CELEX: 62007TJ0122
Konkurencija
Karteliai
Skirstomųjų įrenginių su dujų izoliacija projektų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį
Rinkos pasidalijimas
Poveikis bendrojoje rinkoje
Tęstinio pažeidimo sąvoka
Pažeidimo trukmė
Senatis
Baudos
Proporcingumas
10 % apyvartos riba
Solidari atsakomybė sumokėti baudą
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas
Teisė į gynybą

Ginčo aplinkybės
I –
Ieškovės ir VA Tech grupė
1998 m. rugsėjo 20 d.
VA Technologie AG
įsigijo dukterinę
Rolls‑Royce
bendrovę
Reyrolle Ltd
, kuri buvo pervadinta į
VA Tech Reyrolle Ltd
, o vėliau į
Siemens Transmission & Distribution Ltd
, kuri yra ieškovė byloje T‑123/07 (toliau –
Reyrolle
). 2001 m. kovo 13 d.
VA Technologie
per jai 100 % priklausančią dukterinę bendrovę
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
, t. y. antrą ieškovę byloje T‑122/07 (toliau – KEG),
Reyrolle
perleido naujai sukurtai bendrovei
VA Tech Schneider High Voltage GmbH
(toliau – VAS), ir tai sudarė 60 %, kuriuos ji valdė per savo dukterinę bendrovę, o likusią kapitalo dalį valdė
Schneider Electric SA
. Pastaroji bendrovė VAS perleido
Schneider Electric High Voltage SA
, kuri tapo
VA Tech Transmission & Distribution SA
, vėliau
Siemens Transmission & Distribution SA
, t. y. pirmąją ieškovę byloje T‑124/07 (toliau – SEHV), ir
Nuova Magrini Galileo SpA
, t. y. antrąją ieškovę byloje T‑124/07 (toliau –
Magrini
), kurios anksčiau buvo jai 100 % priklausančios dukterinės bendrovės, o nuo 1999 m. SEHV perėmė kitų
Schneider Electric
dukterinių bendrovių aukštosios įtampos veiklą.
2004 m. spalio mėn.
VA Technologie
per KEG įsigijo visas
Schneider Electric
turėtas VAS akcijas.
2005 m.
Siemens AG
, per vienos dukterinės bendrovės, pirmosios ieškovės byloje T‑122/07, t. y.
Siemens AG Österreich
(toliau –
Siemens Österreich
), paskelbtą viešą pirkimo konkursą perėmė išimtinę grupės, kurios patronuojanti bendrovė buvo
VA Technologie
(toliau –
VA Tech
grupė), kontrolę. Po šio kontrolės perėmimo pirmiausia
VA Technologie
, o vėliau VAS buvo sujungtos su
Siemens Österreich
.
II –
Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija ir ikiteisminė procedūra
Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija (toliau – SĮDI) skirti energijos srautui elektros energijos tinkluose reguliuoti.
Tai sunki elektros įranga, naudojama kaip visiškai įrengtų elektros pastočių pagrindinė dalis. Pastotės yra pagalbinės elektrinės,
kurios transformuoja elektros srovę. Be transformatoriaus pastotes sudaro kontrolės sistemos, relės, baterijos, krovikliai
ir skirstomieji įrenginiai. Skirstomųjų įrenginių paskirtis – apsaugoti transformatorių nuo perkrovos ir (arba) izoliuoti
elektros srovę ir sugedusį transformatorių.
Skirstomieji įrenginiai gali būti su dujų izoliacija, su oro izoliacija arba mišria izoliacija, kai derinamos dvi pirmosios
technologijos. SĮDI parduodami visame pasaulyje kaip visiškai įrengtų elektros pastočių sudedamosios dalys arba kaip į tokias
pastotes integruotinos atskiros dalys. Jie sudaro apie 30–60 % visos šių pastočių kainos.
2004 m. kovo 3 d.
ABB Ltd
Komisiją informavo apie antikonkurencinius veiksmus SĮDI sektoriuje ir žodžiu pateikė prašymą atleisti nuo baudų pagal 2002 m.
vasario 19 d. Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p.  3; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p.  155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).
Veiksmais, apie kuriuos pranešė ABB, pasauliniu mastu buvo koordinuojamas SĮDI projektų pardavimas pasidalijant rinkas, skiriant
kvotas ir išlaikant atitinkamas rinkos dalis, skiriant projektus šiam tikslui nustatytiems SĮDI gamintojams ir manipuliuojant
konkurso procedūra (pasiūlymų klastojimas), kad sutartys būtų sudarytos su šiais gamintojais, sudėtinguose susitarimuose dėl
SĮDI projektų, kurie nepaskirti, nustatomos kainos, nutraukiamos licencijos sutartys su bendrovėmis, kurios nėra kartelio
narės, ir keičiamasi slapta informacija apie rinką.
ABB žodžiu pateiktą prašymą atleisti nuo baudų papildė žodinėmis pastabomis ir rašytiniais įrodymais. 2004 m. balandžio 25 d.
Komisija ABB pritaikė sąlyginį atleidimą nuo baudų.
Remdamasi ABB pareiškimais Komisija pradėjo tyrimą ir 2004 m. gegužės 11 d. ir 12 d. atliko patikrinimus
Areva T&D SA
,
Siemens AG
,
VA Tech
grupės,
Hitachi Ltd
ir
Japan AE Power Systems Corp
(toliau – JAEPS) patalpose.
2004 m. liepos 30 d.
VA Tech
grupė pateikė Komisijai memorandumą ir dokumentus, o 2004 m. rugpjūčio 23 d. – papildomus paaiškinimus.
2006 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė 20 bendrovių, o tarp jų – ir ieškovėms.
III –
Ginčijamas sprendimas
2007 m. sausio 24 d. Komisija priėmė sprendimą C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (Byloje COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) (toliau – ginčijamas sprendimas). Ieškovėms
apie šį sprendimą pranešta 2007 m. vasario 7 d. arba 8 dieną.
Be ieškovių ir
Schneider Electric
, ginčijamas sprendimas buvo skirtas ABB,
Alstom, SA
,
Areva
,
SA
,
Areva T&D AG
,
Areva T&D Holding SA
ir
Areva T&D SA
(toliau – kartu vadinamos
Areva
grupės bendrovės),
Fuji Electric Holdings Co., Ltd
ir
Fuji Electric Systems Co., Ltd
(toliau – kartu vadinamos
Fuji
),
Hitachi Ltd
ir
Hitachi Europe Ltd
(toliau – kartu vadinamos
Hitachi
), JAEPS,
Mitsubishi Electric System Corp.
(toliau –
Melco
),
Siemens ir Toshiba Corp.
Ginčijamo sprendimo 113–123 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios įmonės pasauliniu
mastu, išskyrus tam tikras rinkas, koordinavo SĮDI projektų skyrimą pagal sutartas taisykles būtent tam, kad išlaikytų kvotas,
kurios aiškiai parodo istoriškai nusistovėjusias jų rinkos dalis. Komisija patikslino, kad SĮDI projektai buvo skiriami remiantis
bendra „Japonijos“ kvota ir bendra „Europos“ kvota, kurias po to turėjo pasidalyti atitinkamai Japonijos gamintojai ir Europos
gamintojai. 1988 m. balandžio 15 d. Vienoje pasirašytame susitarime (toliau – GQ susitarimas) buvo įtvirtintos taisyklės,
pagal kurias leidžiama SĮDI projektus skirti arba Japonijos gamintojams, arba Europos gamintojams ir jų vertę priskirti atitinkamai
kvotai. Be to, ginčijamo sprendimo 124–132 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelyje dalyvavusios įvairios
įmonės sudarė žodinį susitarimą (toliau – bendrasis susitarimas), pagal kurį SĮDI projektai Japonijoje ir Europos valstybėse
narėse, dalyvaujančiose kartelyje, – kartu vadinamose SĮDI projektų „šalyse gamintojose“, – buvo iš anksto paskirti atitinkamai
kartelio nariams Japonijoje ir Europoje. „Šalyse gamintojose“ tarp šių dviejų šalių grupių nebuvo keičiamasi informacija dėl
SĮDI projektų ir jie nebuvo įtraukti į atitinkamas kvotas.
Taip pat susitarime buvo taisyklių, susijusių su keitimusi informacija, reikalinga kartelio tarp dviejų gamintojų grupių veikimui,
o šį keitimąsi užtikrino būtent dviejų grupių sekretorės, kad būtų galima manipuliuoti atitinkamais konkursais ir nustatyti
SĮDI projektų, kurie neturėjo būti atrinkti, kainas. Pagal GQ susitarimo 2 priedą šis susitarimas taikomas visame pasaulyje,
išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Japoniją ir 17 Vakarų Europos šalių. Be to, pagal bendrąjį susitarimą SĮDI
projektai kitose Europos šalyse nei „šalyse gamintojose“ taip pat iš anksto buvo priskirti Europos šalių grupei, o Japonijos
gamintojai įsipareigojo neteikti pasiūlymų dėl SĮDI projektų Europoje.
Komisijos teigimu, SĮDI projektų pasidalijimą tarp Europos gamintojų reguliavo susitarimas, kuris taip pat pasirašytas 1988 m.
balandžio 15 d. Vienoje, – „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement“ („E grupės susitarimas dėl GQ susitarimo įgyvendinimo“,
toliau – EQ susitarimas). Komisija pažymėjo, kad SĮDI projektų skyrimui Europoje taikytos tos pačios taisyklės bei procedūros
kaip ir tos, kurios taikomos SĮDI projektų skyrimui kitose šalyse. Būtent apie SĮDI projektus Europoje taip pat turėjo būti
pranešta, jie turėjo būti įtraukiami į sąrašą, paskiriami, valdomi arba jiems pasiūlyta minimali kaina.
Ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad GQ susitarime ir EQ susitarime bei siekiant užtikrinti
kartelio organizavimą ir veikimą atskiri kartelio nariai buvo identifikuojami suteikiant kodą, kurį Europos narių atveju sudarė
skaičiai, o Japonijos narių atveju – raidės. Nuo 2002 m. liepos mėn. pradiniai kodai buvo pakeisti skaičiais.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio p ir t punktuose Komisija konstatavo, kad
Siemens Österreich
ir KEG dalyvavo darant pažeidimą nuo 1998 m. rugsėjo 20 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d. ir nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m.
gegužės 11 dienos.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio m, q ir r punktuose Komisija konstatavo, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
dalyvavo darant pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d. ir nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m.
gegužės 11 dienos.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l punkte
Siemens Österreich
ir KEG solidariai su
Reyrolle
buvo skirta 12 600 000 EUR bauda.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l punkte
Reyrolle
buvo skirta 22 050 000 EUR bauda, iš kurių 17 550 000 EUR solidariai su SEHV bei
Magrini
ir 12 600 000 EUR solidariai su
Siemens Österreich
ir KEG.
Už ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytus pažeidimus ginčijamo sprendimo 2 straipsnio k ir l punktuose SEHV ir
Magrini
buvo skirta 22 050 000 EUR bauda, iš kurių 17 550 000 solidariai su
Reyrolle
ir 4 500 000 solidariai su
Schneider Electric
.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniais, kuriuos ieškovės pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai
2007 m. balandžio 17 dieną.
2007 m. rugpjūčio 27 d. Komisija pateikė atsiliepimus į ieškinius.
2007 m. spalio 22 d. ieškovės pateikė dublikus.
2007 m. gruodžio 14 d. Komisija pateikė triplikus.
2010 m. sausio 20 d. Bendrasis Teismas, išklausęs šalis, sujungė bylas, kad pagal šio teismo procedūros reglamento 50 straipsnį
būtų kartu vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas sprendimas.
Taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį Pirmosios instancijos teismas šalims pateikė
klausimus raštu. Ieškovės ir Komisija į juos atsakė per nustatytą terminą.
2010 m. kovo 16 d. posėdyje buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
2010 m. kovo 16 d. posėdyje Teismui paprašius SEHV ir
Magrini
pateikė 2009 m. gruodžio 18 d. Grenoblio (Prancūzija)
tribunal de commerce
sprendimo kopiją byloje, kurioje buvo kaltinamos kelios ieškovės, ir dėl šio sprendimo šalys turėjo galimybę pateikti savo
pastabas. Komisijos prašymu Bendrasis Teismas jai suteikė papildomą terminą iki 2010 m. kovo 26 d. rašytinėms pastaboms pateikti.
Šios pastabos buvo pateiktos per nustatytą terminą, tačiau Bendrasis Teismas į jas atsižvelgė tik tiek, kiek jos buvo susijusios
su 2009 m. gruodžio 18 d. Grenoblio
tribunal de commerce
sprendimu.
Ieškovės Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame konstatuojama, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
dalyvavo darant EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą nuo 1988 m.
balandžio 15 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d., nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2002 m. spalio 9 d. ir nuo 2004 m. sausio 21 d.
iki 2004 m. gegužės 11 dienos,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis yra su jomis susijęs,
–        arba sumažinti joms paskirtas baudas, kad jos neviršytų 1 980 000 EUR
Siemens Österreich
ir KEG atveju, 1 100 000 EUR
Reyrolle
ir
Magrini
atveju ir 2 750 000 EUR SEHV atveju,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
I –
Dėl prašymo panaikinti
Ieškiniui dėl panaikinimo pagrįsti ieškovės nurodo du ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 81 straipsnio
1 dalies, EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies, 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento Nr.  1/2003 dėl konkurencijos taisyklių,
nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p.  1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
2 t., p.  205) 23 straipsnio 2 ir 3 dalių bei 25 straipsnio pažeidimu. Antrasis pagrindas susijęs su teisės būti išklausytam
pažeidimu.
A –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio, EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies ir su tam tikrų Reglamento
Nr.  1/2003 nuostatų pažeidimu
Grįsdamos pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovės nurodo, kad Komisija nustatydama baudą keletu atžvilgių pažeidė EB 81 straipsnį,
EEE susitarimo 53 straipsnį ir tam tikras Reglamento Nr.  1/2003 nuostatas. Šį pagrindą sudaro trys dalys, susijusios su,
pirma, aptariamo pažeidimo įrodymų trūkumu, antra, klaidomis vertinant aptariamo pažeidimo trukmę, ir, trečia, per didele
skirta bauda. Bylose T‑123/07 ir T‑124/07
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
taip pat nurodo, kad aptariamam pažeidimui iki 1998 m. liepos 16 d. yra suėjusi senatis.
1.     Dėl aptariamo pažeidimo įrodymų trūkumo
a)     Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, kad Komisija nepakankamai įrodė EB 81 straipsnyje numatytą pažeidimą, padarytą iki 2000 m. gruodžio 13 dienos.
Jos nurodo, kad iš GQ susitarimo 2 priedo aiškiai matyti, jog Europos rinkoms šis susitarimas nebuvo taikomas. Taip pat Komisija
negalėjo konstatuoti, kad šiuo susitarimu sudarytas kartelis pagal EB 81 straipsnį, t. y. šiuo susitarimu buvo siekiama trukdyti,
riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje.
Be to, ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje nurodyto SĮDI projektų sąrašo įrodomoji galia yra abejotina. Pirma,
Komisija nenurodė, kokiam tikslui šis sąrašas buvo parengtas, ir nepatikslino, ar nurodyti SĮDI projektai buvo įtraukti į
susitarimus tarp šalių. Antra, kadangi šis sąrašas susijęs tik su 11 iš maždaug 1620 SĮDI projektų, geografiškai apimančių
bendrąją rinką, tai reiškia, kad sąraše nurodyti susitarimai neturėjo didelio poveikio bendrajai rinkai.
Komisija ginčija ieškovių argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo, o konkrečiai iš jo 124–163 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija nusprendė, jog kartelis, kuriuo
kaltinamos ieškovės ir už kurį ji skyrė baudas, buvo pagrįstas „bendruoju susitarimu“, pagal kurį SĮDI projektai „šalyse gamintojose“
buvo paskirti atitinkamai kartelio nariams, „gamintojų“ rinkų apsauga Europoje ir „kitų Europos valstybių nei šalys gamintojos“
rinkų pasidalijimu tarp Europos gamintojų manipuliuojant konkurso procedūra ir susitarimais dėl kainų. Komisijos nuomone,
tai yra „bendrojo susitarimo“ įgyvendinimas, o GQ susitarimas buvo tik vienas elementas, leidęs susidaryti karteliui bendrojoje
rinkoje.
Siekdama įrodyti „bendrojo susitarimo“ buvimą ir apimtį Komisija ginčijamame sprendime pateikė keletą įrodymų, kurių svarbiausi
yra ABB, liudininko M.,
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimai, taip pat tam tikri dokumentai, kaip, pavyzdžiui, GQ susitarimas ir EQ susitarimas bei jų priedai, SĮDI projektų,
aptartų kartelyje, sąrašas, kurį pateikė ABB, dokumentas „Diskusijos su JJC santrauka“, ant kurio nenurodyta data, rastas
Komisijai tikrinant
VA Tech
grupės patalpas, ir 1999 m. sausio 18 d. apsikeitimas laiškais tarp
VA Tech
grupės darbuotojų W., J. ir B.
Ginčydamos EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą ieškovės tik nurodo, kad GQ susitarimo tikslas ar poveikis
nebuvo trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, ir ginčija SĮDI projektų Europoje sąrašo, nurodyto
ginčijamo sprendimo 164 punkte, įrodomąją galią. Tačiau jos neginčija nei „bendrojo susitarimo“ egzistavimo, nei kitų šio
sprendimo 39 punkte išvardytų įrodymų, kuriais Komisija rėmėsi konstatuodama tokį kartelio poveikį, įrodomosios galios. Vis
dėlto, atsižvelgiant į daugybę įrodymų, kuriais remiasi Komisija, ieškovės iš esmės negali ginčyti EB 81 straipsnio pažeidimo,
neneigdamos pirminių Komisijos išvadų, o konkrečiai kalbant, išsamiai nenurodydamos, kodėl Komisijos pateikti įrodymai yra
nepriimtini, nereikšmingi ar neturintys įrodomosios galios.
Reikia pažymėti, kad net atsižvelgiant į tai, jog GQ susitarime buvo numatyta, jog jis netaikomas daugelyje Europos valstybių
ir neatsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje pateiktą SĮDI projektų Europoje sąrašą, Komisijos pateiktų
įrodymų pakanka įrodyti „bendrojo susitarimo“ apimtį.
Pirmiausia vien tik Komisijos išvados, kad Europoje esantys kartelio nariai aptarė ir pasidalijo SĮDI projektus bendrojoje
rinkoje ir EEE, pakanka, norint įrodyti, kad kartelis turėjo įtakos konkurencijai šiose teritorijose. Be to, iš ginčijamo
sprendimo matyti, kad Komisija taip pat rėmėsi ABB ir M. bei
Fuji
ir
Hitachi
pareiškimais, EQ susitarimo 2 priedu, ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje pateiktu SĮDI projektų Europoje sąrašu,
dokumentu „Diskusijos su JJC santrauka“ ir 1999 m. sausio 18 d. laiškais.
Antra, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 125–131 konstatuojamųjų dalių, Komisijos išvada, pagal kurią Europos ir Japonijos
gamintojai bendrai pasidalijo nagrinėjamą rinką taip, kad SĮDI projektai Japonijoje atiteko Japonijos gamintojams, o SĮDI
projektai Europoje iš esmės atiteko Europos gamintojams, buvo pagrįsta ABB, M.,
Fuji
bei
Hitachi
pareiškimais ir EQ susitarimo 2 priedu.
Trečia, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 133–138 konstatuojamųjų dalių, Komisijos išvada, pagal kurią buvo saugomos „gamintojų“
rinkos Europoje, t. y. valstybėse, kuriose istoriškai veikė Europos gamintojai, SĮDI projektai nuo šiol buvo atiduoti jiems,
ir tai neturėjo reikšmės kvotoms kartelyje, buvo pagrįsta ABB bei M. pareiškimais, dokumentu „Diskusijos su JJC santrauka“
ir 1999 m. sausio 18 d. laiškais.
Todėl, net manant, kad ieškovių prieštaravimai dėl dviejų jų ginčijamų įrodymų yra pagrįsti, tai negali paneigti Komisijos
išvados, kad kartelis trukdė, ribojo arba iškraipė konkurenciją bendrojoje rinkoje ir EEE.
Todėl reikia atmesti pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį.
2.     Dėl ieškinio pagrindo dalies, susijusios su klaidomis vertinant aptariamo pažeidimo trukmę
Ieškovės tvirtina, kad ginčijamame sprendime yra vertinimo klaidų, kalbant apie pažeidimo trukmę, dėl kurių joms buvo nepagrįstai
padidinta bauda. Šios klaidos susijusios su, pirma, data, kada jos laikinai nustojo daryti pažeidimą, antra, data, kada iš
VA Tech
grupei priklausančių bendrovių sudaryta įmonė (toliau –
VA Tech
įmonė) atnaujino dalyvavimą darant pažeidimą, ir, trečia, pažeidimo nutraukimo data.
