CELEX: 62006TJ0186
Konkurents
Kartellid
Vesinikperoksiid ja naatriumperboraat
EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus
Rikkumise kestus
Mõisted "kokkulepe" ja "kooskõlastatud tegevus"
Juurdepääs toimikule
Trahvid
Koostööteatis
Võrdne kohtlemine
Õiguspärane ootus
Põhjendamiskohustus

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hageja Solvay SA on Belgia õiguse alusel asutatud äriühing, kes asjaolude asetleidmise ajal tootis muu hulgas vesinikperoksiidi
(edaspidi „VP”) ja naatriumperboraati (edaspidi „NPB”).
Hageja omandas äriühingu Ausimont SpA (nüüd Solvay Solexis SpA) üle, keda asjaolude asetleidmise ajal kontrollis 100‑protsendiliselt
Montedison SpA (nüüd Edison SpA), 100‑protsendilise kontrolli 7. mail 2002.
Degussa AG teavitas novembris 2002 Euroopa Ühenduste Komisjoni kartelli olemasolust VP ja NPB turgudel ning palus kohaldada
komisjoni teatist, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3, edaspidi
„koostööteatis”).
Degussa esitas komisjonile sisulisi tõendeid, mis võimaldasid viimasel viia 25. ja 26. märtsil 2003 läbi kontrollid kolme
ettevõtja, sealhulgas hageja ruumides.
Kontrollide tagajärjel taotlesid mitu ettevõtjat, sealhulgas EKA Chemicals AB, Arkema SA (varem Atofina SA) ja hageja, koostööteatise
kohaldamist ning edastasid komisjonile tõendeid asjassepuutuva kartelli kohta.
Komisjon saatis 26. jaanuaril 2005 hagejale ja teistele asjaomastele ettevõtjatele vastuväiteteatise.
Hageja taotles 29. aprilli ja 27. juuni 2005. aasta kirjadega võimalust tutvuda esiteks teiste ettevõtjate poolt vastuväiteteatisele
antud vastuste mittekonfidentsiaalsete versioonidega ning teiseks toimikus sisalduvate Degussa esitatud mõningate konfidentsiaalsete
dokumentidega.
4. mai ja 20. juuli 2005. aasta kirjadega komisjon esiteks keeldus võimaldamast juurdepääsu vastuväiteteatisele antud vastustele
ja teiseks osaliselt avaldas Degussa esitatud dokumendid.
Pärast asjaomaste ettevõtjate ärakuulamist, mis toimus 28. ja 29. juunil 2005, võttis komisjon vastu 3. mai 2006. aasta otsuse
K(2006) 1766 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals
Holding AB, EKA Chemicalsi, Degussa, Edisoni, FMC Corp‑i, FMC Foret SA., Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA,
Caffaro Srl‑i, hageja, Solvay Solexise, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema vastu (juhtum COMP/F/38.620 – vesinikperoksiid
ja perboraat) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille kokkuvõte avaldati 13. detsembril 2006 Euroopa Liidu Teatajas (ELT L 353,
lk 54). Otsus tehti hagejale teatavaks 8. mai 2006. aasta kirjaga.

Vaidlustatud otsus
Komisjon märkis vaidlustatud otsuses, et selle adressaadid osalesid EÜ artikli 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) artikli 53
ühes ja vältavas rikkumises, mis puudutas VP‑d ja tootmisahelas järgnevat toodet NPB‑d (vaidlustatud otsuse põhjendus 2).
Tuvastatud rikkumine seisnes peamiselt konkurentide vahel kaubanduslikult tähtsa ja konfidentsiaalse teabe vahetamises turu
ja ettevõtjate kohta, tootmise ning potentsiaalsete ja tegelike tootmismahtude piiramises ning kontrollimises, turuosade ja
klientide jagamises ning sihthindade kindlaksmääramises ja jälgimises.
Trahvisumma arvutamiseks kohaldas komisjon metodoloogiat, mis on esitatud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST]
artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171;
edaspidi „suunised”).
Komisjon määras rikkumise raskuse ja kestuse alusel kindlaks trahvide põhisummad (vaidlustatud otsuse põhjendus 452), kusjuures
rikkumine kvalifitseeriti väga raskeks (vaidlustatud otsuse põhjendus 457).
Erineva kohtlemise tulemusel liigitati hageja kui EMP asjaomaste turgude suurim ettevõtja esimesse kategooriasse, millele
vastas lähtesumma 50 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 460).
Piisavalt hoiatava mõju tagamiseks kohaldati lähtesummale kordajat 1,5, võttes arvesse hageja suurt käivet (vaidlustatud otsuse
põhjendus 463).
Kuna hageja osales rikkumises komisjoni sõnul 31. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 2000, see tähendab kuue aasta ja üheteist
kuu pikkuse ajavahemiku vältel, suurendati tema trahvi lähtesummat 65% (vaidlustatud otsuse põhjendus 467).
Raskendavate asjaolude arvessevõtmise tulemusel suurendati trahvi põhisummat 50% korduvuse tõttu (vaidlustatud otsuse põhjendus 469).
Komisjon leidis, et hageja oli kolmas ettevõtja, kes täitis koostööteatise punktis 21 nimetatud tingimuse, ning vähendas tema
trahvisummat seetõttu 10% (vaidlustatud otsuse põhjendused 501–524).
Vaidlustatud otsuse artikli 1 punktis m on leitud, et hageja rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artiklit 53, kuna
ta osales rikkumises 31. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 2000.
Hagejale vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti h kohaselt määratud trahvi lõppsumma on 167,062 miljonit eurot.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. juulil 2006.
Kuna Üldkohtu kodade koosseisu muudeti, määrati ettekandja-kohtunik kuuendasse kotta ning seetõttu anti käesolev kohtuasi
pärast poolte ärakuulamist lahendamiseks kuuendale kojale laiendatud koosseisus.
22. juulil 2009 ja 6. jaanuaril 2010 võetud menetlust korraldavate meetmete raames esitas Üldkohus pooltele kirjalikke küsimusi,
millele viimased vastasid 15. septembril 2009 ja 29. jaanuaril 2010.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus alustada suulist menetlust. Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu
küsimustele kuulati ära 3. märtsi 2010. aasta kohtuistungil.
Kuna koja kahel liikmel esines takistus käesoleva asja läbivaatamisel osalemiseks, jätkas Üldkohus vastavalt Üldkohtu kodukorra
artiklile 32 asja arutamist kolmeliikmelisena, see tähendab jätkasid kolm kohtunikku, kes on käesolevale kohtuotsusele alla
kirjutanud.
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus täielikult või osaliselt, eelkõige osas, milles komisjon tuvastas tema osalemise rikkumises ajavahemikus
31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997 ning 18. maist kuni 31. detsembrini 2000;
–        tühistada talle ja Solvay Solexisele määratud trahv või vähendada oluliselt selle suurust;
–        mõista kohtukulud, sealhulgas seoses trahvi maksmisega võetud pangagarantii kulud, välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Hageja loobus 15. septembri 2009. aasta dokumendiga osaliselt teisest nõudest osas, milles taotleti Solvay Solexisele määratud
trahvi tühistamist või vähendamist. Kohtuistungil kinnitati loobumist ning see kanti kohtuistungi protokolli.

Õiguslik käsitlus
Hagi põhjendamiseks esitab hageja viis väidet, mis puudutavad õigusnormide rikkumist ja faktide hindamisel tehtud vigu, mis
puudutavad esiteks tuvastamist, et ta osales rikkumises ajavahemikus 31. jaanuarist 1994 kuni 1997. aasta augustini, teiseks
tuvastamist, et ta osales rikkumises ajavahemikus 18. maist kuni 31. detsembrini 2000, kolmandaks koostööteatise kohaldamist,
neljandaks trahvisumma kindlaksmääramist ja viiendaks keeldumist võimaldamast tutvuda toimiku teatud materjalidega.
Hageja argumentidest ilmneb, et väited, mis puudutavad tema rikkumises osalemise kestust (esimene ja teine väide) ja toimikuga
tutvumist (viies väide), on esitatud vaidlustatud otsuse tühistamise nõude põhjendamiseks, samas kui väited, mis puudutavad
trahvisumma kindlaksmääramist (neljas väide) ja selle vähendamist koostööteatise alusel (kolmas väide), on esitatud trahvi
tühistamise või selle suuruse vähendamise nõude põhjendamiseks.
Väited tuleb seega läbi vaadata nimetatud järjekorras.

Hageja rikkumises osalemise kestus
Poolte argumendid
Esimese ja teise väitega vaidlustab hageja tema rikkumises osalemise tuvastamise kartelli algus- ja lõpuperioodi osas, mis
kestsid 31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997 ja 18. maist kuni 31. detsembrini 2000.
–       Ajavahemik 31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997
Hageja seab kahtluse alla komisjoni järelduse tema rikkumises osalemise kohta 31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997. Ta
eristab 1995. aasta maikuule eelnevat ajavahemikku ja ajavahemikku maikuust 1995 kuni augustini 1997.
Mis puudutab ajavahemikku 31. jaanuarist 1994 kuni 1995. aasta maikuuni, siis väidab ta, et komisjon ei ole tõendanud, et
ta osales konkurentidega mingiski arutelus või teabevahetuses.
Mis puudutab esiteks EKA Chemicalsi ja Kemira vahel 31. jaanuaril 1994 peetud Stockholmi koosolekut, mida käsitati rikkumise
alguskuupäevana, siis ei ole selgelt tõendatud, et see tegelikult toimus, kuna Kemira ei ole seda kinnitanud.
Lisaks ei tõenda märkmed, mis EKA Chemicals tegi sellel koosolekul ja milles on viidatud Kemira aruteludele teiste ettevõtjatega,
sealhulgas hagejaga, et need arutelud olid õigusvastast laadi. Seda asjaolu ei kinnita ükski tõend, mis võimaldaks tuvastada
seose EKA Chemicalsi ja Kemira vahelise Skandinaavia turul kehtinud kahepoolse kartellikokkuleppe ning Euroopa tasandil rakendatud
väidetava kartelli vahel.
EKA Chemicalsi märkmed, milles on mainitud, et Air Liquide’iga toimunud arutelude tulemused „ei olnud väga head” ja et hagejaga
toimunud arutelud „edenesid omakorda rahuldavamal viisil”, tõendavad, et Kemira ei jõudnud kokkuleppele Air Liquide’iga ega
hagejaga. Kuna komisjon tuvastas, et Air Liquide ei osalenud sel kuupäeval rikkumises, oleks ta pidanud sama järelduse tegema
hageja kohta.
Teiseks ei olnud 2. novembril 1994 Göteborgis toimunud koosolekul konkurentsivastast eesmärki. Komisjoni seisukohta sellel
koosolekul kaubandusteabe vahetamise kohta ei kinnita EKA Chemicalsi esitatud tõendid ning sellele räägib vastu hageja esitatud
teave.
Mis puudutab kolmandaks kontakte, mis toimusid paralleelselt European Chemical Industry Councili (CEFIC) koosolekutega 29. aprillil
1994 Roomas ja 25. novembril 1994 Zaventemis, siis ainult Degussa avaldused „konkurentsi puudutava tundliku teabe” vahetamise
kohta ei ole koosolekute õigusvastasuse tõendamiseks piisavad.
Ajavahemiku maist 1995 kuni augustini 1997 osas möönab hageja, et ta vahetas konkurentidega teavet, kuid väidab, et seda teabevahetust
ei saa kvalifitseerida kokkuleppeks ega kooskõlastatud tegevuseks.
Pelk soov konkurentsi piirata ei kujuta endast EÜ artikli 81 rikkumist. Komisjon oleks pidanud tõendama, et oli olemas kokkulepe,
mis tulenes ühisest tahtest tegutseda turul teatud kindlal viisil. Kõik vaidlustatud otsuses nimetatud koosolekud, mis toimusid
kuni augustini 1997, lõppesid aga ilma, et ettevõtjad oleksid kokku leppinud vähimaski rikkumises, mida nad kavatsesid toime
panna.
Nii ei tõendanud komisjon vastupidi nõuetele, mis tulenevad vaidlustatud otsuse põhjenduses 305 viidatud kohtupraktikast,
et asjaomased ettevõtjad olid kokku leppinud mingis konkreetses teguviisis, mis võis konkurentsi piirata.
Komisjon ei ole ka tõendanud, et kõnealuses ajavahemikus toimunud teabevahetuse näol oli tegemist kooskõlastatud tegevusega.
Hageja on seisukohal, et kooskõlastatud tegevus nõuab, et konkurendid lepivad kokku teatud tegevuse toimumises, et ettevõtjatevahelised
kontaktid võimaldavad neil kõrvaldada igasuguse ebakindluse nende vastastikuse tegevuse suhtes ning et see mõjutab tegevust
turul.
Hageja on arvamusel, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 298 viidatud kohtupraktika, mille kohaselt kartelli ettevalmistamiseks
toimuvat teabevahetust võib pidada kooskõlastatud tegevuseks, on kohaldatav üksnes juhul, kui kokkulepe on juba sõlmitud ja
teabevahetus toimub selle rakendamise võimaldamiseks. Käesolevas asjas aga kõnealusele teabevahetusele kokkulepet ega kooskõlastatud
tegevust ei eelnenud.
Kõnealustel koosolekul osalenute vahelised lahkarvamused olid nimelt nii tõsised, et nende vahel ei saanud toimuda praktilist
koostööd ega seega ka kooskõlastatud tegevust.
Lisaks ei olnud vahetatud teave selline, mis oleks võinud mõjutada konkurentide tegevust või oluliselt vähendada ebakindlust
teiste ettevõtjate tegevuse suhtes turul.
Asjaomases ajavahemikus keskendusid arutelud erinevate tarnijate võimsusele ja mahtudele ning viisile, kuidas lahendada uute
võimsuste probleemi ja jagada täiendavat nõudlust. Teabevahetus puudutas mitte turu jagamist, vaid tootmismahte ja oli mõeldud
nende mahtude jaotamiseks mudelite väljatöötamiseks, et tagada võimsuste kasutamise mõistlik tase. See teave ei olnud selline,
mis oleks ettevõtjatel võimaldanud oma kaubandustegevust kohandada.
Kuna komisjon jättis kontrollimata, kas vahetatud teavet sai kasutada konkurentsivastasel eesmärgil, ei saanud ta tõendada
põhjuslikku seost väidetava kooskõlastatud tegevuse ja turul toimuva tegevuse vahel.
Asjaolu, et Degussa mainis „konkurentsi puudutava tundliku teabe” vahetamist, ei ole selle õigusvastasuse tõendamiseks piisav.
Degussa mainis oma koostöötaotluses ja 5. septembri 2003. aasta vastuses komisjoni saadetud teabenõudele väidetavalt paljude
aastate vältel konkurentidega toimunud kontakte, täpsustamata vähimalgi määral vahetatud teabe sisu. Neid koostöötaotluse
raames tehtud avaldusi tuleb käsitleda ettevaatlikult. Degussa avaldused on umbmäärased ja kaheldava tõendusliku väärtusega,
kuna need ei pärine asjaolude toimumise ajast ega võimalda konkreetseid tunnistajaid kindlaks teha. Kuna toimiku muud materjalid
neid ei kinnita, ei piisa neist rikkumise tuvastamiseks.
Degussa ise ei tunnistanud, et ta pani rikkumise toime enne „1997. aasta keskpaika”. Degussa täpsustas, et „väljend „turu
kohta tundliku teabe vahetamine” iseloomustab konkureerivate ettevõtjate müügimeeskondade vahelise arutelu tüüpilist sisu”
ning et see „ei tähenda ettevõtjate vahel nende teguviiside aktiivset kooskõlastamist”. Degussa lisas, et niisugune teabevahetus
„oli mõeldud üksnes ettevõtjate tulevaste otsuste tegemiseks vajaliku teabe ulatuse suurendamiseks”. Sellel ei olnud niisiis
muud eesmärki kui luua tulevikus otsuste tegemist võimaldav „kliima”.
Teised ettevõtjad Degussa avaldusi ei kinnitanud. EKA Chemicalsi esitatud dokumendid kinnitavad üksnes tema ja Kemira vahelist
teabevahetust. Arkema tõi esile vaid arutelud, mis puudutasid „tootmisvõimsuste” jaotamiseks kasutatavat mudelit ning mis
lõppesid ebaõnnestumisega. Sellest tulenevalt ei olnud tootjad isegi 1997. aasta alguseks kokku leppinud ega kooskõlastanud
„turu korraldamist Euroopa tasandil” ning seda vaatamata vastavasuunalistele katsetele.
Kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse puudumist kinnitab esiteks Degussa toonane tegevus, eelkõige tema kava „WAR”, mille
eesmärk oli suurendada tema müüki hindadest sõltumata, ning teiseks mais 1997 Sevilla koosolekul toimunud nende arutelude
ebaõnnestumine, mida Degussa ja Arkema kirjeldasid „ummikus” olevatena, kuna tootjate vahel puudus usaldus. Komisjon ise tunnistas
vaidlustatud otsuse põhjenduses 164, et kokkulepet ei sõlmitud veel sellel koosolekul, kust hageja esindaja „lahkus ust paugutades”.
Kooskõlastamist tõendamata ei saanud komisjon eeldada, et ettevõtjad võtsid arvesse teavet, mida teised ettevõtjad olid neile
andnud. Vastupidi juhtumile, milles tehti Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls
vs.
komisjon (EKL 1999, lk I‑4287, punktid 161 ja 162), ei olnud asjaomased ettevõtjad käesoleval juhul võimelised jõudma kokkuleppeni
oma kaubanduspoliitika mis tahes aspekti osas ning igal juhul ei olnud vahetatud teave selline, mida oleks saanud arvesse
võtta kooskõlastatud tegevuse elluviimiseks.
Kooskõlastatud tegevuse puudumist kinnitab ka asjaolu, et VP turul toimus kuni augustini 1997 väga tihe konkurents. Täpsemalt
langesid VP hinnad tugevalt 1996. aasta lõpus ja 1997. aasta alguses, langedes lõpuks allapoole muutuvkulude taset.
Mitme ettevõtja poolt haldusmenetluses esitatud tõenditest nähtub, et asjaomases ajavahemikus toimus turul väga tihe konkurents.
Neid tõendeid arvesse võttes oleks komisjon pidanud tuvastama, et teabevahetus avaldas tõepoolest mõju ettevõtjate tegevusele
turul.
Lõpuks ei ilmne seoses NPB‑ga ühegi tõendi põhjal, et hageja oleks rikkumises osalenud enne 14. mail 1998 Evian-les-Bains’is
toimunud koosolekut. Enne seda kuupäeva ei sõlmitud ühtegi kokkulepet ega toimunud mingit tundliku kaubandusteabe vahetamist
tootjate vahel.
Komisjon väidab, et ta tõendas õiguslikult piisavalt, et hageja tegevus kuulus alates 31. jaanuarist 1994 EÜ artikli 81 lõikes 1
ette nähtud keelu kohaldamisalasse.
Ta tuvastas, et ajavahemikus 31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997 vahetasid asjaomased ettevõtjad tundlikku teavet konkreetse
eesmärgiga näha ette ühtede ja teiste ettevõtjate tegevust turul tootmismahtude, nende võimaliku vähendamise ja uute võimususte
turuletuleku takistamise võimaluse osas (vaidlustatud otsuse põhjendused 104–170 ja 304).
Degussa avaldused tõendavad, et 1990‑ndatel aastatel vahetasid ettevõtjad „konkurentsi puudutavat tundlikku teavet”. Degussa
esitatud kirjeldusest ilmneb, et avaldatud teave puudutas turul kavandatavat tegevust, see tähendab „mahtude ja hindade muutumist”
ja „konkurentide turuletulekut või turult lahkumist” (vaidlustatud otsuse põhjendus 104).
Neid asjaolusid kinnitavad dokumentaalsed tõendid, mille esitas EKA Chemicals, kes mainis, et „tarnijad leppisid kokku, et
nad ei sisene üksteise turule”. EKA Chemicals koostas nimekirja koosolekutest, mida tema sõnul iseloomustas salajane koostöö.
Märkmetes, mis EKA Chemicals tegi Kemiraga Stockholmis 31. jaanuaril 1994 peetud kahepoolsel koosolekul, oli muu hulgas mainitud
ka arutelusid hagejaga. Selle teabe sisust ilmneb selgelt, et tootjad kontrollisid vastastikku oma konkurentide tegevust ning
et selles kontekstis oli Air Liquide’i distsipliin puudulik, samas kui hageja vastas teiste ootustele. EKA Chemicals viitas
ka enda ja hageja vahel 2. novembril 1994 Göteborgis peetud kahepoolsele koosolekule (vaidlustatud otsuse põhjendused 106–108
ja 111).
Vastupidi hageja väidetele ei eitanud Kemira, et ta osales 31. jaanuaril 1994 koos EKA Chemicalsiga koosolekul, vaid tunnistas
vastupidi, et ta osales rikkumises alates sellest kuupäevast. Kuna sellel kahepoolsel koosolekul oli õigusvastane eesmärk,
oli ilmne, et EKA Chemicalsi märkmetes kirjeldatud läbirääkimised teiste konkurentidega, sealhulgas hagejaga, olid samuti
õigusvastased.
Hageja väidab valesti, et ei ole ühtegi tõendit selle kohta, et tema koosolek EKA Chemicalsiga 2. novembril 1994 Göteborgis
oli õigusvastane. EKA Chemicalsi esitatud teabest nähtub nimelt, et sellel koosolekul vahetati kaubandusandmeid (vaidlustatud
otsuse põhjendus 113).
Degussa märkis, et „konkurentsi puudutava tundliku teabe” vahetamine toimus ka paralleelselt CEFIC‑ga 29. aprillil 1994 Roomas
ja 25. novembril 1994 Zaventemis (vaidlustatud otsuse põhjendus 114).
Neid fakte kinnitavad Arkema avaldused, mille kohaselt hageja osales aprillis või juunis 1995 aruteludes „turu tendentside
ja uute turuletulijate” kohta, milles „Degussa ja [hageja] soovisid, et turg ja nende olemasolevad positsioonid jääksid võimalikult
stabiilseks”, ning mille kohaselt „tootjatevahelise jaotuse mudel [oli] arutusel kahtlemata alates 1994.–1995. aastast” (vaidlustatud
otsuse põhjendused 115 ja 116).
Lisaks möönis hageja vastuses vastuväiteteatisele, et ta oli konkurentidega kontaktis ja jagas teavet turu kohta alates maist
1995.
Need kontaktid, mis leidsid aset kartelli algusperioodil, mille eesmärk oli konkurentsi piiramine ning mille tulemusel sõlmiti
kokkulepe hindade kohta ja turgude jagamise kohta, kuuluvad EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu kohaldamisalasse (vaidlustatud
otsuse põhjendus 305). Neid võib pidada sama salajase plaani osaks.
Komisjon möönab, et mingit „kindlat” kokkulepet ei sõlmitud turu jagamise mudeli kohta, mida arutati 31. oktoobril 1995 Milanos
ja 1997. aasta mais Sevillas, kuid ta väidab, et asjaolust, et niisugune mudel pakuti välja ja seda arutati, piisab õigustamaks
järeldust EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise toimepanemise kohta.
Pelk asjaolu, et asjaomases ajavahemikus toimusid mahte, hindu ja klientide jagamise mudeleid käsitlevad arutelud, annab tunnistust
ühisest tahtest piirata konkurentsi. Vastupidi hageja väidetele ei olnud tegemist üksnes „pelga kavatsusega”, vaid ühise kavaga,
mille eesmärk oli saavutada nende tegevust turul mõjutav kokkulepe.
Teise võimalusena väidab komisjon, et konkurentide tegevus asjaomases ajavahemikus kujutab endast kooskõlastatud tegevust
EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Seega võib seda tegevust pidada kuuluvaks EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse
isegi juhul, kui see ei jõudnud staadiumisse, kus „võib kokkuleppe [kui sellise] kohta öelda, et see on sõlmitud” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 309).
Selles ajavahemikus vahetasid konkurendid nimelt müügimahtude, hindade ja klientide kohta sellist teavet, mis võimaldas neil
oma tegevust turul kohandada (vaidlustatud otsuse põhjendus 308 ning põhjendused 120, 127 ja 144).
Vahetatud teave oli piisav selleks, et vähendada ebakindlust konkurentide tegevuse suhtes turul. Hageja ise möönis, et ta
jagas oma konkurentidega alates maist 1995 konfidentsiaalset teavet, ning avaldas, et „[o]salejad kaalusid potentsiaalseid
võimalusi turuolukorra parandamiseks ja turul võimsuste suurendamise ettenägemiseks”, kusjuures küsimus seisnes selles, „kas
on võimalik kokkuleppele jõuda” (vastuväiteteatisele hageja esitatud vastuse punktid 130 ja 133 ning vaidlustatud otsuse põhjendused 317–319).
See avaldus kinnitab, et kõnealuse teabevahetuse tulemusel olid konkurendid võimelised oma tegevust turul kohandama. Lisaks
oli teabevahetus kasulik selleks, et „valmistada ette pinnast” hindade tõstmiseks ja turu jagamiseks.
Seetõttu vastas vaidlustatud otsuses esitatud tõendite kogum igakülgselt hinnatuna täpsuse ja ühilduvuse nõuetele, andes aluse
kindlale veendumusele, et hageja pani rikkumise toime alates 31. jaanuarist 1994.
–       Ajavahemik 18. maist kuni 31. detsembrini 2000
Hageja väidab, et komisjon rikkus õigusnorme ja tegi faktide hindamisel vigu, kui ta järeldas, et kartell vältas pärast 18. maid
2000 edasi.
Esiteks ei tõendanud komisjon, et 18. mail 2000 Turus toimunud koosolekul otsustasid osalejad jätkata kokkuleppe või kooskõlastatud
tegevuse elluviimist.
Komisjon lähtus üksnes Arkema esitatud tõendist, mis ei ole määrava tähtsusega ning mida muud tõendid ei kinnita. Arkema antud
teave on vastuoluline, kuna viimane kinnitas ka, et kõnealusel koosolekul oli „teatud tootjatel võimalus näidata, et ajad
olid muutunud” ja „teatada koostöö katkestamisest”. Arkema väidetele kõnealusel koosolekul saavutatud „konsensuse” kohta vaidlevad
teised ettevõtjad vastu.
Enne 18. mai 2000. aasta koosolekut Krefeldis toimunud kahepoolsel koosolekul teavitas hageja Degussat, et ta ei ole enam
kartellist huvitatud. Komisjon märkis valesti, et Krefeldi koosolek toimus Turu omast hiljem.
Mis puudutab hageja ja FMC Foret’ vahelist kahepoolset kontakti 2000. aasta lõpus, siis ei saa see NPB‑d puudutav eraldi kontakt
anda tunnistust VP‑d puudutava kartelli jätkamise kohta. Kartell oli NPB osas juba lõppenud ja FMC Foret lõpetas osalemise
kartellis VP osas 1999. aasta lõpus.
Teiseks lähtus komisjon valesti eeldusest, et kartelli tagajärjed jätkusid pärast 2000. aasta maikuud. Selleks et tõendada,
et kehtivuse kaotanud kokkuleppe tagajärjed jätkusid, oleks komisjon pidanud tõendama kokkuleppe mõju hindadele.
Komisjon jättis aga tõendid tähelepanuta, märkides, et pärast maid 2000 toimus turul konkurents. Hindade muutumise osas tugines
komisjon ainult ühele Arkema dokumendile, millest nähtus, et tema keskmised hinnad jäid kogu 2000. aasta vältel suhteliselt
stabiilseks. Muudes Arkema dokumentides on aga märgitud, et tema hinnad langesid 2000. aastal Euroopa Liidus ning et keskmist
hinda ei arvutatud ainult EMP‑s toimunud müügi põhjal. Lisaks, isegi kui eeldada, et hinnad jäid stabiilseks, võib see olla
seletatav nõudluse suure kasvu ja kulude suurenemisega.
Kuivõrd komisjon märkis, et hageja ei avaldanud selgelt, et ta ei loe ennast pärast 18. maid 2000 kartelliga seotuks, jättis
ta tähelepanuta asjaolu, et kartell oli selleks kuupäevaks „lagunenud”, ning pööras seega tõendamiskohustuse ümber, rikkudes
nii süütuse presumptsiooni põhimõtet.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu, viidates eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 355–360 esitatud põhjendustele.
Üldkohtu hinnang
Vastavalt EÜ artikli 81 lõikele 1 on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped,
ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille
eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.
Selleks et oleks tegemist kokkuleppega EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, piisab, kui asjaomased ettevõtjad on väljendanud
ühist tahet tegutseda turul teatud kindlal viisil (Üldkohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑7/89: Hercules Chemicals
vs.
komisjon, EKL 1991, lk II‑1711, punkt 256, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T–9/99: HFB Holding jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 199).
Kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib lugeda sõlmituks alates hetkest, mil on olemas ühine tahe põhimõtteliselt
konkurentsi piiramiseks, isegi kui kavandatava piirangu konkreetsete asjaolude üle toimuvad alles läbirääkimised (vt selle
kohta eespool punktis 85 viidatud kohtuotsus HFB Holding jt
vs.
komisjon, punktid 151–157 ja 206).
Kooskõlastatud tegevuse mõistega peetakse silmas ettevõtjatevahelist koostööd, milles ei ole küll jõutud kokkuleppe sõlmimiseni
selle kitsas tähenduses, kuid milles teadlikult valitakse konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevaheline koostöö (Euroopa Kohtu
8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 115, ja eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Hüls
vs.
komisjon, punkt 158).
Selles suhtes on EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega
võidakse mõjutada olemasoleva või potentsiaalse konkurendi tegevust turul või anda sellisele konkurendile teada, kuidas ettevõtja
ise on otsustanud või kavatseb hakata turul tegutsema, kui sellise suhtlemise eesmärk või tagajärg on konkurentsi piiramine
(vt selle kohta eespool punktis 87 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 116 ja 117).
Andmete edastamisest konkurentidele eesmärgiga valmistada ette konkurentsivastast kokkulepet piisab selleks, et tõendada EÜ
artikli 81 tähenduses kooskõlastatud tegevuse toimumist (Üldkohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑148/89: Tréfilunion
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1063, punkt 82, ja 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑53/03: BPB
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑1333, punkt 178).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale hõlmavad kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse mõisted EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses
salajase koostöö vorme, mis on oma olemuselt sarnased ja mis erinevad vaid intensiivsuse ja avaldumisvormi poolest (eespool
punktis 87 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 131 ja 132, ning eespool punktis 85 viidatud kohtuotsus HFB Holding jt
vs.
komisjon, punkt 190).
Mitmeosalise rikkumise korral, milles paljud tootjad osalesid paljude aastate vältel eesmärgiga üheskoos turgu reguleerida,
ei saa komisjonilt nõuda, et ta kvalifitseeriks rikkumise täpselt kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks, kuna igal juhul
hõlmab EÜ artikkel 81 nii ühte kui teist nendest rikkumise vormidest (vt selle kohta eespool punktis 87 viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 111–114, ning Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94,
T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punkt 696).
Rikkumise kvalifitseerimist kokkuleppeks „ja/või” kooskõlastatud tegevuseks tuleb mõista kui sellise mitmeosalise terviku
tähistamist, mis hõlmab faktilisi asjaolusid, millest osa kvalifitseeriti kokkuleppeks ja osa kooskõlastatud tegevuseks EÜ
artikli 81 lõike 1 tähenduses, milles ei ole ette nähtud eraldi kvalifikatsiooni seda liiki mitmeosalise rikkumise jaoks (eespool
punktis 85 viidatud kohtuotsus Hercules Chemicals
vs.
komisjon, punkt 264, ning eespool punktis 85 viidatud kohtuotsus HFB Holdings jt
vs.
komisjon, punkt 187).
Rikkumise tõendamise osas tuleb meenutada, et komisjon on kohustatud esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt
tuvastada EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise koosseisu tunnuste esinemise (Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑185/95 P: Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58).
Komisjon peab selleks esitama täpsed ja üksteist toetavad tõendid (vt Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98:
Volkswagen
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõik komisjoni esitatud tõendid ei pea siiski tingimata vastama neile tingimustele rikkumise kõigi tunnuste osas. Piisab,
kui tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab igakülgselt hinnatuna neile nõuetele (vt Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 180 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ettevõtja poolt toime pandud EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tõendamiseks otsuses tuleb komisjoni esitatud kaudseid tõendeid
hinnata mitte eraldi, vaid kogumis (vt eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus BPB
vs.
komisjon, punkt 185 ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleb arvesse võtta, et konkurentsivastane tegevus toimub varjatult ning seega tuleb enamikul juhtudest konkurentsivastane
tegevus või kokkulepe tuletada teatud hulgast kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis kogumis analüüsituna ning muu
loogilise selgituse puudumise korral võivad osutuda tõendiks konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (Euroopa Kohtu 7. jaanuari
2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg
Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punktid 55–57).
