CELEX: 62014TJ0847
Okoliš
Zaštita ozonskog omotača
Fluorirani staklenički plinovi
Uredba (EU) br. 517/2014
Stavljanje fluorougljikovodika na tržište
Određivanje referentne vrijednosti
Dodjela kvota
Obveza obrazlaganja
Metoda izračuna

Okolnosti spora
Fluorougljikovodici (FUV‑i) su kategorija fluoriranih stakleničkih plinova koji se osobito koriste u sustavima za hlađenje i klimatizaciju, aerosolima i proizvodnji izolacijskih pjena.
Tužitelj, GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, njemačko je društvo koje posluje u sektoru posebnih plinova. On ne proizvodi FUV nego ga uvozi iz trećih zemalja i država članica te ga potom prodaje uglavnom društvima sa sjedištem u Europskoj uniji.
U okviru suzbijanja emisija stakleničkih plinova Europski parlament i Vijeće Europske unije donijeli su Uredbu (EU) br. 517/2014 od 16. travnja 2014. o fluoriranim stakleničkim plinovima i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 842/2006 (
SL L 150, str. 195
.).
Utvrđeno je da je postupno smanjenje količina fluorougljikovodika koje se mogu stavljati na tržište najučinkovitiji i najekonomičniji način dugoročnog smanjenja emisija tih tvari.
Radi provedbe tog postupnog smanjenja Uredbom br. 517/2014 predviđeno je da Europska komisija određuje maksimalnu količinu FUV‑a koja se može stavljati na tržište Unije, referentnu vrijednost za svakog proizvođača ili svakog uvoznika koja se temelji na godišnjem prosjeku prijavljenih količina FUV‑a koje je proizvođač ili uvoznik stavio na tržište od 2009. do 2012. (u daljnjem tekstu: referentna vrijednost) i kvotu FUV‑a (u daljnjem tekstu: kvota) koja će biti odobrena za stavljanje na tržište, počevši od 2015.
Komisija je 31. listopada 2014. donijela Provedbenu odluku 2014/774/EU o utvrđivanju, u skladu s Uredbom br. 517/2014, referentnih vrijednosti za razdoblje od 1. siječnja 2015. do 31. prosinca 2017. za svakog proizvođača ili uvoznika koji je izvijestio o stavljanju FUV‑a na tržište na temelju Uredbe (EZ) br. 842/2006 Europskog parlamenta i Vijeća (
SL L 318, str. 28
., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Članak 1. pobijane odluke glasi kako slijedi:
„Članak 1.
Određivanje referentnih vrijednosti
U svrhu dodjele kvota, referentne vrijednosti za svakog uvoznika i proizvođača utvrđene su u Prilogu ovoj odluci i izračunane na temelju podataka dostavljenih u skladu s Uredbom (EZ) br. 842/2006 tako što se od godišnjeg prosjeka količina [FUV‑a] (u velikim količinama) stavljenih na tržište Unije u razdoblju od 2009. do 2012. oduzmu ukupne količine [FUV‑a] (u velikim količinama) obuhvaćene iznimkama iz članka 15. stavka 2. točaka (a) do (e) Uredbe (EU) br. 517/2014 za to razdoblje, ako su podaci dostupni.
Godišnji prosjek velikih količina plinova stavljenih na tržište Unije iz ovog članka izračunan je tako što se od ukupnih količina proizvedenih [FUV‑a] (u velikim količinama) uvezenih na tržište Unije oduzmu ukupne količine [FUV‑a] (u velikim količinama) izvezene s tržišta Unije, uzevši u obzir stanje zaliha plina na kraju godine.“
U Prilogu pobijanoj odluci tužitelju se određuje referentna vrijednost od [
povjerljivo
] (
) tona ekvivalenta ugljikovog dioksida (CO
) te mu se za 2015. dodjeljuje kvota od [
povjerljivo
] tona ekvivalenta CO
.
U navedenom prilogu također je navedena formula koja se koristi za utvrđivanje referentne vrijednosti, pri čemu ta formula sadržava, među ostalim, varijablu povezanu s godišnjim variranjem zaliha FUV‑a.
Porukom elektroničke pošte od 5. studenoga 2014. tužitelj je od Komisije zatražio da mu obrazloži zašto je godišnje variranje zaliha FUV‑a uzeto u obzir za izračun referentne vrijednosti.
Porukom elektroničke pošte od istog dana Komisija je odgovorila navodeći, među ostalim, da je referentna vrijednost bila utvrđena na temelju podataka dostavljenih u skladu s Uredbom (EZ) br. 842/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. svibnja 2006. o određenim fluoriranim stakleničkim plinovima (
SL L 161, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 60.).
