CELEX: 62013CJ0198
Закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя
Директива 2008/94/ЕО
Приложно поле
Право на обезщетение на работодател от държава членка за изплатените на работник или служител възнаграждения в хода на производство за отмяна на неговото уволнение след изтичането на 60 работни дни от подаването на иска за отмяна
Липса на право на обезщетение в случай на нищожни уволнения
Суброгация на работника или служителя в правото на обезщетение на неговия работодател в случай на временна неплатежоспособност на последния
Дискриминация на работниците и служителите, чието уволнение е било нищожно
Харта на основните права на Европейския съюз
Приложно поле
Член 20

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, стр. 36
) и на член 20 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор на г‑н Julián Hernández, г‑н Eddine Adel, г‑н Morales Ciudad, г‑н Madrid Madrid, г‑н Selles Orozco, г‑н Martí Juan и г‑н Debbaj с Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) (Кралство Испания (Делегирано подразделение на испанското правителство в Аликанте), наричано по-нататък „Subdelegación“), както и с Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL, г‑н Muñoz Sánchez и г‑н Orozco Miro по повод изплащането на сума в размер, съответстващ на възнагражденията на жалбоподателите в главното производство с падеж, настъпил в хода на производството за отмяна на уволненията им след изтичането на 60 дни от датата на предявяване на иска за отмяна на уволнението, до връчването на решението, с което се прогласява нищожността на тези уволнения.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображения 3 и 7 от Директива 2008/94:
(3)
Необходими са разпоредби за закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя и за да им се осигури минимално ниво на защита, в частност за да се гарантира изплащането на дължимите им вземания, като се отчита необходимостта от балансирано икономическо и социално развитие в Общността. За тази цел държавите членки следва да създадат орган, който да осигури изплащането на неплатените вземания на засегнатите работници и служители.
[…]
(7)
Държавите членки могат да въвеждат ограничения на отговорността на гарантиращите институции, които следва да бъдат съобразени със социалната цел на директивата и могат да бъдат съобразени с различните нива на претенции“.
Член 1, параграф 1 от Директива 2008/94 предвижда, че „[н]астоящата директива се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1“.
Член 2 от същата директива има следното съдържание:
„1.   За целите на настоящата директива работодателят се счита в състояние на неплатежоспособност, когато е поискано започване на колективна процедура, основана на неплатежоспособността на работодателя, както е предвидено в съответните законови, подзаконови и административни разпоредби на държавата членка, която включва частично или цялостно [запориране] на активите на работодателя, определяне на [синдик] или лице, изпълняващо подобна задача, и органът, компетентен по силата на споменатите по-горе разпоредби:
а)
е решил да открие производството, или
б)
е установил, че предприятието или дейността на работодателя е окончателно прекратено(а) и наличното му имущество е недостатъчно, за да се обоснове откриването на процедурата.
2.   Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на понятията „работник и служител“, „работодател“, „възнаграждение“, „придобито право“ и „евентуално право“.
[…]
4.   Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да разширяват закрилата на работниците и служителите по отношение на други състояния на неплатежоспособност, например състояние на постоянно фактическо спиране на плащанията, установено от процедури, различни от посочените в параграф 1, които са предвидени в националното законодателство.
[…]“.
Член 3 от същата директива предвижда, че:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, при спазване на член 4, изплащането на дължимите вземания [на работниците и служителите], произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват плащания по дължими вземания, отнасящи се към период преди и/или когато е приложимо, след определена от държавите членки дата“.
Съгласно член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/94:
„1.   Държавите членки имат възможността да ограничат отговорността на гарантиращия орган, посочена в член 3.
2.   В случай че държавите членки упражнят предоставената им съгласно параграф 1 възможност, те определят продължителността на периода, за който гарантиращият орган изплаща дължимите вземания. Въпреки това този период не може да бъде по-кратък от периода, покриващ възнаграждението за последните три месеца на трудовото правоотношение преди и/или след датата, посочена в член 3, втора алинея.
Държавите членки могат да включат този минимален тримесечен срок в референтен период с продължителност не по-малка от шест месеца.
Държавите членки, които имат референтен период не по-малък от 18 месеца, могат да ограничат периода, за който дължимите вземания за осем седмици се изплащат от гарантиращия орган. В такъв случай онези периоди, които са най-благоприятни за работника или служителя, се използват за изчисляване на минималния период“.
