CELEX: 62013CJ0634
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Parafiinvahade turg
Toorparafiini turg
Õigusvastases kartellis osalemise kestus
Osalemise lõppemine
Osalemise katkemine
Salajaste kontaktide kohta teatud perioodil tõendite puudumine
Rikkumise jätkumine
Tõendamiskoormis
Avalik distantseerumine
Distantseerumise kavatsuse tajumine teiste kartelliosaliste poolt
Põhjendamiskohustus
Süütuse presumptsiooni, võrdse kohtlemise, tõhusa kohtuliku kaitse ja karistuste individuaalsuse põhimõte

Apellatsioonkaebuses palub Total Marketing Services SA, kes on Total Raffinage Marketingi õigusjärglane, varem Total France SA (edaspidi „Total France”), tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsus Total Raffinage Marketing
vs
. komisjon (T‑566/08, EU:T:2013:423; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus jättis rahuldamata Total France’i hagi, milles viimane palus esimese võimalusena osaliselt tühistada komisjoni 1. oktoobri 2008. aasta otsuse K(2008) 5476 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/39.181 – küünlavahad) (kokkuvõte avaldatud
ELT 2009, C 295, lk 17
; edaspidi „vaidlusalune otsus”), ning teise võimalusena vähendada talle määratud trahvi summat.
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuses järgmised kaalutlused:
„1
Euroopa […] Komisjon tuvastas [vaidlusaluses] otsuses […], et [Total France] ja tema 100% suuruse osalusega emaettevõtja Total SA rikkusid koos teiste ettevõtjatega EÜ artikli 81 lõiget 1 ja [2. mai 1992. aasta] Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu [
EÜT 1994, L 1, lk 3
] artikli 53 lõiget 1, kuna nad osalesid kartellis EMP parafiinvahade turul ja Saksamaa toorparafiini turul.
[Vaidlusaluse] otsuse adressaadid on lisaks [Total France’ile] ja tema emaettevõtja Total SA‑le (edaspidi koos „Totali kontsern” või „Total”) järgmised äriühingud: […]
Parafiine toodetakse rafineerimistehases toornaftast. Parafiine kasutatakse niisuguste toodete tootmisel nagu küünlad, kemikaalid, rehvid ja autotööstuse tooted, samuti kummi‑, pakendi‑, liimi‑ ja närimiskummitööstuses ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 4).
Toorparafiin on parafiinvahade tootmiseks vajalik tooraine. Toorparafiini saadakse rafineerimistehastes toornaftast baasõlide tootmisel tekkiva kõrvaltootena. Sedagi müüakse lõppklientidele, näiteks puitlaastplaatide tootjatele ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 5).
Komisjon alustas uurimist pärast seda, kui [äriühing] teavitas teda oma 17. märtsi 2005. aasta kirjaga kartellist […] ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 72).
Komisjon viis 28. ja 29. aprillil 2005 nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 20 lõike 4 alusel läbi kohapealsed kontrollimised […]Total [France’i] ruumides ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 75).
Komisjon teatas 29. mail 2007 vastuväidetest [vaidlusaluse otsuse adressaatidele], sealhulgas Total France’ile ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 85). Total France vastas vastuväidetele 14. augusti 2007. aasta kirjaga.
Komisjon korraldas 10. ja 11. detsembril 2007 ärakuulamise, millel osales Total France ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 91).
[Vaidlusaluses] otsuses leidis komisjon olemasolevate tõendite alusel, et otsuse adressaadid, kes kujutasid endast enamikku parafiinvahade ja toorparafiini tootjatest EMP‑s, osalesid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 ühes, mitmeosalises ja vältavas rikkumises, mis hõlmas EMP territooriumi. Rikkumine seisnes kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses seoses hindade kindlaksmääramisega ja parafiinvahasid puudutava tundliku äriteabe vahetamise ja avaldamisega (edaspidi „rikkumise põhiosa”). Mis puudutab […] Totalit, siis parafiinvahadega seotud rikkumine puudutas samuti klientide või turgude jagamist (edaspidi „rikkumise teine osa”). Lisaks puudutas […] Totali toime pandud rikkumine ka Saksa turul lõppklientidele müüdud toorparafiini (edaspidi „rikkumise toorparafiini osa”) ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 2, 95, 328 ning artikkel 1).
Rikkuv tegevus pandi toime konkurentsivastastel koosolekutel, mida nimetati „tehnilisteks koosolekuteks” või mõnikord „Blauer Saloni” koosolekuteks, ning „toorparafiini koosolekutel”, mis oli pühendatud spetsiaalselt toorparafiini puudutavatele küsimustele.
[Vaidlusaluse] otsuse kohaselt osalesid Total France’i töötajad otseselt rikkumises kogu selle kestuse ajal. Komisjon luges seega Total France’i vastutavaks osalemise eest kartellis ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 555 ja 556). Lisaks oli Total SA‑l 1990. aastast kuni rikkumise lõppemiseni Total France’is otseselt või kaudselt 98% suurune osalus. Komisjon leidis, et sel alusel saab eeldada, et Total SA‑l oli otsustav mõju Total France’i tegevuse üle, kuna kaks äriühingut moodustasid sama ettevõtja ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 557–559). Vastuseks suulisele küsimusele kohtuistungil tema emaettevõtjale vastutuse omistamise kohta viitas [Total France] kogu teabele, mille Total SA edastas seotud kohtuasjas T‑548/08: Total SA
vs
. komisjon, milles otsus kuulutati samal päeval. Selles kohtuasjas täpsustas Total SA vastuseks Üldkohtu kirjalikule küsimusele, et Total SA‑l oli vaidlusalusel perioodil Total France’is otseselt või kaudselt 100% suurune osalus.
Käesolevas asjas määratud trahvide summa arvutati suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta […] (edaspidi „2006. aasta suunised”) alusel, mis kehtisid ajal, mil eespool punktis 2 nimetatud äriühingutele teatati vastuväidetest.