Porukom elektroničke pošte također od istog dana tužitelj je reagirao navodeći da i dalje ne razumije razlog zbog kojeg je godišnje variranje zaliha FUV‑a uzeto u obzir za izračun referentne vrijednosti te ističući da je prema njegovu stajalištu to variranje utjecalo na izračun navedene vrijednosti na njegovu štetu.
Porukom elektroničke pošte od 6. studenoga 2014. Komisija je tužitelju odgovorila podsjećajući da količine FUV‑a stavljene na tržište mora izračunati na temelju dostupnih podataka kojima se ne pravi razlika između različitih vrsta zaliha i njihovih izvora te da stoga koristi formulu kojom se sa zalihama postupa neovisno o njihovu stanju. Ta je formula dostavljena dotičnim poduzetnicima i protiv nje nitko, uključujući tužitelja, nije podnio prigovor.
Zastupnik tužitelja je 12. prosinca 2014. zatražio od Komisije da izmijeni pobijanu odluku.
Komisija je 16. prosinca 2014. tužiteljevom zastupniku navela da će odgovoriti što je prije moguće, ali da se mora prethodno pravno savjetovati.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. prosinca 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Zasebnim aktom, podnesenim istog dana, tužitelj je zatražio da se o toj tužbi odlučuje u ubrzanom postupku u skladu s člankom 76.a Poslovnika Općeg suda.
Odlukom od 23. siječnja 2015. Opći sud (treće vijeće) prihvatio je taj zahtjev.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (treće vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka i u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih u članku 64. Poslovnika postaviti strankama pitanja u pisanom obliku. One su odgovorile na ta pitanja u za to određenim rokovima.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 21. travnja 2015. tužitelj je podnio zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom tražeći od Općeg suda da, među ostalim, naloži podnošenje dokumenata. Komisija je u određenim rokovima podnijela svoje očitovanje o tom zahtjevu za određivanje mjera upravljanja postupkom.
Na raspravi održanoj 8. svibnja 2014. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
Nakon rasprave tužitelj je podnio dokument o kojemu se Komisija očitovala u za to određenom roku.
Usmeni dio postupka zaključen je 12. svibnja 2015.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku i kvotu koja mu je dodijeljena za 2015. za stavljanje FUV‑a na tržište u dijelu u kojem je utvrđena preniska referentna vrijednost i dodijeljena preniska kvota;
—
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga koja se temelje, prvo, na povredi Uredbe br. 517/2014, drugo, na povredi načela jednakog postupanja i, treće, na povredi obveze obrazlaganja.
Prije svega valja ispitati treći tužbeni razlog.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
Tužitelj smatra da pobijana odluka ne poštuje zahtjeve članka 296. UFEU‑a. Naime, s jedne strane, pobijanom se odlukom ne daje nikakav razlog kojim bi se opravdala okolnost da je u obzir uzeto godišnje variranje zaliha. S druge strane, čak i uzevši u obzir godišnje variranje zaliha, nije moguće shvatiti kako je izračunana referentna vrijednost koja mu je određena jer taj izračun nije obrazložen. Izračuni izneseni u prilogu tužbi doveli bi osim toga do referentne vrijednosti različite od referentne vrijednosti koju je utvrdila Komisija.
Komisija smatra da pobijana odluka poštuje zahtjeve članka 296. UFEU‑a. S jedne strane, ona osporava da u pobijanoj odluci nisu navedeni razlozi kojima se obrazlaže zašto je godišnje variranje zaliha uzeto u obzir. Naime, to uzimanje u obzir proizlazi iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 517/2014, a njegov kontekst je naveden u uvodnoj izjavi 5. pobijane odluke. S druge strane, ona pobija argument prema kojem je izračun referentne vrijednosti nerazumljiv. Naime, u članku 1. drugom stavku pobijane odluke obrazlaže se korištena metoda te je navedena vrijednost pravilno utvrđena. Nasuprot tomu, izračuni koji se nalaze u prilogu tužbi su pogrešni.
U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s ustaljenom sudskom praksom obrazloženje koje zahtijeva članak 296. UFEU‑a mora biti prilagođeno naravi akta o kojem je riječ te na jasan i nedvosmislen način pokazati razmišljanje institucije, autora akta, tako da se zainteresiranim osobama omogući upoznavanje s razlozima za poduzetu mjeru i da se sudu Unije omogući njegov nadzor (vidjeti presudu od 24. studenoga 2005., Italija/Komisija, C‑138/03, C‑324/03 i C‑431/03, Zb.,
EU:C:2005:714
, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
Taj se zahtjev treba ocjenjivati prema okolnostima slučaja, uključujući sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interes koji za dobivanje objašnjenja mogu imati adresati akta ili druge osobe na koje se on izravno i pojedinačno odnosi. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve činjenične i pravne okolnosti s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU‑a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na svoju formulaciju već i na kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (vidjeti presudu Italija/Komisija, t. 30.