Член 5 от посочената директива гласи:
„Държавите членки определят условията и реда за организацията, финансирането и работата на гарантиращите органи […]
[…]“.
По смисъла на член 11, първа алинея от същата директива тя „не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“.
Испанското право
Конституцията
Съгласно член 121 от конституцията, „[в]редите, причинени от съдебна грешка, както и вредите, настъпили като последица от нетипичното функциониране на съдебната администрация, подлежат на обезщетяване от държавата в съответствие със закона“.
Правно положение на работниците и служителите
Член 33 от консолидирания текст на Закона за статута на работниците и служителите (texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), приет със законодателен Кралски указ 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995) от 24 март 1995 г. (BOE бр. 75, 29 март 1995 г., стр. 9654), в редакцията, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „Законът за работниците и служителите“), гласи следното:
„1.   Фондът за гарантиране на възнагражденията, който е самостоятелно юридическо лице към министерство на труда и социалното осигуряване, извършващо необходимите за постигане на целите си действия, изплаща на заетите лица възнагражденията, които не са били изплатени поради неплатежоспособност на техния работодател или поради образуваното срещу него във връзка с погасяването на задължения колективно производство.
По смисъла на предходната алинея възнаграждение е съответната сума, призната като такава в спогодба или съдебно решение по отношение на всички вземания, посочени в член 26, параграф 1, както и възнагражденията, чийто падеж е настъпил в хода на производството за отмяна на уволнение в предвидените от закона случаи, без Фондът да има право на каквото и да било основание да изплаща заедно или поотделно сума, надвишаваща трикратния размер на минималната междубраншова надница, включително припадащата се част от премиалното възнаграждение, умножен по броя дни, за които се дължи възнаграждение, но не повече от 150 дни.
2.   В посочените в предходния параграф случаи Фондът за гарантиране на възнагражденията изплаща обезщетенията, признати със съдебно решение, съдебно определение, съдебна спогодба или административно решение в полза на работниците или служителите поради уволнение или прекратяване на договора им в съответствие с член 50, член 51 и член 52 от настоящия закон или поради прекратяване на договорите в съответствие с член 64 от Закон 22/2003 от 9 юли 2003 г. относно несъстоятелността, както и обезщетенията поради прекратяване на временни и срочни договори в предвидените от закона случаи. Във всички случаи плащането е ограничено до годишния размер на възнаграждението, като надницата, въз основа на която се правят изчисления, не надвишава трикратния минимален размер на междубраншовото възнаграждение, включително припадащата се част от премиалното възнаграждение.
[…]
6.   За целите на този член неплатежоспособност на работодателя е налице, когато събирането на вземанията по трудови правоотношения в предвидената от Закона за производството по трудови спорове форма не води до удовлетворяване на взискателите. […]“.
Член 53 от Закона за работниците и служителите, озаглавен „Форма и последици от прекратяването на трудовото правоотношение по обективни причини“, гласи:
„1.   Приемането на съгласието за прекратяване в рамките на разпоредбата на предходния член изисква да са спазени следните условия:
a)
писмено уведомяване на работника за причината на уволнението;
b)
предоставяне на работника, едновременно с писменото уведомление, на обезщетението за двадесет дни за всяка година трудов стаж, като за периодите до една година то се изчислява съразмерно на приключените месеци, но общо не повече от дванадесет месечни заплати.
[…]
4.   Когато работодателят не спази предвидените в параграф 1 от този член условия или основанието на решението на работодателя за прекратяване на трудовото правоотношение е дискриминационно и забранено от конституцията или законите или когато уволнението е в нарушение на основните права и публични свободи на работника, решението за прекратяване на трудовото правоотношение е нищожно, а съдът трябва да обяви служебно нищожността му. […]
[…]“.
Член 55, параграф 6, буква c) от същия закон гласи:
„Нищожното уволнение има за последица незабавното възстановяване на работника на работа, като му се изплаща неизплатеното възнаграждение“.