[…]
[2006. aasta suuniste alusel] sai komisjon trahvi kohandatud põhisummaks 128163000 eurot.
Kuna trahvisummat ei vähendatud […], on trahvi kohandatud põhisumma 128163000 eurot võrdne trahvi kogusummaga ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 785).
[Vaidlusaluses] otsuses asuvad muu hulgas järgmised sätted:
„Artikkel 1
Osaledes viidatud perioodidel vältavas kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses parafiinvahade sektoris ühisturul ja alates 1. jaanuarist 1994 EMP‑s, rikkusid [EÜ] artikli 81 lõiget 1 ning alates 1. jaanuarist 1994 EMP lepingu artiklit 53 järgmised ettevõtjad:
[…]
Total France […]: 3. septembrist 1992 kuni 28. aprillini 2005; ja
Total SA: 3. septembrist 1992 kuni 28. aprillini 2005.
Mis puudutab allpool toodud ettevõtjaid, siis puudutab rikkumine ka nimetatud perioodide osas Saksa turul lõppklientidele müüdud toorparafiini:
Total France […]: 30. oktoobrist 1997 kuni 12. maini 2004; ja
Total SA: 30. oktoobrist 1997 kuni 12. maini 2004.
[…]
Artikkel 2
Artiklis 1 osutatud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
[…]
Total France […] solidaarselt Total SA‑ga: 128163000 eurot.
[…]”
Hagimenetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas Üldkohtu kantseleisse 17. detsembril 2008 saabunud hagiavalduse põhjendamiseks 11 väidet. 12. väide esitati kohtuistungil Üldkohtus. Üldkohus lükkas tagasi kõik väited peale kaheksanda, mille kohaselt on 2006. aasta suuniste punktis 24 sätestatud arvutusmeetod õigusvastane. Üldkohus leidis, et määrates kindlaks kordaja, mis peaks kajastama Total France’i rikkumises osalemise kestust, rikkus komisjon proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtet, sest ta samastas 7 kuu ja 28 päeva pikkuse osalemise (parafiinvahade puhul) ning 6 kuu ja 12 päeva pikkuse osalemise (toorparafiini puhul) terve aasta pikkuse osalemisega. Seetõttu vähendas Üldkohus apellandile määratud trahvi kogusummat 128163000 eurolt 125459842 eurole. Seevastu samal kuupäeval kohtuasjas Total
vs
. komisjon (T‑548/08,
EU:T:2013:434
) tehtud otsuses jättis Üldkohus täies ulatuses rahuldamata emaettevõtja Total SA esitatud hagiavalduse ega vähendanud viimasele määratud trahvisummat samas ulatuses.
Poolte nõuded
Apellant palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus ekslikult välistas selle, et apellant lõpetas pärast 12. maid 2004 rikkumises osalemise;
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus ekslikult välistas selle, et apellanti ja Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA‑d, Repsol Petróleo SA‑d ja Repsol YPF SA‑d (edaspidi „Repsol”) koheldi rikkumises osalemise kestuse puhul põhjendamatult erinevalt;
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus ekslikult välistas selle, et apellant katkestas rikkumises osalemise ajavahemikus alates 26. maist 2000 kuni 27. juunini 2001;
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus ei vastanud väitele, et analüüsimata on jäetud tõendid apellandi konkureeriva tegevuse kohta turul;
—
teha Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 kohane lõplik kohtuotsus ning selle raames tühistada vaidlusalune otsus apellanti puudutavas osas ja kohtu oma täieliku pädevuse alusel vähendada apellandile määratud trahvi;
—
juhul kui Euroopa Kohus ei tee käesolevas asjas lõplikku kohtuotsust, otsustada kohtukulude jaotamine hiljem ja saata asi tagasi Üldkohtusse vastavalt Euroopa Kohtu otsusele uuesti läbivaatamiseks, ja
—
lõpuks mõista vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 69 komisjonilt välja kohtukulud nii Üldkohtus kui ka Euroopa Kohtus.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
—
mõista apellandilt välja kohtukulud, sealhulgas kulud Üldkohtu menetluses.
Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebus koosneb neljast väitest.