supra
,
EU:C:2005:714
, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
Iz sudske prakse također proizlazi da se provedbenim aktom ispunjava obveza obrazlaganja ako se njime izričito upućuje na odredbe uredbe na kojima se on zasniva te time omogućava prepoznavanje kriterija na temelju kojih je donesen (vidjeti presudu od 20. rujna 2012., Poljska/Komisija, T‑333/09,
EU:T:2012:449
, t. 88. i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju valja uvodno istaknuti da je pobijana odluka provedbena odluka koja se temelji na Uredbi br. 517/2014 i kojom se, kako osobito proizlazi iz njezine drugonavedene pravne osnove, upućuje na članak 16. stavak 1. te uredbe, kojim je predviđeno da Komisija do 31. listopada 2014. određuje, putem provedbenih akata, za svakog proizvođača ili uvoznika koji je prijavio podatke u skladu s člankom 6. Uredbe br. 842/2006 referentnu vrijednost koja se temelji na godišnjem prosjeku prijavljenih količina FUV‑a koje je proizvođač ili uvoznik stavio na tržište od 2009. do 2012. (u daljnjem tekstu: referentno razdoblje).
Valja potom istaknuti da se u uvodnoj izjavi 4. pobijane odluke navodi da se referentne vrijednosti izračunavaju na temelju raspoloživih podataka o godišnjem prosjeku količina FUV‑a o čijem su stavljanju na tržište od 2009. do 2012. izvijestili proizvođači ili uvoznici, ne uključujući količine FUV‑a koje su u istom razdoblju bile namijenjene za upotrebe iz članka 15. stavka 2. Uredbe br. 517/2014.
U članku 1. prvom stavku pobijane odluke navodi se također da su u svrhu dodjele kvota referentne vrijednosti za svakog uvoznika i proizvođača utvrđene u prilogu toj odluci i izračunane na temelju podataka dostavljenih u skladu s Uredbom br. 842/2006 tako što se od godišnjeg prosjeka količina FUV‑a u velikim količinama stavljenih na tržište Unije u referentnom razdoblju oduzmu ukupne količine FUV‑a u velikim količinama obuhvaćene iznimkama iz članka 15. stavka 2. točaka (a) do (e) Uredbe (EU) br. 517/2014 za to razdoblje, ako su podaci dostupni.
Člankom 1. drugim stavkom pobijane odluke pojašnjava se da je godišnji prosjek velikih količina plinova stavljenih na tržište Unije izračunan tako što se od ukupnih godišnjih količina FUV‑a u velikim količinama proizvedenih i uvezenih na tržište Unije oduzmu ukupne količine FUV‑a u velikim količinama izvezene s tržišta Unije, uzevši u obzir stanje zaliha plina na kraju godine.
U pogledu priloga pobijanoj odluci, u njemu se navodi da se referentna vrijednost (RV) izračunava prema sljedećoj formuli: RV = prosjek [2009. – 2012.] (POM – EX), dok se razlika (POM – EX) utvrđuje na godišnjoj osnovi, a zatim kao prosjek za predmetno razdoblje od četiri godine. Pojašnjeno je da vrijednost POM odgovara plinovima stavljenima na tržište u velikim količinama (izračunanima prema sljedećoj formuli: P + I – E + Δs, pri čemu P odgovara proizvodnji, I uvozu, E izravnom izvozu, a Δs razlici u zalihama na kraju godine, tj. zalihe 1. siječnja 20XX. – zalihe 31. prosinca 20XX.), dok EX odgovara plinovima u velikim količinama koji su obuhvaćeni izuzećima u skladu s člankom 15. stavkom 2. točkama (a) do (e) Uredbe, na temelju raspoloživih podataka.
Stoga s obzirom na prethodno izneseno treba na prvom mjestu zaključiti da je pobijana odluka u dovoljnoj mjeri obrazložena u pogledu definicije referentne vrijednosti i metodologije koju je Komisija uspostavila za njezino utvrđivanje. One, naime, vrlo jasno i nedvojbeno proizlaze iz navedene odluke. Stoga tužitelj pogrešno smatra da izračun referentne vrijednosti koja mu je određena nije bio obrazložen.