Съгласно член 56, параграф 1 от посочения закон:
„Когато уволнението се обяви за неоснователно, в срок от 5 дни от връчването на съдебното решение работодателят или възстановява работника на работа в предприятието, като му изплаща натрупаното през изминалия период възнаграждение по параграф 1, буква b) от настоящия член, или му изплаща следните суми, определени в съдебното решение:
а)
обезщетение в размер на възнаграждението за 45 дни годишно за всяка година трудов стаж, като за периодите до една година то се изчислява съразмерно на приключените месеци, но общо не повече от 42 месечни заплати.
b)
сума в размер на неполученото възнаграждение от датата на уволнението до датата на връчването на съдебното решение, с което се установява неоснователността на това уволнение, или до датата, на която работникът е намерил друга работа, ако тази дата предхожда датата на съдебното решение и ако работодателят удостовери получените от работника суми, които в този случай се приспадат от натрупаното възнаграждение за изминалия период“.
Член 57, параграф 1 от Закона за работниците и служителите гласи:
„Когато съдебното решение, с което уволнението е обявено за неоснователно, е постановено след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска, работодателят може да поиска от държавата изплатената на работника съгласно член 56, параграф 1, буква b) сума за времето над посочените 60 дни“.
ЗПТС
Член 116 от консолидирания текст на Закона за производството по трудови спорове (texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral), приет със законодателен Кралски указ 2/1995 (Real Decreto Legislativo 2/1995) от 7 април 1995 г. (BOE бр. 86, 11 април 1995 г., стр. 10695), в редакцията, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство (наричан по-нататък „ЗПТС“), гласи:
„1.   Ако от датата на предявяване на иска за отмяна на уволнението до постановяване на съдебното решение, с което Juzgado или Tribunal за първи път констатира неоснователността на уволнението, изминат повече от 60 работни дни, след влизане в сила на съдебното решение работодателят може да поиска от държавата изплатените на работника възнаграждения след посочения срок.
2.   В случай на временна неплатежоспособност на работодателя работникът може да поиска пряко от държавата трудовите възнаграждения, посочени в предходния параграф, които не са били изплатени от работодателя“.
Член 279, параграф 2 от ЗПТС гласи:
„Освен в случаите, когато не е установено нито едно от двете твърдени от взискателя обстоятелства, в срок от три дни след това съдът приема определение, с което:
a.
обявява трудовото правоотношение за прекратено, считано от датата на определението;
b.
присъжда на работника обезщетението, посочено в член 110, параграф 1 от този закон […];
c.
осъжда работодателя да плати дължимото възнаграждение от датата на връчване на съдебното решение, с което се констатира за първи път неоснователността на уволнението, до датата на посоченото определение“.
Съгласно член 284 от ЗПТС:
„При спазване на разпоредбите на предходните членове, когато е установена невъзможността за възстановяване на работника на работа поради преустановяване на дейността или закриване на предприятието, съдът приема определение, с което се прекратява трудовото правоотношение, считано от датата на определението, и присъжда на работника обезщетенията и неполученото възнаграждение съгласно член 279, параграф 2“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
На 16 декември 2008 г. жалбоподателите в главното производство предявяват пред Juzgado de lo Social n
o
1 в Бенидорм иск за отмяна на уволнението си срещу своите работодатели, а именно Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL, както и г‑н Muñoz Sánchez и г‑н Orozco Miro.
С решението си от 2 октомври 2009 г. посочената юрисдикция, от една страна, прогласява нищожността на уволненията и от друга страна, обявява за прекратени трудовите правоотношения между жалбоподателите в главното производство и Obras Alteamar SL и Altea Diseño y Proyectos SL поради прекратяването на дейността им. С това съдебно решение двете дружества са осъдени да изплатят на жалбоподателите в главното производство обезщетение за уволнение и възнагражденията с настъпил падеж след тяхното уволняване, включително в хода на производството за отмяна на уволненията. Със същото решение юрисдикцията осъжда и Fondo de Garantía Salarial (Фонд за гарантиране на възнагражденията, наричан по-нататък „Fogasa“) да гарантира субсидиарно изплащането на тези суми до установения по закон максимален размер.
На 11 юни 2010 г. посочените дружества са обявени във временна неплатежоспособност.
След като безуспешно се опитват да приведат в изпълнение решението от 2 октомври 2009 г. на Juzgado de lo Social n
o
1 в Бенидорм срещу посочените дружества, жалбоподателите в главното производство искат от Fogasa да им изплати определените в него суми до установения по закон максимален размер.