Esimene väide, et rikutud on õigusnormi, kui tuvastati, et apellant osales rikkumises pärast 11. ja 12. mai 2004. aasta koosolekut kuni 28. aprillini 2005
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 370 tsiteeris Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjendust 602, milles on märgitud:
„[Apellant] avaldab, et ta ei osalenud ühelgi tehnilisel koosolekul pärast 11. ja 12. mai 2004. aasta koosolekut, ning lisab, et nähtuvalt ühest ettevõttesisesest teatest tühistas tema esindaja 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosoleku jaoks mõeldud lähetuse oma ülemuse soovitusel. Komisjon märgib, et puuduvad tõendid võimaliku kartellist taandumise kohta. Mitmeosaliste rikkumiste korral ei tähenda see, kui ettevõtja ei osale koosolekul või ei ole koosolekul arutatuga nõus, et ta enam ei osale vältavas rikkumises. Rikkumise lõpetamiseks peab ettevõtja selgelt teatama, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. […] [Apellant] ei ole esitanud täpseid tõendeid selle kohta, et ta oleks täiesti iseseisvalt rakendanud turul ühepoolset strateegiat ning oleks selgelt ja avalikult teatanud, et ta ei loe ennast kartelli tegevusega seotuks. Vastupidi, komisjoni valduses olevad tõendid annavad tunnistust sellest, et [apellant] sai ametliku kutse ka kolmele järgmisele tehnilisele koosolekule (ehk kolmele viimasele tehnilisele koosolekule, mis enne kontrollimiste läbiviimist korraldati). Komisjon märgib, et [apellandi] esindaja kinnitas, et ta osaleb 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosolekul, isegi kui ta tõesti oma lähetuse hiljem tühistas. Samuti, mis puudutab 23. ja 24. veebruari 2005. aasta koosolekut, siis [selle koosoleku korraldajad Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol Limited (edaspidi „ Sasol”)] oli [apellandi] esindajale juba broneerinud toa hotellis, kus koosolek toimus, ning hiljem see broneering tühistati. Komisjon järeldab sellest, et Sasoli ja teiste osalejate jaoks oli selge, et [apellant] osales kartellis kuni lõpuni. Komisjon märgib samuti, et koosolekutel aset leidnud arutelud ei erinenud oluliselt nendest, mis olid toimunud eelmistel koosolekutel, vaid osalejad jätkasid hinnatõusude arutamist, ilma et oleks mainitud mingitki [apellandi] püüdu kartellist lahkuda (vt põhjendused 175, 176 ja 177), ning et ei olnud tavapäratu, et ettevõtjad ei osale kartelli jooksul mõnel koosolekul. Need kaks asjaolu annavad tunnistust sellest, et [apellanti] ei peetud pärast 2004. aasta maikuu koosolekut kartellist lahkunuks. [Apellandi] esindaja ettevõttesisest teadet koosolekul osalemisest loobumise põhjuste kohta ei saa igal juhul käsitada avaliku teatena, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Kuna puudub igasugune muu teave selle kohta, [et ta] oleks avaldanud, et ei loe ennast kartelliga seotuks, leiab komisjon, et [apellandi] osalemine kartellis ei lõppenud enne kontrollimisi.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 372–379 nõustus Üldkohus komisjoni seisukohaga, mis puudutab isiku avalikult teatamise kriteeriumi, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, ja seda, kuidas teised kartelliosalised mõistsid kartelliga mitteseotuks lugemist, ning tõdes, et teiste kartelliosaliste arusaama kohaselt ei teatanud apellant avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks.
Lisaks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 377–379 ettevõttesisest e‑kirja, mille apellanti tehnilistel koosolekutel esindanud isik 3. novembril 2004 saatis ühele teisele apellandi töötajale ja mis kõlas järgnevalt: „Arvestades Austrias toimuva koosoleku eesmärki, järgin ma Thibault’ soovitust. Ma tühistan oma lähetuse Viini (esialgu oli väljumisaeg kavandatud täna pärastlõunaks)”, ning analüüsi tulemusel jõudis Üldkohus järeldusele, et ettevõttesisest e‑kirja, mida ei ole teistele osalejatele edastatud, ei saa käsitada avaliku teatena selle kohta, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Peale selle tõdes Üldkohus kohtuotsuse punktis 380, et pelk asjaolu, et apellant ei osalenud viimastel tehnilistel koosolekutel, ei tõenda kuidagi, et ta ei kasutanud teavet, mis puudutas tema konkurentide kohaldatavaid hindasid ja mida ta oli saanud kümnetel varasematel tehnilistel koosolekutel, kus ta osales, ning et ta ei saanud kasu turgude ja klientide jagamise kokkulepetest, mis olid sõlmitud varasematel tehnilistel koosolekutel. Samas punktis järeldas Üldkohus, et apellant ei ole esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et ta lõpetas kartellikokkuleppe täitmise 12. mail 2004.
Poolte argumendid
Apellant väidab, et pärast 11. ja 12. mai 2004. aasta koosolekut ei osalenud ta ühelgi kolmest koosolekust, mis korraldati alates sellest kuupäevast kuni komisjoni uurimisteni 28. ja 29. aprillil 2005, mis kujutab endast ühe aasta pikkust katkematut eemalolekut ehk ajavahemikku, mis oluliselt ületab tavapärast kolme kuu pikkust intervalli salajaste koosolekute vahel. Ka ei ole tõendatud ega väidetud, et selles ajavahemikus oleks apellandi ja teiste kartelliosaliste vahel leidnud aset mis tahes liiki õigusvastane kooskõlastatud tegevus. Lisaks tõendab käesoleva kohtuotsuse punktis 9 nimetatud ettevõttesisene e-kiri, et tema esindaja puudumine pärast 2004. aasta maikuud toimunud koosolekutel ei olnud juhuslik, vaid oli tingitud nende koosolekute eseme tõttu juhtkonna antud soovitustest.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et nõue avalikult teatada, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, põhineb olulisel eeldusel, et ettevõtja, kes osales konkurentsivastasel koosolekul, loetakse selle sisuga nõus olevaks, kui ta ei distantseeru sellest avalikult (kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, punktid 81 ja 82 ning seal viidatud kohtupraktika). Lisaks ilmneb Üldkohtu väljakujunenud kohtupraktikast seoses kartellis ettevõtja osalemise kestust puudutavate tõendite kogumisega, et komisjon ei pea tõendama mitte üksnes kartelli olemasolu, vaid ka selle kestust, ning et kui puuduvad tõendid, mis võivad otseselt kinnitada rikkumise kestust, on komisjon kohustatud esitama vähemalt tõendid ajaliselt piisavalt lühikeste vahemike järel asetleidnud faktiliste asjaolude kohta, nii et oleks võimalik mõistlikult nõustuda, et see rikkumine vältas katkematult kahe konkreetse kuupäeva vahel.
Apellant järeldab sellest, et kui puuduvad igasugused tõendid ettevõtja ja teiste kartelliosaliste salajaste kontaktide või ürituste kohta alates teatud kuupäevast ja kindla ajavahemiku jooksul, ei saa komisjon järeldust, et ettevõtja jätkas kartellis osalemist, rajada väitele, et ettevõtja ei distantseerunud kartellist. Nõustudes komisjoni vastava lähenemisega, pööras Üldkohus ümber rikkumises osalemise kestuse tõendamise koormise, mis lasub komisjonil, ning rikkus seeläbi õigusnormi.