Na drugom mjestu, što se tiče uzimanja u obzir godišnjeg variranja zaliha kod određivanja referentne vrijednosti, treba zaključiti da iz pobijane odluke proizlazi da je godišnji prosjek velikih količina plinova stavljenih na tržište Unije Komisija izračunala tako što je od ukupnih godišnjih količina FUV‑a u velikim količinama proizvedenih i uvezenih na tržište Unije oduzela ukupne količine FUV‑a u velikim količinama izvezene s tržišta Unije, uzevši u obzir godišnje variranje zaliha. Međutim, ni pobijana odluka ni sama Uredba br. 517/2014 na koju ta odluka upućuje ne sadržava obrazloženje u pogledu posebnog uzimanja u obzir potonje varijable. U tom se pogledu ne može smatrati da upućivanje u članku 1. pobijane odluke na „[podatke] [dostavljene] u skladu s Uredbom […] br. 842/2006“ predstavlja obrazloženje u vezi s uzimanjem u obzir predmetne varijable. Naime, iako to upućivanje omogućava da se navede izvor podataka korištenih u okviru izračuna referentne vrijednosti, iz njega ne proizlaze posebni razlozi za uvođenje godišnjeg variranja zaliha u navedeni izračun. Međutim, s obzirom na to da definicija referentne vrijednosti i metodologija koju je Komisija uspostavila za njezino određivanje u dovoljnoj mjeri proizlaze iz pobijane odluke, od Komisije se ne može zahtijevati da navede posebne razloge zbog kojih navedena metodologija obuhvaća posebnu varijablu, ne utječući međutim na nadzor suda Unije je li uzimanje u obzir te varijable osnovano kod definicije referentne vrijednosti. Usto, razmjena pismena između Komisije i tužitelja nakon donošenja pobijane odluke, ali prije podnošenja ove tužbe, posebno se odnosila na to pitanje, pri čemu se Komisija osobito izjasnila o pitanju uzimanja u obzir godišnjeg variranja zaliha tako da je tužitelj bio u mogućnosti shvatiti razloge tog uzimanja u obzir i osporiti osnovanost u okviru navedene tužbe, a kao što proizlazi iz ispitivanja prvog tužbenog razloga.
Naposljetku, što se tiče argumenta koji se u bitnome odnosi na to da bi čak i uzimanjem u obzir godišnjeg variranja zaliha rezultat izračuna prema formuli iznesenoj u pobijanoj odluci bio drukčiji, treba zaključiti da se on ne odnosi na obrazloženje pobijane odluke, nego na njezinu osnovanost, tako da ga u okviru ovog tužbenog razloga treba odbiti kao bespredmetan.
Iz prethodno navedenog proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi Uredbe br. 517/2014
Tužitelj smatra da je Komisija povrijedila Uredbu br. 517/2014 jer je radi izračuna referentne vrijednosti koja mu je određena pogrešno uzela u obzir godišnje variranje zaliha FUV‑a, iako je u obzir smjela uzeti samo količine FUV‑a koje su stvarno stavljene na tržište, a koje u ovom slučaju odgovaraju razlici između uvezenih i izvezenih količina FUV‑a. U prilog svojoj tvrdnji, prema kojoj ništa ne opravdava uzimanje u obzir navedenog variranja, on se oslanja na tekst navedene uredbe kao i na njezino povijesno, sustavno i teleološko tumačenje. Tužitelj smatra da uzimanje u obzir tog variranja za uvoznike i izvoznike koji kao i on nisu ni proizvođači ni korisnici nema veze s količinama stvarno stavljenima na tržište, kao što proizlazi iz primjera situacija koje je iznio. Tim je uzimanjem u obzir u ovom slučaju smanjena referentna vrijednost koja je tužitelju određena i koja bi trebala iznositi minimalno [
povjerljivo
] tona ekvivalenta CO
, a ne [
povjerljivo
] tona ekvivalenta CO
kao što to utvrdila Komisija.
Komisija smatra da je metoda izračuna referentne vrijednosti, koja je uspostavljena i primijenjena u pobijanoj odluci, u skladu s Uredbom br. 517/2014. Naime, ta se vrijednost mora zasnivati, s jedne strane, na količinama stavljenima na tržište tijekom referentnog razdoblja u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014 te, s druge strane, na količinama za koje je proizvođač ili uvoznik prijavio da su stavljene na tržište na temelju članka 6. Uredbe br. 842/2006. Međutim, podaci dostavljeni u skladu s potonjom uredbom ne odražavaju precizno količine stavljene na tržište jer se dostupni podaci odnose samo na proizvodnju, uvoz, izvoz i razliku u zalihama. U tim uvjetima zakonodavac je Komisiji dao široku marginu prosudbe u svrhu izračuna referentne vrijednosti predvidjevši da se ona temelji na dostavljenim podacima. Metoda utvrđena člankom 1. drugim stavkom pobijane odluke u skladu je s tim zahtjevima kao i s tekstom, kontekstom, smislom i svrhom članka 16. stavka 1. Uredbe br. 517/2014. Naposljetku, primjeri situacija koje je tužitelj naveo zasnivaju se na pogrešnim izračunima.