a)     Dėl datos, kada ieškovės laikinai nustojo daryti pažeidimą
Šalių argumentai
Be to, kas buvo nurodyta grindžiant pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį, susijusią su aptariamo EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio pažeidimo įrodymų nepakankamumu, ieškovės tvirtina, kad Komisija padarė klaidą konstatuodama, jog jos laikinai
nustojo daryti pažeidimą 2000 m. gruodžio 13 d., t. y. dieną, kai Vil d’Avrėje (Prancūzija) buvo suorganizuotas vakaras atšvęsti
tariamą kartelio išformavimą, kuriuo kiti jo nariai jas įtikino, nes ji turėjo jų pasitraukimą iš kartelio konstatuoti nuo
1998 m. liepos 16 d., t. y. nuo tada, kai buvo aptartas paskutinis ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje nurodytas
SĮDI projektas Europoje, arba vėliausiai nuo 2000 m. spalio 12 d., kada Ciuriche (Šveicarija) įvyko susitikimas, per kurį
joms buvo pranešta apie tariamą kartelio išformavimą.
Komisija ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, jog neginčijama, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
dalyvavimas kartelyje iš tikrųjų buvo nutrūkęs. Tačiau šalys nesutaria dėl tikslios šio laikino pasitraukimo iš kartelio datos.
Ieškovės ginčija jų dalyvavimą kartelyje po 1998 m. liepos 16 d. arba vėliausiai po 2000 m. spalio 12 dienos. Komisija tvirtina,
kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
pasitraukė iš kartelio tik 2000 m. gruodžio 13 d. „atsisveikinimo vakare“.
Dėl šio nesutarimo kyla klausimas, kam tokiu atveju priklauso įrodinėjimo pareiga. Ieškovės mano, kad Komisija turi įrodyti
pažeidimo trukmę, o Komisija tvirtina, kad jai įrodžius neteisėtą kartelį manoma, jog pažeidimas tęsėsi iki pasitraukimo iš
kartelio įrodymo, kurį pateikti turi šiame kartelyje dalyvavusi įmonė.
Šiuo klausimu reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią šalis ar valdžios institucija, tvirtinanti, kad
esama konkurencijos taisyklių pažeidimo, privalo tinkamai įrodyti pažeidimą sudarančius faktus, o įmonė, pateikdama gynybos
argumentą, kad paneigtų kaltinimą pažeidimu, turi įrodyti, kad tokio gynybos argumento taikymo sąlygos tenkinamos, ir tada
valdžios institucija turės remtis kitais įrodymais (2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p.  II‑4441, 50 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p.  I‑8417, 58 punktą ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p.  I‑123, 78 punktą).
Šioje byloje principo, kad Komisija turi įrodyti visus pažeidimą sudarančius elementus, įskaitant ir jo trukmę (šiuo klausimu
žr. 1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p.  II‑441, 79 punktą; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, T‑48/98, Rink. p.  II‑3859, 55 punktą ir 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p.  II‑5057, 36 punktą), galinčius turėti įtakos jos galutinėms išvadoms dėl minėto pažeidimo sunkumo, nepaneigia
tai, kad ieškovės bylose T‑123/07 ir T‑124/07 rėmėsi gynybos argumentu dėl senaties, kurį įrodyti iš esmės turi pačios ieškovės.
Akivaizdu, kad norint remtis tokiu argumentu reikia įrodyti pažeidimo trukmę ir pabaigą. Tačiau vien tik šios aplinkybės negali
pateisinti tokių faktų įrodinėjimo pareigos perkėlimo ieškovėms. Pirma, pažeidimo trukmė, kuri reiškia, kad turi būti žinoma
jo pabaigos data, yra vienas iš pagrindinių pažeidimo elementų, kurį įrodyti turi Komisija, net jei šie elementai yra ginčijami
nurodant gynybos argumentą dėl senaties. Antra, tokią išvadą pagrindžia tai, kad Komisijos atliekamų teisinių procedūrų senaties
nesuėjimas pagal Reglamento Nr.  1/2003 nuostatas dėl senaties, yra objektyvus teisinis kriterijus, kylantis iš teisinio saugumo
principo (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sumitomo Chemical et Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p.  II‑4065, 80–82 punktus), ir todėl yra sprendimo skirti nuobaudą galiojimo sąlyga. Iš tikrųjų
Komisija turi jo laikytis, net jei nenurodomas gynybos argumentas šiuo klausimu (52 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
52 punktas).
Vis dėlto reikia pažymėti, kad šis įrodinėjimo pareigos paskirstymas gali keistis, jei vienos iš šalių nurodytos faktinės
aplinkybės įpareigoja kitą šalį pateikti paaiškinimus ar pateisinimus – to nepadarius gali būti nuspręsta, kad įrodymai buvo
pateikti (minėto sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
53 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktą). Iš tikrųjų, jei, kaip šiuo atveju, Komisija pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusios įmonės turi
pateikti įrodymą, kad jos nuo šio susitarimo atsiribojo, ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms
įmonėms praneštą valią atsiriboti nuo susitarimo (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
, T‑168/01, Rink. p.  II‑2969, 86 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2004 m. sausio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BAI ir Komisija prieš Bayer
, C‑2/01 P ir C‑3/01 P, Rink. p.  I‑23, 63 punktą ir 52 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81–84 punktus).
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia patikrinti, ar nagrinėjamu atveju Komisija galėjo konstatuoti, kad ieškovės pasitraukė
iš kartelio 2000 m. gruodžio 13 dieną.
Iš ginčijamo sprendimo 188–190 ir 297 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija šiuo atveju remėsi ABB,
Areva
ir
Schneider Electric
pareiškimais. ABB nurodė, kad ji kartu su
Alstom
nusprendė pašalinti ieškoves iš kartelio dėl jų santykinai didelių kvotų, palyginti su nedidele jų gamybos apimtimi. Todėl
2000 m. gruodžio 13 d. Vil d’Avrėje buvo suorganizuotas susitikimas, kuriame tariamai buvo išardytas kartelis, nors iš tikrųjų
jis veikė toliau tarp ABB,
Alstom
,
Fuji
,
Melco
ir
Toshiba
. Be to, Komisija nurodo, kad
Areva
ir
Schneider Electric
patvirtino vykus tokį susitikimą 2000 m. lapkričio pabaigoje ar gruodžio pradžioje, tačiau
Areva
ginčijo idėją, jog šio susitikimo tikslas buvo pašalinti dalyvius iš kartelio.
Ieškovės ginčija 2000 m. gruodžio 13 d. kaip pasitraukimo iš kartelio dieną nurodydamos du argumentus. Pirma, jos tvirtina,
kad ši data turėtų būti 1998 m. liepos 16 d., t. y., kai buvo aptartas paskutinis ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje
dalyje nurodytas SĮDI projektas Europoje. Antra, jos, kaip ir Komisijoje vykusioje procedūroje, tvirtina, kad pasitraukti
iš kartelio buvo nuspręsta 2000 m. spalio 12 d. susitikime Ciuriche ir kad 2000 m. gruodžio 13 d. susitikimas buvo tik „atsisveikinimo
šventė“, o kartelis tarp šių datų jau neveikė.
Dėl pirmojo argumento reikia priminti, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 41–45 punktuose, ieškovėms ginčijamame sprendime
inkriminuojamo „bendrojo susitarimo“ buvimas turi būti laikomas įrodytu net neatsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamojoje
dalyje nurodytą SĮDI projektų Europoje sąrašą. Todėl aplinkybė, kad paskutinis šiame sąraše nurodyto SĮDI projekto aptarimas
vyko 1998 m. liepos 16 d., nėra įrodymas, kad kartelis nuo šios datos nebeveikė ar kad ieškovės iš jo pasitraukė. Tad šis
argumentas turi būti atmestas.
Kalbant apie antrąjį argumentą, iš šio sprendimo 55 punkte nurodytos teismų praktikos matyti, kad jei, kaip šiuo atveju, Komisija
pateikė susitarimo buvimo įrodymą, jame dalyvavusios įmonės turi pateikti įrodymą, kad jos nuo šio susitarimo atsiribojo,
ir šis įrodymas turi patvirtinti aiškiai išreikštą bei kitoms dalyvaujančioms įmonėms praneštą valią atsiriboti nuo susitarimo.
Iš tikrųjų reikia pripažinti ieškovių argumentą, kad tokiam aiškiam atsiribojimui reikia prilyginti situaciją, kai kartelio
dalyvis yra pašalinamas iš jo kitų kartelio dalyvių susitarimu, teigiant, kad minėtas kartelis yra išardomas. Vis dėlto, kadangi
Komisija įrodė „bendrojo susitarimo“ buvimą, ieškovės turėjo įrodyti, kad kiti dalyviai jas įtikino, jog kartelis yra išardomas.
Be to, net pripažinus, kad kartelio išardymas 2000 m. gruodžio 13 d. susitikime nebuvo „siurprizas“, ieškovių nurodyta ankstesnė
data, t. y. 2000 m. spalio 12 d., nėra pagrįsta jokiais įrodymais. Nesant jokių įrodymų dėl realios jų pašalinimo iš kartelio
datos Komisija galėjo konstatuoti, kad ieškovės pasitraukė iš kartelio 2000 m. gruodžio 13 d., ir neprivalėjo įrodyti, kad
šią konkrečią dieną buvo sudaryti neteisėti susitarimai.
Todėl reikia atmesti kaltinimą, susijusį su ieškovių pasitraukimo iš kartelio data.
b)     Dėl datos, kada
VA Tech
įmonė atnaujino dalyvavimą kartelyje
Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, jog Komisija klaidingai konstatavo, kad
VA Tech
įmonė per VAS atnaujino dalyvavimą kartelyje nuo 2002 m. balandžio 1 dienos. Jos nurodo, kad nors ši įmonė jau nuo 2002 m.
vasaros buvo informuota, jog kartelis atnaujina veiklą, ji tuo metu dar jame nedalyvavo. Ji prisijungė prie kartelio tik 2002 m.
spalio 9 d., t. y. nuo susitikimo Paryžiuje (Prancūzija), kuriame dalyvavo keletas jos atstovų. Ieškovės tvirtina, kad jų
pareiškimus šiuo klausimu patvirtina kiti byloje esantys įrodymai. Konkrečiai kalbant,
VA Tech
įmonė nebuvo atstovaujama 2002 m. liepos 10 d. Frankfurte (Vokietija) vykusiame susitikime, nedalyvavo susitarimuose ar suderintuose
veiksmuose dėl SĮDI projektų, kurių terminai baigėsi 2002 m. balandžio–spalio mėn. laikotarpiu. Bet kuriuo atveju Komisija
identifikuodama, kada buvo atnaujintas dalyvavimas kartelyje, buvo nenuosekli, nes
Hitachi
atveju ji atsižvelgė į pirmojo dalyvavimo daugiašaliame susitikime datą.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 199, 203, 204 ir 441 konstatuojamųjų dalių, Komisija savo išvadą, kad
VA Tech
įmonė atnaujino dalyvavimą kartelyje vėliausiai 2002 m. balandžio 1 d., iš esmės grindė informacija, pateikta ABB atsakyme
į pranešimą apie kaltinimus, kuriame ši bendrovė nurodė, jog liudininkas M. atsimena, kad pasitraukusi 2000 m.
VA Tech
įmonė atnaujino dalyvavimą kartelyje pirmaisiais trimis 2002 m. mėnesiais. Neturėdama konkrečios datos Komisija nustatė 2002 m.
balandžio 1 d. kaip palankiausią datą įmonei. Komisija mano, kad šis ABB pareiškimas yra labai įtikinamas, nes tik iš jo ji
sužinojo, jog
VA Tech
įmonė tam tikrą laiką buvo pasitraukusi iš kartelio. Pranešime apie kaltinimus Komisija laikėsi nuomonės, kad
VA Tech
įmonė nebuvo pasitraukusi iš kartelio. Be to, Komisija nurodo, kad minėtą pareiškimą patvirtina
VA Tech
grupės darbuotojo Z. rankraštiniai užrašai, rasti šios grupės patalpose per 2004 m. balandžio mėn. patikrinimus.
Kalbant apie Z. užrašus, ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į tris jų puslapius, kuriuose, Komisijos
nuomone, aiškinamasi dėl
VA Tech
grupės interesų, susijusių su SĮDI projektu Ravenoje (Italija), dėl galimybių nustatyti kainų lygį, diskusijų su Japonijos
gamintojais, susitikimo, numatyto liepos mėn. aptarti SĮDI projektus, ir dėl diskusijų 2002 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje turinio.
Šie puslapiai buvo pakartoti Komisijoje nagrinėtos bylos 2014, 2018 ir 2024 puslapiuose.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Z užrašuose iš esmės nebuvo jokios datos, liudijančios, kada buvo padaryti įrašai ar kada
įvyko juose minimi įvykiai. Be to, neįmanoma nustatyti, kokia tvarka buvo sudėlioti šie puslapiai Komisijoje nagrinėtoje byloje,
nes akivaizdu, kad tam tikrų puslapių tvarka neatitiko chronologinės jų parengimo tvarkos. Pavyzdžiui, puslapiai, pakartoti
Komisijos nagrinėtos bylos 2014 ir 2015 puslapiuose, buvo sukeisti vietomis, kaip tai matyti iš 2014 puslapio, kuris matomas
2015 puslapio dešinėje, o 2016 puslapis, kuriame pateikiamas 2002 m. birželio 27 d. valdybos susitikimo protokolas, galintis
suteikti informacijos apie datas, negali eiti iš karto po 2014 puslapio, nes tai du dešinės pusės puslapiai.
Todėl vienintelė patikima informacija apie Z. užrašų datas yra ta, kurią galima nustatyti iš retų užuominų apie datas ir kuri
pateikiama tame pačiame puslapyje su Komisijos nurodytais įvykiais.
Tačiau pirmiausia reikia konstatuoti, kad nei iš Z. užrašų ištraukų, nurodytų ginčijamame sprendime, nei iš Komisijos atsakant
į Teismo raštu pateiktus klausimus nurodytų minėtų užrašų ištraukų negalima nustatyti, kad 2002 m. balandžio 1 d.
VA Tech
įmonė atnaujino dalyvavimą kartelyje. Nors ieškovės neginčija, kad minėti užrašai buvo padaryti 2002 m., juose aiškiai neminima
balandžio 1 d. ir šios datos negalima nustatyti iš šių užrašų turinio.
Antra, reikia pažymėti, kad Komisija nagrinėtos bylos medžiagoje yra, be kita ko, nuorodos „aptarti package su Jap.  Jie ėmėsi
iniciatyvos“ ir „realiai rezervuoti 1 datą, liepos 1 d., aptarti 1 package G
d
Export su Jap“. Šios nuorodos leidžia daryti išvadą, kad įrašas su jomis buvo padarytas iki 2002 m. liepos 1 d., taigi vėliausiai
2002 m. birželio mėnesį. Todėl nesant konkrečios datos ir remiantis principu
in dubio pro reo
, reikia nustatyti, kad
VA Tech
atnaujino dalyvavimą kartelyje 2002 m. liepos 1 dieną.
Trečia, dėl gamintojų suderintų veiksmų tikslo reikia priminti, kad ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, jog per antrąjį
pažeidimo etapą SĮDI projektai buvo aptariami ne individualiai, o „paketais“. To neginčija ieškovės. Be to, ieškovės neginčijo,
kad per šį antrąjį etapą kartelis apėmė SĮDI projektus EEE. Iš tikrųjų pirmojo ieškinio pagrindo dalis, kurią grįsdamos ieškovės
ginčija, kad kartelis turėjo įtakos bendrajai rinkai, taikytina tik pirmam jų dalyvavimo kartelyje etapui. Todėl aplinkybė,
kad šio sprendimo 70 punkte nurodytame įraše nekalbama apie SĮDI projektą EEE, negali paneigti aplinkybės, jog ieškovės nuo
sugrįžimo į kartelį 2002 m. dalyvavo diskusijose dėl SĮDI projektų EEE.
Iš to matyti, kad reikia pripažinti pagrįstu kaltinimą dėl Komisijos klaidingos išvados, jog ieškovės atnaujino dalyvavimą
kartelyje nuo 2002 m. balandžio 1 dienos.
c)     Dėl pažeidimo nutraukimo datos
Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, kad Komisija padarė klaidą nuspręsdama, jog pažeidimas galutinai buvo nutrauktas tik 2004 m. gegužės 11 d.,
o ne vėliausiai 2004 m. sausio 21 d., t. y. per paskutinį susitikimą, kuriame buvo aptariami SĮDI projektai, nors ir nebuvo
pasiektas susitarimas. Kadangi bendradarbiavimo sistema nuo pastarojo susitikimo pradėjo irti, vėlesniuose susitikimuose buvo
tik aptarinėjama, ar verta išlaikyti kartelį ir kiti klausimai, nesusiję su konkurencijos teise.
Komisija atmeta tvirtinimą, kad kartelis nustojo veikęs vėliausiai 2004 m. sausio 21 d., o ne 2004 m. gegužės 11 dieną. Jos
nuomone, kartelis veikė ir po 2004 m. sausio 21 d., o 2004 m. vasario mėn. iš jo pasitraukė tik ABB. Bet kuriuo atveju susitarimų
pasekmės neišnyko bent iki susitikimo, vykusio po ABB pasitraukimo.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pačioje EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog susitarimai
tarp įmonių, jei jų tikslas yra riboti konkurenciją, yra draudžiami neatsižvelgiant į jų poveikį (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p.  I‑4125, 123 punktas ir 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p.  II‑2501, 181 punktas). Todėl jei įrodytas inkriminuojamų veiksmų antikonkurencinis
tikslas, nereikalaujama įrodyti faktinio antikonkurencinio poveikio (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p.  II‑2707, 178 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje Komisija iš esmės rėmėsi ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytų susitarimų ir suderintų veiksmų konkurenciją
ribojančiu tikslu. Ji pirmiausia ginčijamo sprendimo 303 ir 304 konstatuojamosiose dalyse konstatavo, kad visų aprašytų susitarimų
ir (arba) suderintų veiksmų tikslas buvo riboti konkurenciją EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio prasme, ir kad
taikant minėtas nuostatas nebereikia atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, o 308 konstatuojamojoje dalyje pridūrė, kad
jau vien tokio susitarimo įgyvendinimas stipriai iškraipo konkurenciją. Be to, kalbant apie baudų nustatymą, Komisija ginčijamo
sprendimo 477 konstatuojamojoje dalyje aiškiai patvirtino nesirėmusi konkrečiu poveikiu nustatydama pažeidimo sunkumą.
Antra, reikia pažymėti, kad, kaip ginčijamo sprendimo 215 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, remiantis
VA Tech
grupės pareiškimais, pasitraukus ABB bendravimas ir susitikimai kartelio viduje buvo susiję su keitimusi informacija apie
vykstančias konkursų procedūras, karteliui nepriklausančių subjektų poziciją, ryšių išlaikymą ar nutraukimą ir saugumo klausimais.
Šios diskusijų temos įrodo, kad net jei pasitraukus ABB likę kartelio nariai ir nesutardavo dėl konkrečių projektų, jie stengėsi
išlaikyti kartelį ar bent jau dar nebuvo priėmę sprendimo jo atsisakyti.
Tokio faktinių aplinkybių aiškinimo nepaneigia ir ieškovių nurodyti
Hitachi
pareiškimai, susiję su kartelio panaikinimu. Ieškovės nurodo, jog
Hitachi
dėl 2004 m. sausio 21 d. susitikimo pareiškė, kad „šalys atmetė visus pasiūlymus“ ir kad „dėl to susitikimas buvo baigtas“.
Ta pati įmonė kitame pareiškime nurodė, kad „nauja sistema pradėjo irti 2004 m. sausio mėn., per paskutinį darbinį susitikimą,
kuriame dalyvavo ABB“.
Pirmiausia aplinkybė, kad 2004 m. sausio 21 d. susitikime nebuvo sudarytas joks susitarimas dėl aptartų SĮDI, nereiškia, jog
kartelis nuo to susitikimo nustojo egzistavęs, net jei
Hitachi
pateiktame
ex post
vertinime pripažįstama, kad dėl šios nesėkmės galėjo prasidėti „kartelio žlugimas“. Iš tikrųjų vėlesniuose ieškovių neginčijamuose
susitikimuose aptarti klausimai rodo norą išlaikyti kartelį be ABB. Antra, kalbant apie
Hitachi
vertinimą, pagal kurį kartelis pradėjo griūti 2004 m. sausio mėn., jis, jei reikia, tik patvirtina, jog kartelis dar nebuvo
iširęs 2004 m. sausio mėnesį.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija neprivalo įrodyti naujų susitarimų dėl konkrečių SĮDI projektų sudarymo po 2004 m. sausio 21 d.
vykusiuose susitikimuose, kad galėtų nuspręsti, jog kartelis po šios datos dar veikė.
Taigi ieškovės neįrodė, kad Komisija padarė vertinimo klaidą nuspręsdama, jog kartelis nustojo veikęs 2004 m. gegužės 11 dieną.
Todėl reikia atmesti kaltinimą, susijusį su tokia vertinimo klaida.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek Komisija jame konstatavo ieškovių
pažeidimą nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki birželio 30 dienos. Likusią pirmojo ieškinio pagrindo dalį, susijusią su vertinimo
klaidomis nustatant pažeidimo trukmę, reikia atmesti.
3.     Dėl ieškinio pagrindo dalies, susijusios su senatimi, kalbant apie pažeidimo laikotarpį iki 1998 m. liepos 16 d.
a)     Šalių argumentai

Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
mano, kad laikotarpio iki 1998 m. liepos 16 d. atžvilgiu yra suėjusi senatis kalbant apie sankcijų skyrimą. Jos nurodo, kad
kadangi penkerių metų senaties terminas turi būti skaičiuojamas nuo 1998 m. liepos 16 d., o naujoje sistemoje jos dalyvavo
tik vienus metus ir tris mėnesius, pradinė bauda dėl pažeidimo trukmės turėtų būti sumažinta 10 %.

Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
priduria, kad Komisijos nurodytas argumentas dėl tęstinio pažeidimo jų atžvilgiu yra klaidingas, nes teismų praktikoje nustatytos
sąlygos, t. y. objektyvioji sąlyga, pagal kurią pažeidimas neturi būti laikinai nutrauktas, ir subjektyvioji sąlyga, pagal
kurią aptariamų įmonių veiksmai turi būti pagrįsti bendrais ketinimais, nebuvo įvykdytos.
Komisija neigia ieškovių argumentus bylose.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reglamento Nr.  1/2003 25 straipsnio 1 dalies b punkte tokiems pažeidimams, kuriuo kaltinamos ieškovės, nustatytas penkerių
metų senaties terminas. Pagal to paties 25 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį bet koks Komisijos veiksmas, atliktas pažeidimo
tyrimo ar bylos tikslais, nutraukia senaties terminą.
Nagrinėjamu atveju prašymas taikyti senatį suponuoja, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
inkriminuojamo pažeidimo pirmojo etapo atžvilgiu būtų įvykdytos dvi kumuliatyvios sąlygos. Viena vertus, šis pirmas pažeidimo
etapas baigėsi 1999 m. gegužės 10 d., t. y. likus penkeriems metams iki Komisijos patikrinimų, kuriuos ji atliko 2004 m. gegužės
11 ir 12 dienomis. Kita vertus, du joms inkriminuojamo pažeidimo etapai neturi būti vieno ir to paties tęstinio pažeidimo
dalys Reglamento Nr.  1/2003 25 straipsnio 2 dalies prasme, nes tokiu atveju senaties terminas skaičiuojamas tik nuo pažeidimo
pabaigos.
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 57–62 punktuose, Komisija ginčijamame sprendime teisingai konstatavo, kad pirmasis
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
inkriminuojamo pažeidimo etapas baigėsi 2000 m. gruodžio 13 d., t. y. po 1999 m. gegužės 10 dienos. Todėl reikia atmesti reikalavimą
dėl senaties taikymo.
Bet kuriuo atveju šio sprendimo 87 punkte nurodyta antroji sąlyga netenkinama kaip ir pirmoji. Komisija teisingai konstatavo,
kad kartelis, kuriame 2002 m. dalyvavo
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
, iš esmės buvo tas pats, kuriame šios įmonės dalyvavo iki 2000 metų.
Europos Sąjungos teismai yra nustatę keletą kriterijų, reikšmingų vertinant, ar tai buvo vienas ir tas pats pažeidimas, t. y.
nagrinėjamų veiksmų tikslo tapatumas (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Unie prieš Komisiją
, C‑113/04 P, Rink. p.  I‑8831, 170 ir 171 punktus bei 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
, T‑21/99, Rink. p.  II‑1681, 67 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p.  II‑3435, 312 punktą), atitinkamų gaminių ir paslaugų tapatumas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, neskelbiamas Rinkinyje, 118, 119 ir 124 punktus bei minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
312 punktą), įmonių, dalyvavusių darant pažeidimą, tapatumas (minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
312 punktas) ir pažeidimo įgyvendinimo priemonių tapatumas (minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
68 punktas). Kiti reikšmingi kriterijai yra įmonėms atstovavusių fizinių asmenų tapatumas ir nagrinėjamų veiksmų geografinės
taikymo srities tapatumas.
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad visi pirmiau minėti kriterijai leidžia manyti, jog kartelis, kuriame 2002 m. dalyvavo
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
, iš esmės yra tas pats, kuriame jos dalyvavo iki 2000 metų.
Pirma, tikslas stabilizuoti kartelio narių rinkos dalis, pasidalyti pasaulinę rinką tarp Japonijos ir Europos gamintojų, konkrečiai
pastariesiems priskiriant Europos rinkas, ir išvengti kainų mažėjimo abiem aptariamais laikotarpiais buvo tas pats.
Antra, kartelio veikimo metodai iš esmės nepakito, nors jie progresyviai keitėsi bėgant metams, atsižvelgiant į dalyvaujančių
įmonių skaičiaus sumažėjimą dėl koncentracijos sektoriuje ir į komunikacijos priemonių techninę pažangą. Vis dėlto, kaip Komisija
nurodė ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamojoje dalyje, šie pasikeitimai atsirado ne konkrečiu momentu 2000–2002 m., o palaipsniui.
Be to, jie neturėjo reikšmės esminiams veikimo principams, t. y. SĮDI projektų paskirstymui tarp kartelio narių, atsižvelgiant
į jų pačių nustatytas kvotas, ir pasiūlymų klastojimui bei SĮDI projektų, kurie nebuvo paskirstyti, minimalių kainų nustatymui.
Šios išsamios Komisijos išvados apie kartelio veikimą, kurių atskirai neginčijo ieškovės, negali būti paneigtos bendru ir
neišsamiu tvirtinimu, pagal kurį „koordinavimas nuo 2002 m. vyko pagal visiškai naują sistemą“, kaip tai matyti iš ABB pareiškimų.
Iš tikrųjų bylose T‑123/07 ir T‑124/07, ieškovių nurodytose ištraukose be konteksto, darbuotojas Wi. iš esmės nurodo, kad
faktinių aplinkybių metu jo vadovai nuo jo slėpė realią „bendradarbiavimo“ su kitais SĮDI gamintojais apimtį ir tai, kad kartelis
nuo 2002 m. buvo kartelio ankstesnio etapo tąsa.
Trečia, abiem laikotarpiais kartelis apėmė tą pačią rinką, t. y. SĮDI projektų atskirų detalių ar visiškai įrengtų pastočių
rinką.
Ketvirta, kartelyje dalyvavusios įmonės ir atskiros šias įmones sudarančios bendrovės iš esmės nesikeitė visą kartelio veikimo
nuo 1988 m. iki 2004 m. laikotarpį, atsižvelgiant į koncentracijos SĮDI sektoriuje procesą minėtu laikotarpiu ir į vienintelę
išimtį, t. y. laikiną
Siemens
,
VA Tech
įmonės ir
Hitachi
pasitraukimą iš kartelio.
Penkta, asmenys, atstovaujantys atskiroms įmonėms kartelyje iš esmės buvo tie patys 2000 m. ir 2002 m., įvertinant tam tikrą
normalią kaitą kiekvienoje įmonėje. Atstovų veiklos tęstinumą patvirtina įvairūs byloje esantys susitikimų sąrašai, o ypač
ginčijamo sprendimo I priede esantis sąrašas, taip pat atitinkamų įmonių darbuotojų, atstovavusių joms kartelyje, sąrašas,
pateiktas ginčijamo sprendimo II priede.
Šešta, kartelio geografinė apimtis 2000 m. buvo tokia pati kaip ir 2002–2004 m. laikotarpiu. Iš tikrųjų ji nuo 1988 m. truputį
išsiplėtė, nes Centrinės ir Rytų Europos rinkos per tą laiką tapo prieinamos kartelio nariams.
Be to, Komisijos nurodyta ir ieškovių bylose T‑123/07 ir T‑124/07 neginčyta aplinkybė, kad kartelis laikinai pasitraukus iš
jo kelioms įmonėms toliau veikė ir kad todėl vieno pažeidimo objektyvus tęstinumas buvo užtikrinamas, įrodo, kad tai vienas
ir tas pats kartelis.
Galiausiai kalbant apie subjektyvųjį elementą, pakanka, kad, kai
VA Tech
įmonė atnaujino savo dalyvavimą kartelyje,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
būtų žinojusios, jog dalyvauja tame pačiame kartelyje, kaip ir anksčiau. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tam tikri
VA Tech
įmonei kartelyje nuo 2002 m. atstovavę darbuotojai užėmė vadovaujančius postus šią grupę sudarančiose bendrovėse dar prieš
minėtų bendrovių pasitraukimą iš kartelio 2000 metais. Z., V., C., B. ir W., kurie nurodyti įvairių susitikimų nuo 2002 m.
dalyvių sąraše (žr. ginčijamo sprendimo I priedą), dar iki 2000 m. dirbo
Reyrolle
, SEHV,
Magrini
ir
Schneider Electric
(žr. ginčijamo sprendimo II priedą). Taigi
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
negalėjo nežinoti veiksnių, dėl kurių šis kartelis buvo tas pats pažeidimas. Priešingai nei tvirtina ieškovės bylose T‑123/07
ir T‑124/07, subjektyvusis elementas buvo, nepaisant to, kad jos 2000 m. buvo apgautos kitų kartelio dalyvių, kurie vertė
jas manyti, kad kartelis yra išardomas. Iš tikrųjų šiuo atveju ne 2000 m. jų turėta informacija yra esminė, o informacija,
kurią jos turėjo grįždamos į kartelį.
Todėl
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
reikalavimas taikyti senatį bet kuriuo atveju turi būti atmestas, nes abu joms inkriminuojamo pažeidimo etapai sudarė vieną
tęstinį pažeidimą.
Taigi reikia atmesti pirmojo ieškinio pagrindo dalį, susijusią su senaties taikymu pirmo
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
inkriminuojamo pažeidimo etapo atžvilgiu.
4.     Dėl ieškinio pagrindo dalies susijusios su tuo, kad buvo skirtos per didelės baudos
Grįsdamos šią ieškinio pagrindo dalį ieškovės nurodo keletą kaltinimų, susijusių su, pirma,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
apyvartos 10 % ribos viršijimu, antra, neatsižvelgimu į individualią šių bendrovių situaciją, trečia, per didele bauda
Siemens Österreich
ir KEG, palyginti su bauda
Reyrolle
, ketvirta, neaiškiu solidarios atsakomybės nustatymu ieškovėms, penkta, aplinkybe, kad Komisija klaidingai be patronuojančios
bendrovės atsakinga pripažino ir
Reyrolle
, šešta,
ne bis in idem
principo pažeidimu, kalbant apie
Siemens Österreich
bei KEG, ir, septinta, baudos pastarųjų bendrovių atžvilgiu nesumažinimu.
Reikia pažymėti, kad pirmi keturi kaltinimai iš esmės yra susiję su tariamai Komisijos klaidingu įmonės sąvokos pagal Bendrijos
konkurencijos teisę taikymu. Savo argumentais, pateiktais grindžiant šiuos kaltinimus, ieškovės priekaištauja dėl to, kad
Komisija, apskaičiuodama joms baudas, taikė pradinę baudą, pagrįstą visa
VA Tech
grupės apyvarta 2005 m., o ne atskiromis apyvartomis, ir dėl to, kad sumos, kurias tam tikros šios grupės bendrovės turi solidariai
sumokėti, yra nustatytos nesuprantamai. Todėl šiuos keturis kaltinimus reikia išnagrinėti kartu prieš pradedant nagrinėti
likusius kaltinimus.
a)     Dėl pirmų keturių kaltinimų, susijusių iš esmės su Komisijos klaidingu įmonės sąvokos pagal Bendrijos konkurencijos teisę
taikymu
Šalių argumentai

Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
priekaištauja Komisijai apskaičiuojant joms baudas taikius pradinį baudos dydį, pagrįstą visa
VA Tech
grupės apyvarta, kokia ji buvo priimant ginčijamą sprendimą, o ne atskiromis jų apyvartomis.

Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
nurodo, kad Komisija tokiu būdu akivaizdžiai nukrypo nuo keletą kartų ginčijamame sprendime pasakytos nuomonės, kad ji siekia
VA Tech
grupės dukterines bendroves pripažinti „individualiai atsakingomis“ už EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje
numatytą pažeidimą.
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
taip pat nurodo, kad dėl Komisijos taikyto apskaičiavimo metodo
Reyrolle
buvo pripažinta atsakinga už SEHV ir
Magrini
elgesį ir
vice versa
, nors jos didžiąją pažeidimo laikotarpio dalį, t. y. nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d. buvo nesusijusios.
Tokia „bendra atgaline data taikoma atsakomybė“ pažeidžia principą, pagal kurį sankcija turi būti proporcinga padarytam nusižengimui,
nes minėtų bendrovių ekonominė svarba kartelyje buvo gerokai pervertinta.
Be to,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
tvirtina, kad ginčijamame sprendime Komisija nesilaikė 10 % apyvartos ribos, numatytos Reglamento Nr.  1/2003 23 straipsnio
2 dalyje. 2005 m. pasaulinė
Reyrolle
apyvarta buvo 118 953 000 EUR, SEHV – 222 034 242 EUR, o
Magrini
– 103 047 112 EUR, todėl joms skirtos 22 050 000 EUR baudos yra per didelės.
Be to,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
mano, kad Komisijos pasiūlytas apskaičiavimo būdas pažeidžia 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių
ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnio 1 dalį, pagal kurį negali būti skiriama sunkesnė
bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo padarymo metu. Jos mano, kad dėl Komisijos apskaičiuojant baudą atgaline data
taikytos ekonominio vieneto koncepcijos buvo skirta griežtesnė sankcija.

Reyrolle
priduria, kad Komisija turėjo atsižvelgti į jos ribotą galimybę padaryti didelės žalos konkurencijai bendrojoje rinkoje, ir
todėl sumažinti jos pradinę baudą arba tai vertinti kaip lengvinančią aplinkybę. Dėl techninių priežasčių GQ susitarimo galiojimo
metu jos veikla EEE apsiribojo tik Jungtine Karalyste ir Airija. Todėl jos pasaulinė apyvarta vertinant jos įtaką konkurencijai
bendrojoje rinkoje tinkamai neatspindi jos galimybės daryti žalą kitiems ūkio subjektams EEE.

Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad joms skirta bauda yra neproporcinga, palyginti su
Reyrolle
skirta bauda, nes Komisija skyrė joms baudą kaip bendrovėms, susijusioms su SEHV ir
Magrini
nuo 1998 m. iki 2000 m., taip nepagrįstai padidindama jų ekonominę svarbą kartelyje.

Siemens Österreich
ir KEG priduria, kad patronuojančioms bendrovėms skirtos baudos už jų dukterinių bendrovių padarytus pažeidimus, pagrįstos
pirmųjų lemiamu poveikiu komerciniam antrųjų elgesiui, iš esmės negali būti didesnės nei dukterinėms bendrovėms skirtos baudos.
Vis dėlto šiuo atveju jos nurodo, kad joms skirtos baudos dydis, atsižvelgiant į joms inkriminuojamo pažeidimo trukmę, yra
du kartus didesnis nei
Reyrolle
, t. y. 242 307 EUR už kiekvieną pažeidimo mėnesį jų atveju ir 124 576 EUR už kiekvieną pažeidimo mėnesį
Reyrolle
atveju.

Siemens Österreich
ir KEG nurodo, kad tokiu būdu Komisija pažeidė principą, pagal kurį sankcija turi atitikti bendrovės konkretų indėlį į aplinkybes,
kuriomis ji yra kaltinama, ir „kaltės principą“, taip pat Reglamento Nr.  1/2003 23 straipsnio 2 dalį bei EŽTK 7 straipsnio
1 dalį. Toks Komisijos požiūris taip pat neatitinka Komisijos Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr.  17 15 straipsnio 2 dalį
ir [AP] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių (OL C 9, 1998, p.  3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
1 t., p.  171, toliau – gairės). Be to, atsiliepime į ieškinį Komisija neteisingai be jokių įrodymų darė prielaidą, kad
VA Technologie
įgydama
Reyrolle
ir įsteigdama VAS žinojo arba turėjo žinoti apie
Reyrolle
dalyvavimą kartelyje, nors
VA Technologie
„į SĮDI <...> sektorių įsitraukė tik įsigydama
Reyrolle
“, o įsigyjant atliktas preliminarus auditas (due diligence) neatskleidė jokios slaptos veiklos.

Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad Komisija prieš nustatydama patronuojančių įmonių solidariai mokėtinos baudos dydį, atsižvelgiant į
VA Tech
grupės kontrolės trukmę atskirai kiekvienos dukterinės bendrovės atžvilgiu, pirmiausia turėjo apskaičiuoti baudų dydžius
kiekvienai minėtos grupės dukterinei bendrovei. Pagal šį metodą Komisijos skirtinos baudos turėjo būti 720 000 EUR
Reyrolle
atžvilgiu, 900 000 EUR SEHV atžvilgiu ir 360 000 EUR
Magrini
atžvilgiu, kurių bendra suma būtų 1 980 000 EUR.
SEHV ir
Magrini
taip pat tvirtina, kad joms ginčijamame sprendime skirta bendra 22 050 000 EUR bauda klaidingai buvo paskirstyta tarp, viena
vertus,
Schneider Electric
grupės bei patronuojančios bendrovės (toliau –
Schneider
grupė), skiriant joms 4 500 000 EUR baudą, ir, kita vertus,
VA Tech
grupės, skiriant jai 17 550 000 EUR baudą. Jos tvirtina, kad tikriausiai Komisijos skaičiavimas galiausiai lėmė tai, jog
Schneider Electric
tenkanti atsakomybės dalis buvo labai maža, t. y. 40 % už laikotarpį, per kurį ji viena jas kontroliavo. Tuo tarpu
VA Tech
grupė ir
Reyrolle
yra akivaizdžiai blogesnėje padėtyje.
SEHV ir
Magrini
priduria, kad Komisija
Schneider Electric
taikytiną pradinę baudą nustatė atsižvelgdama į jos turimą VAS kapitalo dalį. Tačiau
VA Technologie
vykdė VAS viduje įvairią veiklą, visiškai nesusijusią su karteliu. Todėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l ir i punktuose
nustatyta suma, kurią turi solidariai sumokėti SEHV,
Magrini
ir
Reyrolle
, yra akivaizdžiai per didelė.
Komisija tvirtina, kad baudos dydžio ginčijamame sprendime nustatymas atitinka teismų praktikoje įtvirtintus kriterijus ir
nurodo, kad tiek, kiek reikėjo, buvo atsižvelgta į
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
individualias situacijas.
Dėl EŽTK 7 straipsnio Komisija pažymi, kad jis šiuo atveju nėra tiesiogiai taikytinas. Be to, ji tvirtina, kad ginčijamas
sprendimas nepažeidžia draudimo skirti sunkesnę bausmę, negu ta, kuri buvo taikoma veiksmų padarymo metu, nei principo „nėra
bausmės be įstatymo“.
Komisija taip pat neigia
Reyrolle
argumentą, pagal kurį atsižvelgimas į šios bendrovės pasaulinę apyvartą lėmė per didelę pradinę baudą, kuria remiantis buvo
apskaičiuota jos bauda. Ji mano, kad kai kartelis apima beveik visą pasaulinę rinką, galima pagrįstai remtis pasaulinėmis
apyvartomis kaip tinkamu pažeidimo sunkumo rodikliu. Be to, ji nurodo, kad nėra jokios Bendrijos teisės nuostatos, kurioje
būtų numatyta sankcija, proporcinga pažeidimo trukmei.
Galiausiai Komisija nurodo, kad
Siemens Österreich
ir KEG netvirtina, jog
VA Tech
grupei skirtų dviejų hipotetinių atskirų baudų, vienos – už
Reyrolle
veiksmus, kitos – už SEHV ir
Magrini
veiksmus, suma būtų mažesnė už ginčijamame sprendime nustatytą vieną baudą. O sprendimas gali būti panaikintas tik jei tariamai
klaidingas apskaičiavimas yra nepalankus ieškovui.
Kalbant apie solidariai mokėtinų sumų nustatymą, Komisija tvirtina, kad šis kaltinimas yra nepriimtinas, nes SEHV ir
Magrini
, nebūdamos tiesiogiai susijusios su šiuo nustatymu, negali remtis bendros įmonės interesais. Komisija taip pat tvirtina pakankamai
motyvavusi ieškovėms skirtinos baudos apskaičiavimą. Be to, Komisija tvirtina, kad didesnės solidarios atsakomybės priskyrimas
Schneider Electric
,
VA Tech
grupei būtų mažiau palankus nei Komisijos atliktas atsakomybės paskirstymas, nes minėtos grupės bendra atsakomybė būtų buvusi
žymiai didesnė.
Galiausiai Komisija atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus ir per posėdį nurodė, kad ji laisvai gali nustatyti
solidariai mokėtinas sumas, nes solidari atsakomybė yra naudinga atitinkamoms įmonėms. Todėl nei aplinkybė, kad iš vienos
pusės
Reyrolle
, o iš kitos pusės SEHV bei
Magrini
, kaip
VA Tech
grupės dukterinės bendrovės, buvo pripažintos solidariai atsakingos sumokėti sumą, kuri nėra susijusi su jų bendru dalyvavimu
kartelyje, nei tai, kad už vienos
Reyrolle
dešimties metų dalyvavimą kartelyje, kol ją nupirko
VA Technologie
, nebuvo jai vienai skirta atskira bauda, nei tai, kad
Siemens Österreich
ir KEG nebuvo pripažintos solidariai atsakingos sumokant dalį SEHV ir
Magrini
baudos, nėra pažeidimai. Tačiau ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje pateiktos nuorodos dėl solidarios atsakomybės
laikotarpių, Komisijos nuomone, neturi būti suprantamos kaip galutinis solidarios atsakomybės nustatymas solidarių skolų prasme.
Iš tikrųjų minėtoje 468 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdama dėl asmeninės
Reyrolle
atsakomybės už laikotarpį nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 1988 m. rugsėjo 20 d. ji neatmetė galimybės, kad solidari atsakomybė
gali būti nustatyta dėl kitų nei ūkio subjekto egzistavimas priežasčių, nes minėtu laikotarpiu buvo atmesta tik solidarios
atsakomybės su patronuojančiomis bendrovėms galimybė. Komisija mano, kad galiausiai solidarūs skolininkai gali visiškai laisvai
viduje pasiskirstyti bendrą baudą, o tai yra palengvinimas jiems.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl bausmių ir sankcijų individualumo principo
Primintina, kad, atsižvelgiant į bausmių ir sankcijų individualumo principą, fizinis ar juridinis asmuo gali būti baudžiamas
tik už tuos veiksmus, kuriais jis kaltinamas individualiai (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p.  II‑3757, 63 punktas), šis principas taikomas bet kokioje administracinėje procedūroje, galinčioje
baigtis sankcijų skyrimu pagal Bendrijos konkurencijos taisykles (2006 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p.  II‑1887, 118 punktas). Vis dėlto šis principas turi būti suderinamas su įmonės sąvoka pagal EB 81 straipsnį,
kaip ji yra aiškinama teismų praktikoje. Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad įmonės sąvoka EB 81 straipsnio prasme
apima ekonominius subjektus, sudarytus iš asmeninių, materialių ir nematerialių elementų visumos, kuria siekiama konkretaus
ilgalaikio ekonominio tikslo ir galima prisidėti prie šioje nuostatoje numatyto pažeidimo padarymo (žr. 2002 m. kovo 20 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p.  II‑1487, 54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Bendrijos konkurencijos teisėje pripažįstama, kad
skirtingos bendrovės, priklausančios tai pačiai grupei, sudaro ekonominį subjektą, taigi įmonę pagal EB 81 ir EB 82 straipsnius,
jei atitinkamos bendrovės savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p.  II‑4071, 290 punktą).
Todėl reikia atmesti
Siemens Österreich
ir KEG tvirtinimą, pagal kurį aplinkybė, kad įmonę, dalyvaujančią darant pažeidimą, sudaro kelios atskiros bendrovės, nereiškia,
kad šios bendrovės turi būti vertinamos kaip vienas pažeidimo dalyvis. Šis tvirtinimas yra susijęs su įmonės sąvokos painiojimu
su bendrovės sąvoka, ir jo negalima pagrįsti ieškovių nurodyta teismų praktika.
Be to, reikia atmesti šio sprendimo 108 punkte nurodytą
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
argumentą, kad dėl Komisijos apskaičiuojant baudą atgaline data taikytos ekonominio vieneto koncepcijos buvo skirta griežtesnė
sankcija ir dėl to pažeista EŽTK 7 straipsnio 1 dalis, pagal kurią negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo
taikoma nusikaltimo padarymo metu. Komisijos, apskaičiuojant baudą, atsižvelgimas į įmonės apyvartą (prireikus į visų šią
įmonę sudarančių bendrovių bendrą apyvartą) tuo pat metu buvo vienodas visiems, todėl apie tai turėjo žinoti visi ūkio subjektai.
Be to, ieškovės toliau dalyvavo kartelyje po susijungimo, dėl kurio išaugo įmonės apyvarta. Negalima reikalauti, kad Komisija
neatsižvelgtų į susijungimą, nes principas, pagal kurį įmonės, o ne ją sudarančių atskirų bendrovių apyvarta yra reikšminga
apskaičiuojant baudas, galiojo kartelio veikimo laikotarpiu, taigi jis nebuvo taikomas atgaline data.
Taip pat reikia pridurti, kad nusistovėjusi Komisijos praktika apskaičiuojant pradines baudas atsižvelgti į paskutinių visų
pažeidimo metų apyvartą netiesiogiai buvo patvirtinta teismų praktikoje (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p.  I‑9991, 85–87 punktus).
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti teismų praktiką, pagal kurią baudų atgrasomasis pobūdis yra vienas iš veiksnių, į
kuriuos atsižvelgiant nustatomas pažeidimų sunkumas (1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p.  I‑4411, 33 punktas ir 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p.  II‑4949, 45 punktas). Baudos atgrasomasis pobūdis labai priklauso nuo baudos pakankamai
ryškių pasekmių atitinkamai įmonei. Todėl norint išmatuoti įmonei, dalyvavusiai darant pažeidimą, skirtos baudos atgrasomąjį
pobūdį, reikia atsižvelgti į situaciją pasibaigus pažeidimui, o ne tą, kuri galėjo būti anksčiau. Atsižvelgimas į ankstesnę
situaciją gali lemti per mažą baudą, kad ji būtų atgrasanti, tuo atveju, kai atitinkamos įmonės apyvarta per tą laiką išaugo,
arba didesnę baudą nei ta, kurios pakaktų, kad būtų atgrasanti, tuo atveju, kai atitinkamos įmonės apyvarta per tą laiką sumažėjo.
Antra, atsižvelgiant į gero administravimo principą ir proceso ekonomijos reikalavimą, reikalavimas Komisijai atsižvelgti
į atitinkamų įmonių apyvartos kaitą kartelio veikimo laikotarpiu būtų neįgyvendinamas ir visiškai perteklinis. Toks požiūris
reikalautų, kaip teisingai nurodo Komisija, apskaičiuoti atskiras pradines baudas už kiekvienus dalyvavimo kartelyje metus
ir nustatyti atitinkamas dalyvių rinkos dalis per kiekvienus pažeidimo metus.
Todėl taip pat reikia atmesti
Siemens Österreich
ir KEG argumentą, nurodytą šio sprendimo 110 punkte, pagal kurį Komisijos sprendimu skirti joms baudą atsižvelgiant į
VA Tech
grupės apyvartą 2003 m., o ne į mažesnę apyvartą, buvusią iki SEHV ir
Magrini
įsigijimo, joms buvo priskirta per didelė ekonominė svarba.
Be to, taip pat reikia atmesti
Siemens Österreich
ir KEG argumentą, nurodytą šio sprendimo 112 punkte, kad tokiu būdu Komisija pažeidė principą, pagal kurį sankcija turi atitikti
bendrovės konkretų indėlį į aplinkybes, kuriomis ji yra kaltinama, ir kaltės principą. Iš ginčijamo sprendimo, o konkrečiai
iš 468 konstatuojamosios dalies c punkto ir 507 konstatuojamosios dalies matyti, kad minėtos ieškovės buvo pripažintos atsakingos
tik už laikotarpį, kada jos per savo dukterines bendroves, t. y. pirmiausia
Reyrolle
, o nuo 2001 m. taip pat ir per SEHV ir
Magrini
, dalyvavo kartelyje.
Dėl
Siemens Österreich
ir KEG argumento, kuris taip pat buvo nurodytas šio sprendimo 112 punkte, kad
VA Technologie
įgydama
Reyrolle
ir įsteigdama VAS žinojo arba turėjo žinoti apie
Reyrolle
dalyvavimą kartelyje, reikia priminti, kad Komisija gali daryti pagrįstą prielaidą, jog patronuojančiai bendrovei visiškai
priklausanti dukterinė bendrovė iš esmės vykdo pirmosios duotus nurodymus ir kad ši prielaida reiškia, jog Komisija neprivalo
tikrinti, ar patronuojanti bendrovė iš tikrųjų pasinaudojo tokiais įgaliojimais (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p.  II‑3389, 83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Patronuojančiai bendrovei jai visiškai priklausančios
dukterinės bendrovės elgesio priskyrimas nereiškia, kad įrodyta, jog patronuojanti bendrovė žinojo apie savo dukterinės bendrovės
veiksmus. Priešingai, patronuojanti bendrovė manydama, kad nepaisant to, jog ji valdo 100 % savo dukterinės bendrovės kapitalo,
pastaroji bendrovė rinkoje veikia visiškai savarankiškai, turi paneigti šią prezumpciją pateikdama pakankamus įrodymus (žr.
minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nagrinėjamu atveju tai, ar
VA Technologie
1998 m. įsigydama
Reyrolle
žinojo apie šios dalyvavimą kartelyje, neturi jokios reikšmės, nes
Siemens Österreich
ir KEG Bendrajame Teisme neginčijo, kad nuo 1998 m.
VA Tech
grupei priklausanti dukterinė bendrovė
Reyrolle
iš esmės vykdė jų nurodymus ir savarankiškai nespręsdavo dėl savo veiksmų rinkoje. Todėl aplinkybė, kad Komisija neteisingai
galėjo nuspręsti, jog
VA Technologie
žinojo apie dalyvavimą kartelyje, negali turėti įtakos ginčijamam sprendimui.
Be to, kalbant apie VAS įsteigimą 2001 m., Komisija pagrįstai galėjo manyti, jog
VA Technologie
tuo metu žinojo apie savo buvusios dukterinės bendrovės
Reyrolle
ir naujų dukterinių bendrovių SEHV ir
Magrini
dalyvavimą kartelyje. Ginčijamo sprendimo 454 ir kitose konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad keletas
VA Tech
įmonei kartelio susitikimuose atstovavusių asmenų tuo pat metu užėmė vadovaujančius postus tiek dukterinėse bendrovėse
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
, tiek jų patronuojančiose bendrovėse, t. y.
VA Technologie
bei VAS, kurių teisių perėmėja yra
Siemens Österreich
, ir KEG.
Siemens Österreich
ir KEG šių išvadų neginčija Bendrajame Teisme.
Todėl reikia atmesti šį argumentą.
Galiausiai, kadangi EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatytą pažeidimą padaręs vienetas konkurencijos teisės
prasme yra įmonė, kuri neturi teisinio subjektiškumo, Komisija savo sprendime, kuriame konstatuojamas šis pažeidimas ir nustatomos
baudos, turi nustatyti įmonę sudarančias atskiras bendroves, kurios turi sumokėti baudas už įmonę. Iš to matyti, kad atskiros
baudos, skirtos įmonę sudarančioms bendrovėms, nesant išimtinių aplinkybių, turi būti apskaičiuojamos atsižvelgiant į įmonės
ekonominę galią ir apyvartą, o ne į atskirų bendrovių ekonominę galią.
Nagrinėjamu atveju Komisija ginčijamo sprendimo 333 konstatuojamojoje dalyje pirmiausia paaiškino, kad EB 81 straipsnyje ir
EEE susitarimo 53 straipsnyje kalbama apie įmonę Bendrijos teisės prasme, o ši sąvoka nesutampa su juridinio asmens sąvoka
pagal komercinę teisę, bendrovių teisę ar nacionalinę mokesčių teisę. Vis dėlto, kadangi sprendimas, kuriuo baudžiama už minėtuose
straipsniuose numatytus pažeidimus, turi būti adresuotas juridiniams asmenims, Komisija turi nustatyti, kuriems atitinkamą
įmonę sudarantiems juridiniams asmenims skirtinas sprendimas. Ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino,
kad patronuojančios bendrovės, kurios daro lemiamą įtaką komercinei dukterinės bendrovės veiklai, gali būti pripažintos solidariai
atsakingomis už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, tačiau tai neatleidžia pastarosios nuo atsakomybės. Patronuojančios
bendrovės atsakomybė sujungiama su dukterinės bendrovės atsakomybe. Šie argumentai nepažeidžia šio sprendimo 122 ir 134 punktuose
nurodytų principų.
Todėl reikia atmesti
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
argumentą, nurodytą šio sprendimo 106 punkte, susijusį su baudos, pagrįstos visa
VA Tech
grupės apyvarta, skyrimo nesuderinamumu su reikalavimu pripažinti atskirų šios grupės dukterinių bendrovių individualią atsakomybę
už pažeidimą.
–       Dėl atskirų bendrovių, kurioms gali būti priskirtas įmonių, dalyvavusių kartelyje, elgesys ir dėl solidarios atsakomybės mokant
baudas taisyklių taikymo
Pirmiausia reikia nustatyti atskiras bendroves, kurioms gali būti priskirtas kartelyje dalyvavusių įmonių elgesys. Po to reikės
išsiaiškinti, ar Komisija teisingai apskaičiavo ieškovėms skirtinų baudų dydžius, o konkrečiai, ar ji teisingai nustatė ieškovių
solidariai mokėtinas sumas. Kadangi šis nagrinėjimas susijęs su ginčijamo sprendimo vidiniu vientisumu, šiuo atveju reikia
atsižvelgti į pačios Komisijos ginčijamame sprendime nustatyto pažeidimo trukmę, o konkrečiai, ne 2002 m. liepos 1 d., o 2002 m.
balandžio 1 d. (žr. šio sprendimo 72 ir 82 punktus) laikant ta diena, kada
VA Tech
atnaujino dalyvavimą kartelyje.
Pirmiausia dėl atskirų bendrovių, kurioms gali būti priskirtas kartelyje dalyvavusių įmonių elgesys, reikia priminti, jog
neginčijama, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
, kalbant apie įmonės
VA Tech
dalyvavimą kartelyje, nesprendė savarankiškai dėl savo veiksmų rinkoje. Kaip matyti iš 1 punkto,
Reyrolle
atveju tai susiję su laikotarpiu nuo 1998 m. rugsėjo 20 d., t. y. kuomet ją įsigijo
VA Technologie
, o SEHV ir
Magrini
atveju – su laikotarpiu nuo 2001 m. kovo 13 d., kuomet buvo įsteigta VAS. Iš to Komisija ginčijamame sprendime konstatavo,
kad minėtais laikotarpiais
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
kartu su
VA Technologie
ir VAS (2006 m. prijungtomis prie
Siemens Österreich
) bei KEG sudarė vieną ir tą pačią įmonę EB 81 straipsnio prasme. Ieškovės to neginčija.
Antra, kaip ginčijamo sprendimo 337 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, reikia priminti, kad juridiniai vienetai, kurie
savarankiškai dalyvavo darant pažeidimą ir kuriuos vėliau įsigijo kita bendrovė, ir toliau atsako asmeniškai už iki jų įsigijimo
padarytą pažeidimą, jei šios bendrovės nebuvo paprasčiausiai prijungtos prie įgijėjo, o toliau veikia kaip dukterinės bendrovės
(šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p.  I‑9693, 78–80 punktus). Tokiu atveju įgijėjas gali būti pripažintas atsakingu už jo dukterinės bendrovės
elgesį nuo įgijimo momento tik jei dukterinė bendrovė tęsia pažeidimą ir jei gali būti įrodyta naujos patronuojančios bendrovės
atsakomybė (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p.  I‑9925, 37–39 punktus).
Nagrinėjamu atveju
Reyrolle