Toonitades, et apellatsioonkaebuse väide ei puuduta kartellis osalemise katkemise kestust, vaid jätkuvat osalemist kuni kartelli lõppemiseni, leiab komisjon, et selle väitega kordab apellant vaid argumente, mis Üldkohtus esitati faktiliste asjaolude hindamisel, mistõttu tuleb see väide esimese võimalusena lugeda vastuvõetamatuks.
Teise võimalusena märgib komisjon, et rikkumises osalemise kestus on faktiline küsimus, mida tuleb igal üksikjuhul tõendada juhtumi konkreetsete asjaoludega. Käesoleval juhul tuleneb tõend rikkumises apellandi osalemise jätkumise kohta kahest teineteisega lahutamatult seotud asjaolust, nimelt esiteks sellest, et teda kutsuti jätkuvalt koosolekutele, mis eeldab, et kutsuja tajub kutsutut kui kartelliosalist, ning teiseks asjaolust, et ta ei distantseerunud kartellist. Nii ei tuginenud komisjon ega Üldkohus üksnes asjaolule, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks.
Kokkuvõttes kinnitab komisjon, et Euroopa Kohtu ja Üldkohtu praktikast selgub, et avalikult distantseerumise puudumine on väga oluline asjaolu, kui tuvastatakse teisigi kartellis osalemise jätkamisele viitavaid kaudseid tõendeid, ning et igal juhul on määrava tähtsusega teiste kartelliosaliste taju. Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 602 ei tuginenud komisjon eranditult asjaolule, et apellant avalikult ei teatanud, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, vaid tõi välja ka kaudsed tõendid, mida tuleb hinnata kogumis. Üldkohus hindas nendele elementidele omistatavat väärtust sõltumatult.
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlus puudub selles, et apellant ei osalenud kolmel viimasel kartelli salajasel koosolekul, mis leidsid aset ajavahemikus 12. maist 2004 kuni 29. aprillini 2005.
Üldkohus tsiteeris vaidlustatud kohtuotsuse punktis 370 sõna-sõnalt vaidlusaluse otsuse põhjendust 602 ning luges kohtuotsuse punktides 372–374 põhjendatuks vaidlusaluse otsuse selles põhjenduses esitatud komisjoni seisukoha, et apellant jätkas rikkumises osalemist pärast 2004. aasta maikuud.
Üldkohus tõdes, et ta saab järeldada, et ettevõtja lõpetas kartellis osalemise lõplikult, vaid siis, kui ettevõtja avalikult teatas, et ta ei loe ennast kartelli sisuga seotuks, ning Üldkohus lisas, et otsustav hindamiskriteerium selles osas on see, kuidas teised kartelliosalised mõistsid kõnealuse ettevõtja kavatsust.
Seega, nagu otsustas Üldkohus, isegi kui puudub vaidlus, et ettevõtja ei osalenud enam kartelli salajastel koosolekutel, peab ta avalikult teatama, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, selleks et oleks võimalik järeldada, et ta lõpetas kartellis osalemise, kusjuures tõendeid vastava distantseerumise kohta tuleb hinnata teiste kartelliosaliste taju arvestades.
Tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktikast selgub, et ettevõtja avalik teade, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, on vajalik selleks, et salajastel koosolekutel osalenud ettevõtja saaks tõendada, et ta osales seal igasuguse konkurentsivastase tagamõtteta. Selleks peab ettevõtja tõendama, et ta andis oma konkurentidele teada, et ta osaleb nendel koosolekutel muul eesmärgil kui nemad (kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, punktid 81 ja 82 ning seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et ettevõtja osalemine konkurentsivastasel koosolekul loob eelduse, et seal osalemine on õigusvastane, mille kõnealune ettevõtja peab ümber lükkama, tõendades, et ta teatas avalikult, et ei loe ennast kartelliga seotuks, mida sellisena peavad mõistma teised kartelliosalised (vt selle kohta kohtuotsus Comap
vs
. komisjon, C‑290/11 P,
EU:C:2012:271
, punktid 74–76 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega on Euroopa Kohtu praktika kohaselt ettevõtja avalik teade, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, vältimatult vajaliku tõendina nõutav vaid konkurentsivastastel koosolekutel ettevõtja osalemise kontekstis, selleks et ümber lükata eelmises punktis toodud eeldus, ilma et vastav distantseerumine, millega lõpetatakse rikkumises osalemine, oleks kõigil asjaoludel nõutav.
Mis puudutab aga osalemist mitte üksikutel konkurentsivastastel koosolekutel, vaid rikkumist paljude aastate vältel, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et asjaolu, et ettevõtja ei ole avalikult teatanud, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, on vaid üks asjaoludest, mida tuleb arvesse võtta, et tuvastada, kas ettevõtja tegelikult jätkas rikkumises osalemist või vastupidi lõpetas osalemise (vt selle kohta kohtuotsus komisjon
vs
. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, punkt 75).
Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 372 ja 374 leidis, et ettevõtja avalik teatamine, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, on kartelli kuuluva äriühingu jaoks ainus vahend, et tõendada kartellis oma osalemise lõpetamist, isegi juhul kui äriühing ei osalenud salajastel koosolekutel.
Siiski ei saa kõnealune õigusnormi rikkumine Üldkohtu poolt tuua kaasa vaidlustatud kohtuotsuse nende järelduste tühistamist, mis puudutavad apellandi osalemist rikkumises ajavahemikus alates 12. maist 2004 kuni 29. aprillini 2005.
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu enamikul juhtudel tuletada teatud hulgast kokkulangevustest ja kaudsetest tõenditest, mis võivad, kui neid käsitleda koos, muu loogilise selgituse puudumisel olla konkurentsieeskirjade rikkumise tõendiks (vt kohtuotsused Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, punkt 57, ning komisjon
vs
. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, punkt 70).