U tom pogledu mora se istaknuti da je cilj Uredbe br. 517/2014, kao što proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 13. i 14., postupno smanjenje količina FUV‑a koje se mogu stavljati na tržište Unije radi dugoročnog smanjenja njihovih emisija.
U tom pogledu je Uredbom br. 517/2014 predviđeno da Komisija dodjeljuje kvotu za stavljanje FUV‑a na tržište za svakog proizvođača i uvoznika, prethodno utvrdivši referentnu vrijednost.
Kao što proizlazi iz članka 16. stavka 1. Uredbe br. 517/2014, ta se referentna vrijednost temelji na godišnjem prosjeku prijavljenih količina FUV‑a koje je proizvođač ili uvoznik, koji je prijavio podatke u skladu s člankom 6. Uredbe br. 842/2006, stavio na tržište tijekom referentnog razdoblja, uz iznimku određenih količina FUV‑a za uporabu iz članka 15. stavka 2. Uredbe br. 517/2014.
Prilogom V. Uredbi br. 517/2014 potvrđuje se da se referentna vrijednost temelji na količinama FUV‑a koje je proizvođač i uvoznik stavio na tržište Unije tijekom referentnog razdoblja, isključujući količine FUV‑a za uporabu iz članka 15. stavka 2. te uredbe tijekom istog razdoblja, na temelju raspoloživih podataka.
Proizlazi da je Uredbom br. 517/2014 predviđeno da je referentna vrijednost određena proizvođaču ili uvozniku povezana, s jedne strane, s količinama FUV‑a stavljenima na tržište tijekom referentnog razdoblja, te, s druge strane, s količinama koje su obuhvaćene iznimkama iz članka 15. stavka 2. navedene uredbe.
Prema tome, predvidjevši u svojem članku 1. prvom stavku da su referentne vrijednosti za svakog uvoznika i proizvođača izračunane na temelju podataka dostavljenih u skladu s Uredbom br. 842/2006 tako što se od godišnjeg prosjeka količina FUV‑a stavljenih na tržište Unije u referentnom razdoblju oduzmu ukupne količine FUV‑a obuhvaćene iznimkama iz članka 15. stavka 2. točaka (a) do (e) Uredbe br. 517/2014 za to isto razdoblje, ako su podaci dostupni, pobijana odluka u bitnome preuzima iste kriterije koji su utvrđeni Uredbom 517/2014 u svrhu izračuna referentne vrijednosti.
U ovom slučaju tužitelj osporava to što je Komisija u okviru izračuna referentne vrijednosti koja mu je određena, odnosno konkretno izračunana količina FUV‑a koje je on stavio na tržište tijekom referentnog razdoblja, uzela u obzir godišnje variranje zaliha FUV‑a, to jest vrijednost Δs koja se nalazi u formuli iznesenoj u prilogu pobijanoj odluci.
U tom pogledu valja zapravo istaknuti, kao što to proizlazi iz članka 1. drugog stavka te priloga pobijanoj odluci, da su količine FUV‑a koje su proizvođači ili uvoznici stavili na tržište tijekom referentnog razdoblja bile izračunane zbrajanjem proizvedenih količina, uvezenih količina i godišnjeg variranja zaliha te oduzimanjem izvezenih količina.
Međutim, s jedne strane, kao što to tužitelj ističe, nijednom odredbom Uredbe br. 517/2014 nije izričito predviđeno da godišnje variranje zaliha predstavlja podatak koji se mora uzeti u obzir radi određivanja referentne vrijednosti.
S druge strane, nije dokazano da godišnje variranje zaliha predstavlja relevantan kriterij za određivanje količina FUV‑a „stavljenih na tržište“ u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014, a osobito u slučaju poduzetnika koji, kao i tužitelj, ne proizvode niti koriste FUV te ga samo uvoze da bi ga potom preprodali ili izvezli izvan Unije.
U tom pogledu valja na prvom mjestu utvrditi da se člankom 2. točkom 10. Uredbe br. 517/2014 „stavljanje na tržište“ definira kao prva isporuka ili prvo stavljanje na raspolaganje drugoj strani unutar Unije, bilo uz naknadu bilo besplatno, ili uporaba za vlastiti račun u slučaju proizvođača te uključuje carinsku izjavu za puštanje u slobodan promet u Uniji. U skladu pak s člankom 129. Uredbe (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (
SL L 145, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 245.) puštanje u slobodan promet sastoji se od naplate svih dospjelih uvoznih carina, naplate, po potrebi, ostalih nameta, kako se predviđa prema odgovarajućim važećim odredbama koje se odnose na naplatu tih nameta, primjene mjera trgovinske politike i zabrana i ograničenja ako ih nije trebalo primijeniti u ranijoj fazi te ispunjavanja drugih formalnosti koje se navode u vezi s uvozom robe. Njime se robi koja nije roba Zajednice daje carinski status robe Zajednice. U tom kontekstu valja istaknuti da su u odgovoru na pitanje koje je Opći sud postavio na raspravi stranke suglasno prihvatile da je pojam puštanje u slobodan promet iz članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014 istovjetan pojmu iz članka 129. Uredbe br. 450/2008. Proizlazi da se količine FUV‑a koje je tužitelj uvezao i koje odgovaraju uvjetima utvrđenima člankom 129. Uredbe br. 450/2008 moraju smatrati puštenima u slobodan promet te stoga „stavljenima na tržište“ u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014.