ir
Siemens Österreich
bei KEG situacija yra panaši į antrąją šio sprendimo 139 punkte nurodytą situaciją, nes
Reyrolle
iš pradžių savarankiškai dalyvavo darant pažeidimą, vėliau, nuo 1998 m. rugsėjo 20 d., ji savo neteisėtą veiklą tęsė kaip
VA Tech
grupės dukterinė bendrovė (žr. šio sprendimo 1 dalį).
Be to, tas pats principas
mutatis mutandis
turi būti taikomas ir tuo atveju, kai iki perėmimo perimta bendrovė dalyvavo darant pažeidimą ne savarankiškai, o kaip kitos
grupės dukterinė bendrovė, kaip tai buvo SEHV ir
Magrini
, iki 2001 m. kovo 13 d. sudariusių
Schneider
grupei priklausančią įmonę (toliau –
Schneider
), atveju.
Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad nuo 2001 m. kovo 13 d. 60 %
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
kapitalo per VAS priklausė
VA Tech
grupei. Ginčijamo sprendimo 454 ir 455 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, ir to neneigė ieškovės, jog ji mano, kad
VA Technologie
ir KEG, valdydamos 60 % VAS kapitalo, galėjo daryti lemiamą įtaką
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
elgesiui priimant komercinius sprendimus. Todėl ji padarė išvadą, kad nuo 2001 m. kovo 13 d., t. y. nuo VAS įsteigimo, iki
2004 m. gegužės 11 d., t. y. kartelio iširimo,
Siemens Österreich
ir KEG arba bendrovės, kurias jos perėmė, kartu su savo dukterinėmis bendrovėmis
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
sudarė vieną ir tą pačią įmonę. Iš ginčijamo sprendimo 423, 424, 450 ir 467 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija manė,
jog
Schneider Electric
atsakomybė už jos buvusių dukterinių bendrovių SEHV ir
Magrini
dalyvavimą [darant pažeidimą] baigėsi 2001 m gegužės 13 d. įsteigus VAS, nors ji iki 2004 m. spalio mėn. ir valdė 40 % VAS
kapitalo.
Pagal šio sprendimo 139 punkte nurodytą principą SEHV ir
Magrini
asmeniškai atsako už savo neteisėtą elgesį iki 2001 m. kovo 13 d., kai jos kontrolę perėmė
VA Tech
grupė. Be to, kadangi iki minėtos datos šios bendrovės priklausė kitai įmonei, jos kartu su
Schneider Electric
turi būti pripažintos solidariai atsakingomis už minėtą laikotarpį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia išskirti keturis laikotarpius:
–        pirma, kalbant apie 1988 m. balandžio 15 d.–1998 m. rugsėjo 20 d. laikotarpį,
Reyrolle
už dalyvavimą kartelyje atsako viena; jos tuometinės patronuojančios bendrovės
Rolls‑Royce
pažeidimo atžvilgiu yra suėjusi senatis,
–        antra, kalbant apie 1988 m. balandžio 15 d.–2000 m. gruodžio 13 d. laikotarpį, SEHV ir
Magrini
už dalyvavimą kartelyje atsako solidariai su jų tuometine patronuojančia bendrove
Schneider Electric
,
–        trečia, kalbant apie 1998 m. rugsėjo 20 d.–2000 m. gruodžio 13 d. laikotarpį,
Reyrolle
už dalyvavimą kartelyje atsako solidariai su jos tuometinės patronuojančios bendrovės
VA Technologie
teisių perėmėja
Siemens Österreich
,
–        ketvirta, kalbant apie 2002 m. liepos 1 d. (pagal ginčijamą sprendimą 2002 m. balandžio 1 d.)–2004 m. gegužės 11 d. laikotarpį,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
už dalyvavimą kartelyje atsako solidariai su savo patronuojančiomis bendrovėmis KEG ir
Siemens Österreich
, kuri yra jų ankstesnių patronuojančių bendrovių VAS ir
VA Technologie
teisių perėmėja.
Iš tikrųjų, remdamasi šio sprendimo 139–143 punktuose nurodytu principu, Komisija ginčijamo sprendimo 449–451 konstatuojamosiose
dalyse dėl
Reyrolle
dalyvavimo darant pažeidimą konstatavo, kad ji viena turi būti pripažinta atsakinga už šį dalyvavimą iki jos perleidimo
VA Tech
grupei, t. y. nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 1998 m. rugsėjo 20 d., kad
Siemens Österreich
ir KEG turi solidariai su
Reyrolle
atsakyti už šį dalyvavimą nuo pastarosios perleidimo
VA Tech
grupei, t. y. nuo 1998 m. rugsėjo 20 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d. ir nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 11 d.,
ir kad SEHV bei
Magrini
, kitos
VA Tech
grupės dukterinės bendrovės, dalyvavusios darant pažeidimą, turi solidariai atsakyti už šį dalyvavimą nuo 2002 m. balandžio
1 d. iki 2004 m. gegužės 11 dienos.
Dėl SEHV ir
Magrini
dalyvavimo Komisija ginčijamo sprendimo 465 konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad
Schneider Electric
turi būti pripažinta solidariai atsakinga su minėtomis bendrovėmis už dalyvavimą darant pažeidimą nuo 1988 m. balandžio 15 d.
iki 2000 m. gruodžio 13 d., o ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad
Siemens Österreich
ir KEG turi solidariai su SEHV ir
Magrini
atsakyti už dalyvavimą nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 11 dienos.
Taigi Komisija ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje teisingai nusprendė:
„Todėl:
a)      [
Reyrolle
] už dalyvavimą kartelyje nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 1998 m. rugsėjo 20 d. turi atsakyti viena;
b)      [SEHV] ir [
Magrini
] už dalyvavimą kartelyje nuo 1988 m. balandžio 15 d. iki 2000 m. gruodžio 13 d. atsako solidariai su [
Schneider Electric
];
c)      [
Siemens Österreich
ir KEG] turi būti pripažintos solidariai atsakingomis už dalyvavimą kartelyje nuo 1998 m. rugsėjo 20 d. iki 2000 m. gruodžio
13 d. ir nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 11 d. (iki 2000 m. gruodžio 13 d. solidariai su [
Reyrolle
], o nuo 2002 m. balandžio 1 d. solidariai dar ir su [SEHV] bei [
Magrini
])“.
Antra, dėl atskiroms bendrovėms, kurioms gali būti priskirtas kartelyje dalyvavusių įmonių elgesys, baudų dydžio apskaičiavimo,
o konkrečiai dėl sumų, kurias šios turi mokėti solidariai, nustatymo, reikia išnagrinėti, ar Komisija ginčijamo sprendimo
122, 134, 139, 141 ir 143 konstatuojamosiose dalyse laikėsi pirmiau aptartų principų ir programos, kurią ji pati nustatė ginčijamo
sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad solidari bendrovių atsakomybė sumokėti baudas, skirtas už EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo
53 straipsnyje nurodytą pažeidimą, yra iš šių straipsnių materialinių nuostatų išplaukianti pagrįsta teisinė pasekmė.
Pagal teismų praktiką, kai keletas asmenų gali būti pripažinti asmeniškai atsakingi už vienos ir tos pačios įmonės konkurencijos
teisės prasme dalyvavimą darant pažeidimą, jie turi būti pripažinti solidariai atsakingi už minėtą pažeidimą (šiuo klausimu
žr. 1974 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją
, 6/73 ir 7/73, Rink. p.  223, 41 punktą ir 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Metsä‑Serla ir kt. prieš Komisiją
, C‑294/98 P, Rink. p.  I‑10065, 33 ir 34 punktus; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Metsä‑Serla ir kt. prieš Komisiją
, T‑339/94–T‑342/94, Rink. p.  II‑1727, 42–44 punktus; 122 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
54, 524 ir 525 punktus; 90 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
62 punktą ir 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p.  II‑5049, 57–62 punktus).
Įmonės vieningas elgesys rinkoje pagal konkurencijos teisę reiškia, kad bendrovės ar konkrečiau teisės subjektai, kurie už
šį elgesį gali būti pripažinti asmeniškai atsakingais, turi atsakyti solidariai (šiuo klausimu žr. 150 punkte minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją
41 punktą bei 1972 m. liepos 14 d. Sprendimo
Geigy prieš Komisiją
, 52/69, Rink. p.  787, 45 punktą; 122 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, 54, 524 ir 525 punktus bei 150 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
62 punktą). Solidari atsakomybė sumokėti baudas, skirtas už EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatytą pažeidimą,
užtikrindama realų minėtų baudų sumokėjimą, leidžia siekti atgrasymo tikslo, kurio iš esmės siekiama pagal konkurencijos teisę
(šiuo klausimu žr. 1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p.  661, 172 ir 173 punktus bei 2006 m. birželio 29 d. Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p.  I‑5859, 61 punktą), nepažeidžiant vieno iš pagrindinių Sąjungos principo, t. y.
ne bis in idem
principo, kuris taip pat yra įtvirtintas EŽTK 7 protokolo 4 straipsnyje, draudžiančio to paties konkurencijos teisės pažeidimo
atveju bausti įmonę daugiau nei vieną kartą už tuos pačius veiksmus rinkoje, kuriuos padarė teisės subjektai, galintys būti
patraukti asmeninėn atsakomybėn (šiuo klausimu žr. 52 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
338 punktą; 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p.  II‑931, 95–99 punktus
ir 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p.  II‑4987, 340 punktas).
Tai, kad kelių bendrovių asmeninė atsakomybė dėl tos pačios įmonės dalyvavimo darant pažeidimą nėra vienoda, nedraudžia skirti
joms solidariai mokėtiną baudą, nes solidari atsakomybė sumokėti baudą apima tik tą pažeidimo laikotarpį, kada jos sudarė
vieną ekonominį vienetą, taigi, įmonę konkurencijos teisės prasme.
Šiuo klausimu, priešingai nei tvirtina Komisija dėl šio sprendimo 121 punkte nurodyto argumento, reikia pažymėti, kad negalima
laisvai nustatyti solidariai mokėtinų sumų. Iš bausmių ir sankcijų individualumo principo, kaip jis apibūdintas šio sprendimo
122 punkte, matyti, kad visos bendrovės, iš sprendimo, kuriame joms skiriama solidariai su viena ar keliomis bendrovėmis mokėtina
bauda, turi galėti nustatyti savo mokėtiną dalį, nors Komisijai tai ir nėra svarbu. Todėl Komisija turi tiksliai nurodyti
laikotarpius, už kuriuos atitinkamos bendrovės yra (bendrai) atsakingos dėl įmonių, dalyvavusių kartelyje, neteisėto elgesio,
o tam tikrais atvejais ir minėtų bendrovių atsakomybės lygį už šį elgesį.
Todėl nagrinėjamu atveju Komisija, apskaičiuodama bendrovių solidariai mokėtinas sumas, turėjo atsižvelgti į jos pačios ginčijamo
sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje padarytas išvadas dėl bendros atskirų bendrovių, sudariusių
VA Tech
įmonę, atsakomybės laikotarpių. Šiose sumose turėtų kaip įmanoma labiau atsispindėti minėtų bendrovių atsakomybės dalių dydis,
kaip nurodyta minėtoje konstatuojamojoje dalyje.
Reikia pridurti, kad kaip ir „įmonės“ sąvoka pagal konkurencijos teisę, kuri yra tik teisės taikymo pasekmė (žr. šio sprendimo
150 ir 151 punktus), „solidarios atsakomybės mokėti baudas“ sąvoka yra savarankiška ir ją reikia aiškinti atsižvelgiant į
konkurencijos teisės tikslus ir sistemą, kuriai ji priklauso, o tam tikrais atvejais ir į pagrindinius principus, įtvirtintus
visose nacionalinėse teisinėse sistemose. Konkrečiai kalbant, net jei bendrovių, kurioms Komisija skyrė solidariai mokėtinas
baudas už Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimą, prievolės mokėti pobūdis skiriasi nuo bendraskolių prievolės pobūdžio
privatinėje teisėje, reikia remtis būtent solidarios prievolės teisiniu supratimu.
Todėl sprendimas, kuriuo Komisija keletui įmonių nurodo solidariai sumokėti baudą, neišvengiamai turi teisinių pasekmių, susijusių
su baudų mokėjimo konkurencijos teisėje tvarka, tiek santykiams tarp kreditoriaus ir solidariai atsakingų bendraskolių, tiek
santykiams tarp pačių solidariai atsakingų bendraskolių.
Taigi tik Komisija, įgyvendindama savo kompetenciją skirti baudas pagal Reglamento Nr.  11/2003 23 straipsnio 2 dalį turi
nustatyti atskirų bendrovių atitinkamas dalis bendrose sumose, kurias jos turi sumokėti solidariai, jei minėtos bendrovės
sudarė vieną įmonę, ir ši pareiga, priešingai nei posėdyje siūlė Komisija, negali būti palikta nacionalinių teismų kompetencijai.
Reikia nuspręsti, kad jei sprendime, kuriuo Komisija skiria baudą solidariai kelioms bendrovėms dėl neteisėto įmonės elgesio,
nėra kitokių paaiškinimų, vadinasi, šis sprendimas joms už minėtą elgesį nustato vienodą atsakomybę (šiuo klausimu žr. 2003 m.
spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
, C‑196/99 P, Rink. p.  I‑11005, 100 ir 101 punktus). Bendrovės, kurioms solidariai skiriama bauda ir kurių atsakomybė už
pažeidimą, nesant baudą nustatančiame sprendime kitų paaiškinimų, yra vienoda, iš principo turi mokėti lygias už šį pažeidimą
skirtos baudos dalis. Todėl Komisijos pripažinta atsakinga už pažeidimą bendrovė, kuri sumoka visą baudą, remdamasi tuo pačiu
Komisijos sprendimu gali pareikšti atgręžtinius reikalavimus solidariai atsakingiems bendraskoliams dėl kiekvieno jų dalies.
Nors tokiu atveju iš sprendimo, kuriuo skiriama bauda solidariai kelioms įmonėms, negalima nustatyti, kuri iš šių bendrovių
a priori
turi sumokėti baudą Komisijai, tačiau šiame sprendime nelieka jokių abejonių dėl bendrovėms tenkančių baudos dalių, nes kiekviena
iš jų prireikus gali pareikšti atgręžtinius reikalavimus solidariai atsakingiems bendraskoliams dėl jos permokėtos dalies.
Todėl ginčijamame sprendime nesant jokių nuorodų, kad įmonės
VA Tech
viduje tam tikroms bendrovėms tenka didesnė atsakomybė už minėtos įmonės dalyvavimą kartelyje konkrečiu laikotarpiu, reikia
manyti, kad jų atsakomybė yra vienoda, todėl ir joms solidariai skirtų baudų dalys taip pat lygios.
Tačiau nagrinėjamu atveju apskaičiuojant SEHV ir
Magrini
individualių baudų dydžius bei nustatant sumas, kurias
Siemens Österreich
, KEG,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
bei
Schneider Electric
turi mokėti solidariai, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 505, 509 bei 552 konstatuojamųjų dalių ir iš minėto sprendimo 2 straipsnio
j–l punktų, nebuvo atsižvelgta į pirmiau nurodytus principus bei ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje pateiktas
išvadas.
Pirma, Komisija
Reyrolle
ir SEHV su
Magrini
pripažino solidariai atsakingomis sumokėti 17 550 000 EUR sumą iš bendros 22 050 000 EUR baudų, kurias ji joms atitinkamai
skyrė, sumos [ginčijamo sprendimo 509 ir 552 konstatuojamosios dalys bei 2 straipsnio k punktas ir l punkto i papunktis].
Tačiau šios trys bendrovės 2002 m. balandžio 1 d.–2004 m. gegužės 11 d. laikotarpiu, t. y. dvejus metus ir vieną mėnesį, nepriklausė
tai pačiai įmonei. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 507 ir 509 konstatuojamųjų dalių, bendra
VA Tech
įmonei skirtos baudos suma yra 12 600 000 EUR už 1998 m. rugsėjo 20 d.–2004 m. gegužės 11 d. laikotarpį, t. y. už ketverius
metus keturis mėnesius, daugiau nei dvigubai ilgesnį laikotarpį nei pirmiau minėtas. Todėl, net atsižvelgiant į tai, kad atskiroms
kartelyje dalyvavusios įmonės bendrovėms skirtos baudos neturi būti proporcingos pažeidimo trukmei (žr. šiuo klausimu šio
sprendimo 181 punktą), 17 550 000 EUR suma, kurią dukterinės bendrovės SEHV ir
Magrini
turi sumokėti solidariai su
Reyrolle
, akivaizdžiai viršija sumą, kuri, remiantis pačios Komisijos išvadomis ginčijamame sprendime, būtų tinkama nubausti SEHV
ir
Magrini
už jų, kaip
VA Tech
grupės dukterinių bendrovių, dalyvavimą kartelyje nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 11 dienos.
Antra, iš Komisijos
Reyrolle
skirtos baudos bendros 22 050 000 EUR sumos 12 600 000 EUR minėta bendrovė turi sumokėti solidariai su
Siemens Österreich
ir KEG, o 17 550 000 EUR – solidariai su SEHV ir
Magrini
[ginčijamo sprendimo 509 ir 552 konstatuojamosios dalys ir 2 straipsnio l punkto i ir ii papunkčiai].
Viena vertus, bendra
Reyrolle
solidariai su kitomis bendrovėmis mokėtina suma akivaizdžiai viršija bendrą jos baudos sumą. Nors tai, kaip nurodė Komisija
atsakydama į Teismo raštu pateiktus klausimus, nereiškia, kad
Reyrolle
turi mokėti didesnę nei 22 050 000 EUR sumą, toks solidariai mokėtinų sumų nustatymas neleidžia ieškovėms iš ginčijamo sprendimo
nustatyti savo dalių tarpusavio santykiuose, kai Komisijai tos dalys nėra svarbios, o tai nesuderinama su šio sprendimo 153 punkte
nurodyta Komisijos pareiga. Kita vertus, reikia konstatuoti, kad, priešingai tam, ką ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamosios
dalies a punkte teisingai nurodė Komisija,
Reyrolle
nebuvo skirta jos asmeninės baudos dalis už 1988–1998 m. laikotarpį, kada ji viena dalyvavo darant pažeidimą.
Trečia, iš ginčijamo sprendimo 509 konstatuojamojoje dalyje pateiktos lentelės ir iš to paties sprendimo 2 straipsnio l punkto
matyti, kad priešingai tam, ką ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamosios dalies c punkte
in fine
teisingai nurodė Komisija,
Siemens Österreich
ir KEG nebuvo pripažintos solidariai atsakingos sumokėti dalį SEHV ir
Magrini
skirtos baudos už dvejų metų ir vieno mėnesio laikotarpį, kada šios bendrovės priklausė tai pačiai įmonei.
Todėl reikia konstatuoti, kad pripažindama
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
solidariai atsakingas sumokėti aiškiai jų bendros atsakomybės ribas peržengiančią baudą, nepripažindama
Siemens Österreich
ir KEG solidariai atsakingų sumokėti dalį SEHV ir
Magrini
baudos ir nenurodydama
Reyrolle
sumokėti dalies jai asmeniškai skirtos baudos Komisija pažeidė bausmių ir sankcijų individualumo principą, nurodytą šio sprendimo
122 punkte.
Todėl reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis susijęs su SEHV ir
Magrini
skirtos baudos apskaičiavimu ir su ieškovių solidariai mokėtinų sumų nustatymu.
–       Dėl neatsižvelgimo į su
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
susijusias konkrečias aplinkybes taikant šioms bendrovėms įmonės
VA Tech
pradinę baudą

Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
tvirtina, kad dėl su jomis susijusių konkrečių aplinkybių, tai, jog Komisija joms taikė įmonei
VA Tech
nustatytą pradinę baudą, lėmė neproporcingos baudos jų indėlio į kartelį atžvilgiu skyrimą.

Reyrolle
nurodytas argumentas (žr. šio sprendimo 109 punktą) susijęs su tuo, kad Komisija, taikydama šiai bendrovei įmonei
VA Tech
nustatytą pradinę baudą, neatsižvelgė į jos ribotas galimybes daryti žalą konkurencijai bendrojoje rinkoje, nes GQ susitarimo
galiojimo laikotarpiu ji veikė tik Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pasaulinio kartelio atveju, kai be kainų nustatymo dar ir pasidalijamos rinkos, Komisija
gali remtis nagrinėjamų prekių pardavimo pasauline apyvarta siekdama pradinėmis baudomis išreikšti pažeidimo pobūdį, realią
įtaką rinkai ir geografinės rinkos dydį, atsižvelgiant į žymius kartelio narių dydžio skirtumus (šiuo klausimu žr. 2004 m.
balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p.  II‑1181, 197 ir 198 punktus bei 2006 m. rugsėjo 27 d.
Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p.  II‑3255, 87 punktą).
Nagrinėjamu atveju pirmiausia reikia pažymėti, kad Jungtinė Karalystė ir Airija sudaro didelę dalį bendrosios rinkos. Žala
konkurencijai šiose rinkose negali būti vertinama kaip nežymi. Antra, reikia pastebėti, kad ieškovėms ginčijamame sprendime
inkriminuojamas pažeidimas apima ir kaltinimą, kad atitinkamos įmonės pasidalijo atskiras nacionalines Europos rinkas pagal
„šalių gamintojų“ sistemą. Todėl aplinkybė, kad
Reyrolle
pagal tokį neteisėtą susitarimą savo veiklą bendrojoje rinkoje apribojo pasilikdama tik savo „namų“ rinkas, negali būti pripažinta
lengvinančia. Trečia, reikia priminti, kad remiantis Komisijos išvadomis, kurių ieškovės neginčijo, kartelio dalyviai patys
atsižvelgė į kiekvieno iš jų pasaulinę apyvartą, kad galėtų paskirstyti individualias kvotas kartelio viduje, kurios buvo
taikomos tiek Europoje, išskyrus „šalis gamintojas“, tiek pasauliniu lygiu. Iš to matyti, kad Komisija, vertindama atskirų
kartelyje dalyvavusių įmonių konkrečią įtaką, taip pat pagrįstai galėjo atsižvelgti į jų SĮDI projektų pasaulines apyvartas.
Todėl reikia atmesti
Reyrolle
argumentą.
SEHV ir
Magrini
argumentas (žr. šio sprendimo 115 punktą) yra susijęs su tuo, kad Komisija įmonei
Schneider
taikytiną pradinę baudą nustatė remdamasi jos valdomu VAS kapitalu. Kadangi
VA Technologie
VAS viduje užsiėmė įvairia su karteliu nesusijusia veikla, santykis tarp įmonei
VA Tech
ir įmonei
Schneider
taikytinų pradinių baudų neatitinka santykio tarp dukterinių bendrovių, kurias
VA Technologie
ir
Schneider Electric
perleido VAS, apyvartos iš SĮDI projektų. Todėl įmonei
Schneider
buvo nustatyta per maža pradinė bauda, palyginti su įmonei
VA Tech
nustatyta pradine bauda.
SEHV ir
Magrini
tvirtina, kad visiškai su SĮDI projektais nesusijusi
VA Technologie
veikla VAS viduje negali pateisinti įmonei
VA Tech
didesnės baudos nei įmonei
Schneider
skyrimo. SEHV ir
Magrini
mano, kad Komisija turėjo padalyti pradinį baudos dydį atsižvelgdama į buvusių VAS dukterinių bendrovių apyvartą iš SĮDI projektų
arba į šių bendrovių kvotas kartelio viduje, kurios, remiantis ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje pateikta lentele,
buvo atitinkamai 2,79 %
Reyrolle
atveju ir 7,28 % SEHV ir
Magrini
atveju.
Kalbant apie įmonei
Schneider
taikytą pradinį baudos dydį reikia pažymėti, kad jis iš tikrųjų nebuvo nustatytas kaip kitoms įmonėms, t. y remiantis pasauline
apyvarta 2003 m., nes Komisija tikriausiai manė, kad minėta įmonė tais metais jau nedalyvavo kartelyje. Kaip nurodyta ginčijamo
sprendimo 489 konstatuojamojoje dalyje
in fine
, įmonei
Schneider
taikytas pradinis baudos dydis sudarė 40 % įmonės
VA Tech
pradinio baudos dydžio, nes pirmajai priklausė 40 % VAS, kuri nuo 2001 m. kovo 13 d. perėmė visą su SĮDI susijusią
VA Tech
grupės ir
Schneider
grupės veiklą, kapitalo. Šios dalies dydis yra atitinkamai
Reyrolle
ir SEHV su
Magrini
apyvartų rodiklis VAS įsteigimo metu.
SEHV ir
Magrini
argumentas turi būti atmestas dėl trijų priežasčių.
Pirma, šis kaltinimas iš esmės susijęs su tuo, kad Komisija diskriminavo
VA Technologie
, KEG ir
Reyrolle
, palyginti su
Schneider Electric
, SEHV ir
Magrini
. Taigi SEHV ir
Magrini
nėra naudinga pateikti šį kaltinimą. Iš tikrųjų, jei Teismas pripažintų pagrįstu šį kaltinimą ir dėl to padidintų įmonei
Schneider
nustatytą pradinę baudą, tai lemtų joms, už dalyvavimą darant pažeidimą, kol jos priklausė įmonei
Schneider
, skirtos baudos dalies padidinimą, nesumažinant baudos, joms skirtos už dalyvavimą kartelyje, kol jos priklausė įmonei
VA Tech
. Taigi tariamai padaryta Komisijos klaida buvo palanki SEHV ir
Magrini
ir dėl to negali būti ginčijama Teisme. Dėl šios priežasties šis argumentas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Antra, tvirtinimas, kad
VA Technologie
veikla VAS viduje nebuvo susijusi su SĮDI projektais, nėra pagrįstas jokiais įrodymais. Be to, SEHV ir
Magrini
net nenurodo, kokios apimties buvo ta veikla, palyginti su veikla SĮDI srityje. Šį argumentą reikia atmesti taip pat ir dėl
šios priežasties.
Trečia, pirminės individualios kvotos kartelio viduje, nurodytos ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamojoje dalyje, ir kuriomis
remiasi SEHV ir
Magrini
, buvo vėliau pakeistos. Ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamojoje dalyje pateikta lentelė, kurioje kalbant apie neapibrėžtą
laikotarpį (po to, kai 1996 m.
Alstom
perėmė AEG veiklą, susijusią su SĮDI) nurodytos 10,94 % įmonės
Schneider
ir 10,3 %
Reyrolle
kvotos. Ieškovių dalyvavimo kartelyje pirmojo etapo pabaigoje
Reyrolle
įtaka, palyginti su SEHV ir su
Magrini
įtaka, buvo didesnė nei pateikdamos skaičius nurodė pastarosios bendrovės, todėl minėti skaičiai turi būti atmesti kaip klaidingi.
–       Dėl baudos padidinimo atsižvelgiant į pažeidimo trukmę
Pirma,
Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo 111 punkte, kad joms skirtos baudos dydis, atsižvelgiant į joms inkriminuojamo
pažeidimo trukmę, yra du kartus didesnis nei
Reyrolle
, t. y. 242 307 EUR už kiekvieną pažeidimo mėnesį
Siemens Österreich
ir KEG atveju ir 124 576 EUR už kiekvieną pažeidimo mėnesį
Reyrolle
atveju.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, kaip byloje T‑122/07 atsiliepime į ieškinį nurodė Komisija, Bendrijos teisėje nereikalaujama,
kad atskiroms vienos įmonės bendrovėms skirtos baudos būtų proporcingos kiekvienos iš šių bendrovių dalyvavimo darant pažeidimą
trukmei. Be to,
Siemens Österreich
ir KEG, ginčydama tai, kad ginčijamame sprendime nustatyta bauda už kiekvieną dalyvavimo kartelyje mėnesį joms buvo didesnė
nei
Reyrolle
, nors tuo laikotarpiu jos kontroliavo šią bendrovę, nesirėmė šiuo principu, o tik nurodė principą, pagal kurį patronuojančioms
bendrovėms, solidariai atsakingoms už jų dukterinių bendrovių padarytą pažeidimą skirta bauda yra grindžiama lemiamu pirmųjų
poveikiu antrosioms priimant komercinius sprendimus, ir negali būti didesnė nei minėtoms dukterinėms bendrovėms skirta bauda.
Vis dėlto, kadangi atskiroms vienos įmonės bendrovėms skirtos baudos neprivalo būti proporcingos kiekvienos iš šių bendrovių
dalyvavimo darant pažeidimą trukmei, toks palyginimas tarp sumos eurais už kiekvieną dalyvavimo darant pažeidimą mėnesį, taikytos
dviems bendrovėms, kurių inkriminuojamo dalyvavimo darant pažeidimą trukmė skiriasi, neparodo diskriminacijos.
Todėl negalima teigti, kad Komisija, nustatydama ne visiškai trukmei proporcingas baudas, peržengia jai teismų praktikoje
nustatytos diskrecijos ribas (šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
, T‑150/89, Rink. p.  II‑1165, 59 punktą; 1996 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Van Megen Sports prieš Komisiją
, T‑49/95, Rink. p.  II‑1799, 53 punktą ir 1997 m. spalio 21 d. Sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p.  II‑1689, 127 punktą).
Antra,
Siemens Österreich
ir KEG šiuo klausimu nurodo prieštaravimą tarp ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies ir ją grindžiant nurodytų motyvų. Tačiau,
kaip byloje T‑122/07 atsiliepime į ieškinį nurodė Komisija, iš gairių netiesiogiai, tačiau aiškiai išplaukia, kad jų pagrindu
apskaičiuotos baudos niekada nebūna proporcingos trukmei. Priešingai, tai, kad pagal gairių 1 punkto B dalį pagrindinę baudą
sudaro pradinės baudos, nustatytos remiantis tik pažeidimo sunkumu, ir padidinimo už trukmę suma, rodo, jog dydis už kiekvieną
dalyvavimo darant pažeidimą mėnesį ilgėjant pažeidimo trukmei palaipsniui mažėja, nes pradinės baudos santykinis nekintamas
dydis šioje sumoje mažės taikant didesnį padidinimą dėl trukmės. Kadangi Komisija keletą kartų ginčijamame sprendime nurodė,
kad ji baudas apskaičiavo remdamasi savo gairėmis, o tai atitinka jos nusistovėjusią praktiką šioje srityje, baudai už kiekvieną
dalyvavimo darant pažeidimą mėnesį mažėjant, kai ilgėja pažeidimo trukmė, negali kilti klausimas dėl ginčijamo sprendimo rezoliucinės
dalies iš ją grindžiant nurodytų motyvų prieštaravimo ar nevientisumo.
Taigi šį argumentą reikia atmesti.
–       Dėl 10 % apyvartos ribos
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 107 punkte,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
tvirtina, kad ginčijamame sprendime Komisija nesilaikė 10 % apyvartos ribos, numatytos Reglamento Nr.  1/2003 23 straipsnio
2 dalyje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kalbant apie Reglamento Nr.  2003/1 23 straipsnio 2 dalyje numatytos maksimalios ribos
taikymą, tai, jog keletas bendrovių turi solidariai sumokėti baudą todėl, kad jos sudaro įmonę EB 81 straipsnio prasme, nereiškia,
jog kiekvienos pareiga yra apribota 10 % nuo jos praėjusių verslo metų metinės apyvartos. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią
teismų praktiką 10 % maksimali riba šios nuostatos prasme turi būti apskaičiuojama atsižvelgiant bendrai į visų bendrovių,
sudarančių vieną ekonominį subjektą, veikiantį kaip įmonė EB 81 straipsnio prasme, apyvartą, nes tik visų bendrovių bendra
apyvarta gali būti nagrinėjamos įmonės dydžio ir ekonominės galios rodiklis (122 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
528 ir 529 punktai bei minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
90 punktas).
Priešingai nei tvirtina ieškovės, įmonės sąvoka pagal Reglamento Nr.  1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalis nesiskiria nuo įmonės
sąvokos EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Todėl kelių grupės, sudarančios įmonę minėtų nuostatų prasme, bendrovių solidarios
atsakomybės atveju ši riba nenustatoma pagal mažiausią apyvartą turinčios bendrovės duomenis.
Šio sprendimo 158 punkte minėtas Sprendimas
Aristrain prieš Komisiją,
kuriuo remiasi ieškovės, negali paneigti šios išvados. Iš tikrųjų byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, Komisija
konstatavo dviejų tai pačiai grupei priklausančių bendrovių dalyvavimą darant pažeidimą, tačiau baudą skyrė tik vienai iš
jų nurodydama, kad ši bauda skiriama atsižvelgiant ir į kitos bendrovės elgesį. Kadangi Komisija nenurodė tokio ginčijamo
sprendimo adresato pasirinkimo motyvų ir, be kita ko, neįrodė, kad bendrovė, kuriai buvo skirta bauda, vadovavo kitai bendrovei,
Teisingumo Teismas iš dalies panaikino ginčijamą sprendimą dėl nepakankamų motyvų (minėto Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
93–100 punktai). Taigi Teisingumo Teismas minėtame sprendime ne prieštaravo, kad visoms vieną įmonę sudarančioms bendrovėms
būtų taikoma 10 % visos šios įmonės apyvartos riba, o tik priminė, kad Komisija turi įrodyti faktines aplinkybes, kurios leistų
kelias įmones pripažinti vienu ekonominiu vienetu.
Nagrinėjamu atveju, kaip buvo priminta šio sprendimo 138 punkte, neginčijama, kad
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
kartelio veikimo pabaigoje kartu su
Siemens Österreich
ir KEG, atitinkamai jų teisių perėmėjomis, sudarė vieną ir tą pačią įmonę. Todėl Komisija iš esmės galėjo remtis bendra šios
įmonės apyvarta apskaičiuodama 10 % ribą kiekvienai minėtą įmonę sudarančiai bendrovei skirtiną baudą.
Be to,
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
nurodo Pirmosios instancijos teismo praktiką, pagal kurią, kai ekonominis vienetas, dalyvavęs darant pažeidimą, nuo pažeidimo
nutraukimo iki šį pažeidimą sankcionuojančio sprendimo priėmimo yra išformuojamas, visi sprendimo adresatai turi teisę į individualią
10 % apyvartos ribą (90 punkte minėto 2005 m. birželio 15 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
390 punktas). Iš to jos sprendžia, kad 10 % riba remiantis bendra ekonominio vieneto apyvarta gali būti apskaičiuojama tik
tuo atveju, jei šis ekonominis vienetas nepakinta nuo pažeidimo momento iki Komisijos sprendimo priėmimo. Todėl jos mano,
kad, kai ekonominis vienetas po pažeidimo išaugo, 10 % riba turi būti apskaičiuojama atskirai kiekvienai bendrovei.
Šis argumentas turi būti atmestas, nes ekonominis vienetas ginčijamame sprendime apibūdinamas kaip „VA Tech“ ir apimantis
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
, neišaugo nuo pažeidimo nutraukimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Iš tikrųjų visos kartelio pabaigoje, t. y. 2004 m. gegužės
11 d. jam priklausiusios ieškovės šiam ekonominiam vienetui priklausė (nepaisant to, kad keletas iš jų pakeitė pavadinimus
ar, kaip VAS atveju, buvo prijungtos prie kitų bendrovių) ir 2007 m. sausio 24 d., t. y., kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
Todėl reikia atmesti argumentą, susijusį su 10 % apyvartos ribos viršijimu
Reyrolle
, SEHV ir
Magrini
atveju.
b)     Dėl penkto kaltinimo, susijusio su aplinkybe, kad Komisija neteisingai
Reyrolle
pripažino atsakinga kartu su jos patronuojančia bendrove
Šalių argumentai

Reyrolle
tvirtina, kad nuo 2002 m. jos darbuotojai nedalyvavo susitarimų koordinavimo sistemoje ir kad su karteliu ji buvo susijusi
tik kaip „VAS sudėtinė dalis“. Dukterinės bendrovės gali būti pripažintos atsakingos už antikonkurencinius veiksmus tik tada,
kai jos asmeniškai juos vykdo. Taigi dukterinės bendrovės negali būti pripažintos atsakingos už patronuojančios bendrovės
elgesį. Todėl ieškovei negalėjo būti skirta bauda už antrą pažeidimo etapą, t. y. už 2002–2004 m. laikotarpį.
Komisija atmeta
Reyrolle
argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šis
Reyrolle
kaltinimas keliamas dėl per daug formalaus jai ginčijamame sprendime inkriminuojamo pažeidimo supratimo. Iš tikrųjų dalyvavimas
kartelio susitikimuose smerktinas tik kaip išorinis dalyvių valios veikti kartu ir jų įsipareigojimų pagal kartelio viduje
sudarytas neteisėtas sutartis išreiškimas.
Reyrolle
netvirtino atsiribojusi nuo šių susitarimų ar nuo viso kartelio, ar kad vykdydama komercinę veiklą nebesilaikė kartelio taisyklių
ir konkrečių susitarimų dėl SĮDI projektų. Todėl net jei po VAS įsteigimo
Reyrolle
kartelio susitikimuose nebuvo daugiau atstovaujama jos darbuotojams, tai neįrodo, kad ji, kaip juridinis asmuo, nedarė EB 81 straipsnio
1 dalyje numatyto pažeidimo.
Antra, tai, kad patronuojančiai bendrovei priskiriamas jos dukterinės bendrovės elgesys, nes ji spręsdavo dėl pastarosios
elgesio priimant komercinius sprendimus, nereiškia, jog minėta patronuojanti bendrovė vietoj savo dukterinės bendrovės turi
būti laikoma šio elgesio autore. Kitaip tariant, patronuojančios bendrovės atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį neatleidžia
pastarosios bendrovės nuo jos, kaip juridinio asmens, asmeninės atsakomybės ir ji lieka asmeniškai atsakinga už savo antikonkurencinį
elgesį.
Todėl reikia atmesti šį kaltinimą.
c)     Dėl šešto kaltinimo, susijusio su
ne bis in idem
principo pažeidimu
Šalių argumentai

Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l punkto ii papunkčiu pažeidžiamas
ne bis in idem
principas, nes dėl minėto punkto jos gali būti du kartus baudžiamos už tą patį pažeidimą. Iš ginčijamo sprendimo 487 ir 505 konstatuojamųjų
dalių matyti, kad Komisija planavo skirti 22 050 000 EUR baudą įmonei
VA Tech
. Vėliau Komisija savo nuožiūra paskirstė šią baudos sumą atskiriems juridiniams asmenims, sudariusiems minėtą įmonę, kai
buvo nutrauktas pažeidimas. Tačiau dėl šio paskirstymo gali susidaryti situacija, kai
VA Tech
grupė, o iš esmės
Siemens Österreich
ir KEG, kurios vienintelės iš šios grupės bendrovių turi pakankamai finansinių išteklių, už tą pati pažeidimą turės sumokėti
papildomą 4 500 000 EUR baudą, jei
Schneider Electric
, kaip ji pati nurodė, atsisakys mokėti baudą, kuri jai buvo skirta solidariai su SEHV ir
Magrini
.
Be to, SEHV ir
Magrini
neteisėtas elgesys 1988–2000 m. laikotarpiu buvo sankcionuotas du kartus, nes už šį laikotarpį buvo padidinta tiek
Reyrolle
atsakomybė – jos pradinė bauda buvo nustatyta atsižvelgiant į SEHV ir
Magrini
apyvartą – tiek pastarųjų bendrovių solidari su
Schneider Electric
atsakomybė.
Komisija atmeta šiuos šalių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad
Siemens Österreich
ir KEG nėra suinteresuotos pateikti šį kaltinimą, nes tai nėra su jomis asmeniškai susiję. Iš tikrųjų pagal ginčijamo sprendimo
2 straipsnio l punktą joms solidariai su
Reyrolle
buvo skirta tik 12 600 000 EUR bauda. Jos nėra solidariai atsakingos už SEHV ir
Magrini
skirtos baudos sumokėjimą. Todėl jei SEHV ir
Magrini
atžvilgiu
Schneider Electric
pateiktų atgręžtinį reikalavimą, tai nepadidintų
Siemens Österreich
ir KEG mokėtinos sumos. Kalbant apie pastarųjų bendrovių tvirtinimą, kad jos vienintelės iš
VA Tech
grupės bendrovių turi pakankamai finansinių išteklių, reikia pridurti, kad nei ginčijamame sprendime, nei Bendrijos teisėje
nenumatyta, kad jei sprendimo, kuriuo skiriama bauda, adresatas neturi pakankamai lėšų, jo patronuojanti bendrovė turi už
jį sumokėti baudą.
Antra, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 167 punkte, reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis susijęs
su SEHV ir
Magrini
skirtos baudos apskaičiavimu ir su bendrovių, sudariusių įmonę
VA Tech
, solidariai mokėtinų sumų nustatymu. Todėl šis
Siemens Österreich
ir KEG kaltinimas prarado dalyką.
Trečia, tai, kad į SEHV ir
Magrini
apyvartą gali būti atsižvelgta tiek nustatant
Reyrolle
pradinę baudą, taip pat ir už 1988–2000 m. laikotarpį, kuomet ji nepriklausė tai pačiai įmonei kaip ir SEHV ir
Magrini
, tiek apskaičiuojant pastarosioms bendrovėms skirtiną baudą už tą patį laikotarpį, yra neišvengiama pasekmė aplinkybės, kad
aptariamu laikotarpiu minėtos bendrovės priklausė ne tai pačiai įmonei Bendrijos konkurencijos teisės prasme. Vis dėlto tai
nėra dviguba sankcija už tą patį pažeidimą nei
Reyrolle
, nei įmonei
VA Tech
, nes už 1988–2000 m. laikotarpį įmonė
VA Tech
ir įmonė
Schneider
yra nubaustos atskirai.
Todėl reikia atmesti šį kaltinimą.
d)     Dėl septinto kaltinimo, susijusio su baudos nesumažinimu
Šalių argumentai

Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio l punkto ii papunkčiu pažeidžiamos gairėse, teismų praktikoje ir pranešime
dėl bendradarbiavimo nustatytos su lengvinančiomis aplinkybėmis susijusios taisyklės. Konkrečiai jos nurodo, kad Komisija
neatsižvelgė į tai, jog jos 2004 m. sausio 21 d. dar iki Komisijos įsikišimo savanoriškai pasitraukė iš kartelio, nutraukdamos
visus konkurencijos normoms prieštaraujančius kontaktus su kitais kartelio nariais vykstant patikrinimams, į pasyvų įmonės
VA Tech
vaidmenį kartelyje, į jų aktyvų bendradarbiavimą per administracinę procedūrą ir į tai, kad jos visada pripažino įmonės
VA Tech
dalyvavimą kartelyje nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2004 m. kovo mėnesio.
Komisija ginčija
Siemens Österreich
ir KEG argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl lengvinančių aplinkybių
Reikia priminti, jog gairių 3 punkte numatyta, kad pagrindinis baudos dydis sumažinamas dėl „tokių lengvinančių aplinkybių“:
išimtinai pasyvaus arba „pamėgdžiojimo“ vaidmens vykdant pažeidimą, pažeidimo nutraukimo vos Komisijai įsikišus.
Reikia konstatuoti, kad gairėse imperatyviai nenurodytos lengvinančios aplinkybės, į kurias Komisija privalo atsižvelgti.
Todėl Komisija, bendrai vertindama bet kokį baudų sumažinimą, turi tam tikrą diskreciją atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes
(šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p.  II‑2395, 326 punktą).
Nagrinėjamu atveju pirmiausia dėl ieškovių tvirtinimo, jog jos nuo 2004 m. sausio 21 d. savanoriškai pasitraukė iš pažeidimo,
pakanka priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 77–81 punktuose pateiktų išvadų, Komisija pagrįstai galėjo konstatuoti,
jog ieškovės dalyvavo kartelyje iki 2004 m. gegužės 11 dienos.
Antra, dėl gairių 3 punkte nurodytos aplinkybės „pažeidimo nutraukimas vos Komisijai įsikišus“
Siemens Österreich
ir KEG kaltinimas taip pat turi būti atmestas.
Iš tikrųjų Komisija visiškai neprivalo, naudodamasi savo diskrecija, sumažinti baudos už akivaizdaus pažeidimo nutraukimą,
nesvarbu, ar šis pažeidimas nutrauktas prieš jai įsikišant, ar vėliau (90 punkte minėto 2005 m. birželio 15 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
292 punktas).
Nagrinėjamu atveju aptariamas pažeidimas neginčijamai buvo akivaizdus pažeidimas, nes tai buvo slaptas kartelis, kuriame buvo
nustatomos kainos ir dalijamasi rinkomis. Tokio tipo kartelis yra aiškiai draudžiamas EB 81 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose
ir yra labai sunkus pažeidimas, kaip tai teisingai konstatavo Komisija ginčijamo sprendimo 479 konstatuojamojoje dalyje. Taigi
Siemens Österreich
ir KEG nepagrįstai priekaištauja Komisijai nesumažinus joms baudos dėl jų pasitraukimo iš kartelio iki tyrimo pradžios.
Net jei praeityje Komisija laikė savanorišką pažeidimo nutraukimą lengvinančia aplinkybe, ji, taikydama gaires, turi teisę
atsižvelgti į tai, kad nors labai sunkių akivaizdžių pažeidimų neteisėtumas buvo pripažintas iš pat pradžių, patvirtinus Bendrijos
konkurencijos politiką, jie yra pakankamai dažni, ir todėl manyti, kad reikėtų atsisakyti šios liberalios praktikos ir nebeatsilyginti
už tokio pažeidimo nutraukimą baudos sumažinimu (90 punkte minėto 2005 m. birželio 15 d. Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
294 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Bet kuriuo atveju Bendrasis Teismas net įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją
nemato reikalo keisti šį Komisijos vertinimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aplinkybė, kad įmonę
VA Tech
sudariusios bendrovės pasitraukė iš kartelio vos Komisijai įsikišus, negali būti pripažinta lengvinančia.
Trečia, reikia taip pat atmesti
Siemens Österreich
ir KEG argumentus dėl gairių 3 punkte nurodytos aplinkybės „išimtinai pasyvus arba „pamėgdžiojimo“ vaidmuo vykdant pažeidimą“
Visų pirma,
Siemens Österreich
ir KEG nurodo, kad jos nedalyvavo rengiant antikonkurencinius susitarimus. Tačiau šiuo klausimu Komisija ginčijamame sprendime
konstatavo, kad
Reyrolle
,
Magrini
ir
Schneider Electric
, kaip SEHV teisinių pirmtakių atstovės, dalyvavo rengiant susitarimus, kuriais buvo sukurtas kartelis, ir kartu steigė šį
kartelį. Šiame kontekste reikia pažymėti, kad GQ susitarimo 1 priede, kuriame pateikiamas kartelio steigėjų narių sąrašas
ir jų kodai, nurodyti, be kita ko, „13“, „26“ ir „32“ numeriai, o Komisija konstatavo, ir to neginčijo ieškovės, kad šie numeriai
buvo suteikti, atitinkamai
Reyrolle
,
Schneider
grupei ir
Magrini
. Kadangi
Siemens Österreich
ir KEG iš esmės neginčijo išvados, kad jų dukterinės bendrovės dalyvavo rengiant GQ susitarimą, šis argumentas turi būti atmestas.
Antra,
Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad įmonė
VA Tech
kitų kartelio narių buvo apgauta pirmiausia ją įtikinant, kad 2000 m. gruodžio mėn. kartelis buvo išardytas, o jos dalyvavimo
kartelyje antrojo etapo metu kiti kartelio nariai aptarinėjo SĮDI projektus be jos žinios.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog aplinkybė, kad įmonė
VA Tech
, kurios dalyvavimą kartelyje, t. y. darant pažeidimą, kuris, kaip buvo priminta šio sprendimo 211 punkte, yra labai sunkus,
Komisija įrodė, buvo apgaudinėjama kitų kartelio narių, kurie tokiu būdu siekė papildomos naudos nei ta, kurią būtų gavę pagal
minėto kartelio susitarimus, neleidžia konstatuoti, kad šios įmonės pažeidimas buvo mažiau sunkus. Taigi tokios aplinkybės
nėra lengvinančios ir neįrodo minėtos įmonės išimtinai pasyvaus arba „pamėgdžiojimo“ vaidmens kartelyje.
–       Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
Pagal teismų praktiką baudų sumažinimas pažeidimus padariusių įmonių bendradarbiavimo atveju Bendrijos teisėje grindžiamas
teiginiu, kad toks bendradarbiavimas palengvina Komisijos užduotį nustatyti pažeidimą ir prireikus jį nutraukti (šiuo klausimu
žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p.  I‑5425, 399 punktą; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p.  II‑1129, 325 punktą; Sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T‑338/94, Rink. p.  II‑1617, 363 punktą ir Sprendimo
Mayr‑Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p.  II‑1751, 330 punktą).
Kaip nurodyta pranešimo dėl bendradarbiavimo 29 punkte, pranešimas įmonėms, norinčioms pranešti apie kartelį, sukelia teisėtų
lūkesčių, kuriais jos remsis. Dėl tokių teisėtų lūkesčių, kurių pagal šį pranešimą gali turėti su Komisija pageidaujančios
bendradarbiauti įmonės, atsiradimo Komisija, nustatydama
Siemens Österreich
ir KEG skirtinos baudos dydį ir vertindama įmonių bendradarbiavimą su ja, yra įpareigota paisyti pranešimo (šiuo klausimu
ir pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p.  II‑713, 147 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Neperžengdama pranešime nubrėžtų ribų, Komisija naudojasi savo plačia diskrecija įvertinti, ar informacija arba dokumentai,
kuriuos įmonė pateikė savanoriškai, suteikė papildomos vertės minėto pranešimo 22 punkto prasme, ir ar, remiantis šiuo pranešimu,
įmonei reikia sumažinti baudą (pagal analogiją žr. 219 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
393 ir 394 punktus bei 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p.  II‑5169, 532 punktą). Šiam vertinimui taikoma ribota teisminė kontrolė.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Siemens Österreich
ir KEG neįrodo, jog jų įnašas turėjo svarbią papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu
pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkto prasme. Iš tikrųjų minėtos ieškovės turi konkrečiai nurodyti, kokią jos pateikė informaciją
Komisijai ir kaip ši informacija palengvino Komisijos užduotį nustatant nagrinėjamas aplinkybes.
Nagrinėjamu atveju
Siemens Österreich
ir KEG tvirtina, kad kalbant apie 2002–2004 m. laikotarpį
VA Tech
grupė parengė SĮDI projektų ir susitikimų sąrašą, konkrečiai nurodydama, kuriuose susitikimuose dalyvavo VAS ir jos dukterinės
bendrovės ir kokie konkretūs SĮDI projektai per jas buvo aptariami. Aplinkybė, kad ši informacija padėjo Komisijai surinkti
įmonės
VA Tech
ir kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymus išplaukia iš to, kad Komisija iš
VA Tech
grupės nurodytų faktinių aplinkybių dalių atkūrė visumą, kaip, pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamojoje dalyje.
Tačiau Komisija, kuri neneigia pasinaudojusi
VA Tech
grupės pateikta informacija, ginčijamo sprendimo 539, 541 ir 542 konstatuojamosiose dalyse konstatavo, kad iš esmės ji jau
žinojo šias aplinkybes ir kad
VA Tech
grupė nepateikė įrodymų, kurie padidintų jos galimybes įrodyti aptariamas faktines aplinkybes. Komisija taip pat atsižvelgė
į tai, kad
VA Tech
grupė neigė tam tikras faktines aplinkybes, kurios, jos manymu, jau buvo įrodytos, ir pateikė prieštaringus paaiškinimus,
kurie nepalengvino Komisijos užduoties darant išvadas.
Iš ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamosios dalies, vienintelės ginčijamo sprendimo vietos, kurioje,
Siemens Österreich
ir KEG nuomone, Komisija rėmėsi
VA Tech
grupės pateikta informacija, matyti, kad tvirtinimas, pagal kurį Komisija iš
VA Tech
grupės „nurodytų faktinių aplinkybių dalių, atkūrė visumą“, yra perdėtas. Vienintelė aplinkybė, dėl kurios Komisija aiškiai
nurodė
VA Tech
grupės pareiškimą, pateiktą remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, yra tai, kad keletas SĮDI projektų grupių Europoje ir
už jos ribų buvo aptariamos nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2004 m. vasario mėnesio. Net pripažinus, kad šių ieškovių tvirtinimas,
pagal kurį jos Komisijai leido pirmą kartą nuo 2002 m. atskirti Europos projektų grupes „EP“ nuo kitų grupių „P“, yra pagrįstas,
šios informacijos papildoma vertė negali būti pripažinta ženklia pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkto prasme.