Впоследствие те отправят искане до Subdelegación за изплащането на сума в размера на възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволненията им след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна до датата на връчване на съдебното решение, прогласяващо нищожността на уволненията. Искането е отхвърлено с решение на Subdelegación от 9 ноември 2010 г., поради това че съгласно упоменатото съдебно решение уволненията не са били неоснователни, а нищожни.
На 25 ноември 2010 г. жалбоподателите в главното производство обжалват това решение пред Juzgado de lo Social n
o
1 в Бенидорм и искат Subdelegación да бъде осъдено да им изплати посочената сума.
Тъй като националното законодателство предвижда испанската държава да изплати възнагражденията, чийто падеж е настъпил след изтичането на 60 дни от датата на предявяване на иск за отмяна на уволнение, единствено в случаите на обявено за неоснователно уволнение, но не и в случаите, когато е прогласена неговата нищожност, запитващата юрисдикция иска да установи дали следва да се счита, че разликата в третирането на работници и служители, уволнени неоснователно, и на работници и служители с нищожно уволнение, е в разрез с член 20 от Хартата.
В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че съгласно националното законодателство основната разлика между неоснователното и нищожното уволнение е, че в първия случай се допуска работодателят, вместо да възстанови на работа съответния работник или служител, да прекрати трудовия му договора и да му изплати обезщетение, докато във втория случай работодателят е длъжен да възстанови работника или служителя на работа. Така или иначе в хипотезата на прекратяване на дейността на работодателя националният съд може да замени задължението на работодателя да възстанови работника или служителя, чието уволнение е обявено за нищожно, със задължението, след като констатира прекратяване на трудовото правоотношение, да му изплати обезщетение. И в двата случая работодателят е длъжен да изплати на работника или служителя възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволнението.
Що се отнася до задължението на испанската държава да изплати възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволненията след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна, запитващата юрисдикция посочва, че съгласно практиката на Tribunal Supremo (Върховния съд) основен кредитор по това задължение е работодателят, който не следва да понася последиците от бавното функциониране на съдебната система. Единствено по силата на суброгация в посоченото право в случай на неплатежоспособност на работодателя, ако възнагражденията на тези работници и служители не са били изплатени, те могат да отправят искане директно до испанската държава за изплащането им по силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС. Тъй като работодателят не може да поиска от испанската държава възнагражденията, изплатени в случай на нищожно уволнение, работниците и служителите, засегнати от такова уволнение, не могат чрез суброгация в правата на своя неплатежоспособен работодател да предявят вземанията си спрямо държавата за неизплатените им възнаграждения.
При това положение Juzgado de lo Social n
o
1 в Бенидорм решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Попада ли в приложното поле на [Директива 2008/94], и по-специално на член 1, параграф 1, член 2, параграфи 3 и 4, член 3, член 5 и член 11 от нея, разпоредбата на член 57 от [Закона за работниците и служителите] във връзка с член 116, параграф 2 от [ЗПТС], съгласно която Кралство Испания има практика да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на техния работодател трудови възнаграждения за времето на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба пред компетентния съд?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, практиката на Кралство Испания да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на работодателя им трудови възнаграждения с падеж, настъпил по времето на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба, но само когато уволнението е обявено по съдебен ред за неоснователно, а не и когато по същия ред е обявено за нищожно, противоречи ли на член 20 от [Хартата] и във всички случаи — на установения в правото на Съюза общ принцип на равенство и на надопускане на дискриминация?
3)
В духа на предходния въпрос, може ли юрисдикция като запитващата да не приложи правна уредба, която допуска Кралство Испания да изплаща непосредствено на работниците в случай на неплатежоспособност на работодателя им трудови възнаграждения с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнението след шестдесетия работен ден […] от предявяване на исковата молба, но само когато уволнението е обявено по съдебен ред за неоснователно, а не и когато по същия ред е обявено за нищожно, щом не е установена обективна разлика между двете хипотези, що се отнася до изплащането на трудови възнаграждения с падеж, настъпил през време на производството по оспорване на законността на уволнението?“.
По преюдициалните въпроси
С поставените въпроси, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброгация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — попада в приложното поле на Директива 2008/94, дали тази правна уредба е в разрез с член 20 от Хартата, доколкото правната уредба се прилага само в случай на неоснователно, но не и в случай на нищожно уволнение, и дали посочената правна уредба може да бъде оставена без приложение от сезирана с иск за отмяна на нищожно уволнение национална юрисдикция.
В самото начало следва да се отбележи, че макар държава членка да може да обяви, че поема задължението за изплащане на гарантирани по силата на Директива 2008/94 задължения за възнаграждение (вж. в този смисъл решение Gharehveran, C‑441/99,
EU:C:2001:551
, т. 39), Кралство Испания е създало Fogasa като гаранционен орган в съответствие със същата директива. От материалите по делото, с които разполага Съдът, личи, че в съответствие с член 33 от Закона за работниците и служителите Fogasa изплаща на жалбоподателите в главното производство, до установения по закон максимален размер, възнагражденията с настъпил падеж по време на производството за отмяна на уволненията им и обезщетения за уволнение, които не са били изплатени от временно неплатежоспособните им работодатели. От материалите по делото личи също, че посочените плащания от Fogasa са в изпълнение на задължението за осигуряване на минимална защита на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, въведено с Директива 2008/94, което все пак следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция.
Въпросите се отнасят единствено до произтичащото от член 57 от Закона за работниците и служителите и от член 116 от ЗПТС право да се поиска от испанската държава изплащането на възнагражденията с настъпил падеж след изтичането на 60 работни дни от датата на предявяване на иска за отмяна на уволненията и до обстоятелството, че това право е предвидено само за случаите на неоснователно, но не и на нищожно уволнение.
Следва да се има предвид, че тези разпоредби на испанското право трябва да се изследват с оглед на член 20 от Хартата, при условие че попадат в приложното поле на Директива 2008/94. Действително съгласно член 51, параграф 1 от Хартата нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза. Съгласно параграф 2 от този член Хартата не разширява приложното поле на правото на Съюза извън компетенциите на Съюза, „не създава никакви нови компетенции или задачи за Съюза и не променя компетенциите и задачите, определени в Договорите“. Така с оглед на Хартата Съдът трябва да тълкува правото на Съюза в пределите на предоставената на последния компетентност (решения McB., C‑400/10 PPU,
EU:C:2010:582
, т. 51; Dereci и др., C‑256/11,
EU:C:2011:734
, т. 71, както и Siragusa, C‑206/13,
EU:C:2014:126
, т. 20).
Видно от разясненията относно член 51 от Хартата, които съгласно член 52, параграф 7 от нея се вземат надлежно под внимание, понятието прилагане, предвидено в член 51, потвърждава практиката на Съда относно приложимостта на основните права в Съюза като основни принципи на правото на Съюза, утвърдена още преди влизането в сила на Хартата (решения Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321; ERT, C‑260/89,
EU:C:1991:254
и Annibaldi, C‑309/96,
EU:C:1997:631
), съгласно която задължението да се зачитат основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, обвързва държавите членки единствено когато те действат в приложното поле на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение Åkerberg Fransson, C‑617/10,
EU:C:2013:105
, т. 18).
В това отношение е важно да се припомни, че понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на член 51 от Хартата предполага съществуването на връзка между правния акт на Съюза и разглежданата национална мярка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на една от областите върху другата (вж. в този смисъл решенията, предхождащи влизането в сила на Хартата, Defrenne, 149/77,
EU:C:1978:130
, т. 29—32; Kremzow, C‑299/95,
EU:C:1997:254
, т. 16 и 17; Mangold, C‑144/04,
EU:C:2005:709
, т. 75, както и решение Siragusa,
EU:C:2014:126
, т. 24).
По-специално Съдът е приел, че основните права на Съюза са неприложими по отношение на национална уредба, тъй като разпоредбите на Съюза в съответната област не възлагат каквото и да било конкретно задължение на държавите членки във връзка с разглежданото в главното производство положение (вж. решения Maurin, C‑144/95,
EU:C:1996:235
, т. 11 и 12, както и Siragusa,
EU:C:2014:126
, т. 26 и 27).
От същата гледна точка Съдът вече е постановил, че член 13 ЕО (понастоящем член 19 ДФЕС) не би могъл сам по себе си да включи в приложното поле на правото на Съюза за целите на прилагането на основните права като основни принципи на правото на Съюза национална мярка, която не спада към мерките, приети на основание на посочения член (вж. в този смисъл решения Bartsch, C‑427/06,
EU:C:2008:517
, т. 18; Kücükdeveci, C‑555/07,
EU:C:2010:21
, т. 25 и Römer, C‑147/08,
EU:C:2011:286
, т. 61). При това положение само по себе си обстоятелството, че националната мярка попада в област, в която Съюзът има компетенции, не би могло да я причисли към приложното поле на правото на Съюза и следователно да доведе до прилагане на Хартата (вж. в този смисъл решения Gueye и Salmerón Sánchez, C‑483/09 и C‑1/10,
EU:C:2011:583
, т. 55, 69 и 70, както и Pringle, C‑370/12,
EU:C:2012:756
, т. 104, 105, 180 и 181).
В съответствие с постоянната практика на Съда, за да се установи дали дадена национална мярка е свързана с прилагането на правото на Съюза по смисъла на член 51 от Хартата, следва наред с други обстоятелства да се провери дали предназначението на разглежданата национална правна уредба е да се приложи разпоредба от правото на Съюза, от какво естество е тази правна уредба и дали нейните цели са различни от следваните от правото на Съюза, въпреки че тя може косвено да му влияе, и дали в правото на Съюза съществува конкретна уредба на съответната материя или уредба, която може да ѝ влияе (вж. решения Annibaldi,
EU:C:1997:631
, т. 21—23; Iida, C‑40/11,
EU:C:2012:691
, т. 79; Ymeraga и др., C‑87/12,
EU:C:2013:291
, т. 41, както и Siragusa,
EU:C:2014:126
, т. 25).
Що се отнася, на първо място, до целите, преследвани от разглежданата в главното производство уредба, според данните, съдържащи се в изпратените на Съда материали по делото, и разясненията на испанското правителство по време на заседанието се оказва, че тази правна уредба въвежда режим на отговорност на испанската държава на основание „нетипичното функциониране“ на съдебната администрация. За целта член 57 Закона за работниците и служителите и член 116, параграф 1 от ЗПТС предоставят на работодателя правото, когато продължителността на производството за отмяна на уволнение надхвърли 60 дни, да поиска от испанската държава да покрие възнагражденията, изплатени след изтичането на 60 работни дни от датата на образуване на това производство. По силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС работникът или служителят може, чрез законна суброгация в предоставеното спрямо испанската държава право на работодателя, да отправи искане, направо до испанската държава, за изплащането на такива възнаграждения, когато работодателят е временно неплатежоспособен и все още не ги е изплатил.
От това следва, че член 116, параграф 2 от ЗПТС няма за цел признаването на вземане на работника или служителя, произтичащо от трудово правоотношение и противопоставимо на неговия работодател, по отношение на което може да се приложи Директива 2008/94 съгласно член 1, параграф 1 от нея, а на право от друго естество, тоест на правото на работодателя да поиска от испанската държава обезщетяването на вредите, претърпени поради „нетипичното функциониране“ на съдебната администрация, произтичащи от обстоятелството, че националното законодателство задължава работодателя да изплаща възнаграждения по време на производството за отмяна на уволнение. В този смисъл се установява, че когато член 116, параграф 2 от ЗПТС дава право да се получи сума, равна по размер на възнагражденията с настъпил падеж след изтичането на 60 работни дни в рамките на производството, тази сума представлява обезщетение, предоставено на работодателя съгласно испанското законодателство, което работникът или служителят може да претендира единствено по силата на законна суброгация.
Освен това следва да се има предвид, че правото, произтичащо от член 57 от Закона за работниците и служителите и от член 116 от ЗПТС, не обхваща възнагражденията с настъпил падеж в рамките на първите 60 работни дни от производството за отмяна на уволнение. В този смисъл, доколкото посочените разпоредби не пораждат право на плащане, когато производството за отмяна на уволнение на надхвърля 60 работни дни, те не гарантират изплащане на възнаграждението в рамките на задължителния минимален срок, обхващащ последните три месеца от трудовото правоотношение, предвиден в член 3 и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94. За сметка на това през периода след изтичането на 60 работни дни до връчването на съдебното решение, с което се установява неоснователният характер на уволнението, посоченото право обхваща цялото възнаграждение без ограничения относно максималния размер.
От посочените характеристики на разглежданата в главното производство уредба следва, че нейната цел не е да се гарантира минималната закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя по Директива 2008/94, а да се предвиди дължимо от испанската държава обезщетение на вредоносните последици от продължителността на съдопроизводството над 60 работни дни.
Съгласно становището на испанското правителство изплатените по силата на член 116, параграф 2 от ЗПТС суми могат да надвишават по размер гарантираните от Fogasa вземания за възнаграждение, поради това че, от една страна, посочената разпоредба дава право на неограничено по размер обезщетение с цел да се въведе отговорност на испанската държава за прекомерна продължителност на съдопроизводството и от друга страна, поради това че тази разпоредба не е израз на решение на испанския законодател да предостави на работниците и служителите допълнителна спрямо гарантираната от Fogasa закрила.
На второ място, следва да се посочи, че паричните искове на жалбоподателите в главното производство на основание член 116, параграф 2 от ЗПТС, предявени пред запитващата юрисдикция, не се отнасят за период, обхванат от гаранцията на Fogasa, а излизат извън нея. Видно от точка 30 от настоящото решение, Fogasa е изплатило на тези работници и служители вземания за възнаграждение до установения по закон максимален размер в изпълнение на задължението за осигуряване на минимална защита на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, въведено с Директива 2008/94. В тази обстановка дали жалбоподателите в главното производство се ползват или не от правото по член 116, параграф 2 от ЗПТС не може нито да засегне, нито да ограничи минималната закрила, гарантирана им от испанската държава чрез Fogasa в съответствие с членове 3 и 4 от тази директива.
На трето място, разпоредбата на член 11, първа алинея от същата директива, на който се позовава запитващата юрисдикция в акта за запитване, само констатира, че Директива 2008/94 „не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“. С оглед на съдържанието си посочената разпоредба, намираща се в глава V „Общи и заключителни разпоредби“, не предоставя на държавите членки възможност да приемат законодателни актове по силата на правото на Съюза, а за разлика от предвидените в глави I и II от нея възможности, само признава правото им да предвидят в националното право такива по-благоприятни разпоредби извън рамките на установения с директивата режим.
От това следва, че не би могло да се счита, че попада в приложното поле на Директива 2008/94 националноправна разпоредба като разглежданата в главното производство, която единствено предоставя на работниците и служителите по-благоприятна закрила в резултат от упражняването на компетентност от страна на самите държави членки, потвърдена съгласно член 11, първа алинея от същата директива.
Освен това съгласно практиката на Съда, посочена в точка 36 от настоящото решение, само по себе си обстоятелството, че разглежданата в главното производство национална правна уредба попада в област, в която Съюзът има компетенции съгласно член 153, параграф 2 ДФЕС, не би могло да доведе до прилагане на Хартата.
Накрая, следва да се напомни, че преследването на целта да се осигури защита на основните права в правото на Съюза, що се отнася както до действието на Съюза, така и до прилагането на правото на Съюза от държавите членки, е мотивирано от необходимостта да не се допусне закрилата на основните права, която може да бъде различна според съответното национално право, да засегне единството, предимството и ефективността на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения Internationale Handelsgesellschaft, 11/70,
EU:C:1970:114
, т. 3, Melloni, C‑399/11,
EU:C:2013:107
, т. 60 и Siragusa,
EU:C:2014:126
, т. 31 и 32). Видно от съображенията в точки 40, 41 и 43 от настоящото решение, разглежданата в главното производство правна уредба не е източник на подобен риск.
От всички изложени обстоятелства следва, че не може да се приеме, че с член 116, параграф 2 от ЗПТС се прилага правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата, и поради това той не може да се изследва с оглед на гаранциите по Хартата, и по-специално на член 20 от нея.
В светлината на изложените съображения, взети в тяхната съвкупност, следва на поставените въпроси да се отговори, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска, и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброгация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — не попада в приложното поле на Директива 2008/94 и поради това не може да се изследва с оглед на гарантираните от Хартата основни права, и по-специално с оглед на член 20 от посочената Харта.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Национална правна уредба като разглежданата в главното производство — съгласно която работодателят може да поиска от съответната държава членка изплащането на възнагражденията с падеж, настъпил по време на производството за отмяна на уволнение след изтичането на 60 работни дни от предявяване на иска, и съгласно която, когато работодателят не е изплатил тези възнаграждения и е във временна неплатежоспособност, засегнатият работник или служител може чрез законна суброгация да поиска пряко от тази държава изплащането на посочените възнаграждения — не попада в приложното поле на Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател и поради това не може да се изследва с оглед на основните права, гарантирани от Хартата на основните права на Европейския съюз, и по-специално с оглед на член 20 от посочената Харта.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.