Kao drugo, valja pojasniti da iz članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014 ne proizlazi niti se može zaključiti da su količine FUV‑a, da bi se smatrale „stavljenima na tržište“, morale osim toga biti predmet stvarne prodaje tako da bi bile isključene količine puštene u slobodan promet koje su stavljene na zalihe i još nisu prodane. Nijednom drugom odredbom Uredbe br. 517/2014 ne može se usto poduprijeti takvo tumačenje navedenog članka. Štoviše, ni Komisija to ne tvrdi.
Kao treće, mora se istaknuti, kako to tvrdi i Komisija, da Uredba br. 842/2006 i Uredba br. 517/2014 ne sadržavaju istu definiciju pojma „stavljanja na tržište“. Naime, iako je navedena definicija općenito istovjetna, te se dvije uredbe ipak razlikuju po tome što se prva poziva na „uvoz u carinski teritorij Zajednice“, a druga na „puštanje u slobodan promet u Uniji“. Prema tome, dok se na temelju Uredbe br. 842/2006 ukupne uvezene količine FUV‑a smatraju stavljenima na tržište, na temelju Uredbe br. 517/2014 stavljenima na tržište smatraju se samo količine FUV‑a koje su uvezene i puštene u slobodan promet.
Osim toga, valja priznati da se u Prilogu V. Uredbi br. 517/2014, čiji je cilj precizirati izračun referentne vrijednosti, navodi da se on temelji na količinama FUV‑a koje su proizvođači i uvoznici stavili na tržište Unije tijekom referentnog razdoblja ili razdoblja dodjele „na temelju raspoloživih podataka“. Ti su podaci, kao što proizlazi iz razmatranja cijele Uredbe br. 517/2014, oni koji su dostavljeni na temelju članka 6. Uredbe br. 842/2006 i to u obliku koji je propisan Uredbom Komisije (EZ) br. 1493/2007 od 17. prosinca 2007. o utvrđivanju, u skladu s Uredbom (EZ) br. 842/2006 Europskog parlamenta i Vijeća, obrasca za izvješća koja podnose proizvođači, uvoznici i izvoznici određenih fluoriranih stakleničkih plinova (
SL L 322, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 131.).
Međutim, količine FUV‑a koje su uvezene i puštene u slobodan promet te koje se u skladu s člankom 2. točkom 10. Uredbe br. 517/2014 moraju smatrati stavljenima na tržište ne nalaze se među tim podacima jer su na toj osnovi dostavljeni samo podaci o proizvedenim, uvezenim i izvezenim količinama te o količinama na zalihama.
Međutim, okolnost da je Prilogom V. Uredbi br. 517/2014 predviđeno da izračun referentne vrijednost mora biti napravljen „na temelju raspoloživih podataka“ i da je u članku 16. stavku 1. spomenute uredbe navedeno da se ta vrijednost „temelji na godišnjem prosjeku prijavljenih količina FUV‑a koje je proizvođač ili uvoznik stavio na tržište“ ne može značiti da se izračun referentne vrijednosti nužno morao napraviti samo na temelju podataka dostavljenih na osnovi članka 6. Uredbe br. 842/2006.
Naime, prije svega ni u jednoj odredbi Uredbe br. 517/2014 izričito se ne navodi da se izračun referentne vrijednosti morao napraviti samo na temelju podataka dostavljenih na osnovi članka 6. Uredbe br. 842/2006 niti da su se svi ti podaci nužno morali koristiti u svrhu navedenog izračuna.