Mitu aastat kestva rikkumise puhul on Euroopa Kohus nimelt tõdenud, et asjaolu, et esitatud ei ole otseseid tõendeid selle kohta, et äriühing osales nimetatud rikkumises teatava kindla ajavahemiku jooksul, ei takista rikkumise toimunuks lugemist ka nimetatud ajavahemiku jooksul, kui selline järeldus põhineb objektiivsetel ja omavahel kooskõlas olevatel kaudsetel tõenditel (vt selle kohta kohtuotsused Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon, C‑105/04 P,
EU:C:2006:592
, punktid 97 ja 98, ning komisjon
vs
. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, punkt 72).
Isegi kui ettevõtja avalik teatamine, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, ei ole kartelli kuuluva äriühingu jaoks ainus vahend, et tõendada kartellis oma osalemise lõpetamist, on siiski tõsi, et niisugune distantseerumine on oluline asjaolu, millega saab tõendada konkurentsivastase tegevuse lõpetamist. Asjaolu, et ettevõtja jätab avalikult teatamata, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, kujutab faktilist olukorda, millele võib komisjon tugineda, kui ta tõendab äriühingu konkurentsivastase tegevuse jätkumist. Siiski juhul, kui märkimisväärse aja jooksul leidis aset palju salajasi koosolekuid, millel asjaomase äriühingu esindajaid ei osalenud, peab komisjon oma hinnangus lähtuma ka muudest tõenditest.
Käesoleval juhul tõdes Üldkohus punktides 377–379 õigesti, et ettevõttesisest e‑kirja, mille apellandi esindaja 3. novembril 2004 saatis ühele teisele apellandi töötajale, ei saa lugeda tõendiks selle kohta, et ettevõtja teatas avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks.
Siiski tuleb tuvastada, et hagiavalduse vastava väite tagasilükkamist ei saa põhjendada pelgalt sellega, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 370 tsiteeritud vaidlusaluse otsuse põhjendusest 602 ilmneb nimelt, et oli muid asjaolusid, millele komisjon viitas ja millele apellant vastu ei vaielnud, nagu apellandi esindaja algne kinnitus 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosolekul osalemise kohta ning salajaste koosolekute korraldaja poolt algselt hotellitoa broneerimine 23. ja 24. veebruari 2005. aasta koosolekuks.
Seega kujutavad need faktilised elemendid koostoimes asjaoluga, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, ning salajaste koosolekute korraldaja tajumisega endast omavahel kooskõlas olevaid kaudseid tõendeid, millest oli võimalik järeldada, et apellant jätkas kartellis osalemist.
Järelikult, kuna apellatsioonkaebuse esimene väide ei ole tulemuslik, ei saa sellega nõustuda.
Kolmas väide, et rikutud on õigusnormi, kuna tuvastati apellandi katkematu osalemine rikkumises ajavahemikus 26. maist 2000 kuni 26. juunini 2001
Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 159 märkis komisjon, et Shelli avalduste kohaselt panid 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekul Total France’ile teised sellel koosolekul osalejad süüks, et ta kasutab müümisel liiga madalaid hindasid.
Vaidlusaluse otsuse põhjendus 603 on sõnastatud järgmiselt:
„Total France […] väidab, et tema osalemine katkes ajavahemikus 2000–2001 ning et asjaolu, et tema esindaja lahkus [25. ja 26. mai 2000. aasta] koosolekult vihaselt, kujutas endast märki mitteseotusest koosolekuga. […] Komisjon märgib […], et miski ei viita sellele, et Total oleks avalikult teatanud, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Asjaolu, et [Total France’i esindaja X] lahkus koosolekult, ei kujuta endast avalikku teatamist, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, arvestades et isegi Total ei väida, et [X] teatas oma kavatsusest lõpetada Totali osalemine kartellis. Pigem kinnitab [X] viha, et ta ei olnud rahul sõlmitud kokkulepetega. Totali taasilmumine vähem kui ühe aasta pärast kinnitab, et tal puudus kavatsus lõpetada oma osalemine kartellis. Järelikult ei leia komisjon, et Totali ajutine lühiaegne puudumine kujutaks endast kartellis tema osalemise katkemist.”
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 401 ja 402 sisuliselt, et ei ole tõendatud, et 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekul oleksid teised osalejad tajunud, et apellandi esindaja teatas, et ta ei loe ennast rikkumisega seotuks.
Poolte argumendid
Apellant väidab, et tema esindaja – nagu ilmneb kartellis osalenud ettevõtja avaldusest komisjonile – lahkus 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekult äkitselt ja ärritunult ning ühelgi kolmest järgnevast koosolekust ta enam ei osalenud kuni uue esindajani, kes osales 26. ja 27. juuni 2001. aasta koosolekul. Järeldus, milleni jõudis Üldkohus, nimelt et apellant ei tõendanud, et ta teatas avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, kujutab süütuse presumptsiooni põhimõtte rikkumist. Seeläbi rikkus Üldkohus õigusnormi, eriti kuna ta kohtles apellanti vastuolus oma lähenemisega, mis tal oli kartellis teise osalenud ettevõtja suhtes.
Komisjon väidab esimese võimalusena, et väide on vastuvõetamatu. Tegemist on nimelt faktiväitega, kuna see puudutab nii kartellis osalemise kestuse hindamist kui ka ettevõtja avalikult teatamise mõistet, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, ning seetõttu kaht faktilist olukorda. Apellant seab pelgalt kahtluse alla Üldkohtu poolt faktidele antud tõlgenduse.
Teise võimalusena leiab komisjon, et väide on põhjendamatu, sest nagu see nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 603, ei lähtunud ta oma hinnangu andmisel sellele, kas apellant osales vaidlusaluses kartellis 26. maist 2000 kuni 26. juunini 2001 edasi, ainult asjaolust, et viimane ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks. Üldkohus nõustus selle analüüsiga, tuginedes mitte ainult sellele, et ettevõtja ei distantseerunud avalikult kartellist, vaid ka nende asjaolude kontrollimisele, mille tõttu apellandi esindaja lahkus 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekult. Komisjon jõuab järeldusele, et ettevõtja kartellis osalemise kestus on faktiküsimus ning et käesoleval juhul ei piisa kartellis osalemise katkestamise enese tuvastamiseks sellest, et puuduvad tõendid konkurentsivastaste kontaktide või sellistes kontaktides osalemise kohta ühe aasta pikkusel perioodil.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tõdeda, et apellatsioonkaebuse väide tugineb kahele argumendile, mis puudutavad esiteks seda, et apellandi esindaja tegevus 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekul kinnitab, et ta kavatses avalikult teatada, et ta ei loe ennast vaidlusaluse kartelliga seotuks, ning teiseks, et apellant ei osalenud ühelgi kolmest salajasest koosolekust, mis korraldati ajavahemikus 26. maist 2000 kuni 26. juunini 2001.
Mis puudutab küsimust, kas apellandi esindaja tegevus 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekul tõendab, et ettevõtja teatas avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, siis tuleb märkida, et komisjon analüüsis kõnealust tegevust vaidlusaluse otsuse põhjenduses 603 ning Üldkohtul oli võimalik seda analüüsi kontrollida. Nagu siinkohal ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 398 ja 401, siis Üldkohus analüüsis selle koosoleku toimumisega seotud asjaolusid ja võttis arvesse seda, kuidas teised koosolekul osalejad võisid mõista apellandi esindaja suhtumist, ning jõudis otsuse punktis 402 järeldusele, et esindaja suhtumine ei tõenda, et ettevõtja teatas avalikult, et ta ei loe ennast konkurentsivastase kartelliga seotuks. Niisugust faktilist hinnangut ei saa kohtupraktika kohaselt aga Euroopa Kohus oma pädevuse raames kontrollida.
Mis puudutab küsimust, kas apellandi puudumine kolmel salajasel koosolekul ajavahemikus 26. maist 2000 kuni 26. juunini 2001 kujutab endast tõendit kartellis apellandi osalemise katkemise kohta, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus pani oma otsuse punktis 402, kui ta viitas punktis 372 tehtud järeldustele, toime õigusnormi samasuguse rikkumise kui see, mida on apellatsioonkaebuse esimese väite analüüsimisel mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, leides, et apellandil tuleb tõendada, et sõltumata asjaolust, et ta ei osalenud nendel koosolekutel, teatas ta teiste koosolekul osalejate arvates avalikult, et ta ei loe ennast selle kartelliga seotuks.
Siiski tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 27 juba välja toodud Euroopa Kohtu praktikast, et asjaolu, et esitatud ei ole otseseid tõendeid selle kohta, et äriühing osales kartellis kindla ajavahemiku jooksul, ei takista mitu aastat kestnud rikkumise puhul lugemast, et äriühing osales kartellis ka nimetatud ajavahemiku jooksul kui selline järeldus põhineb objektiivsetel ja omavahel kooskõlas olevatel kaudsetel tõenditel.
Käesoleval juhul ei olnud aga see, et apellant ei teatanud avalikult, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, ainus põhjus, miks apellandi tegevus tuleb rikkumiseks lugeda ka kõnealusel perioodil.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 398 ja 401 ilmneb nimelt, et asjaolu, et apellandi esindaja lahkus 25. ja 26. mai 2000. aasta koosolekult äkitselt, on selgitatav isiklike põhjustega ja seda ei saa käsitleda Total France'i enese tahteavaldusena distantseeruda kartellist, mis vastab ka sellele, kuidas võisid teised koosolekul osalejad nimetatud sündmust tajuda. Lisaks, pärast esindaja asendamist teise töötajaga jätkas Total France uuesti salajastel koosolekutel osalemist, mis kinnitab järeldust, et kõnealuse esindaja tegevus on selgitatav isikliku konflikti olemasoluga.
Seega oli paralleelselt asjaoluga, et ettevõtja avalikult ei teatanud, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, objektiivseid ja omavahel kooskõlas olevaid kaudseid tõendeid, millest ei saa järeldada, et kõnealusel perioodil apellant katkestas kartellis osalemise.
Seega kuna apellatsioonkaebuse kolmas väide on tulemusetu, ei saa sellega nõustuda.
Teine väide, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet, moonutatud on tõendeid ning puuduvad põhjendused
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 386 märkis Üldkohus, et komisjon leidis, et Repsoli osalemine kartellis lõppes 4. augustil 2004, kuna samal päeval aset leidma pidanud koosolekule ei olnud Repsol koosolekute korraldajalt Sasolilt päevakava sisaldavat ametlikku kutset saanud, millest ilmneb, et Sasol kahtles Repsoli kartellis osalemise jätkumises.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 387 tõdes Üldkohus, et asjaolu, et Repsolile ei saadetud enam päevakava sisaldavaid ametlikke kutseid koosolekutele, annab tunnistust sellest, et Sasoli kui koosolekute korraldaja arusaam muutus ja ta ei olnud pärast 4. augustit 2004 Repsoli kartellis osalemises enam kindel ning et sellest piisab, et asuda seisukohale, et teised kartelliosalised mõistsid, et Repsol luges ennast kartelliga mitteseotuks. Seevastu kohtuotsuse punktides 388–390 leidis Üldkohus, et see ei olnud nii apellandi puhul, kes jätkuvalt sai päevakava sisaldavaid ametlikke kutseid koosolekutele, ning jõudis järeldusele, et komisjon käsitles erinevaid olukordasid erinevalt ja seega ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet.
Poolte argumendid
Apellant märgib, et Üldkohtu kõnealune analüüs põhineb esiteks faktiveal. Komisjoni poolt Üldkohtule esitatud toimikust ilmnes, et 3. ja 4. augusti 2004. aasta koosoleku kohta sai Repsol, nagu ka apellant, lisaks ilma päevakorrata kutsele sama nn ametliku kutse koos päevakorraga. Repsol oli ka 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosoleku kutse adressaat. Seega põhineb Üldkohtu järeldus tõendite moonutamisel. Teiseks nõudis Üldkohus apellandilt, et viimane tõendaks, et ta avalikult teatas, et ta ei loe ennast kartelliga seotuks, mitte aga Repsolilt, kelle taandumine kartellist loeti tuvastatuks ka ilma sellest distantseerumata. Vaidlustatud kohtuotsuses puuduvad siiski andmed, millega saaks põhjendada vastavat erinevat kohtlemist, mis kujutab endast võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Komisjon kinnitab kõigepealt, et see apellatsioonkaebuse väide on tulemusetu, kuna isegi kui oletada, et Üldkohus tegi Repsoli puhul hindamisvea, ei puuduta viga apellanti ega saa seega kaasa tuua viimase puhul tuvastatud rikkumise kestuse vähendamist, mistõttu kuulub see küsimus eranditult esimese väite juurde.
Teise võimalusena tunnistab komisjon, et 3. ja 4. augusti 2004. aasta koosoleku osas leidis ta, et selle koosoleku toimumise päeval oli Repsol veel kartelliosaline ning et tema esindaja puudumine koosolekult ei olnud kaudne tõend kartellist taandumise kohta. 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosoleku osas möönab komisjon samuti, et Repsol sai nagu apellant sama kutse koos päevakorraga, ilma et teda oleks siiski enam loetud kartelliosaliseks. Isegi kui aga selleni jõudmisel moonutati tõendeid, ei ole moonutamisel tagajärgi, kuna erinevalt Repsoli esindajast mainiti samas ühises kutses apellandi esindajat kui toa broneerinud isikut, mis komisjoni arvates on oluline erinevus.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 386 ja 387 moonutas Üldkohus asjaolusid seoses kartellis Repsoli osalemise kestusega. Nagu nimelt ilmneb toimikust ja nagu tunnistas komisjon, leidis viimane 3. ja 4. augusti 2004. aasta koosoleku osas, et kuna Repsol oli veel kartelliosaline, ei saa tema esindaja puudumine koosolekult olla kaudne tõend kartellist taandumise kohta, ning 3. ja 4. novembri 2004. aasta koosoleku osas, et Repsol sai sama liiki kutse kui apellant. Seega on vaidlustatud kohtuotsuse eespool viidatud punktides sisalduvas ülevaates moonutatud faktilisi asjaolusid.
Lisaks tuleb samuti märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 387 lähtus Üldkohus vaid salajaste koosolekute korraldaja kahtlusest Repsoli tahte suhtes osaleda nendel koosolekutel pärast 4. augustit 2004 ning järeldas sellest, et nimetatud seisukoht oli piisav, et jõuda järeldusele, et teiste osalejate arvates distantseerus Repsol kartellist. Nii ei kohaldanud Üldkohus Repsolile avaliku distantseerumise puhul sama tõendamiskoormist kui apellandile, mis kinnitab selle nõude ebajärjekindlat kohaldamist ja kujutab endast ebavõrdset kohtlemist.
Isegi kui apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väite analüüsimisel on tuvastatud, et Üldkohtu lähenemine avalikult distantseerumise nõude osas oli õiguslikult vale, ei saa apellant siiski mingil juhul tõhusalt tugineda vastavatele vigadele.
Nimelt tuleb võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisel arvestada seaduslikkuse põhimõttega (vt selle kohta kohtuotsus The Rank Group, C‑259/10 ja C‑260/10,
EU:C:2011:719
, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega kuna apellatsioonkaebuse esimese väite analüüsimisel loeti järeldus apellandi kartellis osalemise kestuse kohta õiguspäraseks, ei saa rikkumises osalemise kestuse vähendamiseni viia see, et ilmselt põhjendamatult koheldi Repsoli soodsalt.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
Neljas väide, et rikutud on tõhusa kohtuliku kaitse ja karistuste individuaalsuse põhimõtet ning põhjendamise nõuet
Vaidlusaluse otsuse põhjendus 696 on sõnastatud järgmiselt:
„Teatud hulk ettevõtjaid väidavad, et nad ei rakendanud kokkuleppeid, ning rõhutavad, et nende saadetud või saadud hinnakirjade arv oli väike. Teatud ettevõtjad kinnitavad, et kokkulepped ei mõjutanud nende tegevust turul. Komisjon ei leia esiteks, et need pelgad kinnitused kujutaksid endast piisavat tõendit, et kokkulepped jäeti rakendamata 2006. aasta suuniste […] tähenduses. Komisjon märgib teiseks, et hinnakirjade saatmine või saamine ei ole ainus kokkuleppe rakendamise vahend, vaid see toimus peamiselt korrapäraste hinnatõstmise (katsetega), millest teavitati turgu ja mis mõni kord oli dokumenteeritud tehnilisi koosolekuid puudutavate tõenditega.”
Vastusena hagiavalduse viiendale väitele, mille kohaselt rikuti väidetava rikkumise elluviimata jätmise osas – mis 2006. aasta suuniste punkti 29 kohaselt on kergendav asjaolu – põhjendamiskohustust ja 2006. aasta suuniseid, kordas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 406 ja 407 sõna-sõnalt vaidlusaluse otsuse põhjendust 696 ja viitas oma arutluskäigule hagiavalduse teise väite analüüsimise kohta, järeldades, et komisjoni seisukohti apellandi poolt kartelli elluviimise kohta kinnitasid piisavad tõendid.
Poolte argumendid
Apellant väidab, et Üldkohus ei vastanud väitele, et arvesse on jäetud võtmata majanduslikud tõendid asjaolu kohta, et ta tegutses kooskõlas konkurentsieeskirjadega, ning jättis analüüsimata nende tõendite asjakohasuse ja sisu. Apellant esitas nimelt komisjonile ja seejärel Üldkohtule põhjaliku majandusanalüüsi, mis hõlmas kogu rikkumisperioodi ja kinnitas, et mitte kunagi ei viinud ta ellu kokkuleppeid, milleni oli jõutud tehnilistel koosolekutel. Kõnealune analüüs jäi tähelepanuta mitte üksnes vaidlusaluses otsuses, vaid ka vaidlustatud kohtuotsuses, kuna selle punktides 406 ja 407 ei antud mingit vastust apellandi argumentidele. Viimane märgib selles kontekstis, et hagiavalduse teise väite analüüsimisel Üldkohtu esitatud arutluskäik, millele on viidatud Üldkohtu otsuse punktis 407, puudutab kartelli tervikuna elluviimist, mitte aga iga kartelliosalisest ettevõtja isiklikku tegevust.
Komisjon leiab esiteks, et see apellatsioonkaebuse väide on vastuvõetamatu, kuna apellant ei too täpselt välja vaidlustatud kohtuotsuses kritiseeritud asjaolusid ega esita õiguslikke argumente, mis spetsiifiliselt põhjendaksid seda nõuet. Lisaks püüab apellant selle väitega tegelikult saavutada seda, et Euroopa Kohus analüüsiks hagiavalduse viiendat väidet täielikult uuesti.
Teise võimalusena märgib komisjon, et Üldkohus pühendas viienda väite analüüsimisele vaidlustatud kohtuotsuse punktid 405–408, ja täheldas, et nendes punktides viidatakse Üldkohtu analüüsile, mis esitati hagiavalduse esimese väite kontrollimisel. Kohtuotsuse punktides 243–259, mis on teise väite analüüsi osa, nõustus Üldkohus komisjoni kaalutlustega, mille kohaselt apellant ei esitanud tõendeid, mis kinnitaksid, et ta tegutses turul kooskõlas konkurentsieeskirjadega. Lisaks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163–190, mis on samuti teise väite analüüsi osa, konkreetsetele tõenditele tuginedes tagasi apellandi väite, mille kohaselt viimane ei viinud hinnakartelli ellu.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse neljandas väites leiab apellant, et Üldkohus ei vastanud tema hagiavalduse viiendale väitele, et arvesse on jäetud võtmata tõendid tema väidetavalt kooskõlas konkurentsieeskirjadega tegutsemise kohta, eelkõige kogu rikkumisperioodi hõlmav põhjalik majandusanalüüs.
Tuleb tõdeda, et selles argumendis on ilmselgelt valesti tõlgendatud vaidlustatud kohtuotsust, iseäranis Üldkohtu kaalutlusi otsuse punktides 406 ja järgmised. Pärast seda, kui Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 406 sõna-sõnalt tsiteeris vaidlusaluse otsuse põhjendust 696, milles komisjon üldiselt viitas asjaolule, et „teatud hulk ettevõtjaid” väidavad, et nad ei rakendanud kokkuleppeid, milleni jõuti vaidlusaluses kartellis, viitas Üldkohus kohtuotsuse punktis 407 arutluskäigule, mille ta pühendas hagiavalduse teise väite teise ja neljanda osa analüüsile.
Teises väiteosas kinnitab apellant, et puuduvad tõendid hindade kindlaksmääramise kokkulepete rakendamise kohta.
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 166–185, mis on pühendatud selle väite analüüsimisele, analüüsis Üldkohus komisjoni esitatud tõendeid, mis puudutasid ka apellandi isiklikku osalemist nende kokkulepete rakendamisel, nagu kartelliosaliste vahel vahetatud hinnakirjad, milles teatati hindade tõstmisest; kirjad, millega kliente teavitati hinnatõusudest, milles lepiti kokku eelneval salajasel koosolekul, ning kartelliosaliste vastavad avaldused, mis sisaldasid ka kartelliga seotud ettevõtjate telefonivestlusi, selleks et tagada kokkulepete nõuetekohane elluviimine.
Pärast seda, kui Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 189, et komisjonil on teavet enam kui 50 konkurentsivastase koosoleku kohta ajavahemikus 1992–2005, ning et komisjon tõi välja apellandi 343 hinnakirja, milles teavitatakse kliente peatsest hinnatõusust, jõudis Üldkohus otsuse punktis 190 järeldusele, et komisjon tuvastas õigesti, et apellant viis kartelli ellu.
Hagiavalduse teise väite neljandas osas kinnitas apellant, et turul tegutses ta kooskõlas konkurentsieeskirjadega.
Siiski tuleb ka tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 233–259 analüüsis Üldkohus üksikasjalikult apellandi argumente, sealhulgas viiteid tema hinnapoliitika majandusanalüüsile. Lisaks nende argumentide konkreetsele analüüsimisele tugines Üldkohus iseäranis asjaolule, et apellant osales enamikul ajavahemikus 1992–2005 peetud konkurentsivastastest koosolekutest; et apellant möönis, et ta tõstis korrapäraselt oma hindasid, mis juba iseenesest oli koosolekutel kokkulepitu elluviimise märk, ning et ta saatis selleks oma klientidele 343 teabelehte. Nii jõudis Üldkohus järeldusele, et apellandi viidatud asjaoludest ei ole võimalik tuletada, et 13 aasta pikkusel ajavahemikul, mil ta osales konkurentsivastastes kokkulepetes, jättis ta need tegelikult ellu viimata ja tegutses turul kooskõlas konkurentsieeskirjadega.
Järelikult ei ole põhjendatud apellandi etteheide, et Üldkohus ei võtnud arvesse tema isiklikku tegevust, vaid analüüsis kartelli üldise elluviimise küsimuses tema olukorda koos teiste kartelliosalistega.
Neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb apellatsioonkaebuse neljas väide samuti tagasi lükata.
Kuna apellandi esitatud ühegi väitega ei nõustutud, tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellant on kohtuvaidluse kaotanud ning komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb komisjoni kohtukulud välja mõista sellelt äriühingult.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Total Marketing Services SA‑lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.