Kohtuliku kontrolli ulatuse kohta tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise otsuse peale
esitatud tühistamishagi saamisel peab Üldkohus teostama täielikku üldkontrolli selle üle, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise
tingimused on täidetud või mitte (vt Üldkohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑41/96: Bayer
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑3383, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtu kahtlust tuleb tõlgendada rikkumise tuvastamise otsuse adressaadiks oleva ettevõtja kasuks vastavalt süütuse presumptsiooni
põhimõttele, mis liidu õiguse üldpõhimõttena kehtib muu hulgas ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste
menetlustes, mille tulemusel võidakse määrata trahve või karistusmakseid (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Hüls
vs.
komisjon, punktid 149 ja 150, ning Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑44/02 OP, T‑54/02 OP,
T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP: Dresdner Bank jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3567, punktid 60 ja 61).
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb analüüsida, kas käesolevas asjas on komisjon õiguslikult piisavalt tõendanud, et vaidlusalustes
ajavahemikes kujutas hageja tegevus endast EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist.
–       Ajavahemik 31. jaanuarist 1994 kuni maini 1995
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon tegi faktide hindamisel vea, kui ta pidas rikkumise alguseks 31. jaanuari 1994. Ta väidab,
et ei ole tõendatud, et ta osales enne 1995. aasta maikuud mingiski konkurentidega suhtlemises, mis võiks EÜ artikli 81 lõiget 1
rikkuda.
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 104–114 ja 351 nähtub, et komisjon pidas 31. jaanuari 1994 hageja rikkumises osalemise alguseks
avalduste alusel, mis Degussa tegi trahvide eest kaitse saamise taotluses ja mida kinnitasid EKA Chemicalsi esitatud dokumentaalne
tõend ja Arkema avaldused.
Kõigepealt märkis komisjon, et Degussa avalduste kohaselt vahetasid konkurendid 1990‑ndatel aastatel üha sagedamini „konkurentsi
puudutavat tundlikku teavet” või ka „teavet turu kohta”. Nendest avaldustest ilmneb, et „[väljend] „turu kohta teabe vahetamine”
iseloomusta[s] konkureerivate ettevõtjate müügimeeskondade vahelise arutelu tüüpilist sisu”. Komisjon lisas, et samadest avaldustest
ilmnes, et „[s]uuliselt edastatud teave puudutas mahtude ja hindade muutumist, konkurentide ja klientide tegevust turul, konkurentide
turuletulekut või turult lahkumist, tootmisvõimsuste muutumist, toodete uuendamist nii pakkumise kui nõudluse seisukohast
ning muid samalaadseid küsimusi” (vaidlustatud otsuse põhjendus 104). Degussa sõnul pidasid konkurendid niisuguseid arutelusid
eelkõige selleks, et määrata kindlaks ja kontrollida konkurentide turuosasid ning anda teavet klientide käitumise kohta (vaidlustatud
otsuse põhjendus 105).
Seejärel märkis komisjon rikkumise alguse täpse kuupäeva kohta, et esimene tõend, mis kinnitas Degussa avaldusi ja mis muu
hulgas puudutas hagejat, oli seotud 31. jaanuaril 1994 Stockholmis peetud EKA Chemicalsi ja Kemira koosolekuga ning samal
päeval Degussa ja EKA Chemicalsi vahel toimunud koosolekuga. Komisjoni sõnul ilmneb sellest tõendist, et „EKA [Chemicals],
Kemira, Degussa ja [hageja osalesid] salajases koostöös vähemalt alates 1994. aasta algusest” (vaidlustatud otsuse põhjendused 106–108
ja 351).
Lõpuks märkis komisjon, et 1994. ja 1995. aastal leidsid aset muudki kontaktid, millest andsid teada EKA Chemicals (vaidlustatud
otsuse põhjendused 110 ja 111), Degussa (põhjendus 114) ja Arkema (vaidlustatud otsuse põhjendus 115).
Siinkohal tuleb kõigepealt märkida, et ainult Degussa avaldused, mille sisule hageja vastu vaidleb, ei saa iseenesest olla
piisav tõend hageja rikkumises osalemise kohta.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on
vaidlustanud teised süüdistatavad ettevõtjad, pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate toime pandud rikkumise
kohta, kui seda ei toeta muud tõendid (eespool punktis 95 viidatud Üldkohtu otsus JFE Engineering jt
vs.
komisjon, punkt 219, ja 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 285).
See kaalutlus kehtib seda enam käesoleval juhul, võttes arvesse Degussa kasutatud üldist sõnastust, mis viitab kõigile kartelli
algusperioodil 1994–1996 toimunud koosolekutele. Need avaldused ei saa seega iseenesest olla piisavad selleks, et käsitada
hageja rikkumises osalemise algusena 1994. aasta algust.
Mis puudutab komisjoni viidet Degussa avaldustele, mille kohaselt vahetati „konkurentsi puudutavat tundlikku teavet” paralleelselt
CEFIC 29. aprilli ja 25. novembri 1994. aasta üldkoguga toimunud mitmepoolsete kontaktide raames (vaidlustatud otsuse põhjendus 114),
siis tuleb märkida, et see teave, milles ei ole hagejat sõnaselgelt mainitud, kuulub Degussa eespool viidatud avalduste hulka
ning seda ei saa seega pidada tõendiks, mis võib neid avaldusi kinnitada.
Mis puudutab edasi tõendeid, mis komisjon esitas kinnitamaks Degussa avaldusi asjaomase ajavahemiku kohta, siis on selge,
et hageja ei osalenud vaidlustatud otsuse põhjenduses 351 nimetatud koosolekutel, see tähendab 31. jaanuaril 1994 Stockholmis
peetud EKA Chemicalsi ja Kemira koosolekul ega samal päeval Degussa ja EKA Chemicalsi vahel toimunud koosolekul.
Nende koosolekute kontekstis viitas komisjon vaid ühele EKA Chemicalsi dokumendile, mis pärines asjaolude asetleidmise ajast
ning mille kohaselt vahetasid EKA Chemicals ja Kemira 31. jaanuari 1994. aasta koosolekul teavet Skandinaavia turu kohta ning
viimane „teatas, et [ta oli pidanud] läbirääkimisi [Air Liquide’iga], kuid et nende arutelude tulemused ei olnud väga head”.
Komisjoni arvamuse kohaselt nähtub samast dokumendist, et „[Degussa] ja [hagejaga] toimunud arutelud edene[sid] omakorda rahuldavamal
viisil” (vaidlustatud otsuse põhjendus 106).
Kuigi selles dokumendis on räägitud esiteks teabevahetusest Skandinaavia tootjate Kemira ja EKA Chemicalsi vahel ning teiseks
aruteludest viimati nimetatute ja teatud tootjate vahel, kes tegutsevad „Mandri-Euroopa turul”, ei ole selles kontekstis tehtud
viide hagejale piisav tõend tema osalemise kohta õigusvastases suhtlemises, mis asjaomase koosolekuga kaasnes.
Tegemist on nimelt kaudse tõendiga, mis pärineb ettevõtjalt, kes ei osalenud väidetavates hagejaga peetud aruteludes, ning
mida Kemira ei kinnitanud. Lisaks ei võimalda asjaomases dokumendis sisalduv teave tuvastada kõnealuste arutelude eset.
Selles suhtes leidis komisjon valesti, et tal ei ole „mingit põhjust kahelda, et selles dokumendis sisalduv teave kajastab
tõetruult tollal toimunud arutelusid”, mis moodustavad kartelli, milles hageja osales (vaidlustatud otsuse põhjendus 317).
Mis puudutab muud kahepoolset suhtlemist 1994. aastal, millest EKA Chemicals teada andis, siis viitab komisjon EKA Chemicalsi
ja hageja vahel 2. novembril 1994 Göteborgis peetud koosolekule, millel osalejad EKA Chemicalsi sõnul „arutasid Euroopa VP
turu teemat” (vaidlustatud otsuse põhjendus 111).
Tuleb aga märkida, et ainuüksi sellest üldsõnalisest teabest ei piisa selleks, et tõendada kõnealuse koosoleku õigusvastasust,
millele hageja vastu vaidleb. Koosoleku õigusvastast eesmärki ei saa tõendada ka komisjoni viitega EKA Chemicalsi muudele
avaldustele, kuna need ei puuduta otseselt seda koosolekut ja nendest ilmneb üksnes asjaolu, et „alates 1990‑ndatest aastatest
käsitleti EKA [Chemicalsi] ja [hageja] vahelistel koosolekutel peamiselt turgu puudutavaid üldisi küsimusi, nagu teave hindade
kohta, turuprognoosid jms” (vaidlustatud otsuse põhjendus 113 ja 84. joonealune märkus).
Lõpuks, kuigi komisjon leidis, et Degussa avaldusi kinnitasid Arkema avaldused, mis puudutasid 1995. aastal toimunud koosolekuid
ja mille kohaselt „tootjatevahelise jaotuse mudel [oli] arutusel kahtlemata alates 1994.–1995. aastast” (vaidlustatud otsuse
põhjendused 104 ja 115), tuleb siiski märkida, et need avaldused on seotud „1995. aasta aprilli või mai” mitmepoolse koosolekuga
(vaidlustatud otsuse põhjendus 115) ning sellele järgnenud kontaktidega ning neid ei saa seega pidada tõenditeks, mis kinnitavad
Degussa avaldusi hageja rikkumises osalemise kohta varasemates ajavahemikes.
Kõigest eespool esitatust järeldub, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 104–115 ja 351 esitatud asjaolud tervikuna kaalutuna
ei moodusta kaudsete tõendite kogumit, mis annaks piisava aluse komisjoni järeldusele hageja rikkumises osalemise kohta ajavahemikus
31. jaanuarist 1994 kuni 1995. aasta maikuuni.
Nimelt, esiteks ei piisa vaidlustatud otsuse põhjendustes 104 ja 105 viidatud Degussa avaldustest üksi selle tõendamiseks,
et hageja osales salajases koostöös alates 1994. aastast, ning teiseks ei moodusta vaidlustatud otsuse põhjendustes 106–115
ja 351 esitatud muud asjaolud piisavat tõendit nende avalduste kinnitamiseks osas, mis puudutab hageja osalemist õigusvastases
suhtlemises enne 1995. aasta maikuud.
Järelikult tuleb nõustuda hageja etteheitega, mille kohaselt on faktide hindamisel tehtud viga seoses tema rikkumises osalemisega
31. jaanuarist 1994 kuni 1995. aasta maikuuni.
–       Ajavahemik maist 1995 kuni augustini 1997
Komisjon tuvastas vaidlustatud otsuses, et adressaatideks olevad ettevõtjad, sealhulgas hageja, osalesid mitmeosalises kartellis,
mis seisnes kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevuses, mille eesmärk oli EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses konkurentsi piirata.
Kartelli peamised aspektid hõlmasid turgude kohta teabe vahetamist, tootmise ja tootmisvõimsuse piiramist, turgude jagamist
ning hindade kindlaksmääramist (vaidlustatud otsuse põhjendus 337).
Mis puudutab täpsemalt kartelli algusperioodi, siis märkis komisjon eelkõige, et kartelliosalised kohtusid vähemalt alates
31. jaanuarist 1994 korrapäraselt, selleks et vahetada tundlikku teavet turu kohta ja arutada tootmismahtude, nende võimaliku
vähendamise või uute võimususte turuletuleku takistamise võimaluse küsimust (vaidlustatud otsuse põhjendus 304), ning et neid
salajasi kontakte, mille tulemusel sõlmiti kindlad kokkulepped hindade kohta ja turgude jagamise kohta, võis pidada sama salajase
plaani osaks (vaidlustatud otsuse põhjendus 305).
Lisaks leidis komisjon, et müügimahtude, hindade ja klientide kohta teabe vahetamine kartelli algusperioodil võimaldas kõnealustel
ettevõtjatel seda teavet arvesse võttes omaenda tegevuse turul kindlaks määrata ning et järelikult võib eeldada, et need ettevõtjad
võtsid konkurentidega vahetatud teavet arvesse, selleks et määrata kindlaks omaenda tegevus turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 308).
Nii tõdes komisjon, et „isegi kui [kõnealune tegevus] ei jõudnud alates rikkumise algusest staadiumisse, kus võib kokkuleppe
[kui sellise] kohta öelda, et see on sõlmitud, võib seda tegevust vähemalt […] pidada kuuluvaks EÜ […] artikli 81 lõikes 1
sätestatud keelu kohaldamisalasse, kuna kogu salajasel koostööl selle erinevates vormides [olid] kõik kokkuleppe ja/või kooskõlastatud
tegevuse tunnused” (vaidlustatud otsuse põhjendus 309).
Nende ajavahemikku maist 1995 kuni augustini 1997 puudutavate järelduste põhjendamiseks nimetas komisjon eelkõige järgmisi
asjaolusid:
–        aprillis või mais 1995 Pariisis toimunud mitmepoolne koosolek korraldati eesmärgiga luua konkurentide vahel alalised kontaktid,
kuna Degussa ja hageja väljendasid soovi jätta turul olemasolevad positsioonid võimalikult stabiilseks (vaidlustatud otsuse
põhjendused 115–117);
–        paralleelselt 11. või 12. mail 1995 Dresdenis toimunud CEFIC üldkoguga aset leidnud mitmepoolsed kontaktid puudutasid oodatava
hinnalanguse küsimust seoses uute tootmisüksuste valmimisega (vaidlustatud otsuse põhjendused 118 ja 119);
–        juunis 1995 toimunud kahepoolsed koosolekud Atofina ja Air Liquide’i vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 120), Atofina ja
Degussa vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 121) ning Degussa ja EKA Chemicalsi vahel (vaidlustatud otsuse põhjendus 122)
olid pühendatud VP turul esinevat ülevõimsust ning tootjatevahelise koostöö võimalusi käsitlevatele aruteludele tabeli alusel,
milles olid märgitud üksikasjalikud andmed klientide ja tootjate lõikes ning milles sisaldusid ka hageja andmed;
–        üldiselt „ringles” 1995. aasta paiku enam kui aasta vältel mitu ettepanekut müügikvootide ja ülevõimsuse kontrollimise kohta
ning Atofina, Degussa ja hageja arutasid neid (vaidlustatud otsuse põhjendused 123 ja 124);
–        23. oktoobril 1995 Pariisis Atofina, Degussa ja Chemoxali vahel toimunud koosolekul käsitleti eelkõige arvudega varustatud
ettepanekut piirata uusi võimsusi, mille hulka kuulus hageja uue tehase võimsus, ning hinnakokkuleppe sõlmimise ettepanekut
(vaidlustatud otsuse põhjendused 126 ja 127);
–        tootjad jagati kahte rühma „A” ja „B”, millest esimest koordineeris hageja ja teist Degussa, kusjuures rühm „B” pidi eeldatavasti
jagama turuosad, mille oli kindlaks määranud rühm „A”, millesse kuulusid „turuliidrid”, see tähendab Degussa ja hageja ning
Skandinaavia ettevõtjad EKA Chemicals ja Kemira (vaidlustatud otsuse põhjendused 130 ja 131);
–        rühma „B” 31. oktoobri 1995. aasta koosolekul Milanos käsitleti „kasvu jagamist võimaldava mudeli aluseid” ning selle käigus
tehtud märkmetes on viidatud muu hulgas hagejat puudutavale teabele (vaidlustatud otsuse põhjendused 132 ja 133);
–        paralleelselt 21. ja 22. novembril 1995 Brüsselis peetud CEFIC üldkoguga toimunud kahepoolsete kontaktidega, mis hõlmasid
ka hagejat, ning Itaalias toimunud koosolekuga kaasnes turu kohta teabe vahetamine ja VP hinna taseme kindlaksmääramine järgmiseks
aastaks, kuigi seda taset siiski ei järgitud (vaidlustatud otsuse põhjendused 134–136);
–        1996. aasta alguses Pariisis Atofina ja hageja vahel toimunud kahepoolse koosoleku eesmärk oli võrrelda rühmade „A” ja „B”
positsioone (vaidlustatud otsuse põhjendus 139);
–        paralleelselt CEFIC üldkoguga 24. mail 1996 Göteborgis ja 27. novembril 1996 Brüsselis toimunud kohtumistel, kus hageja osales,
käsitleti arvudega varustatud ettepanekuid turu jagamise ja hindade kohta, ilma et oleks saavutatud konkreetset kokkulepet
(vaidlustatud otsuse põhjendused 141–145);
–        arvukad kahepoolsed kontaktid 1996. ja 1997. aastal, sealhulgas aprillis või mais 1997 Kopenhaagenis EKA Chemicalsi ja hageja
vahel toimunud koosolek, kus hageja küsis, kas EKA Chemicals on valmis ühinema teiste tootjate kooskõlastatud pingutusega
vähendada võimsust, annavad tunnistust võimsuse vähendamise kavast (vaidlustatud otsuse põhjendused 154 ja 155);
–        paralleelselt CEFIC Sevilla üldkoguga 28. või 29. mail 1997 toimunud koosolekutel osalesid nii rühm „A” kui rühm „B” ning
nende raames käsitleti VP turu jagamise liigendatud mudelit, kuid lõpliku kokkuleppeni siiski ei jõutud ning arutelud lükati
edasi augustini 1997 (vaidlustatud otsuse põhjendused 156–167);
–        nimetatud koosolekutele järgnesid 1997. aasta suvel hageja, EKA Chemicalsi ja Degussa kahepoolsed kontaktid (vaidlustatud
otsuse põhjendused 168–170).