Zatim, nijednom odredbom Uredbe br. 517/2014 nije predviđeno da Komisija ne može, ako se pokaže nužnim, zahtijevati dodatne podatke od dotičnih poduzetnika. Komisija je osim toga navela na raspravi da Uredba br. 517/2014 ne sadržava izričitu zabranu u tom pogledu. Isto tako, pod pretpostavkom, kao što Komisija smatra, da je zakonodavac odustao od
ex post
prikupljanja podataka u vezi s referentnim razdobljem, to ne bi podrazumijevalo zabranu Komisiji da prikuplja takve podatke, ako se pokažu potrebnim radi utvrđivanja količina FUV‑a stavljenih na tržište. Osim toga nije dokazano da bi s obzirom na smanjeni broj dotičnih poduzetnika to podrazumijevalo značajne administrativne troškove, odgođeni početak mehanizma ili posebnu opasnost manipulacije, kao što to Komisija shvaća. U svakom slučaju i kao što proizlazi iz priloga poruci elektroničke pošte od 19. svibnja 2014. koju je Komisija dostavila kao odgovor na pisano pitanje Općeg suda, valja primijetiti da je ta institucija pozvala dotične poduzetnike da joj u kontekstu određivanja referentne vrijednosti dostave određene podatke, a osobito one o proizvedenim ili uvezenim količinama FUV‑a u svrhe navedene u članku 15. stavku 2. Uredbe br. 517/2014, a koji nisu prethodno dostavljeni te stoga nisu bili raspoloživi. Objašnjenja koja je u tom pogledu Komisija dala na raspravi ne dopuštaju zaključak da nije bilo moguće od navedenih poduzetnika također zahtijevati dostavu podataka u vezi s količinama FUV‑a koje su uvezene i puštene u slobodan promet i o kojima, kao i o količinama FUV‑a proizvedenima ili uvezenima u svrhe navedene u članku 15. stavku 2. Uredbe br. 517/2014, podaci nisu dostavljeni na temelju Uredbe br. 842/2006. Time se stoga potvrđuje ne samo to da Komisiji nije bilo ni zabranjeno ni nemoguće da u slučaju potrebe prikupi
ex post
podatke koji nisu raspoloživi, nego također da je to zapravo bio slučaj. Osim toga, mora se pojasniti da se navedenim poduzetnicima nikako ne može prigovoriti to što oni sami nisu tijekom referentnog razdoblja dostavili podatke koje Komisija nije zahtijevala na temelju Uredbe br. 842/2006, a koji su se tek naknadno pokazali relevantnima.
Naposljetku, Uredba br. 517/2014 mora se tumačiti na način da Komisija smije napraviti izračun referentne vrijednosti na temelju prijavljenih (članak 16. stavak 1.) ili raspoloživih podataka (Prilog V.) samo u mjeri u kojoj su oni relevantni u svrhu utvrđivanja navedene vrijednosti. Naime, cilj navedene uredbe je postupno smanjenje količina FUV‑a koje su „stavljene na tržište“ Unije. Bilo bi, međutim, suprotno tom cilju da se predmetni izračun temelji na podacima koji nemaju objektivnu vezu s količinama FUV‑a koje su „stavljene na tržište“ Unije tijekom referentnog razdoblja i na kojima se kao što proizlazi iz Uredbe br. 517/2014 moraju temeljiti referentne vrijednosti i naposljetku dodijeljene kvote za stavljanje na tržište.
S jedne strane proizlazi da ne bi bilo u skladu s ciljem koji se nastoji ostvariti Uredbom br. 517/2014 da se u okviru izračuna referentne vrijednosti koriste irelevantni podaci u svrhu utvrđivanja količina FUV‑a stavljenih na tržište, osobito samo zbog toga što se radi o „raspoloživim podacima“. Okolnost da su količine na zalihama bile prijavljene ne znači nužno da su uzete u obzir iako nisu bile relevantne u svrhu utvrđivanja količina FUV‑a stavljenih na tržište. Stoga je iz istih razloga irelevantna okolnost, na koju se Komisija poziva, da je u uvodnoj izjavi 5. pobijane odluke navedeno da određivanje referentne vrijednosti ovisi o ograničenjima u pogledu dostavljenih podataka u skladu s člankom 6. Uredbe br. 842/2006. S druge strane proizlazi da se ne može prihvatiti da je neraspoloživost relevantnih podataka u svrhu izračuna referentne vrijednosti imala za posljedicu to da referentna vrijednost ne odgovara količinama FUV‑a stavljenima na tržište, kao što se zahtijeva člankom 16. stavkom 1. i Prilogom V. Uredbi br. 517/2014. Komisija priznaje da je zakonodavac bio svjestan da je nemoguće na temelju podataka dostavljenih u skladu s Uredbom br. 842/2005 precizno utvrditi količine stavljene na tržište u smislu Uredbe br. 517/2014. Stoga je na Komisiji da se obrati dotičnim poduzetnicima u svrhu prikupljanja relevantnih podataka koji nedostaju.
U pogledu navodne margine prosudbe koju je Komisija navela i koju joj je zakonodavac dao u svrhu izračuna referentne vrijednosti, njome se toj instituciji nikako ne može dopustiti da usvoji metodu izračuna koja dovodi do toga da se referentne vrijednosti ne temelje na količinama FUV‑a koje su stavljene na tržište, u skladu s Uredbom br. 517/2014.