Siemens Österreich
ir KEG nei nurodė, kaip Komisijos ginčijama informacija galėjo padėti jai įrodyti nagrinėjamas aplinkybes, nei įvardijo kitus
jų pateiktus įrodymus, kurie galėjo padėti Komisijai.
Iš to matyti, kad atsižvelgiant į Komisijai šio sprendimo 221 punkte nurodytoje teismų praktikoje pripažintą diskreciją vertinti,
negalima jai priekaištauti neteisėtai atsisakius
Siemens Österreich
ir KEG sumažinti joms skirtinas baudas.
Todėl reikia atmesti šį kaltinimą.
B –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procesinių reikalavimų nesilaikymu, o konkrečiai su ieškovių teisės apklausti
kaltinimo liudytoją, išplaukiančios iš EŽTK 6 straipsnio 3 dalies d punkto, ir teisės į teisingą procesą pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovės iš esmės tvirtina, kad Komisija pažeidė jų teisę apklausti kaltinimo liudytoją, kuri nurodyta tarp procesinių garantijų
EŽTK 6 straipsnio 3 dalies d punkte, ir teisę į teisingą procesą. Konstatuodama, kad įmonė
VA Tech
nuo 2002 m. balandžio 1 d. per VAS atnaujino savo dalyvavimą kartelyje, Komisija rėmėsi M., t. y. pagrindinio ABB liudytojo
pareiškimais, prieš tai neužtikrinusi jų teisės apklausti ar nurodyti apklausti šį pagrindinį liudytoją. Ši procesinė garantija
ypač svarbi, nes aptariamas liudytojas nagrinėjamu atveju buvo suinteresuotas, kad ieškovės būtų nubaustos griežtai, nes konkuruojanti
įmonė, kuriai jis atstovauja, buvo atleista nuo baudos pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, o pagal Reglamento Nr.  1/2003
19 straipsnį jis bet kuriuo atveju neįpareigotas sakyti tiesos.
Ieškovės pažymi, kad šie principai taikomi ir procedūrai Komisijoje kartelių srityje, nes nors tai ir nėra baudžiamasis procesas
teisme, teisinis baudų Reglamento Nr.  1/2003 prasme pobūdis buvo pripažintas kaip bausmė plačiąja prasme. Bet kuriuo atveju
apklausiant minėtą liudytoją vykstant procesui Bendrajame Teisme negalima ištaisyti šios klaidos.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina
Bendrijos teismas, dalis (1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo nuomonė, Rink. p.  I‑1759, 33 punktas ir 1997 m. gegužės 29 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Kremzow
, C‑299/95, Rink. p.  I‑2629, 14 punktas). Šiuo tikslu Teisingumo Teismas vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis
tradicijomis ir gairėmis, nustatytomis tarptautiniuose dokumentuose žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos priimant valstybės
narės bendradarbiavo ar prie kurių prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę (1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p.  1651, 18 punktas ir minėto Sprendimo
Kremzow
14 punktas). Pagal ES 6 straipsnio 2 dalį Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurios užtikrintos EŽTK ir kurios kyla iš valstybėms
narėms bendrų konstitucinių tradicijų, kaip bendrieji Bendrijos teisės principai.
Todėl reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į šiuos argumentus, Komisija pažeidė pagrindinį Bendrijos teisės principą, t. y.
užtikrinti teisę į gynybą (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p.  3461, 7 punktas), nesuteikdama ieškovėms galimybės tiesiogiai apklausti liudininko M.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagal šį principą reikalaujama, kad atitinkamoms įmonėms
ir įmonių asociacijoms būtų suteikta galimybė jau per administracinę procedūrą pareikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodomų
faktų, kaltinimų ir aplinkybių teisingumo bei reikšmingumo (žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p.  II‑3085, 49 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tačiau pagal minėtą principą nereikalaujama, kad
būtų suteikta šioms įmonėms galimybė pačioms per administracinę procedūrą apklausti Komisijos jau apklaustą liudininką (šiuo
klausimu žr. 52 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
200 punktą).
Todėl reikia atmesti antrąjį ieškovių pagrindą
II –
Dėl prašymų pakeisti ginčijamą sprendimą
Kaip matyti iš šio sprendimo 65–72 punktų, ginčijamo sprendimo 1 straipsnis turi būti panaikintas tiek, kiek jame konstatuojama,
kad ieškovės dalyvavo darant EB 81 straipsnyje ir EEE susitarimo 53 straipsnyje numatytą pažeidimą nuo 2002 m. balandžio 1 d.
iki birželio 30 dienos. Todėl visoms ieškovėms trimis mėnesiais sutrumpėja pažeidimo trukmė, palyginti su ginčijamame sprendime
nurodyta trukme.
Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 137–167 punktų, ginčijamo sprendimo 2 straipsnis turi būti panaikintas tiek, kiek jis
susijęs su SEHV ir
Magrini
skirtinos baudos apskaičiavimu ir su ieškovių solidariai mokėtinų sumų nustatymu.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad jei įmonės nurodytų pagrindų dėl Komisijos sprendimo jai paskirti baudą už Bendrijos konkurencijos
normų pažeidimą neteisėtumo nagrinėjimas atskleidė neteisėtumą, Bendrasis Teismas turi nuspręsti, ar naudodamasis savo neribota
kompetencija jis privalo pakeisti ginčijamą sprendimą (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑59/02, Rink. p II‑3627, 443 punktas).
Ieškovės Bendrojo Teismo prašė sumažinti joms skirtas baudas, kad jos neviršytų 1 980 000 EUR
Siemens Österreich
ir KEG atžvilgiu, 1 100 000 EUR
Reyrolle
ir
Magrini
atžvilgiu ir 2 750 000 EUR SEHV atžvilgiu.
A –
Dėl SEHV ir Magrini skirtų baudų
Bendrasis Teismas mano, kad reikia pakeisti ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su SEHV ir
Magrini
skirtų baudų apskaičiavimu ir su jų bei kitų bendrovių, su kuriomis jų dalyvavimo kartelyje laikotarpiu jos sudarė įmonę Bendrijos
konkurencijos teisės prasme, solidariai mokėtinų sumų nustatymu.
Tiek Komisija, tiek ieškovės savo rašytiniuose pareiškimuose ir (arba) posėdyje tvirtino, kad nagrinėjamu atveju buvo keletas
galimybių apskaičiuoti baudas. Šiuo klausimu reikia įvertinti įvairius argumentus. Pirma, bendrovių atsakomybė už dalyvavimą
darant pažeidimą iš esmės turi būti išreikšta viena bauda, apskaičiuota įvertinant visus bendrovės dalyvavimo darant pažeidimą
laikotarpius. Antra, atskirų bendrovių, kartelio veikimo laikotarpiu priklausiusių tai pačiai įmonei, baudos turi būti apskaičiuotos
atsižvelgiant į šios įmonės ekonominę galią paskutiniais visais jos dalyvavimo darant pažeidimą metais, kad būtų užtikrintas
baudos pakankamai atgrasantis poveikis. Trečia, tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai tam tikros bendrovės iš
pradžių sudarė vieną, o vėliau kitą įmonę, kurioms, be kita ko, buvo nustatytos skirtingo dydžio pradinės baudos, šioms bendrovėms
reikia skirti dviejų atskirų dydžių už atitinkamą jų priklausymo šioms dviem įmonėms laikotarpį sudėtinę baudą, kad būtų tinkamai
nustatytos bendrovių, kurioms gali būti priskirtas pažeidimas, solidariai mokėtinos sumos.
Todėl reikia nustatyti SEHV ir
Magrini
dviejų atskirų dydžių sudėtinę baudą už kiekvieną pažeidimo laikotarpį, kada jos buvo kontroliuojamos iš pradžių
Schneider Electric
, o vėliau
VA Technologie
.
Kalbant apie 2002 m. liepos 1 d.–2004 m. gegužės 11 d. laikotarpį, kada SEHV ir
Magrini
buvo kontroliuojamos
VA Technologie
, Komisija ginčijamame sprendime įmonei
VA Tech
nustatė pradinę 9 000 000 EUR baudą. Kaip matyti iš šio sprendimo 122–136 ir 203 punktų, ieškovių argumentai negali paneigti
šio dydžio.
Iš ginčijamo sprendimo 492 konstatuojamosios dalies matyti, kad dėl pažeidimo trukmės Komisija remdamasi gairėmis padidino
pradines baudas 10 % už kiekvienus nepertraukiamus pažeidimo metus ir 5 % už kiekvieną papildomą šešių mėnesių ar ilgesnį,
tačiau trumpesnį nei vieni metai laikotarpį. Todėl įmonės
VA Tech
pradinė 9 000 000 EUR bauda atsižvelgiant į vienų metų ir dešimties mėnesių pažeidimo trukmę, t. y. nuo 2002 m. liepos 1 d.
iki 2004 m. gegužės 11 d., turi būti padidinta 15 %, todėl pagrindinė įmonės
VA Tech
bauda yra 10 350 000 EUR (9 000 000 + 1 350 000), kuri, nesant nei sunkinančių, nei lengvinančių aplinkybių, atitinka skirtiną
baudą.
Šią baudą solidariai turi sumokėti
Reyrolle
,
Siemens Österreich
ir KEG, SEHV ir
Magrini
, kurios minėtu laikotarpiu sudarė įmonę Bendrijos konkurencijos teisės prasme. Atsižvelgiant į šio sprendimo 158 ir 159 punktuose
nurodytus argumentus, šios solidarios bendraskolės šią 10 350 000 EUR sumą tarpusavyje pasidalija į penkias lygias dalis.
Kalbant apie baudą už 1988 m. balandžio 15 d.–2000 m. gruodžio 13 d. laikotarpį, kada SEHV ir
Magrini
priklausė
Schneider
grupei, Komisija ginčijamame sprendime įmonei
Schneider
nustatė 3 600 000 EUR pradinę baudą. Kaip šio sprendimo 176–179 punktuose buvo konstatuota, SEHV ir
Magrini
argumentai negali paneigti šio dydžio. Remiantis gairėmis ši pradinė bauda atsižvelgiant į dvylikos metų ir septynių mėnesių
pažeidimo trukmę turi būti padidinta 125 %, todėl pagrindinė įmonės
Schneider
bauda yra 8 100 000 EUR (3 600 000 + 4 500 000), kuri, nesant nei sunkinančių, nei lengvinančių aplinkybių, atitinka skirtiną
baudą.
Šią baudą solidariai turi sumokėti
Schneider Electric
, SEHV ir
Magrini
, kurios minėtu laikotarpiu sudarė įmonę Bendrijos konkurencijos teisės prasme. Atsižvelgiant į šio sprendimo 158 punkte nurodytą
principą, šios solidarios bendraskolės šią 8 100 000 EUR sumą tarpusavyje pasidalija į tris lygias dalis.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad bendras
Schneider Electric
skirtinos baudos dydis išlieka toks pats kaip ir ginčijamame sprendime. Šios baudos solidariai mokėtinų sumų paskirstymas
Schneider Electric
yra palankesnis nei nustatytas ginčijamame sprendime. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tai, jog
Schneider Electric
nebuvo išklausyta, netrukdo pakeisti ginčijamo sprendimo, kaip nurodyta 246 punkte.
Antra, Bendrasis Teismas nemano, kad reikėtų pritarti Komisijos argumentams, kuriais grindžiamas jos sprendimas ginčijamame
sprendime nurodyti SEHV ir
Magrini
sumokėti tik dalį įmonės
Schneider
baudos, atitinkančią padidinimą dėl pažeidimo trukmės.
Iš tikrųjų nurodymas
Schneider Electric
sumokėti sumą, kurios neturi mokėti SEHV ir
Magrini
, suponuoja, kad Komisija jai pateikia papildomą kaltinimą, kuris peržengia jos (buvusių) dukterinių bendrovių SEHV ir
Magrini
dalyvavimo darant pažeidimą ribas arba yra susijęs su ilgesniu laikotarpiu.
Tačiau ginčijamame sprendime apie tokį papildomą kaltinimą nekalbama. Iš tikrųjų Komisija byloje T‑124/07 atsiliepimo į ieškinį
29 punkte nurodė, jog „iš principo galima
Schneider
[
Electric
] skirti individualią baudą už jos individualų elgesį“. Tačiau nei ginčijamame sprendime, nei savo Bendrajam Teismui pateiktuose
procesiniuose dokumentuose ji nenurodė, koks tas individualus
Schneider Electric
elgesys ir kuo toks elgesys skiriasi nuo elgesio, už kurį ji buvo pripažinta atsakinga dėl jos (buvusių) dukterinių bendrovių
dalyvavimo kartelyje. Be to, Komisija, atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus, pati nurodė, kad ši „individualaus
elgesio“ nuoroda neturėtų būti suprantama kaip kaltinimas
Schneider Electric
už kitas aplinkybes, nei tos, kuriomis kaltinamos SEHV ir
Magrini
. Galiausiai Komisija ginčijamo sprendimo 423 konstatuojamojoje dalyje be jokių išlygų nurodė, kad ji siekė
Schneider Electric
, SEHV ir
Magrini
pripažinti solidariai atsakingas už 1988 m. balandžio 15 d.–2000 m. gruodžio 13 d. laikotarpį.
Iš to matyti, kad, kadangi
Schneider Electric
, kaip patronuojanti bendrovė, ir SEHV bei
Magrini
, kaip dukterinės bendrovės, kartu sudarė įmonę
Schneider
, jos iš principo turi būti pripažintos atsakingos sumokėti vienodas baudos dalis, nebent būtų pripažinta sunkinančių ar lengvinančių
aplinkybių kurios nors iš bendrovių atžvilgiu. Akivaizdu, kad nagrinėjamu atveju tokių aplinkybių nebuvo nustatyta nei
Schneider Electric
, nei SEHV ir
Magrini
atžvilgiu.
Atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus Komisija taip pat nurodė, kad ji apribojo
Schneider Electric
ir jos buvusių dukterinių bendrovių solidarią atsakomybę reikalaudama sumokėti tik baudos dalį, atitinkančią padidinimą dėl
pažeidimo trukmės, kad būtų išvengta situacijos, kai SEHV ir
Magrini
, į kurių apyvartą buvo atsižvelgta apskaičiuojant įmonės
VA Tech
ir įmonės
Schneider
pradines baudas, turėtų du kartus mokėti pradinę baudą. Iš tikrųjų SEHV ir
Magrini
skirta bauda, t. y. 22 050 000 EUR, jau apėmė 9 000 000 EUR pradinę baudą, apskaičiuotą atsižvelgiant į, be kita ko, jų apyvartą.
Taigi būtų neteisinga nurodyti joms solidariai sumokėti taip pat dar ir įmonės
Schneider
pradinę baudą, t. y. 3 600 000, apskaičiuotą remiantis ta pačia apyvarta.
Bendrasis Teismas mano, kad, kadangi ginčijamo sprendimo 2 straipsnis turi būti panaikintas tiek, kiek jis susijęs su SEHV
ir
Magrini
skirtinos baudos apskaičiavimu, nereikia nagrinėti Komisijos argumentų reikšmingumo. Iš tikrųjų šie argumentai susiję su
ginčijamame sprendime skirtomis baudomis, nustatytomis remiantis nuomone, kad SEHV ir
Magrini
bauda turėjo būti apskaičiuojama pagal vieną pradinį baudos dydį už visą jų dalyvavimo kartelyje laikotarpį, neatsižvelgiant
į tai, jog šios bendrovės iš pradžių priklausė vienai įmonei, o paskui kitai. Tuo tarpu Bendrojo Teismo pakeista bauda SEHV
ir
Magrini
yra apskaičiuota atskirai vertinant laikotarpius, kuriais jos priklausė atitinkamai įmonei
Schneider
ir įmonei
VA Tech
. Tokiu būdu nėra skiriamos dvi pradinės baudos už tą patį laikotarpį.
Be to, pradinis baudos dydis yra tik skaičiavimo dėmuo, naudojamas algoritme, pagal kurį nustatoma pagrindinė bauda, taikoma
įmonėms, tačiau nesantis atskiriama baudos dalis. Atvirkščiai, pagrindinė bauda yra nedaloma suma atskirų atitinkamą įmonę
sudarančių bendrovių kolektyvinės atsakomybės atžvilgiu, todėl pradinė bauda solidarios atsakomybės atveju negali būti vertinama
kitaip nei padidinimas dėl pažeidimo trukmės, skirtingai nuo dauginimo koeficientų, taikomų atsižvelgiant į sunkinančias ar
lengvinančias aplinkybes, kurie turi įtakos tik įmonių, kurių atžvilgiu nustatomos tokios aplinkybės, baudoms (žr. šio sprendimo
251 punktą).
Todėl SEHV,
Magrini
ir
Schneider Electric
turi solidariai sumokėti 8 100 000 EUR baudą, kuri joms skiriama už dalyvavimą kartelyje iki 2001 m. kovo 13 d., t. y. už
laikotarpį, kada jos sudarė tą pačią įmonę.
Taigi SEHV ir
Magrini
skiriama bendra 18 450 000 EUR bauda.
B –
Dėl Reyrolle, Siemens Österreich ir KEG skirtų baudų
Bendrasis Teismas mano, kad reikia pakeisti ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su
Siemens Österreich
, KEG ir
Reyrolle
skirtų baudų apskaičiavimu ir su jų bei kitų bendrovių, su kuriomis jų dalyvavimo kartelyje laikotarpiu jos sudarė įmonę Bendrijos
konkurencijos teisės prasme, solidariai mokėtinų sumų nustatymu.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 506 ir 507 konstatuojamųjų dalių, Komisija
Reyrolle
pripažino atsakinga už keturiolikos metų ir devynių mėnesių pažeidimo trukmę, o
Siemens Österreich
ir KEG – už ketverių metų ir keturių mėnesių pažeidimo trukmę.
Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 72 punkto, ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek Komisija jame konstatuoja
ieškovių pažeidimą nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki birželio 30 d., jų pažeidimo trukmė turi būti sumažinta trimis mėnesiais,
o tai reiškia, kad jis truko keturiolika metų ir šešis mėnesius
Reyrolle
ir ketverius metus ir vieną mėnesį
Siemens Österreich
ir KEG atveju.
Gairėse numatytas 10 % padidinimas už kiekvienus nepertraukiamus pažeidimo metus ir 5 % padidinimas už papildomą šešių mėnesių
ar ilgesnį, tačiau trumpesnį nei vieni metai laikotarpį. Todėl
Reyrolle
,
Siemens Österreich
ir KEG pažeidimo sutrumpėjimas trimis mėnesiais neturi reikšmės joms pritaikytam pradinės baudos padidinimui dėl trukmės.
Taigi šis padidinimas išlieka nepakitęs ir yra 145 %
Reyrolle
atveju ir 40 %
Siemens Österreich
bei KEG atveju. Iš to darytina išvada, kad jų pagrindinė bauda, kuri nenustačius nei lengvinančių, nei sunkinančių aplinkybių
atitinka skirtiną baudą, išlieka nepakitusi ir yra atitinkamai 22 050 000 EUR ir 12 600 000 EUR.
Atsižvelgiant į Komisijos ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamojoje dalyje padarytas išvadas, į pažeidimo trukmės sumažinimą
visoms ieškovėms trimis mėnesiais ir į šio sprendimo 243 punkte pateiktą SEHV ir
Magrini
baudos apskaičiavimą, iš
Reyrolle
skirtos 22 050 000 EUR baudos pirma 10 350 000 EUR dalis turi būti mokama solidariai su
Siemens Österreich
, KEG, SEHV ir
Magrini
. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 244 punkte, šios solidarios bendraskolės šią 10 350 000 EUR sumą tarpusavyje pasidalija
į penkias lygias dalis.
Be to, iš bendros 22 050 000 EUR
Reyrolle
skirtos baudos, antra 2 250 000 EUR dalis turi būti mokama solidariai su
Siemens Österreich
ir KEG. Remiantis šio sprendimo 158 ir 159 punktuose išdėstytais argumentais, šios solidarios bendraskolės minėtą sumą tarpusavyje
pasidalija į tris lygias dalis.
Galiausiai iš bendros 22 050 000 EUR
Reyrolle
skirtos baudos ji asmeniškai sumoka 9 450 000 EUR.
Likusius reikalavimus dėl ginčijamo sprendimo pakeitimo reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Kadangi byloje T‑122/07 dalis reikalavimų buvo patenkinta, teisingai įvertinus šios bylos aplinkybes reikia nuspręsti, kad
Komisija padengia dešimtadalį
Siemens Österreich
ir KEG bylinėjimosi išlaidų ir dešimtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Siemens Österreich
ir KEG padengia devynis dešimtadalius savo ir devynis dešimtadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Kadangi byloje T‑123/07 dalis reikalavimų buvo patenkinta, teisingai įvertinus šios bylos aplinkybes reikia nuspręsti, kad
Komisija padengia dešimtadalį
Reyrolle
bylinėjimosi išlaidų ir dešimtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Reyrolle
padengia devynis dešimtadalius savo ir devynis dešimtadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Kadangi byloje T‑124/07 dalis reikalavimų buvo patenkinta, teisingai įvertinus šios bylos aplinkybes reikia nuspręsti, kad
Komisija padengia penktadalį SEHV ir
Magrini
bylinėjimosi išlaidų ir penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų. SEHV ir
Magrini
padengia keturis penktadalius savo ir keturis penktadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimo C (2006) 6762 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.899 – Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija) 1 straipsnio m, p, q, r ir t punktus tiek,
kiek Komisija juose konstatavo
Siemens AG Österreich
,
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
,
Siemens Transmission & Distribution Ltd
,
Siemens Transmission & Distribution SA
ir
Nuova Magrini Galileo SpA
pažeidimą nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki birželio 30 dienos.
2.
Panaikinti Sprendimo C (2006) 6762 galutinis 2 straipsnio j, k ir l punktus.
3.
Už Sprendimo C (2006) 6762 galutinis 1 straipsnio m, p, q, r ir t punktuose konstatuotus pažeidimus skiriamos tokios baudos:
–
Siemens Transmission & Distribution SA
ir
Nuova Magrini Galileo
solidariai su
Schneider Electric SA
: 8 100 000 EUR,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
solidariai su
Siemens AG Österreich
,
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
,
Siemens Transmission & Distribution SA
ir
Nuova Magrini Galileo
: 10 350 000 EUR,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
solidariai su
Siemens AG Österreich
ir
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
: 2 250 000 EUR,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
: 9 450 000 EUR.
4.
Likusią ieškinių dalį atmesti.
5.
Byloje T‑122/07 Europos Komisija padengia dešimtadalį
Siemens AG Österreich
ir
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
bylinėjimosi išlaidų ir dešimtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Siemens AG Österreich
ir
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
padengia devynis dešimtadalius savo ir devynis dešimtadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
6.
Byloje T‑123/07 Komisija padengia dešimtadalį
Siemens Transmission & Distribution Ltd
bylinėjimosi išlaidų ir dešimtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Siemens Transmission & Distribution Ltd
padengia devynis dešimtadalius savo ir devynis dešimtadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
7.
Byloje T‑124/07 Komisija padengia penktadalį
Siemens Transmission & Distribution SA
ir
Nuova Magrini Galileo
bylinėjimosi išlaidų ir penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Siemens Transmission & Distribution SA
ir
Nuova Magrini Galileo
padengia keturis penktadalius savo ir keturis penktadalius Komisijos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2011 m. kovo 3 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
I –  Ieškovės ir VA Tech grupė
II‑ Skirstomieji įrenginiai su dujų izoliacija ir ikiteisminė procedūra
III‑ Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl prašymo panaikinti
A –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio, EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies ir su tam tikrų Reglamento
Nr.  1/2003 nuostatų pažeidimu
1.  Dėl aptariamo pažeidimo įrodymų trūkumo
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl ieškinio pagrindo dalies, susijusios su klaidomis vertinant aptariamo pažeidimo trukmę
a)  Dėl datos, kada ieškovės laikinai nustojo daryti pažeidimą
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
b)  Dėl datos, kada VA Tech įmonė atnaujino dalyvavimą kartelyje
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c)  Dėl pažeidimo nutraukimo datos
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl ieškinio pagrindo dalies, susijusios su senatimi, kalbant apie pažeidimo laikotarpį iki 1998 m. liepos 16 d.
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl ieškinio pagrindo dalies susijusios su tuo, kad buvo skirtos per didelės baudos
a)  Dėl pirmų keturių kaltinimų, susijusių iš esmės su Komisijos klaidingu įmonės sąvokos pagal Bendrijos konkurencijos teisę
taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl bausmių ir sankcijų individualumo principo
–  Dėl atskirų bendrovių, kurioms gali būti priskirtas įmonių, dalyvavusių kartelyje, elgesys ir dėl solidarios atsakomybės
mokant baudas taisyklių taikymo
–  Dėl neatsižvelgimo į su Reyrolle, SEHV ir Magrini susijusias konkrečias aplinkybes taikant šioms bendrovėms įmonės VA Tech
pradinę baudą
–  Dėl baudos padidinimo atsižvelgiant į pažeidimo trukmę
–  Dėl 10 % apyvartos ribos
b)  Dėl penkto kaltinimo, susijusio su aplinkybe, kad Komisija neteisingai Reyrolle pripažino atsakinga kartu su jos patronuojančia
bendrove
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c)  Dėl šešto kaltinimo, susijusio su ne bis in idem principo pa˛eidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
d)  Dėl septinto kaltinimo, susijusio su baudos nesumažinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl lengvinančių aplinkybių
–  Dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo
B –  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procesinių reikalavimų nesilaikymu, o konkrečiai su ieškovių teisės
apklausti kaltinimo liudytoją, išplaukiančios iš EŽTK 6 straipsnio 3 dalies d punkto, ir teisės į teisingą procesą pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
II‑ Dėl prašymų pakeisti ginčijamą sprendimą
A –  Dėl SEHV ir Magrini skirtų baudų
B –  Dėl Reyrolle, Siemens Österreich ir KEG skirtų baudų
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.