Hageja ei vaidlusta nende kontaktide sisulist õigsust ega vaidlustatud otsuse eespool viidatud põhjendustes esile toodud arutelude
sisu.
Ta väidab siiski, et need asjaolud ei võimalda järeldada, et kokkulepe või kooskõlastatud tegevus esines enne 1997. aasta
augustis Brüsselis toimunud mitmepoolset koosolekut, mille tulemusel sõlmiti kindel kokkulepe VP hinnatõusu kohta (vaidlustatud
otsuse põhjendused 171–174) ja mida ta tunnistab oma rikkumises osalemise algusena.
Esiteks väidab hageja viitega vaidlustatud otsuse põhjendustes 115–170 esitatud asjaoludele, et kuni 1997. aasta augusti koosolekuni
ei suutnud kõnealustes aruteludes osalejad sõlmida kokkulepet turgude jagamise või hindade kohta ega tegelenud kooskõlastatud
tegevusega.
Selles suhtes väidab ta, et komisjon tugines EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse mõistete
väärale tõlgendusele ning tegi faktide hindamisel vea.
Mis puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist, siis tuleb meenutada, et mitmeosalise rikkumise korral ei ole komisjon kohustatud
kvalifitseerima iga tuvastatud teo kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, kui tegemist
on samalaadsete salajase koostöö vormidega. Lisaks ei saa komisjonilt nõuda, et ta kvalifitseeriks rikkumise täpselt kokkuleppeks
või kooskõlastatud tegevuseks, kuna igal juhul hõlmab eespool viidatud säte nii ühte kui teist nendest rikkumise liikidest
(vt eespool punktid 90 ja 91).
Käesolevas asjas ei saa seega komisjonile õiguslikust aspektist ette heita, et ta määratles kõik asjaomased teod tegudena,
millel on kõik „kokkuleppe ja/või kooskõlastatud tegevuse koosseisu tunnused”, tingimusel et neid saab pidada EÜ artikli 81
lõikes 1 nimetatud salajase koostöö ühe või teise vormi hulka kuuluvaks.
Faktide hindamisel väidetavalt tehtud vea osas väidab hageja sisuliselt, et enne augustit 1997 ei jõudnud konkurendid esiteks
kokkuleppele konkreetse tegevuse suhtes turul ning teiseks ei teinud nad koostööd vormis, mida saaks kvalifitseerida kooskõlastatud
tegevuseks.
Ta viitab täpsemalt vaidlustatud otsuses esitatud teabele, mille kohaselt 1996. aastal arutelud „tammusid paigal” ning näisid
olevat „ummikus”. Ta rõhutab, et veel 1997. aasta mais „oli usaldamatus üks põhjustest, miks ei olnud sõlmitud kokkulepet
olemasolevate turuosade säilitamise kohta”, kuna „kõige väiksemad tootjad […] hääletasid turuosade kindlaksmääramise vastu”
(vaidlustatud otsuse põhjendused 140, 142 ja 164).
Kuigi hageja esile toodud asjaoludest ilmneb, et maist 1995 kuni augustini 1997 koosolekutel osalenud tootjatel ei õnnestunud
turu jagamise kohta sõlmida kokkulepet „kui sellist” – nagu ka komisjon ise vaidlustatud otsuse põhjenduses 309 tõdes –, on
siiski tõsi, et nad arutlesid pika aja jooksul regulaarselt niisuguse kokkuleppe kava üle.
Asjaoludest, mida hageja ei ole eitanud, nähtub nimelt, et korduvate kutsete tulemusel, mis Degussa ja hageja esitasid oma
konkurentidele VP turul, toimusid mai 1995 kohtumised eesmärgiga luua konkurentide vahel alalised kontaktid. Osalejad arutlesid
turu tendentside ja uute Euroopa VP turule tulijate üle, kusjuures Degussa ja hageja soovisid, et olemasolevad turupositsioonid
jääksid võimalikult stabiilseks (vaidlustatud otsuse põhjendused 115–117).
Maist 1995 kuni augustini 1997 toimusid korrapärased arutelud ettepanekute üle müügikvootide ja ülevõimsuse kontrollimise
kohta (vaidlustatud otsuse põhjendused 123 ja 124), arvudega varustatud ettepaneku üle piirata uusi võimsusi, mille hulka
kuulus hageja võimsus, ning hinnakokkuleppe sõlmimise ettepaneku üle (vaidlustatud otsuse põhjendused 126 ja 127), „kasvu
jagamist võimaldava mudeli aluste” üle (vaidlustatud otsuse põhjendused 132 ja 133), arvudega varustatud ettepanekute üle
turu jagamise kohta ning hinnakokkuleppe üle (vaidlustatud otsuse põhjendused 143–145), võimsuse vähendamiseks tehtava kooskõlastatud
pingutuse üle (vaidlustatud otsuse põhjendused 154 ja 155) või ka VP turu jagamise liigendatud mudeli üle (vaidlustatud otsuse
põhjendused 159–167).
Arutelude sisust, mida hageja kahtluse alla ei ole seadnud, ilmneb selgelt ühine tahe piirata konkurentsi.
Korrapäraselt üksteise järel toimunud koosolekud, kus ettevõtjad kohtusid uute võimsuste piiramise kavade, turuosade jagamise
ja hinnakokkuleppe arutamiseks, ei oleks osutunud võimalikuks, kui tollal ei oleks koosolekul osalenutel olnud ühist tahet
konkurentsi piiravate meetmetega turgu stabiliseerida (vt selle kohta Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑21/99:
Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1681, punkt 46).
Kuna kõnealuseid arutelud olid selgelt ajendatud osalejate ühisest tahtest leppida kokku konkurentsi piiramise põhimõttes,
ei saa seda järeldust ümber lükata asjaolu, et kavandatud piirangu konkreetsete asjaolude üle pidasid osalejad läbirääkimisi
kuni augustini 1997 ning et 1997. aasta augusti kindel kokkulepe VP hinna kooskõlastatud tõusu kohta sõlmiti teistsugustel
tingimustel kui need, mida varasematel koosolekutel arutati.
Hageja salajastesse kontaktidesse kaasatus nähtub pealegi selgelt tema aktiivsest osalemisest aruteludes. Ta osales asjaomases
ajavahemikus enamikul koosolekutel, „analüüsides” ettepanekuid (vaidlustatud otsuse põhjendused 123 ja 124) ning korraldades
„turuliidritest” koosnenud rühma tööd (vaidlustatud otsuse põhjendused 130 ja 131).
Hageja viide sellele, et mais 1997 toimunud koosolekul (vaidlustatud otsuse põhjendus 162) lahkus tema esindaja „ust paugutades,
[…] kuna teda ärritasid väiketootjate nõudmised”, ei ole asjaolu, mis võiks tõendada, et tema osalemine asjaomasel koosolekul
või seda enam kõigis asjaomastes kontaktides ei olnud üldse konkurentsivastast laadi.
Neid kaalutlusi silmas pidades võis komisjon õigusega järeldada, et kõnealune kartelli algfaasis toimunud tegevus, milles
hageja osales, kuulus samasse konkurentsivastasesse kavasse ning sellest tulenevalt EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelu
kohaldamisalasse.
Esiteks tuleb nimelt meenutada, et kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib lugeda sõlmituks alates hetkest, mil on
olemas ühine tahe põhimõtteliselt konkurentsi piiramiseks, isegi kui kavandatava piirangu konkreetsete asjaolude üle toimuvad
alles läbirääkimised (vt eespool punkt 86).
Käesolevas asjas ei saa hageja seega tulemuslikult väita, et kuni ettevõtjad ei ole kokku leppinud konkreetses teguviisis
turul, on asjaomane tegevus käsitatav kõige enam pelga kavatsusena konkurentsi piirata ega kuulu EÜ artikli 81 lõikes 1 nimetatud
salajase koostöö vormide hulka.
Kuna eespool käsitletud asjaolud tõendavad, et konkurentidel oli juba ühine kava eesmärgiga saavutada konkurentsivastane kokkulepe,
tuleb neid arutelusid pidada selliseks, mis lähevad kaugemale pelgast kavatsusest või kokkuleppe sõlmimise katsest.
Teiseks tuleb märkida, et asjaomases ajavahemikus toimunud suhtlemise võib igal juhul kvalifitseerida EÜ artikli 81 lõike 1
kohaldamisalasse kuuluvaks kooskõlastatud tegevuseks.
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et andmete edastamisest konkurentidele eesmärgiga valmistada ette
kartellikokkulepet piisab selleks, et tõendada EÜ artikli 81 tähenduses kooskõlastatud tegevuse olemasolu (vt eespool punkt 89).
Selles suhtes tuleb märkida, et isegi kui komisjonil ei õnnestu tõendada, et ettevõtjad on sõlminud kokkuleppe selle sõna
kitsas tähenduses, piisab EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise tuvastamiseks sellest, et konkurendid on otse suhelnud selleks,
et „turgu stabiliseerida” (vt selle kohta eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus BPB
vs.
komisjon, punkt 170).
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb tagasi lükata hageja seisukoht, et konkurentidele teabe edastamist võib pidada kooskõlastatud
tegevuseks üksnes juhul, kui konkurentsivastane kokkulepe on juba sõlmitud ja läbirääkimised toimuvad üksnes selle rakendamise
võimaldamiseks.
Käesolevas asjas on komisjon tõendanud, et hageja osales teatud arvul koosolekutel oma konkurentidega ning et nende käigus
vahetati teavet turutingimuste kohta, arutati hinnataset ja osalejad esitlesid kaubandusstrateegiat, mida nad kavatsesid turul
rakendada. Lisaks on tuvastatud, et kõnealune teabevahetus toimus eesmärgiga valmistada ette kokkulepe turu jagamise või hindade
kohta ning järelikult oli sellel ilmselgelt konkurentsivastane eesmärk.
Sellest tulenevalt võis komisjon õigustatult tuvastada, et hageja osales kooskõlastatud tegevuses, mille eesmärk oli konkurentsi
piirata.
Seda kaalutlust ei sea kahtluse alla hageja argument, mille kohaselt konkurentide vahel vastastikuse usalduse puudumise tõttu
oli mõeldamatu, et nad oleksid võinud tegeleda kooskõlastatud tegevusega.
Osalejate seisukohtade erinevus või isegi nende vahel usalduse puudumine ei ole iseenesest piisav selleks, et välistada kooskõlastamine,
mille võib kvalifitseerida kooskõlastatud tegevuseks. Hageja argumendid ei lükka ümber komisjoni tuvastatud asjaolusid, millest
ilmneb, et vaatamata konkurentide vahel usalduse puudumisele kohtusid nad asjaomases ajavahemikus korrapäraselt ja vahetasid
teavet turutingimuste ja oma kaubandusstrateegia kohta eesmärgiga valmistada ette konkurentsivastast kokkulepet.
Vastupidi hageja väidetele ei saa komisjonile ette heita, et ta ei tõendanud, et vahetatud teavet võidi selle sisu arvestades
kasutada konkurentsivastasel eesmärgil.
Kõnealuse tegevuse konkurentsivastane eesmärk nähtub nimelt selgelt selle teabe laadist, mida asjaomases ajavahemikus vahetati,
kuivõrd see teave sisaldas varasemate aastate müügikäibe andmeid ja prognoose tulevikuks (vaidlustatud otsuse põhjendus 120),
ning nende arutatud ettepanekute sisust, mis käsitlesid turul valitseva olukorra säilitamist, uute tootmisvõimsuste jagamist
ning VP hinna taseme kindlaksmääramist (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendused 115, 127, 133, 136 ja 144).
Sellest tulenevalt tõendas komisjon õiguslikult piisavalt, et kõnealune teabevahetus, mida kasutati sellest tulenenud hinnatõusudele
ja turu jagamisele „pinnase ettevalmistamiseks”, kujutas endast EÜ artikli 81 lõikes 1 silmas peetud salajase koostöö vormi.
Nendest kaalutlustest järeldub, et komisjon tuvastas õigesti, et vaidlusalust tegevust võib pidada kuuluvaks EÜ artikli 81
lõikes 1 sätestatud keelu kohaldamisalasse, kuna see tegevus oli osa tervikust, millel olid kõik kokkuleppe „ja/või” kooskõlastatud
tegevuse koosseisu tunnused (vaidlustatud otsuse põhjendused 308 ja 309).
Mis puudutab hageja argumenti, et VP turul toimus konkurents kuni augustini või septembrini 1997, kuna VP hinnad langesid
märkimisväärselt 1997. aasta alguses, siis tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 81 lõike 1
kohaldamisel ülemäärane võtta arvesse kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse tegelikke tagajärgi, kui ilmneb, et rikkumise
eesmärk oli takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturul (Euroopa Kohtu 19. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas
C‑510/06 P: Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑1843, punkt 140, ja 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑8/08: T‑Mobile Netherlands jt, EKL 2009,
lk I‑4529, punkt 29).
Kuna käesolevas asjas tuvastas komisjon, et hageja osales konkurentsivastases kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses,
mille eesmärk oli piirata konkurentsi VP turul, ei olnud ta kohustatud võtma arvesse asjaomase tegevuse konkreetseid tagajärgi.
Igal juhul, mis puudutab täpsemalt kooskõlastatud tegevust, siis tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldada, et kooskõlastamises
osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidelt saadud teavet oma tegevuse kindlaksmääramisel
sellel turul, välja arvatud vastupidiste tõendite korral, mille on kohustatud esitama huvitatud ettevõtjad (eespool punktis 87
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 118 ja 121, ning eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Hüls
vs.
komisjon, punktid 161 ja 162).
Isegi kui oletada, et on tõendatud, et tegevusel puudus asjaomases ajavahemikus mõju hindadele, ei sea see kahtluse alla komisjoni
antud hinnangute õiguspärasust.
Täpsemalt ei takista see, kui kooskõlastatud tegevusel puudub otsene mõju hinnatasemele, tuvastada, et tegevus piiras asjaomaste
ettevõtjate vahelist konkurentsi, eelkõige konkurentsisurve kõrvaldamise teel (vt selle kohta eespool punktis 138 viidatud
kohtuotsus Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, punktid 139–140).
Seetõttu ei saa olla tulemuslik hageja argument, et komisjon jättis tähelepanuta tõendid selle kohta, et turul toimus asjaomases
ajavahemikus jätkuvalt konkurents.
Mis puudutab hageja argumenti, et vaidlustatud otsuses seoses asjaomase ajavahemikuga esile toodud asjaolud puudutavad valdavalt
VP turgu, mitte aga NPB turgu, siis tuleb meenutada, et vaidlustatud otsus põhineb kahte asjaomast turgu puudutava ühe rikkumise
tuvastamisel (vaidlustatud otsuse põhjendus 328 jj), kusjuures hageja ei ole seda kvalifikatsiooni käesoleval juhul vaidlustanud.
Kuna aga komisjon kvalifitseeris kartelli üheks rikkumiseks, ei olnud ta kohustatud kvalifitseerimisel esile tooma ainult
NPB turgu puudutanud tegude erinevat kestust. Kuna tegemist ei ole eraldi rikkumistega, ei olnud ta ka kohustatud seda erinevust
arvesse võtma rikkumise kogukestuse kindlakstegemisel.
Oleks nimelt kunstlik jagada vaid ühte eesmärki taotlevat ühte vältavat tegevust mitmeks erinevaks rikkumiseks põhjusel, et
salajane koostöö oli sõltuvalt asjaomasest turust erineva intensiivsusega. Neid asjaolusid tuleb arvesse võtta üksnes rikkumise
raskusastme hindamisel ja vajaduse korral trahvisumma kindlaksmääramisel (vt analoogia alusel eespool punktis 87 viidatud
kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 90).
Käesolevas asjas märkis komisjon kooskõlas nende kaalutlustega, et trahvisumma kindlaksmääramisel võttis ta arvesse asjaolu,
et kartell algas NPB osas hiljem kui VP osas ning lõppes varem (vaidlustatud otsuse põhjendus 331).
Seega ei saa olla tulemuslik hageja argument, mis puudutab asjaomases ajavahemikus NPB turul toime pandud konkurentsivastaste
tegude ebapiisavat tõendamist.
Lõpuks, kuna hageja ei ole tõendanud, et vaidlustatud otsuses rikuti EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel õigusnormi, tuleb
tagasi lükata ka tema argument, mis sisuliselt rajaneb samal eeldusel, et komisjon tõlgendas seda sätet liiga laialt, rikkudes
karistuste seaduslikkuse põhimõtet.
Kõike eelnevat silmas pidades ei saa nõustuda etteheitega rikkumise tuvastamise kohta ajavahemiku maist 1995 kuni augustini
1997 osas.
–       Ajavahemik 18. maist kuni 31. detsembrini 2000
Rikkumise lõpuperioodi kohta märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 356, et EÜ artikli 81 lõige 1 on kohaldatav kartelli
suhtes, mille mõju kestab pärast kartelli formaalset lõppemist edasi, ning et just niisuguse olukorraga on tegemist, kui ettevõtjad
ei loobu kartelli koosolekutel kokku lepitud viitehindade rakendamisest.
Neid kaalutlusi käesolevale asjale kohaldades märkis komisjon, et muude tõenditega ühtivate Arkema avalduste kohaselt saavutati
18. mail 2000 Turus toimunud mitmepoolsel koosolekul üldine konsensus, et hinnatase säilitatakse kogu 2000. aastaks, ning
et seega võis leida, et mõju hindadele kestis edasi vähemalt 2000. aasta teise poolaasta vältel (vaidlustatud otsuse põhjendus 357).
Seega käsitati kuupäeva 31. detsember 2000 hageja rikkumise lõppemise kuupäevana (vaidlustatud otsuse põhjendus 360).
Hageja väidab sisuliselt, et komisjon rikkus õigusnormi ja tegi faktide hindamisel vea, kui ta tuvastas, et kartell vältas
pärast 18. mai 2000. aasta koosolekut edasi.
Siinkohal tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse EÜ artiklit 81 ka kokkulepete suhtes, mille
mõju kestab pärast nende formaalset lõppemist edasi (Euroopa Kohtu 3. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 243/83: Binon, EKL 1985,
lk 2015, punkt 17, ja Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑14/89: Montedipe
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑1155, punkt 231).
Täpsemalt võib komisjon õiguspäraselt tuvastada, et kartelli mõju kestab pärast salajaste koosolekute formaalset lõppemist
edasi, kui nendel koosolekutel ette nähtud hinnatõuse rakendatakse hilisemal perioodil (vt selle kohta Üldkohtu 26. aprilli
2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja
T‑136/02: Bolloré jt
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑947, punkt 186).
Kuna käesolevas asjas tuvastas komisjon, et 18. mai 2000. aasta koosolekul saavutati üldine konsensus, et hinnatase säilitatakse
2000. aasta teiseks poolaastaks, võis ta õigustatult järeldada, et kartelli mõju kestis edasi kuni 31. detsembrini 2000.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hageja argumendid, mis puudutavad esiteks komisjoni esitatud tõendite ebapiisavust.
Tuleb märkida, et hageja ei eita kõnealuse mitteametliku koosoleku sisu ega seda, et ta sellel koosolekul osales. Selles suhtes
väidab ta valesti, et Arkema avaldused, mis viitavad „konsensusele”, ei tähenda, et oli olemas osalejate ühine tahe, et kokkuleppe
mõju kestaks edasi. Niisugusele argumendile räägib nimelt vastu nende avalduste sõnastus, mille kohaselt peeti „lõplikke arutelusid”
kuni 1. jaanuarini 2001 kehtivate hindade üle ning valitses „üldine konsensus” hinnataseme säilitamise suhtes (vaidlustatud
otsuse põhjendus 282).
Hageja viitab valesti ka väidetavale vastuolule Arkema esitatud teabe hindu puudutava konsensuse kohta ning tema muude avalduste
vahel, mille kohaselt Turu koosolekul oli „teatud tootjatel võimalus näidata, et ajad olid muutunud” ning „teatada koostöö
katkestamisest ja lõpetada seega turu kontrollitud reguleerimine”. Viimati nimetatud avaldused, mis näitavad kavatsust lõpetada
konkurentsivastane tegevus ja annavad seega tunnistust kartelli formaalsest lõpetamisest, ei ole vastuolus asjaoluga, et valitses
konsensus kartelli mõju säilitamise suhtes kuni aasta lõpuni.
Lisaks ühtivad Arkema avaldused vastupidi hageja väidetele muude toimiku materjalidega, eelkõige teabega, mida on kinnitanud
mitu ettevõtjat ja millele ei vaidle vastu ka hageja ning mille kohaselt kaks korda aastas aset leidnud CEFIC üldkoguga paralleelselt
toimunud koosolekutel kehtestati hinnad tavaliselt järgmiseks kuueks kuuks (vaidlustatud otsuse põhjendus 357).
Selles suhtes tuleb märkida, et kui esineb üksteist toetavate kaudsete tõendite kogum, mis tõendab kartelli olemasolu, siis
on vaja tõeliselt vankumatut selgitust selleks, et tõendada, et teataval koosolekul toimunu oli varasematel koosolekutel toimunust
täiesti erinev, kuigi kõigil koosolekutel oli sama osalejate ring, kõik need toimusid väliselt ühesugustel asjaoludel ning
vaieldamatult samal eesmärgil (kohtunik B. Vesterdorfi (kohtujuristi ülesannetes) ettepanek kohtuasjas T‑1/89: Rhône-Poulenc
vs.
komisjon, milles Üldkohtu otsus tehti 24. oktoobril 1991, EKL 1991, lk II‑867, II‑954).
Väidet, et mitu konkurenti jätkasid vaatamata kartelli ametlikule lõppemisele salajast koostööd vähemalt kuni 2000. aasta
lõpuni, kinnitas igal juhul asjaolu, et pärast 18. mai 2000. aasta koosolekut toimusid mõned kahepoolsed kontaktid (vaidlustatud
otsuse põhjendus 357).
Hageja argument, millega ta soovib tõendada nendest kontaktidest ühe – see tähendab tema kohtumise FMC Foret’ga – õiguspärasust,
ei saa kahtluse alla seada komisjoni järeldust, et kartelli mõju kestis edasi, kuna see järeldus ei põhine sellel üksikul
faktil, mis on vaid teisejärguline element komisjoni esile toodud kaudsete tõendite kogumis.
Hageja ei saa ka tulemuslikult väita, et ta märkis Degussaga mais või juunis 2000 peetud kahepoolsel koosolekul (vaidlustatud
otsuse põhjendused 283–285), et „tootjate vahel turu kohta peetud arutelude põhjal ei olnud enam võimalik võimsusi jagada
ega ümber jagada”.
Siinkohal piisab tõdemisest, et see hageja seisukoht, mida ta väljendas kahepoolse kontakti raames ja mida võib pealegi tõlgendada
kui kartelli alalhoidmisega seotud raskuse käsitlemist, ei tõenda, et ta avaldas, et ta ei loe ennast rikkumisega seotuks,
lõpetades seeläbi kartellis osalemise.
Nendest kaalutlustest ilmneb, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et 18. mai 2000. aasta koosolekul saavutati üldine
konsensus hinnataseme säilitamise suhtes ning et järelikult kestis kartelli mõju 2000. aasta teise poolaasta vältel.
Seda järeldust ei nõrgesta hageja argumendid, mis puudutavad teiseks asjaomasel perioodil tegelikult turul kohaldatud hindade
analüüsimata jätmist ning turul toimunud konkurentsi kohta toimikus leiduvaid andmeid.
Niivõrd, kui komisjon tõendas, et hinnataset, mille suhtes saavutati kõnealusel koosolekul üldine konsensus, pidi kohaldatama
2000. aasta teisel poolaastal, võis ta tuvastada, et kartelli toime kestis selles ajavahemikus, ilma et komisjon oleks kohustatud
tõendama, et kartellil oli tegelik mõju kohaldatud hindadele (vt selle kohta eespool punktis 175 viidatud kohtuotsus Bolloré jt
vs.
komisjon, punkt 186).
Vastupidi hageja väidetele tuleb tõdeda, et kuna see järeldus põhineb õiguslikult piisavalt tõendatud tõdemusel, et oli olemas
poolte ühine tahe, et kartelli mõju kestaks vaatamata selle formaalsele lõpetamisele edasi, ei eelda see tõendamiskohustuse
ümberpööramist ning ei ole seega süütuse presumptsiooni põhimõttega vastuolus.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb tõdeda, et hageja argumendid ei lükanud ümber komisjoni järeldust, et rikkumine vältas
kuni 31. detsembrini 2000.
Järelikult ei saa ka selle etteheitega nõustuda.
Esimese ja teise väite läbivaatamise tulemusel tuleb tõdeda, et komisjon ei tõendanud õiguslikult piisavalt, et hageja osales
rikkumises ajavahemikus 31. jaanuarist 1994 kuni 1995. aasta maikuuni.
Ülejäänud osas tuleb esimene ja teine väide tagasi lükata.
Sellest lähtudes tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikli 1 punkt m osas, milles komisjon tuvastas, et hageja osales rikkumises
1995. aasta maikuule eelnenud ajavahemikus, ning muuta hagejale vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis h määratud trahvi summat,
selleks et võtta arvesse tema rikkumises osalemise kestust. Muutmise konkreetseid tagajärgi täpsustatakse allpool punktides 440
ja 441.

Kaitseõiguste väidetav rikkumine
Poolte argumendid
Viiendas väites märgib hageja, et komisjon keeldus võimaldamast tal tutvuda esiteks osade Degussa poolt toimikusse esitatud
dokumentidega ning teiseks muude asjaomaste ettevõtjate vastustega vastuväiteteatisele. Niisugune keeldumine kujutab endast
hageja kaitseõiguste rikkumist ning nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud
konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (ELT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 27 lõike 2 rikkumist.
Esiteks märgib hageja, et tal oli piiratud juurdepääs Degussa esitatud dokumentidele, mis sisaldasid viimase igakuiseid sisearuandeid
VP turu kohta 2000. aasta osas. Komisjon rikkus õigusnormi ja tegi hindamisvea, kui ta keeldus võimaldamast hagejal tutvuda
kõigi nende dokumentidega.
Kõnealust teavet ei saanud objektiivselt pidada konfidentsiaalseks, kuna tegemist oli lühiajalisi strateegiaid kajastavate
aruannetega, mis olid vähemalt viis aastat vanad. Hageja sarnase teabe osas leidis komisjon, et seda ei saa pärast kolme aasta
möödumist enam konfidentsiaalseks pidada.
Pealegi ei ole dokumendi konfidentsiaalsus selle avalikustamise absoluutne takistus. Hageja kaitseõigused oleksid pidanud
olema andmete konfidentsiaalsusest olulisemad. Teabe konfidentsiaalsuse tagamiseks oleks olnud võimalik võtta kohased meetmed.
Degussa dokument oli asjakohane selle kindlakstegemisel, kas pärast 18. mail 2000 Turus toimunud koosolekut pandi toime rikkumine,
ning oli seega hageja kaitse seisukohast hädavajalik. 2000. aastat käsitlevate Degussa dokumentide väljavõtetest nähtub, et
turul toimus konkurents, mistõttu oleks olnud võimalik rikkumise selles ajavahemikus toimepanemine ümber lükata.
Teiseks väidab hageja, et komisjon rikkus määruse nr 1/2003 artikli 27 lõiget 2 ja tema kaitseõigusi, kui ta keeldus võimaldamast
tal tutvuda teiste asjaomaste ettevõtjate vastustega vastuväiteteatisele.
Komisjon märgib valesti, et ühenduse õiguse kohaselt ei ole niisugune juurdepääs nõutav. Ta on varasemates menetlustes vastused
vastuväiteteatisele avalikustanud. Komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta EÜ […] artiklite 81 ja 82,
EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 kohaldamise juhtudel (ELT 2005, C 325, lk 7) punkt 27
on õigusvastane, kuna see välistab üldjuhul juurdepääsu kõnealustele vastustele.
Hageja väidab, et teiste asjaomaste ettevõtjate vastused vastuväiteteatisele oleksid võinud kinnitada tema seisukohta rikkumise
kestuse osas, kuna teised ettevõtjad vaidlustasid samuti kartelli alguse ja lõpu kuupäevad ning eelkõige rikkumise vältamise
18. maist kuni 31. detsembrini 2000.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikele 2:
„Menetluse käigus tagatakse täielikult asjaomaste osapoolte õigus kaitsele. Neil on õigus nõuda juurdepääsu komisjoni toimikule
tingimusel, et võetakse arvesse ettevõtjate õigustatud huvi kaitsta oma ärisaladusi […]”.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähendab kaitseõiguste tagamise põhimõttega kaasnev õigus tutvuda toimikuga, et komisjon
peab võimaldama asjaomasel ettevõtjal uurida kõiki uurimistoimikus olevaid dokumente, mis võivad olla tema kaitse seisukohast
olulised (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑199/99 P: Corus UK
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑11177, punktid 125–128, ja Üldkohtu 29. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑30/91: Solvay
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1775, punkt 81).
Nende dokumentide hulka kuuluvad nii süüstavad kui õigustavad dokumendid, välja arvatud teiste ettevõtjate ärisaladused, komisjoni
sisedokumendid ja muud konfidentsiaalsed andmed (eespool punktis 97 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 68).
Süüstavate dokumentide kohta tuleb märkida, et dokumendi edastamata jätmine kujutab endast kaitseõiguste rikkumist üksnes
siis, kui asjaomane ettevõtja tõendab esiteks, et komisjon tugines rikkumise toimumist puudutava vastuväite põhjendamiseks
sellele dokumendile, ja teiseks, et seda vastuväidet saab tõendada üksnes viitega nimetatud dokumendile. Seega on asjaomane
ettevõtja kohustatud tõendama, et tulemus, milleni komisjon oma otsuses jõudis, oleks olnud teistsugune, kui seda edastamata
dokumenti ei oleks tõendina arvesse võetud (eespool punktis 97 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punktid 71–73).
Seevastu õigustava dokumendi edastamata jätmise korral peab asjaomane ettevõtja üksnes tõendama, et selle edastamata jätmine
võis mõjutada menetluse käiku ning komisjoni otsuse sisu tema kahjuks. Piisab sellest, kui ettevõtja tõendab, et ta oleks
võinud nimetatud õigustavaid dokumente kasutada enda kaitsmisel (Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 318, ja eespool punktis 85 viidatud kohtuotsus Hercules Chemicals
vs.
komisjon, punkt 81), tõendades eelkõige, et ta oleks saanud tuua välja asjaolud, mis ei olnud kooskõlas vastuväiteteatise
staadiumis komisjoni tehtud järeldustega, ning oleks seega saanud mingil viisil mõjutada otsuses antud hinnanguid (eespool
punktis 97 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 75).
Käesolevas väites kinnitab hageja, et tal ei olnud võimalik tutvuda esiteks osade komisjoni toimikus sisalduvate Degussa esitatud
dokumentidega ning teiseks muude asjaomaste ettevõtjate vastustega vastuväiteteatisele.
–       Juurdepääs Degussa dokumentidele
Toimikust nähtub, et hageja taotles haldusmenetluses juurdepääsu Degussa müügiosakonna aruannetele rikkumisperioodi kohta.
Komisjon andis täieliku juurdepääsu aastaid 1996–1999 puudutavatele dokumentidele, kuid avaldas üksnes väljavõtted aastaid
2000 ja 2001 puudutavatest dokumentidest, mida Degussa taotlusel käsitleti konfidentsiaalsena.
Käesolevas väites kritiseerib hageja seda, et keelduti võimaldamast tutvuda 2000. aastat puudutavate dokumentide täieliku
versiooniga, ning väidab, et tegemist on esiteks määruse nr 1/2003 artikli 27 lõike 2 ja teiseks kaitseõiguste rikkumisega.
Tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikes 2 ette nähtu õigus toimikuga tutvuda kuulub nende menetluslike tagatiste
hulka, mille eesmärk on kaitsta kaitseõigusi ja tagada eelkõige võimalus teostada tõhusalt õigust olla ära kuulatud.
Seega ei ole õigus toimikuga tutvuda eesmärk iseeneses, vaid sellega soovitakse kaitsta kaitseõigusi (vt selle kohta Üldkohtu
15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95,
T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 156).
Sellest tulenevalt võib hageja väita, et kuna talle keelduti võimaldamast täielikku juurdepääsu kõnealustele dokumentidele,
rikuti määruse nr 1/2003 artikli 27 lõiget 2 üksnes juhul, kui need dokumendid võivad olla tema kaitse seisukohast olulised.
Selles suhtes väidab hageja, et kõnealused dokumendid võisid sisaldada andmeid, mille kohaselt VP turul toimus 2000. aasta
teisel poolaastal konkurents, ning mis võivad endast kujutada õigustavaid tõendeid selles ajavahemikus rikkumise vältamise
kohta. Hageja märgib, et avaldatud väljavõtetest nähtub juba, et VP turul toimus 2000. aastal konkurents, kuna tootmiskulud
suurenesid ja hinnad jäid muutumatuks.
Nagu tõdeti eespool punktis 188, võis komisjon niivõrd, kui ta tõendas õiguslikult piisavalt, et Turu koosolekul oli üldine
konsensus, et hinnatase säilitatakse 2000. aasta teiseks poolaastaks, õigustatult järeldada, et kartelli mõju kestis kuni
selle ajavahemiku lõpuni, ilma et ta oleks olnud kohustatud arvesse võtma võimalikke viiteid sellele, et konsensuse eesmärke
ei suudetud saavutada.
Seega ei saanud viited 2000. aasta teisel poolaastal valitsenud turuolukorrale ja eelkõige asjaomaste ettevõtjate kohaldatud
hinnatasemele mingil viisil mõjutada komisjoni hinnangut selle kohta, et rikkumine vältas kuni 2000. aasta lõpuni. Need viited
ei saa seega endast kujutada õigustavaid tõendeid selles ajavahemikus rikkumise vältamise kohta.
Järelikult, kuna hageja ei tõendanud, et ta oleks võinud kõnealustes dokumentides sisalduvaid andmeid kasutada enda kaitsmisel,
tuleb käesolev etteheide tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida tema argumente selle kohta, et komisjon tegi nende dokumentide
konfidentsiaalsuse hindamisel väidetavalt vea.
–       Juurdepääs vastustele, mis teised asjaomased ettevõtjad andsid vastuväiteteatisele
Toimikust nähtub, et komisjon jättis haldusmenetluses rahuldamata hageja taotluse võimaldada tal tutvuda teiste vastuväiteteatise
adressaatideks olevate ettevõtjate poolt vastuväiteteatisele antud vastuste mittekonfidentsiaalsete versioonidega.
Hageja väidab, et tutvumise võimaldamisest keeldumine rikkus tema kaitseõigusi, kuna kõnealused vastused võisid sisaldada
õigustavaid asjaolusid.
Tuleb meenutada, et vastuväiteteatis on akt, mis on mõeldud ettevõtja suhtes algatatud menetluse eseme piiramiseks ja kaitseõiguste
tõhusa teostamise tagamiseks (vt Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles kontekstis on vastuväiteteatise adressaatidel kaitseõiguste järgimise põhimõttest tulenevalt menetluslikud tagatised,
mille hulka kuulub õigus tutvuda komisjoni toimikusse kuuluvate dokumentidega.
Vastused vastuväiteteatisele ei kuulu uurimistoimikusse kui sellisesse (eespool punktis 214 viidatud kohtuotsus Cimenteries
CBR jt
vs.
komisjon, punkt 380).
Mis puudutab dokumente, mis ei kuulu vastuväiteteatise teatavakstegemise hetkeks moodustunud toimikusse, siis on komisjon
kohustatud need vastused teistele asjaomastele pooltele avaldama üksnes juhul, kui ilmneb, et need sisaldavad uusi süüstavaid
või õigustavaid asjaolusid.
Esiteks ilmneb uute süüstavate asjaolude kohta väljakujunenud kohtupraktikast, et kui komisjon kavatseb rikkumise tuvastamiseks
tugineda vastuväiteteatisele antud vastuses sisalduvale asjaolule, tuleb teistele selle menetlusega seotud ettevõtjatele anda
võimalus niisuguse uue tõendi kohta oma seisukoht esitada (eespool punktis 214 viidatud Üldkohtu otsus Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, punkt 386, ja 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑314/01: Avebe
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3085, punkt 50).
Mis puudutab teiseks uusi õigustavaid asjaolusid, siis sama kohtupraktika kohaselt ei ole komisjon kohustatud neid omal algatusel
kättesaadavaks tegema. Juhul kui komisjon on haldusmenetluses jätnud rahuldamata hageja taotluse tutvuda dokumentidega, mis
ei sisaldu uurimistoimikus, saab kaitseõiguste rikkumise tuvastada üksnes siis, kui on tõendatud, et haldusmenetluse tulemus
oleks olnud teistsugune, kui hagejal oleks olnud võimalik kõnealuste dokumentidega selles menetluses tutvuda (eespool punktis 214
viidatud Üldkohtu otsus Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, punkt 383).
Lisaks ei saa hageja tugineda eespool punktis 97 viidatud kohtuotsusest Aalborg Portland jt
vs.
komisjon (punkt 126) tulenevalt kaalutlusele, mille kohaselt õigus kindlaks määrata, millised dokumendid on asjaomase ettevõtja
kaitse jaoks vajalikud, ei ole mitte üksnes komisjonil. Seda kaalutlust, mis puudutab komisjoni toimikusse kuuluvaid dokumente,
ei saa kasutada vastuste suhtes, mis teised asjaomased ettevõtjad on andnud komisjoni esitatud vastuväidetele.
Seetõttu, vastupidi hageja väidetele ei saa menetlusliku võrdsuse põhimõtte ja kaitseõiguste järgimisel põhinevad kaalutlused
üldjuhul kaasa tuua komisjoni kohustust avaldada kõnealused vastused teistele pooltele, et nad saaksid kontrollida, et puuduvad
võimalikud õigustavad asjaolud.
Kuna hageja viitab väidetavate õigustavate asjaolude esinemisele avaldamata vastustes, on tema kohustus tõendada nende dokumentide
tarvilikkust tema kaitse jaoks.
Ta peab muu hulgas märkima kõnealused võimalikud õigustavad asjaolud või esitama andmed nende olemasolu kohta ning tõendama
seega nende tarvilikkust kohtumenetluses (vt selle kohta Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punktid 351–359).
Käesolevas asjas väidab hageja, et teiste ettevõtjate vastused vastuväiteteatisele oleksid võinud kinnitada tema argumente,
millega ta soovis tõendada rikkumise lühidust. Ta märgib eelkõige, et teatud muud ettevõtjad vaidlustasid kartelli alguse
ja lõpu kuupäeva, seades kahtluse alla komisjoni analüüsi selle kohta, et kartell kestis kuni 2000. aasta lõpuni. Ta väidab
lisaks, et kõnealused vastused võisid sisaldada andmeid, mis võivad näidata 2000. aasta teisel poolaastal toime pandud rikkumist
teises valguses, võttes arvesse eelkõige tõendite puudumist sel ajavahemikul hindadele avaldatud mõju kohta.
Siiski tuleneb kohtupraktikast, et pelgast asjaolust, et teised asjaomased ettevõtjad on esitanud hagejaga sisuliselt samad
argumendid rikkumise kestuse kohta, ei piisa selleks, et käsitada neid argumente õigustavate asjaoludena (vt selle kohta eespool
punktis 231 viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punktid 353 ja 355).
Asjaolu, et teatud ettevõtjatel õnnestus vastuses vastuväiteteatisele tõendada, et nende osalemine väidetavates rikkumistes
ei olnud piisavalt tõendatud, ei tähenda samuti kuidagi, et need vastused sisaldasid andmeid, mis võiksid asetada teistsugusesse
valgusesse otsesed dokumentaalsed tõendid, millele komisjon teiste ettevõtjate suhtes tugines (eespool punktis 214 viidatud
Üldkohtu otsus Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, punkt 405).
See kehtib käesolevas asjas seda enam, et argumendid, mis teised asjaomased ettevõtjad esitasid oma vastustes vastuväiteteatisele,
lükkas komisjon vaidlustatud otsuses tagasi. Neil asjaoludel oleksid märkused, mis hageja oleks võinud nende vastuste põhjal
esitada, võinud sisaldada üksnes andmeid, mida komisjon oli juba täielikult arvesse võtnud ning mis ei oleks saanud kaasa
tuua teistsugust menetluse tulemust.
Pealegi, nagu juba eespool punktides 188, 217 ja 218 märgiti, ei saanud võimalikud viited sellele, et turul toimus konkurents,
ja kartelli lõpuperioodil 18. maist kuni 31. detsembrini 2000 kohaldatud hinnatasemele mõjutada komisjoni järeldust, et kartell
kestis selles ajavahemikus, ning seetõttu ei saa neid käsitada õigustavate asjaoludena.
Nendest kaalutlustest ilmneb, et hageja argumendid ei tõenda teiste asjaomaste ettevõtjate poolt vastuväiteteatisele antud
vastuste tarvilikkust tema kaitse jaoks.
Sellest lähtuvalt tuleb tõdeda, et hageja ei ole tõendanud, et asjaolu, et ta ei saanud nende vastustega tutvuda, võis tema
kaitset kahjustada.
Mis puudutab asjaolu, et hageja toob esile komisjoni teatise komisjoni toimikutele juurdepääsureeglite kohta EÜ artiklite 81
ja 82, EMP lepingu artiklite 53, 54 ja 57 ning määruse nr 139/2004 kohaldamise juhtudel punkti 27 väära kohaldamise või teise
võimalusena selle sätte õigusvastasuse, siis piisab meenutamisest, et kõnealune teatis, millele ei ole pealegi vaidlustatud
otsuses viidatud, avaldati Euroopa Liidu Teatajas 22. detsembril 2005 ning seega ei saanud seda
ratione temporis
kohaldada kõnealusele tutvumise võimaldamisest keeldumisele, mis leidis aset 4. mail 2005.
Seetõttu on hageja argumendid vastuväiteteatise kohta tulemusetud.
Kõike eespool esitatut silmas pidades tuleb etteheide, et keelduti võimaldamast tutvuda teiste asjaomaste ettevõtjate vastustega
vastuväiteteatisele, ning kogu käesolev väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Väidetavad vead trahvi põhisumma kindlaksmääramisel
Poolte argumendid
Neljas väide jaguneb neljaks etteheiteks, mis puudutavad trahvi põhisumma kindlaksmääramisel komisjoni antud hinnanguid esiteks
rikkumise raskusele, teiseks selle kestusele, kolmandaks trahvi hoiatavale mõjule ja neljandaks hageja koostöö kui kergendava
asjaolu arvesse võtmata jätmine.
Esiteks väidab hageja, et komisjon rikkus õigusnorme ja tegi faktide hindamisel seoses rikkumise raskuse kaalumisega vigu.
Trahvi põhisumma on seetõttu ülemäära suur ja ebaproportsionaalne.
Ühelt poolt jättis komisjon lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võtmata, et kartelli kestus oli NPB osas lühem kui VP osas.
Lähtesumma määrati kindlaks lähtuvalt sellest, kui suur oli EMP‑s 1999. aastal VP ja NPB turg kokku, arvestamata asjaolu,
et kartelli kestus oli NPB osas lühem. Kuna VP turg moodustas 60–65% kõnealuse kahe toote turgudest kokku, oleks komisjon
pidanud lähtesummat vähendama, et kajastada rikkumisperioode, mille vältel mõjutati ainult VP turgu.
Teiselt poolt jättis komisjon analüüsimata kartelli mõju turule. Niisugune analüüs oleks olnud vajalik kõikide ajavahemike
osas peale nende, mille vältel hinnakokkuleppeid tõepoolest kohaldati, see tähendab VP osas 1997. aastast kuni 18. maini 2000
ja NPB osas 14. maist 1998 kuni 19. detsembrini 1999. Komisjon märkis vaidlustatud otsuses, et rikkumise tegelikku mõju ei
ole võimalik mõõta (vaidlustatud otsuse põhjendus 455), ilma et ta oleks siiski seda seisukohta põhjendanud.
Kuna komisjon ei tõendanud, et rikkumine avaldas hindadele mõju kartelli algus- ja lõpuperioodil, oleks ta pidanud seetõttu
trahvisummat vähendama. Komisjon rikkus õigusnormi, kui ta ei kontrollinud, kas konkurentsivastast tegevust rakendati, ega
püüdnud mõõta selle tegevuse mõju turule.
Peale selle on vaidlustatud otsust 50 miljoni euro suuruse lähtesumma kindlaksmääramise osas puudulikult põhjendatud, kuna
komisjon piirdus märkimisega, et selline on summa, „mis tuleb määrata”. See summa on suuniste ja komisjoni otsustuspraktika
seisukohast ebaproportsionaalne.
Teiseks on hageja seisukohal, et tema trahvi summa kindlaksmääramisel võis komisjon arvesse võtta ainult ajavahemikku veebruarist
1998 kuni maini 2000.
Nimelt, esiteks esitas komisjon tõendeid ainult rikkumise kohta, mille hageja pani toime augustist 1997 kuni 18. maini 2000.
Teiseks oli hageja esimene ettevõtja, kes esitas tõendeid kartelli olemasolu kohta augustist 1997 kuni veebruarini 1998. Seda
ajavahemikku ei oleks seega tohtinud hageja trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Kolmandaks ei põhjendanud komisjon kuidagi trahvisumma suurendamist hoiatava mõju tagamiseks. Ta jättis selgitamata, miks
selline suurendus on vajalik, ega selgitanud muu hulgas, miks suurenduse tegemata jätmise korral oleks rikkumise kordumine
tõenäoline.
Kõnealune suurendus on ülemäära suur ja ebaproportsionaalne eesmärgi suhtes, milleks on korduvuse ennetamine. Trahvisumma
enne selle suurenduse tegemist oleks ilmselgelt olnud hoiatava mõju tagamiseks piisav, olenemata hageja käibe ja ressursside
suurusest.
Neljandaks väidab hageja, et komisjon ei võtnud koostööteatise alusel täielikult arvesse tema koostööd menetluses. Seega oleks
komisjon pidanud seda arvesse võtma väljaspool selle teatise kohaldamisala, kuna vastasel juhul rikkus ta suuniseid ning proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
–       Hinnang rikkumise raskusele ja trahvi lähtesumma tasemele
Vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 3 võetakse trahvisumma määramisel arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt määratakse rikkumise raskusaste kindlaks mitme asjaolu alusel, nagu juhtumi eripärased
asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, mille hindamisel on komisjonil teatud kaalutlusruum (Euroopa Kohtu 28. juuni
2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 241, ja 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑328/05 P: SGL Carbon
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑3921, punkt 43).
Suuniste punkti 1 A esimeses lõigus on ette nähtud, et „[r]ikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta selle laadi, tegelikku
mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust”.
Selleks et kvalifitseerida rikkumine käesolevas asjas väga raskeks, võttis komisjon arvesse toime pandud rikkumise laadi,
mis seisnes EÜ artikli 81 kõige raskemate rikkumiste hulka kuuluvas tegevuses, asjaolu, et see hõlmas kogu EMP‑d, kus VP ja
NPB turul kokku oli märkimisväärne koguväärtus, ning asjaolu, et kõnealune rikkumine pidi avaldama turule mõju, kuigi see
ei olnud mõõdetav (vaidlustatud otsuse põhjendused 453–457).
Sellest tulenevalt kohandati trahvi üldist lähtesummat iga osaleja puhul individuaalselt vastavalt tema konkreetsele osatähtsusele
turul. Hagejale, kes on kõige suurem tootja VP ja NPB turul kokku, määrati lähtesummaks 50 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse
põhjendused 460–462).
Esiteks vaidlustab hageja need hinnangud, väites, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma, et kartelli kestus oli NPB osas
lühem kui VP osas ning et VP turg moodustas 60–65% kõnealuse kahe toote turgudest kokku.
Tuleb märkida, et kuigi lähtesumma määratakse ühe ja vältava rikkumise korral kindlaks kogu rikkumise raskuse alusel, võib
trahvisumma kindlaksmääramise selles staadiumis osutuda sobivaks kajastada rikkumise vahelduvat intensiivsust (vt selle kohta
eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus BPB
vs.
komisjon, punkt 364).
Käesolevas asjas märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 331, et „olles küll veendunud, et kõne all oleva rikkumise
näol on tegemist ühe rikkumisega, mis hõlmab samal ajal nii VP kui ka NPB turgu”, võtab ta trahvisumma määramisel siiski arvesse
„asjaolu, et NPB‑d puudutav kartell algas hiljem kui [VP]‑d puudutav kartell ning lõppes varem”.
Vastupidi hageja väidetele võttis komisjon seega trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse asjaolu, et NPB‑ga seotud tegevuse
kestus oli kogu rikkumise kestusest lühem.
Hageja ei saa tulemuslikult väita, et komisjon ei toimunud tegelikult nii, pelgalt asjaolu tõttu, et vaidlustatud otsuse põhjendused 457–462
sisaldavad viidet VP ja NPB turu kogusuuruse kohta ning neis ei ole esile toodud täpset viisi, kuidas ühte või teist toodet
puudutava salajase tegevuse kestust lähtesumma kindlaksmääramisel kajastati.
Esiteks ei ole komisjon oma otsuse põhjendamisel kohustatud esitama trahvi arvutamise meetodi kohta arvandmeid ega üksikasjalikumat
kirjeldust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P: Cascades
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punkt 50).
Teiseks täpsustas komisjon vastuseks Üldkohtu kirjalikule küsimusele, et ta tõepoolest võttis arvesse NPB‑ga seotud tegevuse
erinevat kestust mitte trahvisumma suurendamisel kestuse tõttu, vaid juba lähtesumma kindlaksmääramisel, kuid see oli vaid
üks teguritest, mida ta lähtesumma sobiva suuruse kindlaksmääramisel arvesse võttis.
Selles suhtes tuleb märkida, et kui hageja väidab, et NPB turul toimunud tegevuse piiratud kestuse arvessevõtmise tulemusel
oleks tulnud trahvi lähtesummat proportsionaalselt vähendada, jätab ta tähelepanuta kohtupraktika, mille kohaselt sobiva lähtesumma
kindlaksmääramine ei saa olla lihtsa aritmeetilise arvutuse tulemus, kuna mõjutatud turu suurus on ainult üks asjaolu, mida
võib selle summa kindlaksmääramisel arvesse võtta (vt selle kohta eespool punktis 255 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 243).
Seega ei ole etteheide NPB‑ga seotud tegevuse piiratud kestuse arvesse võtmata jätmise kohta põhjendatud.
Teiseks väidab hageja, et trahvi lähtesumma 50 miljonit eurot on suuniste ja komisjoni varasema otsustuspraktika seisukohast
ebaproportsionaalne ning et vaidlustatud otsus on selles suhtes ebapiisavalt põhjendatud.
Mis puudutab varasemat praktikat, millele hageja tugineb, siis tuleb meenutada, et komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramisel
kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjade järgimisele. See, et komisjon on minevikus kohaldanud
teatud liiki rikkumiste korral teatud tasemel trahve, ei saa seega võtta temalt võimalust igal hetkel seda taset tõsta, et
tagada ühenduse konkurentsipoliitika elluviimine ning tugevdada trahvide hoiatavat mõju (vt Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta
otsus kohtuasjas T‑68/04: SGL Carbon
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2511, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
Suuniste kohta tuleb märkida, et mis puudutab käesoleval juhul rikkumise väga raskeks kvalifitseerimist, mida hageja ei ole
vaidlustanud, siis ei saa 50 miljoni euro suurust lähtesummat pidada suunistes ette nähtud astmikku silmas pidades ilmselgelt
ebaproportsionaalseks.
Mis puudutab seda, et vaidlustatud otsuse põhjendused on hagejale määratud trahvi lähtesumma kindlaksmääramise osas väidetavalt
ebapiisavad, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on see oluline vorminõue täidetud, kui komisjon märgib oma otsuses
hindamise alused, mis võimaldasid tal rikkumise raskusastet ja kestust mõõta (vt eespool punktis 208 viidatud kohtuotsus Limburgse
Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punkt 463 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul täitis komisjon selle nõude, kui ta märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 453–462 asjaolud, mis võimaldasid
mõõta asjaomase rikkumise raskust, see tähendab rikkumise laadi ning asjaomaste turgude ulatuse ja suurusega seotud asjaolud,
ning selgitas nende kohaldamist käesoleva juhtumi suhtes.
Mis puudutab lisaks lähtesumma põhjendamist absoluutväärtusena, siis tuleb meenutada, et trahvid on komisjoni konkurentsipoliitika
üks instrument ja et komisjonil peab olema kaalutlusruum nende summade kindlaksmääramisel, et suunata ettevõtjate tegevust
konkurentsieeskirjade järgimisele. Seega ei saa nõuda, et komisjon esitaks selles osas muid kui rikkumise raskusastet ja kestust
puudutavaid põhjendusi (eespool punktis 269 viidatud 8. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus SGL Carbon
vs.
komisjon, punkt 32).
Teine etteheide on seega alusetu.
Kolmandaks väidab hageja, et komisjon toimis valesti, kui ta jättis analüüsimata kartelli tegeliku mõju turule muude ajavahemike
osas peale nende, mille vältel hinnakokkuleppeid hageja sõnul tõepoolest kohaldati, see tähendab VP osas 1997. aasta augustist
kuni 18. maini 2000 ja NPB osas 14. maist 1998 kuni 19. detsembrini 1999.
Ta väidab, et komisjon oli kohustatud analüüsima, millises ulatuses hindu mõjutati, või vähemalt hindama turule avaldatud
tegeliku mõju tõenäosust nimetatud ajavahemikes.
Selles suhtes tuleb meenutada, et kuigi rikkumise tegelik mõju turule on asjaolu, mida tuleb rikkumise raskuse hindamisel
arvesse võtta, on see vaid üks kriteerium teiste kriteeriumide seas, milleks on rikkumise laad ja geograafilise turu suurus.
Samuti nähtub suuniste punkti 1 A esimesest lõigust, et seda mõju tuleb arvesse võtta vaid siis, kui see on mõõdetav.
Samuti tuleb märkida, et horisontaalsed hinnakartellid või turgude jagamise kokkulepped – nagu need, mida käsitletakse käesolevas
asjas – võib samuti kvalifitseerida väga rasketeks rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma et komisjon oleks kohustatud
tõendama rikkumise tegelikku mõju turule. Käesolevas asjas on rikkumise tegelik mõju vaid üks mitmest tegurist, mille alusel
– juhul, kui seda mõju saab mõõta – on komisjonil võimalik määrata 20 miljoni euro suurusest minimaalsest võimalikust trahvisummast
suurem trahvi lähtesumma (Euroopa Kohtu 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punktid 74 ja 75).
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 455, et komisjon leidis, et kõikide kõnealuste keelatud kokkulepete
tegelikku mõju EMP turule ei olnud võimalik mõõta, ning et seetõttu ei tuginenud ta konkreetselt sellisele mõjule, eelkõige
kaalutluse tõttu, mille kohaselt võib tegelikku mõju arvesse võtta üksnes juhul, kui see on mõõdetav.
Samas põhjenduses kinnitas komisjon, et Euroopa tootjad rakendasid salajasi kokkuleppeid ning et see rakendamine avaldas mõju
turule, kuigi tegelikku mõju oli „raske oletuste põhjal mõõta”.
Lisaks viitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 457, mis sisaldas järeldust rikkumise väga raskeks kvalifitseerimise
kohta, mitte ainult rikkumise laadile, turu geograafilisele ulatusele ja suurusele, vaid ka asjaolule, et rikkumisel „[pidi]
olema mõju”.
Selles suhtes tuleb tõdeda, et kuna kõnealune kartell, mida rakendati kogu EMP territooriumil ja mille eesmärk oli turuosade
ja klientide jagamine ning sihthindade kindlaksmääramine, võis komisjon õigustatult kvalifitseerida rikkumise selle laadi
arvestades väga raskeks, ilma et ta oleks olnud kohustatud tõendama rikkumise tegelikku mõju turule.
Seega võib komisjoni faktilist järeldust, et rikkumisel tervikuna „[pidi] olema mõju” turule, käsitada üksnes täiendava teabena,
mida rikkumise raskuse kindlakstegemisel arvesse võeti.
Pealegi ei vaidlusta hageja seda järeldust kui sellist, vaid piirdub väitega, et komisjon oleks pidanud möönma, et rikkumisel
ei olnud teatud rikkumisperioodidel tegelikku mõju, ning võtma seda asjaolu lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse.
Need argumendid ei ole seega tegelikult suunatud rikkumise väga raskeks kvalifitseerimise vastu, vaid nende eesmärk on seada
kahtluse alla trahvisumma, mille komisjon määras rikkumise raskuse alusel.
Selles suhtes tuleb märkida, et kuigi juhul, kui rikkumise tegelik mõju on mõõdetav, on see üks elementidest, mille tõttu
trahvi lähtesummat võib suurendada nii, et see ületab minimaalset võimalikku trahvisummat, ilmneb käesolevas asjas vaidlustatud
otsuse põhjendusest 455 selgelt, et komisjon leidis, et kõnealune mõju ei olnud mõõdetav ning seega ei saanud seda trahvisumma
kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Mis puudutab hageja viidet 5. aprilli 2006. aasta otsusele kohtuasjas T‑279/02: Degussa
vs.
komisjon (EKL 2006, lk II‑897, punktid 241–254), milles Üldkohus vähendas rikkumise raskuse alusel kindlaks määratud trahvisummat,
pärast seda, kui ta oli tuvastanud, et komisjon oli selle summa määranud turule avaldatud tegelikku mõju arvestades, kuigi
seda asjaolu ei olnud kogu rikkumise kestuse osas tõendatud, siis tuleb märkida, et erinevalt selle kohtuasja asjaoludest,
milles tehti kõnealune kohtuotsus, ei lähtunud komisjon käesoleval juhul trahvisumma kindlaksmääramisel rikkumise tegelikust
mõjust turule.
Pealegi ei saa hageja trahvisumma kindlaksmääramisel kasutatava fakultatiivse teguri osas komisjonile õiguspäraselt ette heita,
et ta ei täpsustanud rikkumise tegeliku mõju mittemõõdetavuse kohta tehtud järelduse põhjendusi.
Hagejale määratud trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel võis komisjon, ilma et ta oleks oma valikut pidanud põhjendama, asjaomase
teguri õigustatult kõrvale jätta ja tugineda muudele teguritele, nagu rikkumise laad, turu geograafiline ulatus ja suurus.
Sellest tulenevalt väidab hageja valesti, et komisjon oli kohustatud kindlaks tegema kartelli tegeliku mõju turule ja võtma
arvesse sellise mõju puudumist teatud rikkumisperioodidel või esitama konkreetsed põhjused, mille tõttu ta järeldas, et kõnealune
mõju ei olnud mõõdetav.
Kõiki neid kaalutlusi silmas pidades ei saa olla tulemuslikud etteheited, mis puudutavad hinnangut rikkumise raskusele ja
trahvi lähtesumma kindlaksmääramist.
–       Hoiatav mõju
Hageja väidab, et komisjon ei põhjendanud trahvisumma suurendamist hoiatava mõju tagamiseks, kuna ta ei selgitanud suurendamise
vajadust seoses hageja erilise olukorraga ega hinnanud korduvuse tõenäosust. Lisaks on kõnealune 50‑protsendiline suurendus
ülemäära suur eesmärgi suhtes, milleks on korduvuse ennetamine, ning ebaproportsionaalne, olenemata hageja ettevõtte suurusest.
Vaidlustatud otsuse põhjenduste kohta tuleb märkida, et komisjon tõi esile, et trahvide summa tuleb määrata tasemel, mis tagab
nende piisavalt hoiatava mõju, võttes arvesse iga ettevõtja suurust (vaidlustatud otsuse põhjendus 463).
Samas põhjenduses otsustas komisjon kohaldada hagejale määratud trahvi lähtesummale kordajat 1,5, võttes arvesse tema olulist
suurust, mis tulenes tema märkimisväärsest ülemaailmsest käibest vaidlustatud otsusele eelnenud kõige hiljutisemal majandusaastal.
Tuleb tõdeda, et nende kaalutluste esitamisega näitas komisjon õiguslikult piisavalt, milliseid tegureid ta võttis arvesse
hagejale määratud trahvi summa suurendamisel hoiatavuse tagamiseks, võimaldades seega hagejal tema erilise olukorra tõttu
tehtud suurenduse põhjendusi teada saada ja oma õigusi teostada ning liidu kohtul kontrolli teostada.
Trahvi taset õigustavate põhjenduste esitamisel ei ole komisjon kohustatud märkima arvandmeid, millest lähtudes ta eelkõige
taotletava hoiatava mõju suhtes oma kaalutlusõigust teostas (vt selle kohta eespool punktis 264 viidatud kohtuotsus Cascades
vs.
komisjon, punktid 39–48, ja Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑330/01: Akzo Nobel
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3389, punkt 125).
Vaidlustatud otsuse põhjendatuse osas tuleb kõigepealt meenutada, et trahvisumma kindlaksmääramisel peab komisjon tagama selle
hoiatavuse (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 106, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 63).
Selleks võib komisjon muu hulgas arvesse võtta asjaomase ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust (vt selle kohta eespool
punktis 297 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 120, ning eespool punktis 255 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 243).
Samuti on suuniste punkti 1 A neljandas lõigus ette nähtud, et on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust
põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt
hoiatav mõju.
Mis puudutab käesoleval juhul hageja väidet, et kõnealune suurendus on ebaproportsionaalne, siis tuleb märkida, et kuna rikkumine,
mille eest karistati, seisneb tegudes, mille õigusvastasust on komisjon korduvalt kinnitanud alates tema esimestest sekkumistest
selles valdkonnas, võis komisjon määrata trahvisumma piisavalt hoiataval tasemel, ilma et ta oleks olnud kohustatud hindama
tõenäosust, et hageja paneb uuesti rikkumise toime (vt selle kohta Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑101/05 ja T‑111/05: BASF ja UCB
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punktid 46 ja 47).
Seejärel tuleb märkida, et komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate tegevust konkurentsieeskirjade
järgimisele. Selles suhtes tuleb märkida, et arvestades hageja suurust, millest annab tunnistust tema eriti suur ülemaailmne
käive, ei saa 50‑protsendilist suurendust pidada hoiatuseesmärgi suhtes ebaproportsionaalseks.
Pealegi, kuna kõnealune suurendus põhineb kaalutlusel, mida lähtesumma kindlaksmääramisel ei arvestatud, ehk vajadusel tagada
trahvi hoiatavus, võttes arvesse hageja märkimisväärseid koguressursse, siis ei saa hageja õiguspäraselt väita, et lähtesummas
võeti hoiatuseesmärki piisavalt arvesse.
Eespool esitatut silmas pidades ei saa käesoleva etteheitega nõustuda.
–       Rikkumise kestus
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 467 tuvastas komisjon, et hageja osales pikaajalises rikkumises, mis vältas 31. jaanuarist
1994 kuni 31. detsembrini 2000, see tähendab kuus aastat ja üksteist kuud. Seetõttu suurendati tema trahvi lähtesummat 65%
ehk 10% osalemise iga täisaasta eest ja 5% ülejäänud ajavahemiku eest.
Esiteks vaidlustab hageja selle järelduse, väites, et komisjon ei tõendanud, et ta osales rikkumises augustist 1997 varasemal
perioodil ega 18. maist 2000 hilisemal perioodil.
Arvestades aga, et see etteheide seguneb täielikult argumentidega, mis hageja esitas eespool läbi vaadatud kahes esimeses
väites rikkumise kestuse kohta, siis ei ole vaja seda etteheidet eraldi läbi vaadata.
Teiseks väidab hageja, et ta oli esimene ettevõtja, kes esitas komisjoniga tehtud koostöö raames tõendeid kartelli olemasolu
kohta augustist 1997 kuni veebruarini 1998. Hageja arvates ei oleks komisjon seega tohtinud seda ajavahemikku tema trahvisumma
kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Koostööteatise punkti 23 alapunkti b viimases lõigus on sätestatud, et „[k]ui ettevõtja esitab […] tõendid selliste faktide
kohta, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik ja mis mõjutavad otseselt kahtlustatava kartelli tähtsust või kestust,
ei võta komisjon neid andmeid arvesse võimalike trahvide määramisel kõnealused tõendid esitanud ettevõtja suhtes”.