U svakom slučaju Komisija nije dokazala da bi se u slučaju kao što je ovaj uzimanjem u obzir godišnjeg variranja zaliha omogućilo da se količine FUV‑a stavljene na tržište u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014 utvrde na temelju podataka prikupljenih na osnovi članka 6. Uredbe br. 842/2006, i to barem točnije nego u slučaju njezina neuzimanja u obzir.
Naime, Komisija nije iznijela nijedan element koji bi omogućio zaključak da bi se u situaciji poduzetnika koji uvozi FUV, ali ga ne proizvodi, uzimanjem u obzir godišnjeg variranja zaliha mogle, zajedno s uvezenim i izvezenim količinama, utvrditi količine koje su bile stavljene na tržište, u skladu s člankom 2. točkom 10. Uredbe br. 517/2014. Tako nijedan element ne upućuje na to da bi u slučaju uvoza FUV‑a variranje zaliha stajalo u bilo kakvoj vezi s količinama FUV‑a koje su puštene u slobodan promet i time stavljene na tržište u smislu članka 2. točke 10. navedene uredbe. Stoga ništa ne dopušta zaključak da uzimanje u obzir navedenog variranja doprinosi točnijem utvrđivanju količina FUV‑a koje je uvoznik stavio na tržište od onog kod kojeg to variranje ne bi bilo uzeto u obzir.
Na ta razmatranja ne utječe ni argument Komisije prema kojem bi uzimanje u obzir uvoza bez korektiva koji predstavlja usporedba zaliha dovelo do toga da se obuhvate sve uvezene količine, a ne samo one puštene u slobodan promet, ni argument prema kojem je za postizanje cilja Uredbe br. 517/2014 potrebno uzeti u obzir kretanje zaliha. Naime, točno je doduše da uvezene količine ne omogućavaju kao takve da se utvrde količine koje je uvoznik stavio na tržište jer se samo one uvezene količine FUV‑a koje su puštene u slobodan promet mogu smatrati stavljenima na tržište u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014. Međutim, ostaje činjenica da Komisija nije u dovoljnoj mjeri pokazala da bi uzimanje u obzir godišnjeg variranja zaliha omogućilo da se, kao što to zahtijeva cilj navedene uredbe, utvrdi količina FUV‑a koju je na tržište stavio poduzetnik koji se kao i tužitelj ograničava na uvoz i izvoz FUV‑a.
Usto valja primijeti da je u ovom slučaju u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda tužitelj tvrdio da su sve količine FUV‑a koje su uvezene tijekom referentnog razdoblja bile puštene u slobodan promet. Na raspravi je Komisija navela da ne osporava tu tvrdnju. Stoga količine FUV‑a koje je tužitelj, za kojeg je nesporno da ne proizvodi takve plinove, stavio na tržište u smislu članka 2. točke 10. Uredbe br. 517/2014 odgovaraju upravo razlici između uvezenih količina FUV‑a i time puštenih u slobodan promet te izvezenih količina FUV‑a. Uzimanjem u obzir podatka povezanog s godišnjim variranjem zaliha Komisija je utvrdila referentnu vrijednost koja ne odgovara točno količinama koje je tužitelj stavio na tržište.
Iz svega prethodno iznesenog proizlazi da je pobijanom odlukom povrijeđena Uredba br. 517/2014 time što je u obzir uzeto godišnje variranje zaliha u svrhu izračuna referentne vrijednosti određene tužitelju te da Komisija pogrešno tvrdi da je metoda koju je odabrala u skladu sa zahtjevima navedene uredbe.
Stoga valja prihvatiti prvi tužbeni razlog i poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem se odnosi na tužitelja a da nije potrebno ispitivati drugi tužbeni razlog niti prihvaćati tužiteljev zahtjev za određivanje mjere upravljanja postupkom.
Troškovi
U skladu s člankom 87. stavkom 2. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova sukladno tužiteljevom zahtjevu.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (treće vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se Provedbena odluka Komisije 2014/774/EU od 31. listopada 2014. o utvrđivanju, u skladu s Uredbom (EU) br. 517/2014 Europskog parlamenta i Vijeća o fluoriranim stakleničkim plinovima, referentnih vrijednosti za razdoblje od 1. siječnja 2015. do 31. prosinca 2017. za svakog proizvođača ili uvoznika koji je izvijestio o stavljanju fluorougljikovodika na tržište na temelju Uredbe (EZ) br. 842/2006 Europskog parlamenta i Vijeća, u dijelu u kojem se ta odluka odnosi na GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH.

2.
Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. lipnja 2015.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
)	Povjerljivi podaci su skriveni.