razlog koji se temelji na neuzimanju u obzir ekonomskih dokaza o svojem navodnom protutržišnom ponašanju i, osobito, detaljne ekonomske analize koja obuhvaća cijelo razdoblje povrede.
Valja utvrditi da ta argumentacija polazi od očito pogrešnog tumačenja pobijane presude i osobito rasuđivanja Općeg suda u točki 406. i sljedećim točkama te presude. Naime, nakon što je u točki 406. pobijane presude citirao uvodnu izjavu 696. sporne odluke, u kojoj je Komisija općenito navela da „neki poduzetnici“ tvrde da nisu provodili dogovore sklopljene u okviru spornog zabranjenog sporazuma, Opći je sud uputio u točki 407. te presude na razmatranja koja je naveo u okviru ispitivanja drugog i četvrtog dijela drugog tužbenog razloga.
Žalitelj je drugim dijelom toga tužbenog razloga naveo izostanak provedbe sporazuma o određivanju cijena.
Valja utvrditi da je Opći sud u točkama 166. do 185 pobijane presude, u kojima je ispitao taj navod, ispitao dokazna sredstva koja je predložila Komisija i koja se odnose na pojedinačno sudjelovanje žalitelja u provedbi navedenih sporazuma, kao što su dopisi o cijenama koje su razmjenjivali sudionici u zabranjenom sporazumu i kojim su oni bili obaviješteni o povećanju cijena, na dopise poslane na temelju dogovora sklopljenih tijekom prethodnog tajnog sastanka u kojima su naznačena povećanja cijena kupcima i na izjave sudionika zabranjenog sporazuma u tom smislu koje se usto odnose na telefonsku komunikaciju između predstavnika poduzetnika upletenih u zabranjeni sporazum kako bi se osigurala pravilna provedba sklopljenih sporazuma.
Nakon što je istaknuo u točki 189. pobijane presude da je Komisija raspolagala s informacijama o više od 50 protutržišnih sporazuma između 1992. i 2005. i da je podnijela 343 dopisa o cijenama žalitelja kojima je on informirao svoje kupce o budućim povećanjima cijena, Opći je sud zaključio u točki 190. te presude da je Komisija pravilno utvrdila da je žalitelj provodio zabranjeni sporazum.
Četvrtim dijelom toga tužbenog razloga žalitelj je naveo da se ponašao u skladu s pravilima o tržišnom natjecanju.
Valja utvrditi da je u točkama 233. do 259. pobijane presude, Opći sud detaljno ispitao argumentaciju žalitelja, uključujući i pozivanje na ekonomsku analize njegove cjenovne politike. Uz konkretno ispitivanje tih argumenata Opći sud je osobito uzeo u obzir da je žalitelj sudjelovao u većini od 50 protutržišnih sastanaka održanih između 1992. i 2005., da je priznao da je redovito povećavao svoje cijene, što je samo po sebi bilo indicija o provedbi sporazuma sklopljenih tijekom tih sastanka, i da je s tim u vezi uputio 343 obavijesti svojim kupcima. Opći sud je prema tome došao do utvrđenja da na temelju okolnosti koje je naveo žalitelj nije moguće zaključiti da se on, tijekom razdoblja od trinaest godina u kojem je sudjelovao u protupravnim sporazumima, stvarno suzdržavao od njihove primjene ponašajući se konkurentski na tržištu.
Slijedom toga, prigovor žalitelja, prema kojem Opći sud nije uzeo u obzir njegovo individualno ponašanje, nego je ispitao njegov položaj zajedno s položajem ostalih sudionika u okviru provedbe zabranjenog sporazuma na općoj razini, nije osnovan.
S obzirom na prethodno navedeno, četvrti žalbeni razlog također valja odbiti.
Kako nije moguće prihvatiti ni jedan žalbeni razlog koji je istaknuo žalitelj, žalbu treba odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Nalaže se društvu Total Marketing Services SA snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski