CELEX: 62006TJ0190
Verseny
Kartellek
Hidrogén-peroxid és nátrium-perborát
Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat
A jogsértő magatartás betudhatósága
Védelemhez való jog
Az ártatlanság vélelme
Indokolási kötelezettség
Egyenlő bánásmód
A büntetések és szankciók egyéniesítésének elve
A büntetőjogi törvényesség elve
A gondos ügyintézés elve
Jogbiztonság
Hatáskörrel való visszaélés
Bírságok

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A felperesek, a Total SA és az Elf Aquitaine a francia jog szerint létrejött társaságok, amelyek annak a csoportnak a csúcstársaságai
voltak, amelyhez az Arkema France SA is tartozott (korábban Atofina SA, a továbbiakban: Arkema), amely a tényállás megvalósulása
idején többek között hidrogén‑peroxidot (a továbbiakban: HP) és nátrium‑perborátot (a továbbiakban: NP) forgalmazott.
A jogsértés kezdete és 2000 áprilisa között az Arkema fő részvényese 97,5%‑ban az Elf Aquitaine volt. Ettől az időponttól
kezdődően az Arkema 96,48%‑ban volt az Elf Aquitaine tulajdonában, maga az Elf Aquitaine pedig 99,43%‑ban a Total tulajdonában
volt.
2002 novemberében a Degussa AG tájékoztatta az Európai Közösségek Bizottságát, hogy a HP és az NP piacán kartell áll fenn,
és a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45.,
3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alkalmazását kérte.
A Degussa tárgyi bizonyítékokat nyújtott a Bizottság részére, amelyek alapján az utóbbi 2003. március 25‑én és 26‑án helyszíni
vizsgálatokat folytathatott három vállalkozás – köztük az Arkema – helyiségeiben.
A vizsgálatokat követően több vállalkozás – többek között különösen az EKA Chemicals AB, az Arkema SA, valamint a Solvay SA –
kérte az engedékenységi közlemény alkalmazását, és átadta a Bizottságnak a szóban forgó kartellre vonatkozó bizonyítékokat.
2005. január 26‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a felpereseknek és az érintett vállalkozásoknak.
Az érintett vállalkozások 2005. június 28‑án és 29‑én megtartott meghallgatását követően a Bizottság a[z EK 81. cikk] és az
EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.620 „hidrogén‑peroxid és perborát”‑ügy) 2006.
május 3‑án meghozta a C (2006) 1766 végleges határozatot az Akzo Nobel NV‑vel, az Akzo Nobel Chemicals Holding AB‑val, az
EKA Chemicals‑szal, a Degussával, az Edison SpA‑val, az FMC Corp.‑pal, az FMC Foret SA‑val, a Kemira Oyjjal, az Air Liquide
SA‑val, a Chemoxal SA‑val, a SNIA SpA‑val, a Caffaro Srl‑lel, a Solvay Sa‑val, a Solvay Solexis SpA‑val, a felperesekkel és
az Arkemával szemben (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
2006. december 13‑án tették közzé (HL L 353., 54. o.). A felperesek a megtámadott határozatot a Bizottság 2006. május 8‑i
levelével kapták kézhez.

A megtámadott határozat
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy annak címzettjei egységesen és folyamatosan megsértették az EK 81. cikket
és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkét a HP és származéka, az NP tekintetében (a megtámadott
határozat (2) preambulumbekezdése).
A megállapított jogsértés abból állt, hogy a versenytársak kereskedelmileg fontos és titkos piaci és vállalati információkat
cseréltek ki, korlátozták és ellenőrizték a termelést, valamint a potenciális és tényleges kapacitást, elosztották egymás
között a piaci részesedést és az ügyfeleket, valamint rögzítették és ellenőrizték a (cél)árakat.
A Bizottság megállapította a felperesek és az Arkema „egyetemleges” felelősségét a jogsértésért (a megtámadott határozat (441) preambulumbekezdése).
A bírságok összegének kiszámítása érdekében a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének
(5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o., a továbbiakban:
iránymutatás) meghatározott módszert alkalmazta.
A Bizottság a bírságok alapösszegét a jogsértés súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (452) preambulumbekezdése),
és azt különösen súlyosnak minősítette (a megtámadott határozat (457) preambulumbekezdése).
A Bizottság a felpereseket és az Arkemát eltérően kezelte, azáltal hogy őket azon harmadik csoportba sorolta, amelynek tekintetében
a bírság kiindulási összegét 20 millió euróban határozta meg (a megtámadott határozat (460)–(462) preambulumbekezdése).
A kellő elrettentő hatás biztosítása érdekében – tekintettel a felperesek jelentős forgalmára – a Bizottság a kiindulási összeg
tekintetében 3‑as szorzót alkalmazott (a megtámadott határozat (463) preambulumbekezdése).
Mivel a Bizottság szerint az Arkema és az Elf Aquitaine 1995. május 12‑től 2000. december 31‑ig, vagyis öt éven és hét hónapon
át vett részt a jogsértésben, a Bizottság a nekik betudható bírság összegét 55%‑kal növelte az időtartam alapján (a megtámadott
határozat (467) preambulumbekezdése). Ezt a növelést a Bizottság nem alkalmazta a Totalnak betudható bírságösszeg tekintetében,
amelynek a szóban forgó jogsértésért való felelősségét a 2000. április 30. és 2000. december 31. közötti időszak tekintetében
állapította meg (a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdése).
A Bizottság az Arkemával szemben súlyosító körülményt állapított meg, tekintettel arra, hogy az EGK‑Szerződés 85. cikkének
alkalmazására vonatkozó, 1984. november 23‑i 85/74/EGK határozatában (IV/30.907 – peroxigén‑ügy) (HL 1985. L 35., 1. o.),
valamint az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/31.865 PVC‑ügy) 1988. december 21‑én hozott 89/190/EGK
bizottsági határozatában (HL 1989. L 74., 1. o.) megállapított jogsértésekre tekintettel visszaesőnek minősült. Következésképpen
az Arkemának betudható bírság alapösszegét azon alapösszeg 50%‑ának megfelelő mértékben növelte, amely összeget abban az esetben
alkalmazott volna vele szemben, ha a felperesek – a csoport csúcstársaságai – nem lettek volna a megtámadott határozat címzettjei
(a megtámadott határozat (469)–(471) preambulumbekezdése, valamint a 409. lábjegyzet).
A Bizottság úgy vélte, hogy az Arkema volt a második vállalkozás, amely megfelelt az engedékenységi közlemény 21. pontjában
foglalt feltételnek, és ezen a címen a bírság összegét 30%‑kal csökkentette, amely csökkentést az Arkemával és a felperesekkel
szemben kiszabott bírság teljes összegére alkalmazta (a megtámadott határozat (509)–(514), valamint (529) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat 1. cikkének o)–q) pontja szerint három társaság sértette meg az EK 81. cikk (1) bekezdését, valamint
az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azzal, hogy részt vett az érintett jogsértésben: a Total 2000. április 30. és december 31.
között, valamint az Arkema és az Elf Aquitaine 1995. május 12. és 2000. december 31. között.
A megtámadott határozat 2. cikkének i) pontja 78,663 millió euró összegű bírság kiszabásáról rendelkezik az Arkemával szemben,
amelyért a Total és az Elf Aquitaine „egyetemlegesen” felelősek, 42 millió, illetve 65,1 millió euró összeg erejéig.

Az eljárás és a felek kérelmei
A felperesek a Törvényszék Hivatalához 2006. július 19‑én benyújtott keresetlevelében előterjesztették a jelen keresetet.
Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a hatodik tanácsba osztották be, és a felek meghallgatását
követően a jelen ügyet a hatodik kibővített tanács elé utalták.
Mivel a kibővített tanács két tagja nem tudott részt venni a jelen ügy elbírálásában, a Törvényszék elnöke a tanács létszámának
kiegészítése érdekében a Törvényszék eljárási szabályzata 32. cikkének 3. §‑át alkalmazva másik két bírót jelölt ki.
A Törvényszék által 2010. április 28‑án elrendelt pervezető intézkedések keretében a Bizottság 2010. május 4‑én kelt levelével
benyújtotta a közigazgatási akta felperesek által a keresetlevélben hivatkozott bizonyos elemeit.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát. A Törvényszék
a 2010. szeptember 3‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének o) és p) pontját, 2. cikkének i) pontját, valamint 3. és 4. cikkét;
–        másodlagosan változtassa meg a megtámadott határozat 2. cikkének i) pontját abban a részében, amellyel a Bizottság a felpereseket
az Arkemával egyetemlegesen bírság megfizetésére kötelezte, valamint csökkentse e bírság összegét;
–        a Bizottságot kötelezze az eljárási költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló kérelmük alátámasztása érdekében a felperesek tíz jogalapra hivatkoznak,
melyek elsőként a védelemhez való jog megsértésére, másodszor az indokolási kötelezettség megsértésére, harmadszor a vállalkozás
egységes fogalmának megsértésére, negyedszer a leányvállalatok által elkövetett jogsértések anyavállalatoknak való betudhatóságára
vonatkozó szabályok megsértésére, ötödször a Total tekintetében elkövetett mérlegelési hibákra, hatodszor több, valamennyi
tagállam által elismert és az Unió jogrendjének szerves részét képező alapvető elv megsértésére, hetedszer a gondos ügyintézés
elvének megsértésére, nyolcadszor a jogbiztonság elvének megsértésére, kilencedszer a bírságok megállapítása egyes alapvető
elveinek megsértésére, tizedszer hatáskörrel való visszaélésre alapulnak.
Másodlagosan a tizenegyedik jogalappal a felperesek kérik a megtámadott határozat 2. cikkének i) pontjában kiszabott bírság
összegének csökkentését.
A Törvényszék célszerűnek ítéli, hogy elsőként a negyedik jogalap keretében előadott érvelést vizsgálja meg.

A negyedik, a leányvállalatok által elkövetett jogsértések anyavállalatoknak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére
alapított jogalapról
A negyedik jogalap három részből áll. Mindenekelőtt az említett jogalap második részét kell megvizsgálni.
A második, a betudhatóságra vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmezésével és a Bizottság határozathozatali gyakorlatának követésével
kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított részről
–       Előzetes észrevételek
Emlékeztetni kell arra, hogy az uniós versenyjog a vállalkozási tevékenységekre vonatkozik, és a vállalkozás fogalma minden
gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül e jogalany jogállásától és finanszírozási módjától (lásd
a Bíróság C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009.,
I‑8237. o.] 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Bíróság azt is megállapította, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely
gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll (lásd
a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontját, és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért
(lásd a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját, és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Az uniós versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki,
és a kifogásközlést ez utóbbinak kell címezni. A kifogásközlésnek szintén meg kell jelölnie, hogy a benne foglalt tényeket
milyen minőségében róják fel a jogi személynek (lásd a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 57. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha az – jóllehet külön
jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat
követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az e két jogalany közötti gazdasági, szervezeti és jogi
kapcsolatokra (lásd a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját,
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon a fent említett
értelemben egyetlen vállalkozást alkot. Ennek alapján az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk
értelmében egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot
címezzen az anyavállalatnak, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (a fenti
31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja).
A Bíróság kimondta továbbá, hogy abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik az uniós versenyjog
szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatában, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e
leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen
meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Bíróság tehát kifejtette, hogy e körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak
az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz, hogy vélelmezze, ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat
üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával
szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot
terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (lásd a fenti 31. pontban hivatkozott
Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a megtámadott határozat (370)–(379) preambulumbekezdésében a Bizottság, hivatkozva a Bíróság és a Törvényszék
ítélkezési gyakorlatára, összefoglalta azokat az alapelveket, amelyeket alkalmazni szándékozott a határozat címzettjeinek
azonosítása érdekében.
A Bizottság emlékeztetett arra, hogy egy anyavállalatot felelősnek lehet tekinteni leányvállalata jogellenes magatartásáért,
amennyiben a leányvállalat nem önálló módon határozta meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében az anyavállalat által
adott utasításokat követte. Rámutatott arra, hogy lényegében vélelmezheti, hogy egy 100%‑os leányvállalat lényegében az anyavállalat
által adott utasításokat alkalmazza, valamint arra, hogy utóbbi ezt a vélelmet ellenkező bizonyítékok előterjesztésével megdöntheti
(a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdése).
Az Elf Aquitaine felelősségét illetően a Bizottság rámutatott, hogy az az Arkema 98%‑os tulajdonosa volt, és mindig is maga
nevezte ki az utóbbi igazgatótanácsának tagjait. Ennek megfelelően a Bizottság vélelmezte, hogy az Elf Aquitaine meghatározó
befolyást gyakorolt a leányvállalata magatartására (a megtámadott határozat (427) preambulumbekezdése).
A Total tekintetében a Bizottság jelezte, hogy az 2000 áprilisában szerezte meg az Elf Aquitaine tőkéje 99,43%‑ának ellenőrzését,
hogy közvetlenül vagy közvetve ellenőrizte a csoport azon társaságainak tőkéjét, amelyek a jogsértő magatartásokban közvetlen
szerepet játszottak, valamint hogy a körülményekre tekintettel vélelmezte, hogy a Total meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatai,
az Elf Aquitaine és az Arkema magatartására (a megtámadott határozat (428) és (429) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozat (430)–(432) preambulumbekezdésében a Bizottság bemutatta a felpereseknek a szóban forgó jogsértés
betudásával szemben előadott érveit, és a (433)–(440) preambumbekezdésben megvizsgálta azokat.
A megtámadott határozat (441) preambulumbekezdésében a Bizottság megerősítette azt a következtetését, amely szerint az Arkema
és a felperesek egységes vállalkozást alkottak, és megállapította felelősségüket a szóban forgó jogsértésért, kifejtve, hogy
a Total a jogsértésért kizárólag az Elf Aquitaine tőkéje feletti ellenőrzés megszerzésének időpontjától, vagyis a 2000. április
30. és 2000. december 31. közötti időszak tekintetében felelős.
Ezt az értékelést vitatva a felperesek lényegében két kifogást adnak elő, egyrészt a szóban forgó vélelem érvényességével,
másrészt az Arkema önállóságának bizonyítására benyújtott bizonyítékok elutasításával kapcsolatban.
–       A szóban forgó vélelem érvényességéről
A felperesek először azzal érvelnek, hogy a Bizottság az e területen kialakított ítélkezési gyakorlat és saját határozathozatali
gyakorlata megsértése nélkül – csupán a leányvállalat fölött gyakorolt majdnem kizárólagos ellenőrzéshez kapcsolódó vélelem
alapján – nem tudhatja be nekik az Arkema magatartását.
Meg kell állapítani, hogy a fenti 31–38. pontokban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelel az a módszer, amelyet a Bizottság
követett, amikor a szóban forgó vélelemre alapozva a felpereseknek tudta be a vitatott jogsértést.
Egyrészről a felperesek álláspontjával ellentétben e betudás nem kizárólag a tőke tulajdonosi szerkezetén alapult, hanem azon
a megállapításon is, hogy a leányvállalataik fölött meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet nem döntötték meg
(lásd különösen a megtámadott határozat (437) és (441) preambulumbekezdését).
Másrészről ezen ítélkezési gyakorlatból egyértelműen kitűnik (lásd különösen a fenti 37. és 38. pontot), hogy a leányvállalat
tőkéjének tulajdonosi szerkezete az említett vélelem felállításához elegendő kritériumot jelent, anélkül hogy a Bizottság
köteles lenne további, arra vonatkozó ténykörülményt előadni, hogy az anyavállalat tényleges befolyást gyakorol, ahogyan a
felperesek ezt megkövetelik.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy ilyen további ténykörülményekre a Törvényszék T‑112/05. sz., Akzo
Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., II‑5049. o.) alapjául szolgáló
ügyben rá lehetett mutatni. Egyértelműen kiderül ugyanis mind a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben
2007. december 12‑én hozott ítélet 61. és 62. pontjából, mind a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra
Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 61. és 62. pontjából, hogy a szóban forgó vélelem alkalmazása nem függ
ilyen ténykörülmények lététől. Ugyanígy nem szükséges az sem, hogy a Bizottság e célból bizonyítsa, hogy az anyavállalat a
tényállás megvalósulása idején tudott leányvállalatának jogsértő magatartásáról.
Ki kell emelni továbbá, hogy a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat konkrétan arra a különös esetre vonatkozik, ha az anyavállalat
100%‑os részesedéssel rendelkezik a leányvállalatában (a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 60. pontja). Márpedig a jelen ügyben a felperesek nem rendelkeznek kizárólagos részesedéssel az érintett
leányvállalat tőkéjében (lásd a fenti 2. pontot).
Mindazonáltal hangsúlyozni kell, hogy a felperesek nem adnak elő egyetlen érvet sem azzal a ténnyel kapcsolatban, hogy a részesedésük
nem éri el a 100%‑ot. Épp ellenkezőleg, a Bizottság számára a szóban forgó vélelem alkalmazására nyitva álló lehetőséggel
kapcsolatos érvelésük megkülönböztetés nélkül vonatkozik a „100%‑os vagy majdnem 100%‑os” tőketulajdon esetére, amely megerősíti,
hogy nem vitatják ugyanannak a bizonyítási rendszernek az alkalmazását a két helyzetben.
Végül, még ha feltételezzük is, hogy – amint azt a felperesek állítják – a jogsértésért való felelősség betudhatóságával kapcsolatos
korábbi határozathozatali gyakorlatában a Bizottság hivatkozott az anyavállalat meghatározó befolyásának tényleges gyakorlására
mutató további ténykörülményekre, ez az egyetlen tény nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a jelen ügyben alkalmazott betudhatósággal
kapcsolatos módszer érvényességét.
Következésképpen a jelen kifogást el kell utasítani.
–       A felperesek által az Arkema piaci önállóságának bizonyítása érdekében benyújtott bizonyítékok csoportjáról
A fenti 38. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó vélelem megdöntéséhez az anyavállalatnak elegendő
bizonyítékot kell előterjesztenie, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.
E tekintetben figyelembe kell venni az említett leányvállalat és az anyavállalat közötti valamennyi releváns gazdasági, szervezeti
és jogi kapcsolatot, amelyek az adott esettől függően változhatnak (a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra
Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 61. és 74. pontja).
Különösen nem lehet e vizsgálatot kizárólag a leányvállalat szűkebb értelemben vett üzletpolitikájával kapcsolatos tényezőkre
korlátozni, mint amilyen az elosztási vagy árstratégia. Különösen nem lehet a szóban forgó vélelmet kizárólag annak a bizonyításával
megdönteni, hogy a leányvállalat anélkül irányítja az üzletpolitikájának e meghatározott aspektusait, hogy utasításokat kapna
e tekintetben (lásd ebben az értelemben a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009.
szeptember 10‑én hozott ítélet 65. és 75. pontját).
A jelen ügy irataiból kiderül, hogy a közigazgatási eljárás során a felperesek az Arkema önállóságára alapított érvelésre
hivatkoztak, előadva különösen, hogy csoportjuk jellemzője a leányvállalatok decentralizált irányítása, hogy az Arkema önállóan
határozta meg tevékenységeinek stratégiai irányait, hogy tevékenységének piaci irányítása nem függött az anyavállalatok utasításaitól,
hogy csupán általában véve számolt be ez utóbbiaknak, hogy pénzügyileg független volt, és előzetes engedélyük nélkül is szabadon
köthetett szerződést, valamint hogy önállóan határozta meg jogi stratégiáját. Az Arkema önállóságát egyébiránt az is alátámasztotta,
ahogy a harmadik felek az Arkemára tekintettek.
Érvelésük alátámasztásaként a felperesek három brosúra bemutatására szorítkoztak, amelyeket az Arkema, valamint az egyik felperes,
az Elf Aquitaine készített, „Marchés et Métiers” (Piacok és szakmák) címen az 1995., 2000. és 2003. év tekintetében. Márpedig
e dokumentumok bizonyító erejétől függetlenül meg kell állapítani, hogy azok csupán néhány információtöredéket tartalmaznak
a felperesek és leányvállalatuk közötti kapcsolatot illetően. Ennek megfelelően ezek a dokumentumok legfeljebb azt bizonyíthatják,
hogy az Arkema decentralizált egység, a „vegyi ágazat” volt a csoporton belül, hogy 2006‑ban vált önálló egységgé, valamint
hogy különböző területeken jelentős számú terméket állított elő. A 2000. évre vonatkozó „Marchés et Métiers” című brosúra
kivételével ezek az iratok olyan évekre vonatkoznak, amelyek kívül esnek a jogsértéssel érintett időszakon.
Ezenkívül a kifogásközlésre adott válaszuk egyik lábjegyzetében a felperesek az Arkemának a Bizottság tájékoztatáskérésére
adott válaszából következő egyes bizonyítékokra hivatkoznak.
A szóban forgó bizonyítékok, amelyeket a Bizottság a 2010. május 4‑i pervezető intézkedések keretében nyújtott be, tartalmaznak
egy „Belső jogkörök és kiadásokra vonatkozó kötelezettségvállalások” című iratot, valamint a csoporthoz tartozó társaságok
vezetőinek listáját az 1991 és 2003 közötti évek tekintetében.
Az első iratot illetően az Arkemának a tájékoztatáskérésre adott, a Bizottság által benyújtott válaszából kiderül, hogy az
a csoportot érintő kötelezettségvállalás szabályait határozza meg, amelyek „2001‑től” alkalmazandók. Ezen irat szerint a Total
végrehajtó bizottsága csupán a leányvállalatok 10 millió eurót meghaladó beruházásaival kapcsolatos döntésekben vett részt
a kockázat és a jövedelmezőség értékelésével.
Rá kell mutatni egyrészt, hogy a szóban forgó irat, mivel a csoporton belül a hatáskörök megosztására vonatkozó, 2001 óta
érvényes szabályokat tartalmazza, a jogsértéssel érintett időszakban, amely 2000. december 31‑ével ért véget, nem lehet releváns
bizonyíték az érintett társaságok közötti kapcsolatok tekintetében.
Másrészt a felpereseknek a kifogásközlésre adott válaszából kiderül, hogy az iratra azon állításuk alátámasztása érdekében
hivatkoztak, amely szerint sosem vettek részt az Arkema HP‑vel és NP‑vel kapcsolatos tevékenységeinek irányításában, mivel
részvételük csak a leányvállalat legjelentősebb beruházásaira korlátozódott. Márpedig a fenti 57. pontban hivatkozott ítélkezési
gyakorlat értelmében semmiképpen sem bizonyítható a leányvállalat önállósága annak egyszerű bemutatásával, hogy az a jogsértéssel
érintett termékek forgalmazásával kapcsolatos üzletpolitikájának egyes meghatározott vonatkozásait önállóan irányítja.
A második, az érintett társaságok vezetőinek listáját tartalmazó iratot illetően rá kell mutatni, hogy bár az anyavállalat
és a leányvállalat vezetői közötti átfedés a meghatározó befolyás gyakorlására utaló jel, az ilyen átfedés hiánya nem tekinthető
a leányvállalat önállósága elégséges bizonyítékának.
A fentiekből kiderül, hogy a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban előadott érvelést nem támasztották alá konkrét,
a leányvállalat önállóságára vonatkozó bizonyítékokkal, az tehát lényegében egyszerű állításokból állt, amelyek nyilvánvalóan
nem tekinthetők a szóban forgó vélelem megdöntésére alkalmas bizonyítékok csoportjának.
Ezenfelül rá kell mutatni, hogy a szóban forgó érvelés nem bizonyítja a leányvállalat önállóságát.
Először is a felperesek azon állítását illetően, amely szerint az Elf Aquitaine csak egy nemoperatív holding volt, amely egy
egyszerű „pénzügyi irányításhoz” hasonlítható, mivel ez a helyzet azt követően sem változott meg, hogy a Total megszerezte
az ellenőrzést, meg kell állapítani, hogy még ha feltételezzük is, hogy a felperesek csak nemoperatív holdingok voltak, ez
az egyetlen körülmény nem elegendő annak kizárásához, hogy meghatározó befolyást gyakoroltak volna az Arkemára, többek között
a csoporton belüli pénzügyi beruházások összehangolásával. A társaságok csoportjának kontextusában ugyanis a holding olyan
társaság, amely különböző társaságokban meglévő részesedések egyesítésére irányul, és amelynek e részesedések egységes irányításának
biztosítása a feladata (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság
ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 63. pontját).
Márpedig a felperesek maguk állítják, hogy az Elf Aquitaine részt vett a legfontosabb döntésekben, amelyek a csoport egészére
hatást gyakorolhattak, valamint hogy meghatározott egy nagyon általános politikát a különböző részek tevékenységeinek összehangolhatóságával,
a tevékenységek megváltoztatásával és a tevékenységek földrajzi elhelyezkedésével kapcsolatban. Ezen állítások nem ássák alá
a felperesekből és leányvállalataikból álló gazdasági egység fennállására vonatkozó állítást, hanem sokkal inkább azt erősítik
meg, hogy az Elf Aquitaine feladata azt volt, hogy biztosítsa az egységes irányítást és az összehangolást, amelyek befolyásolták
az Arkema piaci magatartását.
Másodszor, a felperesek azon állításával összefüggésben, mely szerint a tényállás megvalósulása idején nem vettek részt a
„vegyi ágazaton” belül egy adott termékkel kapcsolatos stratégia kialakításában, rá kell mutatni, hogy ezt az állítást nem
támasztja alá elegendő bizonyíték. Ami a csoport méretét illeti, a vegyipari tevékenység adott olajipari vállalaton belüli
állítólagos elkülönülése, az Arkema mérete, valamint az általa a különböző piacokon értékesített termékek jelentős száma önmagában
nem bizonyítja, hogy a felperesek soha nem vettek részt a „vegyi ágazat” valamely termékével kapcsolatos kereskedelmi stratégia
meghatározásában.
Harmadszor, azzal összefüggésben, hogy a felperesek előadják, hogy soha nem határozták meg az Arkema üzletpolitikáját, és
soha nem avatkoztak be leányvállalatuk HP‑vel és NP‑vel kapcsolatos tevékenységeinek irányításába, meg kell állapítani, hogy
egy társaságokból álló csoportban a feladatok megosztása általános jelenség, amely nem elegendő azon vélelem megdöntéséhez,
amely szerint a felperesek és az Arkema az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkottak. Ugyanez igaz arra az érvre
is, amely szerint az Arkema saját nevében és javára tevékenykedett a piacon, nem pedig anyavállalatai, a Total és az Elf Aquitaine
képviseletében.
Semmilyen további megállapítás nem vonható le abból a tényből, hogy a felpereseknek és a leányvállalatuknak sosem volt közös
ügyfele, hogy nem voltak jelen azokon a piacokon, amelyeken a leányvállalatuk befektetéseket eszközölt, valamint az azokhoz
kapcsolódó piacokon sem, hogy az érintett termékekkel kapcsolatos tevékenység a felperesek mindegyike teljes forgalmának csak
nagyon csekély részét tette ki, valamint hogy ez csak néhány termék volt az Arkema „vegyipari tevékenységének” számos terméke
közül.
Negyedszer, a felperesek azon érvével kapcsolatban, hogy köztük és az Arkema között nem állt fenn információs és jelentéstételi
rendszer, kivéve a számviteli és pénzügyi szabályozásból fakadó követelményekből következő információkat, meg kell jegyezni,
hogy mivel a leányvállalat önállóságát nem kizárólag a vállalkozás működésének vonatkozásában kell vizsgálni, önmagában az
a tény, hogy a leányvállalat az érintett piacon soha nem alkalmazott az anyavállalat javára sajátos információs politikát,
nem elegendő előbbi önállóságának bizonyításához.
Ötödször, bár a felperesek előadják, hogy az Arkema jogosult volt előzetes engedély nélkül is szerződéseket kötni, és jelentős
pénzügyi önállósággal rendelkezett, meg kell állapítani, hogy a felperesek elismerik, hogy ellenőrizték leányvállalatuk ipari
beruházási projektjeit, jelentősebb tulajdonszerzéseit, valamint legfontosabb kötelezettségvállalásait, ez a körülmény csak
megerősíti a Bizottság azon megállapítását, mely szerint a leányvállalat nem volt önálló.
Hatodszor, ugyanez elmondható azzal az állítólagos ténnyel kapcsolatban is, hogy az Arkema a szóban forgó ügyben már a vizsgálattól
kezdve önállóan határozta meg jogi stratégiáját, amelyben anélkül döntött az együttműködés mellett, hogy arról előzetesen
tájékoztatta volna az anyavállalatait. Azon tény alapján ugyanis, hogy egy vállalkozás nem egyetlen félként jelenik meg akár
a közigazgatási eljárás, akár a peres eljárás folyamán, nem állapítható meg, hogy az érintett leányvállalat az anyavállalatához
vagy anyavállalataihoz képest önálló.
Ezen túlmenően fontos emlékeztetni arra, hogy a Bizottság számára nem az anyavállalatnak a leányvállalata által elkövetett
jogsértésben való közvetlen részvétele teszi lehetővé, hogy a szóban fogó jogsértést az elsőnek tudja be, hanem az a tény,
hogy azok egy vállalkozást alkotnak. A Bizottság megállapítását tehát nem lehet arra a tényre alapítva kétségbe vonni, hogy
a felpereseket az Arkema nem tájékoztatta, és hogy csak a Bizottság által a leányvállalat helyiségeiben lefolytatott helyszíni
vizsgálatot követően szereztek tudomást a szóban forgó kartell létezéséről.
Hetedszer, semmilyen bizonyíték nem támasztja alá azt az érvet, amely szerint az Arkema önállóságát megerősíti az, hogy harmadik
felek miként tekintettek rá, különösen az, hogy az érintett társaságoknak nem volt közös védjegye, és hogy ezek a társaságok
a szállítók, az ügyfelek és a fogyasztók tudatában nem kapcsolódtak össze.
Ezen túlmenően a kifogásközlésre adott válaszhoz csatolt és nyilvánvalóan harmadik feleknek szánt „Marchés et métiers” című
brosúrák az Arkemát úgy mutatják be, mint amely a Total és az Elf Aquitaine csoportok vegyipari tevékenységét végzi, vagy
a csoportok „vegyi ágazatát” alkotja. Ez ellentmond a felperesek azon érvének, hogy az Arkemát harmadik felek az anyavállalatoktól
teljesen különálló vállalkozásnak tekintették. Mindenesetre az, hogy egy társaságról kialakult képet harmadik felek miként
észlelnek, önmagában nem lehet elegendő egy leányvállalat anyavállalatával vagy anyavállalataival szembeni önállóságának bizonyítására.
Nyolcadszor, a felpereseknek azzal az érvével összefüggésben, amely szerint a Bizottság a 2003. december 10‑én hozott C (2003) 4570
végleges határozatában (COMP/E‑2/37.857 „szerves peroxidok”‑ügy) megerősítette az Arkema önállóságát, rá kell mutatni, hogy
ez a határozat e tekintetben semmilyen értékelést nem tartalmaz, mivel a Bizottság úgy határozott, hogy nem vizsgálja meg
a jogsértésnek a csoport egyik csúcstársaságának való betudhatóságát (lásd az alábbi 212. pontot).
Kilencedszer, a felperesek által első alkalommal a Törvényszék előtt hivatkozott azon a tényen alapuló bizonyíték tekintetében,
hogy az Arkema a felperesektől 2006. május 18‑án a tőke tekintetében elkülönült, rá kell mutatni, hogy ez a szétválás, amely
a jogsértést és a megtámadott határozat meghozatalát követően következett be, a jogsértéssel érintett időszakban az érintett
társaságok közötti kapcsolatok értékelése szempontjából nem tekinthető releváns ténykörülménynek.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság jogszerűen állapíthatta meg, hogy a felperesek által benyújtott
bizonyítékok még összességükben sem elegendők a szóban forgó vélelem megdöntéséhez.
Végül a tárgyaláson a felperesek kifejtették, hogy az általuk benyújtott bizonyítékok elutasításával a Bizottság a szóban
forgó vélelmet megdönthetetlen vélelemmé alakította.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdésében a Bizottság emlékeztetett az állandó
ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az anyavállalat megdöntheti a szóban forgó vélelmet, ha elegendő bizonyítékot mutat
be arra vonatkozóan, hogy leányvállalata önállóan határozta meg magatartását. A jelen ügyben, amint az a fenti elemzésből
is következik, a Bizottság jogszerűen következtetett arra, hogy a felperesek által benyújtott bizonyítékok még összességükben
sem voltak elegendők e vélelem megdöntéséhez. Mindebből következően a felperesek tévesen érvelnek azzal, hogy az egyszerű
vélelem állítólagosan megdönthetetlen vélelemmé alakult.
Következésképpen a jelen jogalap második részét teljes egészében el kell utasítani.
Az első, a betudhatóság kritériumának objektív jellegével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított részről
A felperesek lényegében azt állítják, hogy a Bizottság, e tekintetben élvezett mérlegelési mozgásterére hivatkozással, megsértette
a felelősség betudhatósága kritériumainak objektív jellegét az arra a tényre alapított érv elutasításakor, hogy az Arkema
anyavállalatának felelősségét a C (2003) 4570 bizottsági határozatban nem állapították meg (a megtámadott határozat (434) preambulumbekezdése).
Meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat (434) preambulumbekezdésében a Bizottság a felperesek érvére válaszul a következőkre
hivatkozott:
„[A]zon tény, hogy a Bizottság [...] kizárólag az [Arkemának] címezte [C (2003) 4570] határozatát, [...] nem akadályozza meg
[...] abban, hogy a jelen ügyben mind az [Arkemának], mind pedig a [felpereseknek] címezze a határozatát. A Bizottság mérlegelési
mozgástérrel rendelkezik a tekintetben, hogy hasonló körülmények között a felelősséget az anyavállalatnak tudja be, és azon
tény, hogy valamely korábbi határozatban nem élt e jogkörrel, nem akadálya annak, hogy azt a jelen ügyben megtegye.”
Meg kell állapítani, hogy a felperesek állításával ellentétben a Bizottság a jelen esetben nem állította, hogy „diszkrecionális
jogkörrel rendelkezik a betudhatóság releváns kritériumának meghatározására”, vagyis hogy jogkörrel rendelkezne arra, hogy
az ítélkezési gyakorlatban kialakított szabályok megsértésével valamely társaság által elkövetett jogsértéseket egy másik
társaságnak tudjon be. A Bizottság állítása csupán a felperesek érvének elutasítására irányul, amely érv azon alapul, hogy
az Arkemának címzett, C (2003) 4570 bizottsági határozatban utóbbi magatartását nem tudták be az anyavállalatának. Egyébiránt
a fentiekből kiderül, hogy a vitatott jogsértés felpereseknek való betudása során a Bizottság egy pontos módszert alkalmazott,
amely megfelelt az ítélkezési gyakorlat által kialakított szabályoknak és többek között a vállalkozás versenyjogban értelmezett
fogalmának.
Ebből következik, hogy a felperesek érvelése hatástalan. Még ha feltételezzük is ugyanis, hogy a Bizottság – saját állításával
ellentétben – mindig köteles a leányvállalat jogsértő magatartását az anyavállalatának betudni, amennyiben a két társaság
a versenyjog értelmében egy vállalkozást alkot, az a tény, hogy ezt korábbi határozataiban nem tette meg, semmilyen következménnyel
nem jár a megtámadott határozat jogszerűségére nézve. Emlékeztetni kell e tekintetben arra, hogy a Bizottság a jelen ügyben
alkalmazott ilyen betudást.
Mindenesetre az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság nem köteles szisztematikusan megvizsgálni, hogy a leányvállalat
jogsértő magatartása betudható‑e az anyavállalatának (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz.,
Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑5169. o.] 330. és 331. pontját). Következésképpen önmagában az a tény, hogy a Bizottság nem vette számításba annak lehetőségét,
hogy a C (2003) 4570 határozatát az Arkema anyavállalatának címezze, nem akadálya annak, hogy azt a jelen ügyben – a betudhatóság
területén fennálló ítélkezési gyakorlatban kialakított elvekkel összhangban – megtegye.
Ennélfogva a jelen jogalap e részét el kell utasítani.
A harmadik, a „jogi személy gazdasági önállósága elvének” megsértésére alapított részről
A felperesek előadják, hogy a „jogi személy gazdasági önállósága” állítólagos elvének értelmében kivételnek minősül az a helyzet,
amelyben egy vállalkozást alkot az anyavállalat és a leányvállalata, még ha az 100%‑os tulajdonú is. Álláspontjuk szerint
a Bizottság megsértette ezt az „elvet” azzal, hogy „automatikusan” betudta nekik a szóban forgó jogsértésért való felelősséget.
Emlékeztetni kell arra, hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül
e jogalany jogállásától és finanszírozási módjától. Azt tehát úgy kell érteni, mint amely egy gazdasági egységet jelent, még
akkor is, ha jogi szempontból ez a gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből is áll (lásd a fenti 31. és 32. pontot).
Ebből következik, hogy az a tény, hogy egy leányvállalat elkülönült jogi személyiséggel rendelkezik, nem zárja ki annak a
lehetőségét, hogy az anyavállalattal egy vállalkozást alkosson.
Emlékeztetni kell arra, hogy a vitatott jogsértést a felpereseknek azzal az indokkal tudták be, hogy a felperesek nem döntötték
meg a leányvállalatuk felett gyakorolt meghatározó befolyásra vonatkozó vélelmet, mivel nem terjesztettek elő elegendő bizonyítékot
leányvállalatuk önállóságát illetően. Következésképpen tévesen minősítik a felperesek a jelen esetben alkalmazott módszert
„automatikusnak”, mivel az teljes mértékben lehetővé tette a felperesek saját helyzetének, különösen a jogvita alapjául szolgáló
tényállás megvalósulásának idején őket az Arkemához kötő kapcsolatoknak a figyelembevételét.
Ez a módszer tehát összeegyeztethető a vállalkozás versenyjogi fogalmával, mivel lehetővé teszi annak meghatározását, hogy
a felperesek és az Arkema egy gazdasági egységet alkottak‑e. Egyébiránt, amint az a fentiekből is kiderül, megfelel az ítélkezési
gyakorlatnak az, hogy ez a módszer egy vélelmen nyugszik, és hogy az azt vitató félnek kell ezzel ellentétes bizonyítékot
szolgáltatnia.
Ezen túlmenően a felperesek nem bizonyították olyan általános jogelv létezését, amely a jelen ügyben ellentétes lenne ilyen
vélelem alkalmazásával. A francia és amerikai polgári és kereskedelmi jog rendelkezéseire, valamint a francia versenyhatóság
határozathozatali gyakorlatára alapított érvekkel kapcsolatban rá kell mutatni, hogy a Bizottság versenyjogi tárgyú határozatainak
jogszerűségét e bizonyítékok fényében nem kell megvizsgálni.
Végül hangsúlyozni kell, hogy a kérdéses vélelem egyszerűen egy olyan bizonyítási módot jelent, amely a versenyjog területén
végzett vizsgálatai keretében a Bizottság rendelkezésére áll, és semmilyen módon nem dönt előre az anyavállalatok és leányvállalatok
közötti kapcsolatok, különösen azon jogi vagy gazdasági önállóság mértéke tekintetében, amellyel a leányvállalat az alkalmazandó
jog és a szóban forgó társaságok választása alapján rendelkezhet.
A fentiekre tekintettel a jelen jogalap harmadik részét, és következésképpen a negyedik jogalap egészét el kell utasítani.

Az első, a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapról
Az első jogalap két részre tagolódik.
Az első, a felperesek nem megfelelő védekezési lehetőségeire alapított részről
A felperesek először előadják, hogy felelősségük bizonyítása érdekében a Bizottság köteles volt bizonyítékok elkülönült összességének
bemutatásával részletesen cáfolni a kifogásközlésre adott válaszukban előadott magyarázatokat. Mivel e bizonyítási tehernek
nem tett eleget, a Bizottság megsértette a fegyveregyenlőség elvét.
Meg kell jegyezni, hogy a fenti 38. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kiderül, hogy az anyavállalatnak kell megdöntenie
a szóban forgó vélelmet elegendő bizonyíték előterjesztésével, amely bizonyítja, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást
folytat. Ennek megfelelően, amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy a vélelmet nem döntötték meg, jogszerűen betudhatja
a jogsértést az anyavállalatnak, anélkül hogy „bizonyítékok elkülönült összességével” kellene bizonyítania utóbbi felelősségét,
amint azt a felperesek állítják.
Mindezen megfontolásokra tekintettel nem releváns az az ítélkezési gyakorlat, amelyre a felperesek analógia útján hivatkoznak,
és amely szerint abban az esetben, ha a Bizottság kizárólag a vállalkozások piaci magatartására támaszkodik a jogsértés fennállásának
bizonyításakor, utóbbiak vitathatják azt olyan körülmények előadásával, amelyek más megvilágításba helyezik a Bizottság által
a közösségi versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és a bizottsági érvelést helyettesítő hihető
magyarázatát adják azoknak (a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 186. és 187. pontja). Az a helyzet, amelyre
ez az ítélkezési gyakorlat vonatkozik, nem azonos a jelen ügyben fennálló helyzettel.
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli,
hogy a közigazgatási eljárás során az érintett vállalkozásnak lehetősége legyen hasznosan kifejteni álláspontját a tényállás
és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a Szerződés megsértésének fennállására
vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált dokumentumokról (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 10. pontja, valamint
C‑310/93. P. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995.,
I‑865. o.] 21. pontja).
E tekintetben [az EK] 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 2002. december 16‑i 1/2003/EK
tanácsi rendelet (HL L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) előírja, hogy a Bizottság kifogásközlést
intéz a felekhez, amelynek világosan fel kell tüntetnie minden olyan lényeges bizonyítékot, amelyre a Bizottság az eljárás
e szakaszában támaszkodik. E kifogásközlés az eljárási biztosíték azon közösségi alapelv alkalmazására, amely megköveteli
a védelemhez való jog tiszteletben tartását minden eljárásban (a Bíróság C‑322/07. P., C‑327/07. P. és C‑338/07. P. sz., Papierfabrik
August Koehler és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7191. o.]
35. pontja).
Ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel
szemben a Bizottság a versenyjogi szabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az ellene felhozott lényeges
tényezőket, mint például a vele szemben kifogásolt tényeket, minősítésüket, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság
támaszkodik, annak érdekében, hogy a vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse
(lásd a fenti 104. pontban hivatkozott Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontját,
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A kifogásközlésnek különösen egyértelműen meg kell jelölnie azt a jogi személyt, amelyre később bírság szabható ki, azt ez
utóbbinak kell címezni, és tartalmaznia kell, hogy vele szemben milyen minőségében kifogásolják az állítólagos tényeket (lásd
ebben az értelemben a fenti 104. pontban hivatkozott Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 37. és 38. pontját).
Ekképpen megfelel a fegyveregyenlőség elvének, hogy ha a társaság, amellyel szemben a szóban forgó vélelemre hivatkoznak,
a kifogásközlésre adott válaszában és a meghallgatási tisztviselő előtt folyó meghallgatáson valamennyi ténybeli és jogi bizonyítékot
be tudja mutatni ennek a vélelemnek a megdöntése érdekében, és a Bizottság adott esetben a megalapozatlannak bizonyult kifogások
ejtése érdekében köteles ezeket figyelembe venni.
A jelen ügyben a felperesek nem vitatják a tényt, hogy a kifogásközlésből tudomást szerezhettek arról, hogy a jelen ügyben
való érintettségük az Arkema feletti gyakorlatilag teljes ellenőrzésükhöz kapcsolódó vélelmen nyugodott. Mivel ez a vélelem
megdönthető, a közigazgatási eljárás során gondoskodhattak ennek megdöntésére irányuló védelmükről. Egyébiránt éppen ezt tették,
amint az a megtámadott határozatból és a keresetlevélből is kiderül, anélkül azonban, hogy a Bizottságot meggyőzték volna.
Ennélfogva a jelen kifogást el kell utasítani.
Másodszor, a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság nem tett eleget a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett
bizonyítékok gondos és pártatlan vizsgálatára vonatkozó kötelezettségének, és ezzel megakadályozta őket abban, hogy védekezésüket
konkrét bizonyítékokra alapozhassák.
Meg kell jegyezni, hogy a felperesek nem fejtik ki, hogy melyek azon konkrét releváns bizonyítékok, amelyeket a Bizottság
nem vizsgált meg.
Márpedig feltételezve, hogy a jelen kifogás a felperesek által a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett
valamennyi bizonyíték Bizottság általi megvizsgálását vitatja, rá kell mutatni, hogy e bizonyítékok Bizottság általi értékelése
a negyedik jogalap fentiekben kifejtett vizsgálata alapján megerősítést nyert.
Ezen túlmenően, amint az a második jogalap harmadik részének alábbi vizsgálatából következik, önmagában a megtámadott határozat
e ponttal kapcsolatos szűkszavú indokolása alapján nem állapítható meg a közigazgatási eljárásból származó releváns bizonyítékok
gondos és részrehajlás nélküli vizsgálata követelményének sérelme.
A megtámadott határozat (434)–(441) preambulumbekezdése alapján ugyanis megállapítható, hogy a Bizottság megvizsgálta a felpereseknek
a (431) preambulumbekezdésben összefoglalt érveit, amelyek azon állításuk alátámasztására irányultak, miszerint a megtámadott
határozatot kizárólag az Arkemának kellene címezni. A kifogásközlésre adott válasz elemzése alapján nem azonosíthatók más
olyan releváns bizonyítékok, amelyeket a Bizottság figyelmen kívül hagyott volna.
Ebből következően a jelen kifogás megalapozatlan.
Harmadszor, a tárgyalás során a felperesek előadták, hogy mivel a Bizottság a szóban forgó vizsgálatról a kifogásközlés kézhezvételét
megelőzően elmulasztotta őket értesíteni, ezzel megsértette a méltányos eljáráshoz való joggal kapcsolatos, az emberi jogok
és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt egyezmény 6. cikkének (3) bekezdésében foglalt,
és a Törvényszék T‑99/04. sz., AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletével (EBHT 2008., II‑1501. o.),
valamint az EUMSZ 101. cikk és EUMSZ 102. cikk alkalmazására vonatkozó bizottsági eljárások lefolytatására alkalmazott megfelelő
gyakorlatról szóló kézikönyvvel megerősített követelményeket.
Meg kell jegyezni, hogy a fenti 116. pontban hivatkozott AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontjában a
Törvényszék kimondta, hogy a védelemhez való jog elvére tekintettel a Bizottság köteles az érintett vállalkozást a vele szemben
hozott első intézkedés szakaszában – a 17. rendelet 11. cikke alapján hozzá intézett információkérést is beleértve – tájékoztatni
különösen a folyamatban lévő vizsgálat tárgyáról és céljáról. Az említett ítélet 58. pontjában a Törvényszék emlékeztetett
arra is, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság által elkövetett szabálytalanság konkrétan akkor befolyásolhatja
a szóban forgó vállalkozás védelemhez való jogát a közigazgatási eljárás keretében, ha a szabálytalanság alkalmas arra, hogy
annak alapján megsemmisítsék a Bizottság végleges határozatát.
Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani – amellett, hogy az említett ítéletből nem vezethető le, hogy a Bizottság a felperesek
állításának megfelelően köteles lenne vizsgálati intézkedéseket foganatosítani egy vállalkozással szemben a kifogásközlés
megküldését megelőzően, amennyiben úgy véli, hogy egyébként rendelkezik olyan információkkal, amelyek igazolják a kifogásközlés
megküldését –, hogy a felperesek nem terjesztettek elő olyan konkrét bizonyítékot, amely alátámasztaná, hogy ebből kifolyólag
megfosztották őket attól a lehetőségtől, hogy bizonyítsák, hogy nem gyakoroltak meghatározó befolyást az Arkemára.
Ami azt az érvet illeti, hogy a Bizottság megsértette a megfelelő gyakorlatokról szóló kézikönyvet, mivel a kifogásközlés
elfogadását megelőzően nem intézett vizsgálati intézkedést a felperesekhez, egyrészt meg kell állapítani, hogy az említett
kézikönyvet, amely az 5. pontjának megfelelően csak az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzétételének időpontjában folyamatban lévő és jövőbeli ügyekre alkalmazandó, a megtámadott határozatot követően fogadták
el, és az ennélfogva nem alkalmazandó a jelen ügy tényállására.
Másrészt rá kell mutatni, hogy az említett kézikönyv 14. pontja, utalva a fenti 116. pontban hivatkozott AC‑Treuhand kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontjára, előírja, hogy „az első vizsgálati intézkedés (rendszerint egy információkérés
vagy vizsgálat) időpontjában a vállalkozásokat tájékoztatják arról, hogy előzetes vizsgálatot folytatnak velük szemben, valamint
a vizsgálat tárgyáról és céljáról”. Ennélfogva, anélkül hogy dönteni kellene az említett kézikönyv jogi hatályáról, meg kell
állapítani, hogy abból nem következik, hogy a Bizottság köteles lenne vizsgálati intézkedéseket intézni valamennyi, az érintett
vállalkozást alkotó jogi személyhez a kifogásközlés elfogadását megelőzően.
Következésképpen a jelen kifogást, ebből következően a jogalap első részének egészét el kell utasítani.
A második, az ártatlanság vélelme elvének megsértésére alapított részről
A felperesek előadják, hogy a Bizottság megsértette az ártatlanság vélelmének elvét, először, mivel eleve „felelősnek” nyilvánította
őket egy jogsértésben egy egyszerű, konkrét bizonyítékokkal alá nem támasztott vélelem alapján, másodszor, mivel úgy állapította
meg a felelősségüket, hogy nem élhettek teljes mértékben a védelemhez való jogukkal.
Emlékeztetni kell arra, hogy az ártatlanság vélelmének elve – amely az uniós jogrendszer általános elvei közé tartozik – többek
között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra is, amelyek pénzbüntetés
vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság
ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 149. és 150. pontját).
A jelen ügyben az elv megsértése a felperesek érvei alapján nem állapítható meg.
Először emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság az anyavállalatnak a leányvállalattal szemben kiszabott bírságért való egyetemleges
felelőssége megállapítása érdekében alkalmazhatja azt a vélelmet, amely szerint az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol
leányvállalatára, ha a leányvállalata tőkéjében kizárólagos vagy szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik. Ebben az esetben
az anyavállalatot úgy kell tekinteni, mint amely leányvállalatával egy vállalakozást alkot, és a személyes felelősség elve
alapján az anyavállalat felel ezért a jogsértésért. Márpedig a jelen esetben a jogsértést az engedékenységi közlemény alapján
benyújtott kérelmében az Arkema elismerte (lásd a megtámadott határozat (69) preambulumbekezdését). Egyébiránt a felperesek
nem vitatják utóbbinak a szóban forgó kartellben való részvételét.
A felperesek állításával ellentétben nem állapítható meg, hogy a Bizottság őket eleve „felelősnek” tartotta volna, mivel leányvállalatuk
önállóságnak bizonyításával lehetőségük volt a fent hivatkozott, a kifogásközlésben alkalmazott vélelem megdöntésére.
Emlékeztetni kell arra, hogy a bizottsági kifogásközlés elkészítésének ténye semmi esetre sem tekinthető az érintett vállalkozás
bűnösségének bizonyítékaként. Ellenkező esetben minden ilyen jellegű eljárás indítása az ártatlanság vélelme elvének megsértését
eredményezhetné (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8935. o.] 99. pontját).
Emellett, azzal kapcsolatban, hogy a felperesek a tárgyaláson lényegében előadták, hogy az ártatlanság vélelmét a jelen ügyben
megsértették,, mivel a „Bizottság kezében összpontosulnak a rendőrségi, nyomozati, vádhatósági és határozathozó hatáskörök”,
meg kell állapítani, hogy e kifogásra elkésve hivatkoztak, mivel azt először a tárgyalás szakaszában fogalmazták meg, és az
nem tekinthető a keresetlevélben előadott jelen jogalap kibővítésének, amely szerint a Bizottság megsértette az ártatlanság
vélelmét, amikor a felperesekkel szemben a leányvállalatuk felett gyakorolt majdnem kizárólagos ellenőrzésükből fakadó vélelemre
alapozott. E kifogást tehát mint elfogadhatatlant az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának megfelelően el kell utasítani.
A fentiekre tekintettel a második részt, és ebből következően a jelen jogalap egészét el kell utasítani.

A második, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolásnak igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez,
és világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust megalkotó intézmény érvelését úgy, hogy az érintettek megismerhessék
a meghozott intézkedés indokait, és a bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes
vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek,
nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni
(lásd a Bíróság C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének
[EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Amennyiben – a jelen ügyhöz hasonlóan – az EK 81. cikk alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés
betudhatóságának kérdését veti fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek mindegyikére, és különösen
azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell. Ugyanis, amennyiben valamely anyavállalat
egyetemlegesen felelős a jogsértésért, egy ilyen határozatnak részletesen ki kell fejtenie azon indokokat, amelyek igazolhatják
az e társasággal szemben megállapított jogsértés betudhatóságát (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑327/94. sz., SCA
Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 78–80. pontját).
A felperesek jelen jogalapjukat három részre tagolják.
Az első, a Bizottság álláspontjának újdonság jellege miatti súlyosabb indokolási kötelezettség megsértésére alapított részről
A felperesek előadják, hogy a megtámadott határozatra vonatkozó indokolási kötelezettség a jelen ügyben súlyosabb, mivel a
Bizottság határozathozatali gyakorlatához képest új álláspontot alakított ki. A felperesek szerint a Bizottság ezt a kötelezettséget
megsértette azzal, hogy egyszerűen megerősítette az anyavállalatnak való betudhatósággal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra
vonatkozó értelmezését.
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (434) preambulumbekezdésében a Bizottság a felperesek érvére válaszul
az alábbiakra hivatkozott:
„[A]zon tény, hogy a Bizottság [...] kizárólag az [Arkemának] címezte [C (2003) 4570] határozatát, [...] nem akadályozza meg
[...] abban, hogy a jelen ügyben mind az [Arkemának], mind pedig a [felpereseknek] címezze a határozatát. A Bizottság mérlegelési
mozgástérrel rendelkezik a tekintetben, hogy hasonló körülmények között a felelősséget az anyavállalatnak tudja be, és azon
tény, hogy valamely korábbi határozatban nem élt e jogkörrel, nem akadálya annak, hogy azt a jelen ügyben megtegye.”
Meg kell állapítani, hogy ez a szövegrészlet egyáltalán nem jelenti annak elismerését, amint azt a felperesek állítják, hogy
a Bizottság a jelen ügyben radikálisan új és a korábbi gyakorlatától lényegesen eltérő álláspontot alakított ki.
Egyébiránt rá kell mutatni arra, hogy az anyavállalatnak a leányvállalata felett gyakorolt meghatározó befolyásával kapcsolatos,
egyedül a tőkekapcsolaton alapuló vélelmet a Bizottság már alkalmazta az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének
alkalmazására vonatkozó eljárásban az Akzo Nobellel, az Akzo Nobel Nederland BV‑vel, az Akzo Nobel Chemicals BV‑vel, az Akzo
Nobel Functional Chemicals BV‑vel, az Akzo Nobel Base Chemicals AB‑vel, az EKA Chemicalsszal, az Akzo Nobel AB‑val, az Atofinával,
az Elf Aquitaine‑nel, a Hoechst AG‑vel, a Clariant GmbH‑val, valamint a Clariant AG‑val szemben 2005. január 19‑én hozott
C (2004) 4876 bizottsági határozatában (E‑1/37.773 – AMCA‑ügy), amelyben az Arkema által elkövetett jogsértést az Elf Aquitaine‑nek
tudta be. A felperesek tehát nem állíthatják, hogy a Bizottság a jelen ügyben velük szemben radikálisan új álláspontot alakított
ki. Egyébiránt a megtámadott határozatból kiderül, hogy a közigazgatási eljárás során a felperesek azt állították, hogy éppen
a C (2004) 4876 bizottsági határozat jelent „merész fordulatot” a Bizottság határozathozatali gyakorlatában, és arra kérték
az utóbbit, hogy várja meg az ezzel a határozattal szemben általuk kezdeményezett bírósági eljárás kimenetelét (lásd a megtámadott
határozat (430) és (433) preambulumbekezdését).
Mindenesetre a felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlat kizárólag azt követeli meg, hogy a Bizottság kifejezetten
kifejtse érvelését akkor, amikor határozathozatali gyakorlata keretében a korábbi határozatoktól érezhetően eltérő határozatot
hoz. Ilyen esetben tehát különösen nem elég az állandó határozathozatali gyakorlatra hivatkozással rövidített indokolást adni
(lásd ebben az értelemben a Bíróság 73/74. sz., Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique és társai kontra Bizottság
ügyben 1975. november 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1491. o.] 3. pontját).
Márpedig a megtámadott határozatban a Bizottság a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlatára történt hivatkozással kifejezetten
kifejtette azokat az elveket, amelyeket a címzettek meghatározása érdekében alkalmazni kívánt (a megtámadott határozat (370–(379) preambulumbekezdése)
és ezeknek az elveknek a felperesekkel szemben történő alkalmazását (a (427)–(441) preambulumbekezdés). Ennek megfelelően
a megtámadott határozat indokolása azon okok tekintetében, amelyekre figyelemmel a Bizottság a jogsértés felpereseknek történt
betudásáról határozott, megfelel a fenti 137. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatban megfogalmazott feltételeknek.
Ezért a második jogalap első része nem állja meg a helyét.
A második, az indokolás ellentmondásosságára alapított részről
A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott határozat (370)–(372), (435)–(442) és (458)–(529) preambulumbekezdésében kifejtett
indokolás ellentmondást tartalmaz, mivel a Bizottság összekever két fogalmat, tudniillik egyrészt az EK 81. cikk értelmében
vett vállalkozás – mint a jogsértésért felelős és e címen szankcióval sújtható gazdasági egység – fogalmát,, másrészt a határozat
címzettjeként szereplő jogi személy fogalmát.
Először is, anélkül hogy valamennyi, a felperesek által hivatkozott preambulumbekezdést meg kellene vizsgálni, a Bizottság
által a megtámadott határozatban alkalmazott szóhasználattal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat
(441) preambulumbekezdéséből kétségtelenül kiderül, hogy a Bizottság a szóban forgó jogsértés felpereseknek való betudását
és velük szemben a bírság kiszabását arra a megállapításra alapította, hogy a felperesek és az Arkema az EK 81. cikk értelmében
egy vállalkozást alkotnak. Ezt a megállapítást az a körülmény sem teszi kétségessé, hogy a megtámadott határozat időről időre
eltér az egységes szóhasználattól, és az érintett csoport egyik vagy másik társaságának minősítésére a „vállalkozás” szót
használja (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és T‑91/03. sz., Tokai Carbon kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 62. pontját).
Azzal kapcsolatban továbbá, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban egyrészt kimondja, hogy a Total csoport különböző
társaságai egységes vállalkozást alkotnak, amely a vitatott jogsértést elkövette, másrészt ezen társaságok mindegyikét a megtámadott
határozat címzettjeként határozza meg, amelyekkel szemben bírságot szab ki, rá kell mutatni, hogy ez pusztán annak a következménye,
hogy a versenyjogi szabályok címzettjei és a versenyhatóságok határozatainak címzettjei nem szükségképpen azonosak.
Míg ugyanis versenyjogi szabályok a vállalkozásokra vonatkoznak, és azokra szervezetüktől és jogállásuktól függetlenül közvetlenül
alkalmazhatók, az EU versenyjogának megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság
szabható ki (lásd ebben az értelemben a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember
10‑én hozott ítélet 54–57. pontját, valamint Kokott főtanácsnok C‑280/06. sz., ETI és társai ügyre [a Bíróság 2007. december
11‑én hozott ítélete] vonatkozó indítványának [EBHT 2007., I‑10893., I‑10896. o.] 68. és 69. pontját).
A megtámadott határozatban a bírság összegének kiszámításával kapcsolatos indokok között a Total csoport különböző társaságainak
azonosítását illetően elegendő megállapítani, hogy az említett határozatból világosan és egyértelműen kiderül a Bizottságnak
a bírságösszeg meghatározására vonatkozó okfejtése, valamint azok az összegek, amelyek erejéig azok megfizetésére a felpereseket
kötelezték.
Végül a felpereseknek az anyagi jog téves alkalmazására vonatkozó állításával kapcsolatban, tudniillik hogy az egységes vállalkozás
fogalmával összeegyeztethetetlen az egyes érintett társaságokkal szemben külön bírságszámítás alkalmazása, elegendő a harmadik
jogalap alábbiakban kifejtett vizsgálatára utalni.
Következésképpen a jelen jogalap második részét el kell utasítani.
A harmadik részről, amely azon alapul, hogy a Bizottság nem adott választ a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem
cáfolatára
A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság nem indokolta megfelelően a közigazgatási eljárás során az Arkema tőkéjének
majdnem kizárólagos ellenőrzéséből fakadó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékaik elutasítását.
A Bizottságot terhelő indokolási kötelezettséggel összefüggésben utalni kell a fenti 130. és 131. pontban hivatkozott ítélkezési
gyakorlatra. Emlékeztetni kell különösen arra, hogy a megtámadott határozatnak ahhoz, hogy az a felperesek tekintetében megfelelően
legyen megindokolva, részletesen ki kellett fejtenie azon indokokat, amelyek igazolják a jogsértés e társaságoknak való betudhatóságát
(lásd ebben az értelemben a fenti 131. pontban hivatkozott SCA Holding kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 80. pontját).
Ebből következik, hogy ha a Bizottság arra a vélelemre alapoz, ahogy a jelen ügyben is, amely szerint az anyavállalat meghatározó
befolyást gyakorol a leányvállalata magatartására, és az érintett társaságok a közigazgatási eljárásban e vélelem megdöntésére
irányuló bizonyítékokat adtak elő, a határozatnak megfelelően ki kell fejtenie azon indokokat, amelyek igazolják a Bizottság
azon álláspontját, mely szerint e bizonyítékok nem tették lehetővé az említett vélelem megdöntését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (430)–(441) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság
indokolással ellátott álláspontot alakított ki a felperesek által a közigazgatási eljárás során hivatkozott bizonyítékok tekintetében.
Miután ugyanis a megtámadott határozat (430)–(432) preambulumbekezdésében leírta a felperesek által a kifogásközlésre adott
válaszukban előadott érvelést, a Bizottság válaszolt az előbbiek által előadott érvekre, amelyek főként a magatartás vélelem
alapján történő betudásának jogellenességén alapulnak, tekintettel többek között a jogi személy önállóságának és a büntetések
egyéniesítésének elvére, a személyes felelősség elvére, az ártatlanság vélelmére, valamint a fegyveregyenlőség elvére.
Ezenkívül a megtámadott határozat (433)–(441) preambulumbekezdésében megállapította, hogy nem döntötték meg az azon alapuló
vélelmet, hogy a felperesek az Arkema tőkéjének majdnem kizárólagos tulajdonosai, valamint hogy e vélelem alapján fenn kell
tartani a jogsértésért való felelősségükre vonatkozó megállapítást.
Meg kell állapítani, hogy ezen indokolással a Bizottság válaszolt a felperesek érvelésének lényeges pontjaira. Mivel pedig
a Bizottságnak nem kell állást foglalnia az érdekeltek által elé terjesztett minden érvet illetően (a Törvényszék T‑349/03. sz.,
Corsica Ferries France kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2197. o.] 64. pontja;
lásd továbbá ebben az értelemben a fenti 130. pontban hivatkozott Sytraval és Brink’s France ügyben hozott ítélet 64. pontját),
nem róható fel neki, hogy nem adott pontos választ a felperesek által hivatkozott valamennyi érvre.
A megtámadott határozat indokolásának ezzel a ponttal kapcsolatos szűkszavúságát egyébiránt az a tény igazolja, hogy a felperesek
érvelése lényegében egyszerű állításokból állt, amelyeket nem támasztottak alá az érintett társaságok között a jogsértéssel
érintett időszakban fennálló kapcsolatokra vonatkozó konkrét bizonyítékokkal.
Egyébiránt amennyiben a felperesek a Bizottságnak a szóban forgó bizonyítékok elutasításához vezető értékelése megalapozottságát
vonják kétségbe, érvelésük a megtámadott határozat érdemi jogszerűségét érinti, amely a negyedik jogalap fent elvégzett vizsgálatának
keretébe illeszkedik.
A fentiekből következően e jogalap harmadik részét, valamint ennélfogva a második jogalap egészét el kell utasítani.

A harmadik, a vállalkozás fogalma egységes jellegének megsértésére alapított jogalapról
A felperesek előadják, hogy a Bizottság megsértette a vállalkozás fogalmának egységes jellegét, mivel a bírságok összege meghatározásának
különböző szakaszaiban nem használta következetesen a „vállalkozás” fogalmát. Álláspontjuk szerint az érintett gazdasági egység
tekintetében ezt a meghatározást azonos módon kellett volna végezni, mivel a vállalkozást alkotó különböző jogi személyek
között a bírság összegének megfizetéséért való felelősség megosztásának az érvelés egy külön szakaszát kell képeznie.
Rá kell mutatni, hogy ez az érvelés, amely kizárólag a Bizottságnak a bírságösszeg megállapítására és a bírság megfizetéséért
való felelősségnek a csoport különböző társaságai közötti megosztására irányuló módszerére vonatkozik, nem alkalmas arra,
hogy megkérdőjelezze a jogsértés felpereseknek történő betudásához vezető értékelést.
Azzal kapcsolatban, hogy a felperesek érvelése érthető‑e úgy, mint amely a bírság összegére, vagy a csoport egyes társaságainak
a bírság megfizetéséért való felelőssége megosztására vonatkozik, rá kell mutatni, hogy a felperesek nem vitatják a Bizottság
által végzett számítások konkrét eredményét. Különösen nem állítják azt, hogy egy másik módszer esetükben a bírság összegének
kisebb része megfizetéséért való felelősség megállapításához vezetett volna.
Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a Bizottság megközelítése nem volt összeegyeztethetetlen a vállalkozás fogalmával.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperesek helytállóan mutatnak rá arra, hogy az EK 81. cikk és az EK 82. cikk értelmében
vállalkozásokról vagy vállalkozások társulásairól állapítható meg, hogy megsértették a versenyjogot. Továbbá az 1/2003 rendelet
23. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra és vállalkozások
társulásaira, többek között, amennyiben azok megsértik az EK 81. cikk vagy az EK 82. cikk rendelkezéseit.
Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a vállalkozás fogalma valamennyi jogalanyt magában foglalja, aki gazdasági tevékenységet
folytat, a jogalany jogállásától és finanszírozásának módjától függetlenül. A vállalkozás fogalmát ezen összefüggésben úgy
kell értelmezni, mint amely gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy
jogi személyből áll (lásd ebben az értelemben a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben
2009. december 10‑én hozott ítélet 54. és 55. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért
(lásd a fenti 143. pontban hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 39. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Mindazonáltal az uniós versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság
szabható ki (a fenti 104. pontban hivatkozott Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
38. pontja, valamint a fenti 31. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 57. pontja).
Következésképpen, ha egy ilyen jogsértés bizonyítást nyer, a felelősség megállapítása érdekében meg kell határozni azt a természetes
vagy jogi személyt, aki a jogsértés időpontjában a vállalkozás működtetéséért felelt (a Törvényszék T‑6/89. sz., Enichem Anic
kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1623. o.] 236. pontja; lásd továbbá ebben az
értelemben a Bíróság C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000.,
I‑9693. o.] 78. pontját).
Egyébiránt a Bíróság már megállapította, hogy a 17. sz. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével (amelynek helyébe az 1/2003 rendelet
23. cikkének (2) bekezdése lépett) összhangban van a Bizottság azon gyakorlata, amely megállapítja egy társaságnak egy másik
társasággal szemben kiszabott bírságért való egyetemleges felelősségét, ha utóbbi versenyellenes magatartása betudható volt
az előbbinek. Ebben az esetben a kérdéses társasággal szemben olyan jogsértésért szabnak ki bírságot, amelyet e betudhatóságból
eredően úgy kell tekinteni, mint amelyet saját maga követett el (a Bíróság C‑294/98. sz., Metsä–Serla és társai kontra Bizottság
ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑10065. o.] 26–28. pontja).
Következésképpen nem összeegyeztethetetlen a vállalkozás fogalmával az a tény, hogy a megtámadott határozat különböző jogi
személyeket azonosít a bírság megfizetéséért egyetemlegesen felelősként. Ellenkezőleg, éppen ennek a fogalomnak a pontos alkalmazásáról
van szó, mivel bizonyított, hogy a kérdéses vállalkozás jogi értelemben több természetes vagy jogi személyből áll.
Ugyanígy, önmagában az a tény sem jelenti a vállalkozás fogalmának megsértését, hogy ezek a különböző jogi személyek különböző
összegek erejéig felelősek a bírság megfizetéséért. Az a megállapítás ugyanis, hogy több jogi személy alkot egyetlen, a jogsértés
elkövetéséért felelős vállalkozást, nem szükségszerűen jelenti azt, hogy a bírság kiszámítása tekintetében releváns bizonyítékok
egyformán lennének betudhatóak nekik, különösen, amennyiben a kérdéses vállalkozás összetétele jogi szempontból az idők során
megváltozott. Ennek megfelelően a jelen ügyben a Total felelősségét csak a jogsértéssel érintett időszak egy része tekintetében
állapították meg (a megtámadott határozat (441) preambulumbekezdése), és a felperesek egyikét sem tekintették visszaesőnek
(a megtámadott határozat (469) preambulumbekezdése).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 163. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében
a Bíróság elutasította azt a megközelítést, hogy az anyavállalatnak betudható legyen az a jogsértés, amelyet leányvállalatai
még a megszerzésüket megelőzően követtek el. A Bíróság kifejtette, hogy főszabály szerint a jogsértés elkövetésének időpontjában
az érintett vállalkozást irányító természetes vagy jogi személynek kell a jogsértésért felelnie még akkor is, ha a jogsértést
megállapító határozat meghozatalakor a vállalkozás működtetéséért más személy válik felelőssé. Miután hangsúlyozta, hogy a
kérdéses társaságok nem egyszerűen beolvadtak az őket megszerző társaságba, hanem ez utóbbi leányvállalataként folytatták
tevékenységüket, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy következésképpen nekik kell felelni az anyavállalatuk általi megszerzésüket
megelőző jogsértő magatartásukért, anélkül hogy utóbbi felelősségét ezért meg lehetne állapítani (az ítélet 77–80. pontja).
Következésképpen tekintettel arra, hogy a Total az Elf Aquitaine ellenőrzését 2000 áprilisában szerezte meg, a Bizottság jogszerűen
állapította meg a vitatott jogsértésért való felelősségét 2000. április 30‑át követően (a megtámadott határozat (441) preambulumbekezdése),
valamint jogszerűen nem növelte meg a vele szemben kiszabott bírság kiindulási összegét a jogsértés időtartamára tekintettel
(a megtámadott határozat (467) és (468) preambulumbekezdése).
A fentiekre tekintettel a felperesek nem kifogásolhatják érvényesen, hogy a Bizottság a Total csoport különböző társaságait
is megjelölte a bírság kiszámításával kapcsolatos indokolásban.
Végül hangsúlyozni kell, hogy a bírságösszegnek a jogsértés időtartamára és a visszaesésre tekintettel történt növelésén kívül,
amelyek meghatározásakor a Bizottság figyelembe vette az érintett vállalkozás összetételében az idők során bekövetkezett változásokat,
a bírságot azonos módon számították ki a Total csoport valamennyi érintett társaságával szemben. A Bizottság ugyanazt a kiindulási
összeget és az engedékenységi közlemény alapján ugyanazt a csökkentést alkalmazta velük szemben. Következésképpen a felpereseknek
a bírság kiszámításának e két szakaszával kapcsolatos kifogásai nem megalapozottak.
Ennélfogva a harmadik jogalapot el kell utasítani.

Az ötödik, a Totalt érintő értékelési hibákkal kapcsolatos jogalapról
A felperesek két kifogásra hivatkoznak, amelyek kizárólag a Total felelősségét vonják kétségbe. Először vitatják azt a tényt,
hogy a Total, miután 2000 áprilisában megszerezte a csoport ellenőrzését, „a kartellel kapcsolatos” utasításokat adhatott
volna az Arkemának azzal a kartellel kapcsolatban, amely már évek óta fennállt, és amelynek utolsó többoldalú találkozójára
2000. május 18‑án került sor. Hivatkoznak arra, hogy a Totalnak betudható jogsértés időtartama legfeljebb nyolc hónap, még
akkor is, ha a valóságban az csak egy hónap volt, mivel a kartell utolsó többoldalú találkozója 2000. május 18‑án zajlott
le.
Meg kell jegyezni először is, hogy a felpereseknek az az állítása, amely szerint a Totalnak betudható jogsértéssel érintett
időszak mindössze egy hónap volt, azon az előfeltételezésen alapul, hogy a kartell az utolsó többoldalú találkozó 2000. május
18‑i időpontját követően véget ért.
Márpedig a felperesek nem adnak elő semmilyen, ezen állítás alátámasztására vonatkozó érvelést, nem vitatják érvekkel alátámasztva
a Bizottság azon megállapítását, amely szerint a 2000. május 18‑i találkozón a résztvevők általánosan megegyeztek az árszintek
fenntartásában, és következésképpen a kartell egészen 2000. december 31‑ig kifejtette hatásait (a megtámadott határozat (357–360) preambulumbekezdése).
Emlékeztetni kell továbbá arra is, hogy a Total felelőssége azon a megállapításon alapul, hogy 2000. április 30‑tól, amikor
megszerezte az érintett csoportot, az Arkemával és az Elf Aquitaine‑nel egy vállalkozást alkotott, amely felelős volt a szóban
forgó jogsértésért (a megtámadott határozat (441) preambulumbekezdése).
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy önmagában az a tény, hogy a Total a csoport ellenőrzését a jogsértés utolsó szakaszában
szerezte meg, nem elegendő annak kizárásához, hogy az érintett időszak alatt meghatározó befolyást gyakorolt a jogsértésben
érintett leányvállalata piaci magatartására.
Márpedig a Total csoport feletti ellenőrzése megszerzésének időpontján kívül a felperesek nem adnak elő olyan körülményt,
amely alkalmas annak bizonyítására, hogy a 2000 májusa és decembere közötti időszakban az Arkema a Totaltól függetlenül határozta
meg piaci magatartását.
Ilyen körülmények között a Bizottság érvényesen feltételezhette, hogy a Total azzal, hogy 2000. április 30‑án megszerezte
a csoport tőkéjének majdnem kizárólagos ellenőrzését, meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema piaci magatartására, következésképpen
ezen meg nem döntött vélelem alapján betudhatta neki az érintett időszakban elkövetett jogsértésért való felelősséget.
Egyébiránt, mint hatástalant, el kell utasítani a felperesek azon érvét, mely szerint a csoport feletti ellenőrzés megszerzésének
időpontjára tekintettel a Totalnak nem volt lehetősége információkat szerezni leányvállalata jogsértő gyakorlatáról, és döntéseket
hozni annak érdekében, hogy annak véget vessen.
Amint az ugyanis a fenti megállapításokból kiderül, a felelősség Totalnak történő betudása abból a tényből következik, hogy
az egyike volt a versenyjogot megsértő vállalkozást alkotó jogi személyeknek, tekintet nélkül arra a tényre, hogy tudott‑e
a jogsértés fennállásáról.
Az első kifogásnak tehát nem lehet helyt adni.
A felperesek másodszor előadják, hogy a Bizottság tévesen mondta ki a megtámadott határozat (471) preambulumbekezdésében,
hogy az EGK 85. cikk alkalmazására vonatkozó, 1984. november 23‑i 85/74/EGK határozatának (IV/30.907 – peroxigén‑ügy) (HL 1985. L 35.,
1. o.), valamint 94/599 határozatának címzettjei, amelyeket visszaesés címén vettek figyelembe, ezen korábbi határozatok meghozatalának
időpontjában a Total csoport tagjai voltak.
Rá kell mutatni, hogy a Bizottság, amint azt ellenkérelmében maga is elismerte, a megtámadott határozat (471) preambulumbekezdésében
tévesen mondta ki, hogy „a [85/74 és 94/599] határozatok címzettjei a Total csoport tagjai voltak, és jelenleg is azok”.
Ez a megállapítás ugyanakkor nincs hatással a megtámadott határozat jogszerűségére. Egyrészt ugyanis a megtámadott határozat
(441) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Total felelősségét a jogsértésért csak a csoport feletti ellenőrzés megszerzésének
időpontjától, azaz 2000. április 30‑tól állapították meg.
Másrészt, amint az a megtámadott határozat (469) preambulumbekezdéséből is kiderül, a Bizottság azzal, hogy a bírság összegének
a visszaeséshez kapcsolódó növelését kizárólag az Arkemának betudható bírság összegénél alkalmazta, figyelembe vette azt a
tényt, hogy az Arkema a korábbi elmarasztalások időpontjában nem volt része a Total csoportnak.
A fentiekre tekintettel a második kifogást, következésképpen az ötödik jogalap egészét el kell utasítani.

A hatodik, a több, valamennyi tagállam által elismert és az Unió jogrendjének szerves részét képező alapvető elv megsértésére
alapított jogalapról
A felperesek előadják, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, a személyes felelősség elvét és a büntetés
egyéniesítésének elvét, valamint a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét azzal, hogy betudta nekik a szóban
forgó jogsértést, és bírságot szabott ki velük szemben.
Az egyenlő bánásmód állítólagos megsértéséről
A felperesek előadják, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor felelősségüket kizárólag a szóban forgó
vélelem alapján állapította meg, miközben a megtámadott határozat címzettjeként szereplő többi társaság felelősségét a további
bizonyítékokkal megerősített vélelem alapján állapította meg (a megtámadott határozat (385) (391), (405), (411) és (423)–(427) preambulumbekezdése).
Meg kell jegyezni e tekintetben, hogy amint az a megtámadott határozat (370)–(379) preambulumbekezdéséből is kiderül, a Bizottság
valamennyi címzett tekintetében ugyanazt a szabályt alkalmazta, amely szerint a leányvállalat tőkéjének kizárólagos vagy majdnem
kizárólagos ellenőrzése elegendő a megdönthető vélelem megállapításához, amely lehetővé teszi a felelősség anyavállalatnak
történő betudását. A szóban forgó vélelmet alkalmazta ugyanis mind a Total csoportra, mind a megtámadott határozattal érintett
társaságok más csoportjaira.
Az a tény, hogy a megtámadott határozat egyes címzettjeinek tekintetében, tudniillik az Akzo Nobel, az FMC, a L’Air liquide,
a SNIA és az Edison tekintetében a Bizottság az anyavállalatok által gyakorolt meghatározó befolyás vonatkozásában a vélelmen
kívül egyes további bizonyítékokra is hivatkozott, nem jelenti azt, hogy az alkalmazott elvek nem voltak azonosak valamennyi
címzett esetében.
Az Akzo Nobel tekintetében ugyanis kiderül a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdéséből, hogy „mivel [ez utóbbi] 100%‑ban
ellenőrzi az EKA [Chemicals]‑t, a Bizottság úgy véli, hogy meghatározó befolyást gyakorolt az EKA[ Chemicals]‑ra, mivel semmilyen,
ezt a vélelmet megdöntő bizonyítékot nem terjesztettek elő”. Ennek a következtetésnek nem mond ellent az a tény, hogy ugyanezen
határozat (385) preambulumbekezdésében a Bizottság bizonyos további, a vélelmet megerősítő bizonyítékokra hivatkozott.
Az FMC tekintetében a Bizottság előadta, hogy az FMC felelősségével kapcsolatos következtetés alapja „az a tény, hogy az FMC [Foret]
(közvetve) az [FMC] 100%‑ban ellenőrzött leányvállalata volt” (a megtámadott határozat (390) preambulumbekezdése). Ezt a következtetést
nem érinti az a tény, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében az FMC‑nek a leányvállalata felett
gyakorolt meghatározó befolyásával kapcsolatban egy további bizonyítékra hivatkozott.
A Bizottság a L’Air liquide tekintetében a megtámadott határozat (403) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy „tekintettel
arra, hogy [ez utóbbi] a jogsértés megvalósulása idején rendelkezett a Chemoxal tőkéjének 100%‑ával, és hogy az ő hatásköre
volt a Chemoxal igazgatótanácsa tagjainak kinevezése, [a Bizottság] vélelmezte, hogy a [L’Air liquide] meghatározó befolyást
gyakorolt a leányvállalata magatartására”. A Bizottság ezt a következtetést úgy pontosította, hogy a megtámadott határozat
(405) preambulumbekezdésében jelezte, hogy „a tőkéből való 100%‑os részesedés vélelmet alapoz[ott] meg, amely megdönthető
[volt] annak bemutatásával, hogy […] a leányvállalat […] önállósággal rendelkez[ett]”.
A SNIA tekintetében a megtámadott határozat (411) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy felelőssége megállapításához figyelembe
vették egyesülését azzal a társasággal, amely a jogsértésben közvetlenül érintett jogalany 100%‑os anyavállalata volt, a hivatkozott
helyzet tehát nem volt a felperesekéhez hasonló.
Végül az Edison tekintetében a Bizottság a megtámadott határozat (418) preambulumbekezdésében jelezte, hogy „a vélelmet megdöntő
érv hiányában [az ítélkezési gyakorlat] a tőke 100%‑ával történő rendelkezést elegendő bizonyítéknak tekintette”. Ezen túlmenően
a megtámadott határozat (419)–(421) preambulumbekezdésében a Bizottság bizonyos további bizonyítékokra hivatkozott, előadva,
hogy azok ellentmondanak az Edison által a leányvállalata önállóságával kapcsolatban előadott érvnek.
Ennek megfelelően a megtámadott határozatnak a felperesek által hivatkozott preabulumbekezdéseiből kiderül, hogy a Bizottság
a megtámadott határozat valamennyi címzettje tekintetében úgy ítélte meg, hogy a leányvállalat tőkéjének kizárólagos vagy
majdnem kizárólagos ellenőrzése az ebből származó vélelmet megdöntő érv hiányában elegendő a felelősség anyavállalatnak történő
betudásához, és amennyiben ilyen bizonyítékok rendelkezésre álltak, további bizonyítékok kifejtésére is sor került egyes érintett
anyavállalatoknak a leányvállalataik fölött gyakorolt befolyására vonatkozóan, vagy azért, hogy a leányvállalat tőkéjének
teljes ellenőrzéséből már jogosan levont következtetéseket megerősítsék, vagy azért, hogy az érintett vállalkozások által
előadott érvekre adott választ nyújtsanak.
Egyébiránt, ami a felpereseket illeti, a Bizottság a tőkekapcsolaton túl rámutatott arra a tényre is, hogy az Arkema igazgatótanácsának
több tagját az Elf Aquitaine nevezte ki (a megtámadott határozat (427) preambulumbekezdése), nem tette ugyanakkor további
bizonyítékok létezésétől függővé a 100%‑os vagy majdnem 100%‑os tulajdonban levő leányvállalat jogsértő magatartása anyavállalatnak
történő betudását.
A szóban forgó kifogás tehát megalapozatlan.
A személyes felelősség elvének, a büntetés egyéniesítése elvének és a bűncselekmények és büntetések törvényessége elvének
állítólagos megsértéséről
A felperesek lényegében előadják, hogy a Bizottság megsértette a hivatkozott jogelveket azzal, hogy nem ismerte el, hogy az
Arkema hozzájuk képest önálló gazdasági egységet alkotott, következésképpen tévesen állapította meg felelősségüket és szabott
ki bírságot velük szemben.
Emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó jogsértések jellegére, valamint az ennek okán kiszabott szankciók jellegére és
súlyára tekintettel az e jogsértések elkövetéséért való felelősség személyes jellegű (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság
kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 78. pontja). A büntetések és
joghátrányok egyéniesítésének elve szerint továbbá valamely jogi vagy természetes személlyel szemben csak a neki személyesen
felróható tények alapján szabható ki joghátrány (a Törvényszék T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai
speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] 63. pontja),
amely elv minden olyan közigazgatási eljárásban alkalmazandó, amely során az uniós versenyjog alapján joghátrányt szabnak
ki (a Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.]
118. pontja).
A jelen ügyben elegendő megállapítani, hogy a felperesek érvelése téves előfeltételezésen alapul, miszerint az ő vonatkozásukban
semmilyen jogsértést nem állapítottak meg, és személyesen velük szemben semmilyen egyéni bírságot nem szabtak ki. Ellenkezőleg,
a fentiekből kiderül, hogy a felpereseket személyesen marasztalták el az EK 81. cikk megsértéséért, amelyet az őket leányvállalataikkal
összekapcsoló gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra, valamint utóbbiak piaci magatartása önállóságának hiányára figyelemmel
úgy kell tekinteni, mintha a jogsértést maguk követték volna el (lásd ebben az értelemben a fenti 164. pontban hivatkozott
Metsä–Serla kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 27. és 34. pontját).
Ezen túlmenően a felperesek állításával ellentétben a negyedik jogalap fent kifejtett vizsgálatából kiderül, hogy az EK 81. cikk
megsértését tekintetükben bizonyították. Márpedig az ilyen jogsértéshez kapcsolódó szankciókat az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdése világosan meghatározza. Következésképpen a bűncselekmények és büntetések jogszerűségének elve
(nullum crimen, nulla poena sine lege)
nem sérült.
Ebből következően a jelen kifogást, valamint a hatodik jogalap egészét el kell utasítani.

A hetedik, a gondos ügyintézés elvének megsértésére alapított jogalapról
A felperesek először előadják, hogy a Bizottság elmulasztotta gondosan és részrehajlás nélkül megvizsgálni az Arkema önállósága
bizonyítása érdekében általuk előterjesztett bizonyítékokat.
Mivel a felperesek csupán arra szorítkoznak, hogy megismétlik a szóban forgó bizonyítékok megvizsgálásának hiányára alapított,
a fenti 111–115. pontban megvizsgált és elutasított érvüket, azt ugyanazon indokokra tekintettel el kell utasítani.
A felperesek másodszor azzal érvelnek, hogy a Bizottságnak a pergazdaságosság érdekében helyt kellett volna adnia kérelmüknek,
és fel kellett volna függesztenie a megtámadott határozat meghozatalát addig, amíg a Törvényszék határoz a C (2004) 4876 bizottsági
határozattal szemben benyújtott keresetről.
Márpedig, mivel az érv kizárólag pergazdaságossági szempontra hivatkozik, amely nyilvánvalóan nem vonhatja kétségbe a megtámadott
határozat jogszerűségét, azt el kell utasítani.
Ennélfogva a hetedik jogalapot el kell utasítani.

A nyolcadik, a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapról
A felperesek előadják, hogy a betudhatóság jelen ügyben alkalmazott kritériumának újdonsága a Bizottság korábbi határozathozatali
gyakorlatához képest, különösen a C (2003) 4570 bizottsági határozathoz képest, a jogbiztonság elvének megsértéséhez vezetett.
Elegendő emlékeztetni arra, hogy a megtámadott határozat nem az első olyan határozat, amellyel a Bizottság az Arkema által
elkövetett jogsértést a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alapján az anyavállalatának tudta be. A C (2004) 4876
bizottsági határozatban ugyanis a Bizottság az Elf Aquitaine‑nel szemben már alkalmazott ilyen betudást. Következésképpen,
ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak, a megtámadott határozat nem jelenti a Bizottság betudhatósággal kapcsolatos
gyakorlatának megváltoztatását, beleértve a szóban forgó csoport esetét is. A jelen ügyben továbbá a kifogásközlésre adott
válaszukban a felperesek már hivatkoztak a Bizottság által a C (2004) 4876 határozatban alkalmazott betudhatósági kritériumra,
amint az egyébiránt a hatodik jogalap keretében előadott érveikből is kiderül. Következésképpen a jelen ügyben téves a jelen
jogalap előfeltételezése, amely szerint a Bizottság a felperesekkel szemben új betudhatósági kritériumot alkalmazott.
Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság nem köteles módszeresen figyelembe venni a leányvállalat jogsértő magatartása
anyavállalatnak történő betudását (lásd a fenti 89. pontot). Ennélfogva az a tény, hogy úgy döntött, hogy a megállapított
jogsértésért való felelősséget az anyavállalatból és a leányvállalatából álló vállalkozásnak tudja be, jóllehet korábbi gyakorlata
értelmében ezt nem tette volna, nem jelenti a jogbiztonság elvének megsértését.
Egyébként meg kell állapítani, hogy a C (2003) 4570. számú, a felperesek által hivatkozott határozatból (a (373)–(391) preambulumbekezdés)
kitűnik, hogy a Bizottság nem elemezte az Arkema anyavállalata felelősségének problémáját, és különösen, hogy nem nyilatkozott
az anyavállalattól való önállóságának kérdésében. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy ezen ügy tényállása hasonló volt
a jelen ügy tényállásához, nem állítható, hogy e határozat bármilyen biztosítékot jelentett arra vonatkozóan, hogy a Bizottság
hogyan fogta fel az Arkema és az anyavállalatai közötti kapcsolatokat, sem pedig az e cégcsoportra alkalmazandó betudhatósági
kritériumra vonatkozóan.
Következésképpen ennek a jogalapnak nem lehet helyt adni.

A kilencedik, a bírságok megállapítására vonatkozó egyes alapvető elvek megsértésére alapított jogalapról
A felperesek különböző indokok alapján vitatják a velük szemben kiszabott bírság összegét.
Először azt állítják, hogy mivel nem volt tudomásuk a leányvállalatuk által elkövetett jogsértésről, a bírság összegének csökkentésében
kellett volna részesülniük. Az egyenlő bánásmód elvére hivatkozva előadják, hogy a Bizottság a megtámadott határozat egy másik
címzettjével, a Caffaróval szemben ezen a címen csökkentette a kiszabott összeget.
Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a SNIA és a Caffaro társaságokból álló vállalkozás esetében a bírság kiindulási összegét
csökkentette, mivel nem találta bizonyítottnak, hogy utóbbi társaság, amely a kartellnek csak kevés, és csupán az egyik érintett
termékre vonatkozó találkozóján vett részt, tudott volna vagy szükségszerűen tudnia kellett volna a versenykorlátozó egyezségre
vonatkozó átfogó tervről (a megtámadott határozat (332) és (461) preambulumbekezdése).
A felperesek tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó jogsértés annál a ténynél fogva volt nekik betudható,
hogy leányvállalatukkal egyetlen vállalkozást alkottak, nem pedig a jogsértésben való közvetlen részvételük miatt, így az,
hogy nem volt tudomásuk a kartellről, nincs hatással a betudásra.
Márpedig, mivel a felperesek nem állítják, hogy a jogsértésben közvetlenül részt vevő leányvállalatuknak nem volt tudomása
a versenykorlátozó egyezségre vonatkozó átfogó tervről, az, hogy nem tudtak a kartellről, nem olyan ténykörülmény, amely enyhítené
a leányvállalatukkal együtt alkotott vállalkozás által elkövetett jogsértés súlyosságát, így nem jelenthet olyan indokot,
amely a bírság csökkentését igazolhatja.
Az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésével kapcsolatban rá kell mutatni, hogy a felperesek mint a két érintett
termék forgalmazásáért felelős vállalkozás működtetéséért felelős jogi személyek, és mint olyanok, akik a kartell valamennyi
elemében közvetlenül részt vettek, nincsenek a Caffaróval összehasonlítható helyzetben, amely olyan vállalkozást működtetett,
amelynek a kartellben való részvétele nem terjedt ki a versenykorlátozó egyezséggel kapcsolatos átfogó terv egészére.
Ennélfogva a jelen érvet el kell utasítani.
A felperesek másodszor az ártatlanság vélelmének és a jogbiztonság elvének megsértésére hivatkoznak a bírság összegének elrettentő
hatás címén történt növelése miatt.
Az ártatlanság vélelme elvének megsértésére alapított érvük először is azon az előfeltételezésen alapul, amely szerint „semmilyen
bizonyíték […] sem támasztja alá a kartellben való felelősség[ük]et”. Márpedig, mivel amint az a negyedik jogalap fentiekben
kifejtett vizsgálatából kiderül, a Bizottság jogszerűen állapította meg a felperesek felelősségét, a jelen érvet el kell utasítani.
Másodszor, a felperesek a megtámadott határozat (465) preambulumbekezdésére hivatkozással azt állítják, hogy a Bizottság megsértette
az ártatlanság vélelmének elvét, amikor kimondta, hogy egy anyavállalat egy jogilag elkülönült leányvállalat létrehozásával
folytatni tudná a leányvállalata jogsértő magatartásban történő részvételét, azonban mentesülne a szankció alól.
A megtámadott határozat (465) preambulumbekezdésében a Bizottság a felpereseknek az összeg szóban forgó emelését vitató érvére
válaszul előadta, hogy „ha ezen érv alapján úgy kellene határoznia, hogy az Atofinával szemben kiszabott bírság összegének
alacsonyabbnak kell[ett volna] lennie, mint amelyet azon vállalkozás mérete igazol[t], amelynek részét képez[te], akkor egy
nagyon jelentős méretű, egy vagy több kartellben részt vevő vállalkozás jelentős összegű bírságokat kerülhetne ki oly módon,
hogy alacsony forgalmú kis leányvállalatokat létesít, hogy ezek folytassanak jogellenes tevékenységet.”
Amint az ebből a preambulumbekezdésből is kiderül, a bírság összegének szóban forgó emelésével a Bizottság lényegében úgy
vélte, hogy ez a növelés lehetővé teszi az érintett egységes vállalkozást alkotó jogi személyek összességét jellemző valós
gazdasági lehetőségek figyelembevételét annak érdekében, hogy a bírság összegét kellően elrettentő szinten határozza meg.
Márpedig ez az általános érvényű megfontolás semmiképpen sem jelentheti a felperesek tekintetében az ártatlanság vélelmének
megsértését.
Harmadszor, a felperesek a jogbiztonság elvének megsértésére hivatkoznak a Bizottság határozathozatali gyakorlatának állítólagos
megváltoztatásán alapuló, nyolcadik jogalap keretében előadott érvelésük megismétlésével. Ezt a kifogást tehát a fenti 210–212. pontban
foglalt indokok alapján el kell utasítani.
Negyedszer, a felperesek vitatják a bírság összegének az elrettentő hatás címén történt emelését, azt állítva, hogy ezt a
növelést sem az 1/2003 rendelet 23. cikke, sem az iránymutatás nem írja elő.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottságnak a bírság meghatározása érdekében biztosítania
kell annak elrettentő hatását, és e tekintetben többek között figyelembe veheti a szóban forgó vállalkozás méretét és gazdasági
erejét (a Bíróság fenti 103. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
106. és 120. pontja, valamint a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 243. pontja).
Ennek megfelelően a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen növelhette a szóban forgó bírság összegét a felperesek által működtetett
vállalkozás különösen jelentős világszintű forgalmával alátámasztott méretére figyelemmel (a megtámadott határozat (463) preambulumbekezdése).
A bírság összegének az elrettentő hatás címén történt növelése elleni kifogások tehát megalapozatlanok.
Harmadsorban a felperesek a tárgyaláson előadták, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében
a forgalom 10%‑ában meghatározott korlátozás a törvényesség és a jogbiztonság elvére tekintettel jogellenes, mivel a vállalatnak
a határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért forgalmára vonatkozik, nem pedig arra, amely időszakban a jogsértést
elkövették.
Emlékeztetni kell arra, hogy e kifogásra elkésve hivatkoztak, mivel azt először a tárgyalás szakaszában fogalmazták meg, és
az nem tekinthető a keresetlevélben előadott jelen jogalap kibővítésének, amely egyrészt a jogsértésről való tudomás hiányára
tekintettel az összeg csökkentését kéri, másrészt vitatja a bírságnak az elrettentő hatás címén történt növelését.
E kifogást tehát mint elfogadhatatlant az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának megfelelően el kell utasítani.
E kifogás egyébiránt mindenképpen hatástalan, mivel a felperesek nem jelzik, hogy a jogsértéssel érintett időszak üzleti évének
figyelembevétele bármilyen hatással lett volna a jelen ügyben az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében
foglalt szabály alkalmazását illetően, amelynek jogellenességére hivatkoznak.
Mindezen megfontolások fényében a jelen jogalap nem megalapozott.

A tizedik, a hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapról
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el, mivel amikor betudta nekik a jogsértésért
való felelősséget, nem a felelős vállalkozást kívánta megbüntetni, hanem a felperesek jelentős méretére tekintettel a kiszabott
bírság összegét kívánta növelni.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy határozat csak akkor valósít meg hatáskörrel való visszaélést, ha objektív, releváns
és egybehangzó bizonyítékok alapján kitűnik, hogy azt más célok érdekében fogadták el, mint amelyekre hivatkoztak (lásd a
Törvényszék T‑133/95. és T‑204/95. sz., IECC kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. szeptember 16‑án hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑3645. o.] 188. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Emlékeztetni kell arra is, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság határozattal bírságot
szabhat ki az EK 81. cikket megsértő vállalkozásokra. Megállapítást nyert, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikke alapján kiszabott
bírságok célja az érintett vállalkozások jogsértő magatartásainak szankcionálása, valamint a kérdéses vállalkozások, csakúgy
mint más gazdasági szereplők elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék az uniós versenyjog szabályait (lásd ebben az értelemben
a Bíróság C‑289/04. P. sz., Showa Denko kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5859. o.]
16. pontját).
Márpedig figyelemmel arra, hogy a felperesek és az Arkema az EK 81. cikk értelmében egy vállalkozást alkotnak, valamint hogy
az említett vállalkozás részt vett a vitatott jogsértésében, a velük szemben kiszabott szankciót nem annak rendeltetésétől
eltérően szabták ki, mivel a Bizottság annak elfogadásával elrettentési célt követett.
Ennélfogva a tizedik jogalapot el kell utasítani.

A tizenegyedik, másodlagosan előterjesztett, a bírság összegének megfelelő nagyságrendűre történő csökkentésére irányuló jogalapról
A tizenegyedik jogalap keretében a felperesek a bírság összegének megfelelő nagyságrendűre történő csökkentését kérik, méghozzá
két jogcímen.
Egyrészt azt állítják, hogy figyelemmel arra, hogy nem volt tudomásuk a jogsértésről, a velük szemben kiszabott bírság kiindulási
összegét a megtámadott határozat (461) preambulumbekezdésben alkalmazott csökkentéshez hasonlóan 25%‑kal kellene csökkenteni.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (461) preambulumbekezdésében említett helyzet nem hasonlítható
össze a felperesek helyzetével (lásd a fenti 219. pontot). A Törvényszék következésképpen úgy ítéli meg, hogy a felperesek
ezen a címen nem részesülhetnek csökkentésben.
A felperesek másrészt az enyhítő körülmény kedvezményét kérik, tekintettel arra a tényre, hogy jelentős összegű bírságok megfizetésére
kötelezték őket más, a megtámadott határozattal azonos időszakot érintő jogsértésekben való részvételükért a C (2004) 4876
határozattal és az [EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2006. május 31‑én hozott
C (2006) 2098 bizottsági határozattal (COMP/F/38.645. metakrilátok‑ügy).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mivel a Bizottság megállapította, hogy a felperesek három különböző jogsértést
követtek el az EK 81. cikk (1) bekezdése vonatkozásában, jogosult volt három különböző bírságot kiszabni, mindegyik esetében
tiszteletben tartva az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott felső határt (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑73/04. sz., Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2661. o.]
56. pontját). E bírságok mindegyikének szükségszerűen az általa szankcionált jogsértés időtartamának és súlyának értékelésén
kellett alapulnia. Márpedig meg kell állapítani, hogy azon tény, hogy más termékeket érintő különböző versenyellenes tevékenységekért
a felperesekkel szemben bírságot szabtak ki, nem változtat a vitatott jogsértés megtörténtén (lásd ebben az értelemben a Törvényszék
T‑101/05. és T‑111/05. sz., BASF és UCB kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
II‑4949. o.] 52. pontját).
Következésképpen, figyelemmel a bírságok elrettentő céljára, kizárólag azon tény, hogy a felpereseket részben egy időben megvalósult
jogsértések miatt nemrégiben két másik bírságban is elmarasztalták, nem igazolhatja a jelen ügyben kiszabott bírság csökkentését.
Márpedig a felperesek nem hivatkoznak egyetlen arra vonatkozó bizonyítékra sem, hogy a jelen ügyben a bírság kiszabása más,
a közelmúltban kiszabott bírságokkal együtt különösen nehéz anyagi helyzetbe hozta őket, amely kivételesen figyelembe vehető
a velük szemben kiszabott bírság összegének meghatározása keretében.
Végül a felperesek által a 94/599 határozatra történt hivatkozást illetően, amely határozatból kitűnik, hogy az abban érintett
kartell keretében kiszabott bírságok összegének meghatározásakor a Bizottság figyelembe vette azt a tényt, hogy a vállalkozások
többségével szemben már jelentős összegű bírságokat szabtak ki egy szomszédos piacon gyakorlatilag azonos időszakban elkövetett
kartellben való részvételük miatt (a 94/599 határozat (52) preambulumbekezdése), hangsúlyozni kell egyrészt, hogy a 94/599 határozatot
a jelen ügyben alkalmazott iránymutatást megelőzően fogadták el, másrészt, hogy az ebben a határozatban értékelt helyzet eltér
a jelen ügyben szóban forgó helyzettől. A jelen ügyben ugyanis egyrészt a HP és az NP piacán elkövetett jogsértéseket a Bizottság
a megtámadott határozatban egyetlen elmarasztalással sújtotta, másrészt a felperesek nem hivatkoznak arra, hogy kapcsolat
lenne ezen piacok és a közelmúltban történt elmarasztalással érintett többi piac között.
Következésképpen mivel a jelen ügyben semmilyen, a bírság összegének csökkentését igazoló bizonyítékra nem hivatkoztak, a
felperesekkel szemben kiszabott bírság összegének megváltoztatására irányuló, másodlagosan előterjesztett kérelemnek nem lehet
helyt adni.
A fentiek összességéből következően a kereset egészét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperesek pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a
költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Total SA‑t és az Elf Aquitaine SA‑t kötelezi a költségek viselésére.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. július 14‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A megtámadott határozat
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A negyedik, a leányvállalatok által elkövetett jogsértések anyavállalatoknak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére
alapított jogalapról
A második, a betudhatóságra vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmezésével és a Bizottság határozathozatali gyakorlatának követésével
kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított részről
– Előzetes észrevételek
– A szóban forgó vélelem érvényességéről
– A felperesek által az Arkema piaci önállóságának bizonyítása érdekében benyújtott bizonyítékok csoportjáról
Az első, a betudhatóság kritériumának objektív jellegével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított részről
A harmadik, a „jogi személy gazdasági önállósága elvének” megsértésére alapított részről
Az első, a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapról
Az első, a felperesek nem megfelelő védekezési lehetőségeire alapított részről
A második, az ártatlanság vélelme elvének megsértésére alapított részről
A második, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
Az első, a Bizottság álláspontjának újdonság jellege miatti súlyosabb indokolási kötelezettség megsértésére alapított részről
A második, az indokolás ellentmondásosságára alapított részről
A harmadik részről, amely azon alapul, hogy a Bizottság nem adott választ a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem
cáfolatára
A harmadik, a vállalkozás fogalma egységes jellegének megsértésére alapított jogalapról
Az ötödik, a Totalt érintő értékelési hibákkal kapcsolatos jogalapról
A hatodik, a több, valamennyi tagállam által elismert és az Unió jogrendjének szerves részét képező alapvető elv megsértésére
alapított jogalapról
Az egyenlő bánásmód állítólagos megsértéséről
A személyes felelősség elvének, a büntetés egyéniesítése elvének és a bűncselekmények és büntetések törvényessége elvének
állítólagos megsértéséről
A hetedik, a gondos ügyintézés elvének megsértésére alapított jogalapról
A nyolcadik, a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapról
A kilencedik, a bírságok megállapítására vonatkozó egyes alapvető elvek megsértésére alapított jogalapról
A tizedik, a hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapról
A tizenegyedik, másodlagosan előterjesztett, a bírság összegének megfelelő nagyságrendűre történő csökkentésére irányuló jogalapról
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: francia.