Käesolevas asjas väidab hageja sisuliselt, et tõenditel, mis ta koostöö käigus rikkumise kohta esitas, oli otsene mõju kartelli
kestuse kindlakstegemisele, kuna need võimaldasid komisjonil käsitada rikkumise algusena augustit 1997.
Tuleb märkida, et see argument põhineb kaalutlusel, mille kohaselt komisjon ei tõendanud õiguslikult piisavalt rikkumise toimepanemist
augustist 1997 varasemal perioodil.
Kuna see kaalutlus lükati aga esimese väite analüüsimise tulemusel tagasi (vt eespool punkt 170), ei saa ka käesolev argument
olla tulemuslik. Kuna komisjon tuvastas õigustatult, et kartell puudutas augustist 1997 varasemaid perioode, ei saanud hageja
esitatud tõenditel järgneva perioodi kohta olla otsest mõju kartelli kestuse kindlakstegemisele.
Kõike eespool esitatut silmas pidades ei ole vaja käesolevat etteheidet rikkumise kestust puudutavas osas analüüsida eraldi
esimesest ja teisest väitest, mida analüüsiti eespool, ning ülejäänud osas ei ole see etteheide põhjendatud.
–       Hageja koostöö arvesse võtmata jätmine väljaspool koostööteatise kohaldamisala
Täiendavalt kolmandale väitele, mis puudutab koostööteatise väära kohaldamist ja mida analüüsitakse allpool, väidab hageja,
et komisjon ei võtnud kergendava asjaoluna täielikult arvesse tema koostööd väljaspool selle teatise kohaldamisala.
Piisab, kui selles suhtes meenutada, et koostööteatise kohaldamisalasse kuuluvate rikkumiste korral ei saa huvitatud isik
üldjuhul komisjonile õiguspäraselt ette heita, et ta ei võtnud kergendava asjaoluna arvesse tema koostöö taset väljaspool
koostööteatise õiguslikku raamistikku (vt selle kohta Üldkohtu 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑15/02: BASF
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑497, punkt 586 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas kehtib see kaalutlus seda enam, et komisjon võttis hageja koostööd arvesse ning vähendas trahvisummat koostööteatise
alusel. Neil asjaoludel ei saa komisjonile õiguspäraselt ette heita, et ta ei vähendanud hagejale määratud trahvi summat täiendavalt
väljaspool kõnealuse teatise kohaldamisala.
Sellest tulenevalt ei saa käesoleva etteheitega ja seega kogu neljanda väitega tervikuna nõustuda.

Koostööteatise kohaldamine
Poolte argumendid
Käesolev väide jaguneb kolmeks etteheiteks, mis puudutavad esiteks hageja koostöötaotluse kuupäevale antud hinnangut, teiseks
hageja liigitamist võrreldes kahe teise asjaomase ettevõtjaga ning kolmandaks hageja trahvisumma vähendamise taset.
–       Hageja taotluse kuupäevale antud hinnang
Hageja väidab, et komisjon leidis valesti, et tema koostöötaotlus esitati 4. aprillil 2003, mitte 3. aprillil kell 9.30, kui
hageja võttis komisjoniga telefoni teel ühendust ning tunnistas oma osalemist rikkumises ja palus kiireloomulist kohtumist
suuliste tõendite esitamiseks.
Koostöötaotlused tuleb läbi vaadata nende kättesaamise järjekorras, sõltumata sellest, kas taotleja on valmis esitama teavet
kirjalikult või suuliselt. Käesolevas asjas esitas hageja oma taotluse 3. aprilli telefonivestluse käigus ning sellele järgnes
samal päeval kell 13.24 saadetud faks, milles hageja taotles kiireloomulist kohtumist suulise avalduse tegemiseks.
Asjaolu, et komisjon keeldub sellist taotlust käsitamast koostöötaotlusena, karistab ettevõtjat, kes soovib teha suulist avaldust,
mis nõuab korraldusliku külje tõttu aega. Hageja on seisukohal, et kui ettevõtja tunnistab osalemist rikkumises ja soovib
koostööd teha, esitades viivitamata ja komisjoniga kokku lepitud hetkel avalduse, tuleb tema taotlus lugeda esitatuks hetkel,
mil ta palus komisjonilt kohtumist avalduse tegemiseks.
Ettevõtjate suulised avaldused on koostöötaotluste esitamise tunnustatud viis. Lähenemine, mida komisjon kasutas vaidlustatud
otsuses, pärsib ettevõtjate tahet esitada suulisi tõendeid ning läheb vastuollu koostööteatise eesmärkidega. Käesoleval juhul
oli hageja ainus ettevõtja, kes pakkus välja oma juhtkonna liikmed, kes olid kartelli otsesed tunnistajad, selleks et nad
teeksid suulisi avaldus ja vastaksid komisjoni küsimustele.
Hageja on seisukohal, et 3. aprilli telefonikõne ja faks kinnitasid tema taotlust korraldada kohtumine koostöötaotluse esitamiseks
ning nendes andis ta teada selle teabe laadist, mida ta kavatses komisjonile võimalikult kiiresti edastada. Teises faksis,
mille ta saatis samal päeval kell 17.24, märkis hageja, et ta on valmis teavet viivitamata edastama ning on komisjoni käsutuses
selleks, et korraldada ühine koosolek samal või järgmisel päeval.
Seega olid kõnealustes teadetes selgelt esile toodud koosoleku eesmärk ja selle teabe laad, mida hageja kavatses komisjonile
edastada. Asjaolu, et need teated ise ei sisaldanud teavet rikkumise kohta, on asjakohatu.
Kui komisjon keeldus leidmast, et hageja esitas koostöötaotluse 3. aprillil 2003 kell 9.30 või teise võimalusena kell 13.24,
jättis komisjon tähelepanuta suulisele taotlusele omased erisused, rikkudes määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 ja koostööteatise
punkte 21–23.
Lisaks rikkus komisjon õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja hea halduse põhimõtet. Hageja võis õiguspäraselt arvata, et
tema taotlust peetakse esitatuks tema telefonikõne tegemise hetkel. Neil asjaoludel oleks komisjon pidanud hagejat teavitama
viisist, kuidas ta kavatses koostööteatist kohaldada, nii et hagejal oleks olnud võimalik kohe faksi teel kirjalik taotlus
esitada.
Võimaldades eeliskohtlemist ettevõtjale, kes saatis dokumendid faksi teel, rikkus komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet hageja
puhul, kes soovis esitada suulisi tõendeid.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Hageja liigitamine võrreldes kahe teise asjaomase ettevõtjaga
Hageja väidab, et komisjon tuvastas valesti, et EKA Chemicals ja Arkema vastasid oma koostöötaotluste esitamise hetkel koostööteatise
punktis 21 nimetatud tingimusele.
Komisjon võttis arvesse üksnes hetke, mil EKA Chemicals ja Arkema esitasid oma koostöötaotlused, ning jättis kontrollimata,
kas nad esitasid olulise lisaväärtusega tõendeid, eirates koostööteatise punkte 21–23, määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
ning oma põhjendamiskohustust.
EKA Chemicalsi ja Arkema esitatud dokumendid ei kujutanud endast aga olulise lisaväärtusega tõendeid ega vastanud seega koostööteatise
punktis 21 nimetatud tingimusele.
Mis puudutab EKA Chemicalsi, siis enamik tema 29. märtsi 2003. aasta faksis ja 31. märtsi 2003. aasta avalduses esitatud andmetest
puudutasid kahe Skandinaavia tootja vahelisi kokkuleppeid ega olnud seega asjakohased EMP‑s tegutseva kartelli tõendamiseks.
Suur osa teabest käsitles kartelli algusest varasemaid fakte.
Komisjon tugines EKA Chemicalsi esitatud dokumentidele vaidlustatud otsuses ainult kuus korda ja üksnes seoses augustist 1997
varasema perioodiga. Nendel tõenditel on piiratud väärtus, kuna neid ei kinnita muud tõendid ning need ei ole selged ega veenvad.
Tegelikult kasutas komisjon üksnes EKA Chemicalsi poolt 8. oktoobril 2004 esitatud teavet. Arvestades, et EKA Chemicals osales
kartellis ainult kuni tema sisenemiseni „Mandri-Euroopa turule” (vaidlustatud otsuse põhjendus 364), ei saanud ta selle turu
kohta teavet esitada.
Mis puudutab Arkemat, siis tema õigusnõustajad saatsid komisjonile 3. aprillil 2003 faksi, millele nad lisasid kolmteist lisa
ja milles nad mainisid, et need sisaldavad rikkumisega seotud dokumente.
Tegemist on käsikirjaliste märkmete ja paberitega, mis ei kanna kuupäeva, millel puuduvad pealkirjad, millest osa on raskesti
loetavad ja kehva kvaliteediga või ka poolikud ning osa sisaldavad sümboleid või lühendeid, mis täiendavate selgituste puudumisel
on mõistetamatud. Komisjon ise tunnistas hagejale 1. aprillil 2005 saadetud kirjas, et neid dokumente on raske lugeda. Arkema
esitas nende dokumentide kohta selgitusi või kommentaare alles 26. mail 2003.
Kõnealuseid dokumente ei saa pidada tõenditeks, kuna need ei võimalda fakte ilma täiendavate selgitusteta tuvastada. Need
ei sisalda andmeid kuupäevade, kohtade ja arutelude sisu ega osalejate kohta ega võimalda järeldada, et need puudutavad VP‑d.
Alles hilisemad selgitused, mis esitati 26. mail 2003, andsid kõnealustele dokumentidele tõendusliku jõu. Nimelt oli 3. aprillil
2003 esitatud iga dokumendi jaoks vajalik 26. mail 2003 antud üksikasjalik selgitus, selleks et mõista selle sisu ja hinnata
selle ulatust.
Alles 26. mail 2003 ehk ligikaudu seitse nädalat pärast algset faksi esitas Arkema tõendeid. Nende tõendite esitamiseks kulunud
aeg näitab, et 3. aprilli 2003. aasta teade – mis oli Arkema „kiirustatud ja kohatu katse” tulemus ja millega taotleti koostööd
samal ajal mitmes juhtumis – oli ebatäpne ja ebatäielik. Kõnealust kiirustamist iseloomustab asjaolu, et 3. aprillil 2003
edastatud lisad esitati vales järjekorras või ka ebatäielikul kujul ning neid tuli 26. mail 2003 esitatud dokumentidega täiendada.
Komisjon tugines vaidlustatud otsuses korraga nii 3. aprillil 2003 ja 26. mail esitatud dokumentidele kui ka 26. mail esitatud
selgitustele. Kui komisjon viitab 3. aprillil 2003 esitatud dokumendile, tugineb ta otsesõnu 26. mai 2003. aasta selgitustele
(vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendus 185). 3. aprillil 2003 edastatud dokumente on kasutatud viitena ainult ühele koosolekule
(vaidlustatud otsuse põhjendus 192) ning see viide tingis samuti vajaduse viidata 26. mai 2003. aasta selgitustele.
Pealegi ei taotlenud Arkema koostööd NPB osas ega esitanud ühtegi tõendit NPB kohta enne kui 15. juulil 2003. Komisjonil ei
ole seega alust järeldada, et 3. aprillil 2003 esitatud dokumendid puudutasid mõlemat uurimise esemeks olevat toodet.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
–       Hageja trahvi vähendamise tase
Teise võimalusena väidab hageja, et komisjon rikkus õigusnormi ja tegi ilmse hindamisvea, kui ta keeldus hageja koostöö eest
trahvi vähendamast maksimummääras ehk 20%, mis on ette nähtud kolmandale ettevõtjale, kes täidab koostööteatise punktis 21
sätestatud tingimuse.
Vähenduse tase määratakse kindlaks tõendite esitamise hetke ja nende olulist lisaväärtust silmas pidades. Komisjon aga ei
analüüsinud, millises ulatuses andis hageja esitatud teave olulist lisaväärtust.
Peale selle ei hinnanud komisjon nõuetekohaselt hageja teabe ulatust. Erinevalt EKA Chemicalsi ja Arkema teabest käsitles
hageja esitatud teave korraga nii VP‑d kui ka NPB‑d. Hageja esitas üksikasjalikku ja täpset teavet kõigi vaidlustatud otsuses
nimetatud oluliste koosolekute kohta, mis korraldati VP osas ajavahemikus augustist 1997 kuni 1998. aasta lõpuni ning NPB
osas ajavahemikus maist 1998 kuni detsembrini 1999. Rikkumise tõendamiseks tugines komisjon peaaegu kõigile hageja nimetatud
koosolekutele.
Selles suhtes oleks komisjon pidanud leidma, et hageja oli esimene, kes esitas üksikasjalikku ja seega uut teavet kõikide
kõnealuste koosolekute kohta, mis moodustasid kartelli tuumiku. Komisjon märkis valesti, et teised ettevõtjad olid teda nendest
koosolekutest juba teavitanud. Ta ei oleks tohtinud piirduda hageja tõendite hindamisega „kogumina”, vaid oleks pidanud iga
tõendit eraldi hindama.
Komisjon eiras hageja teabe laadi, kui ta tõdes, et see üksnes kinnitab Degussa poolt juba edastatud teavet. Hageja esitas
täiendavaid olulisi tõendeid, mis sisaldasid otseseid tunnistajate ütlusi. Komisjon tugines vaid kümme korda Degussa teabele,
milles puudusid muu hulgas andmed 1997. aastal seoses VP‑ga peetud koosolekute kohta, millest hageja komisjoni teavitas.
Komisjon oleks pidanud arvesse võtma asjaolu, et ainult hageja andis tema käsutusse oma juhtkonna liikmed, kes esitasid rikkumise
kohta otseseid tõendeid, et hageja ei piirdunud oma advokaatide vahendusel kirjalike avalduste tegemisega ning et ta tegi
pärast koostöötaotluse esitamist järjepidevalt koostööd, vastates informatsiooninõuetele ja esitades omal algatusel täiendavat
teavet. Komisjon leidis valesti, et koosolekul osalenute suulised ütlused olid väiksema tõendusliku väärtusega kui dokumentaalsed
tõendid.
Vaidlustatud otsus põhineb väga suures ulatuses hageja esitatud teabel. Komisjon ei kohaldanud koostööteatise punkti 23 korrektselt,
kui ta ei võtnud arvesse selle koostöö olulisust.
Hageja trahvi vähendati eriti vähe ja ebaproportsionaalselt nii võrreldes koostööteatises ette nähtud maksimaalse vähendusega
kui ka teiste asjaomaste ettevõtjate, eelkõige Arkema, trahvi vähendamisega, mistõttu on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet.
Hageja aitas rikkumise tuvastamisele kaasa palju rohkem kui Arkema. Seega on hageja trahvisumma vähendamine „ilmselgelt õigusvastane
ja ebamõistlikult väike”.
Komisjon väidab, et ta tõi vaidlustatud otsuse põhjenduses 523 õiguslikult piisavalt esile põhjused, mille tõttu ta vähendas
koostöö eest hageja trahvi 10%.
Hageja esitatud tõendite lisaväärtuse ulatuse osas võttis komisjon küll arvesse asjaolu, et kõnealused tõendid puudutasid
korraga nii VP‑d kui ka NPB‑d. Samas on siiski tõsi, et hageja esitas peamiselt tõendeid, mis võimaldasid kinnitada Degussa
ja Arkema esitatud teatud andmeid.
Komisjon on seisukohal, et kuigi on tõsi, et hageja esitatud tõenditele on vaidlustatud otsuses viidatud kõikide ajavahemikus
1997–2000 toimunud mitmepoolsete koosolekute puhul, olid teised ettevõtjad hageja koostöötaotluse ajaks nendest koosolekutest
juba teatanud. Komisjon võis seega leida, et hageja esitatud tõendid üksnes kinnitasid seda, mida ta kogu rikkumise kohta
juba teadis.
Mis puudutab hageja poolt pärast koostöötaotluse esitamist tehtud koostöö ulatust ja järjepidevust, siis ilmneb koostööteatise
punkti 23 alapunkti b teise lõigu viimasest lausest, et komisjon ei ole kohustatud neid asjaolusid arvesse võtma. Järjepidevat
koostööd tuleb eeldada ja kõnealune säte võimaldab pigem karistada pärast koostöötaotlust vähese koostöö tegemise eest.
Mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavat rikkumist, siis ei olnud hageja ja Arkema olukorrad sarnased vaidlustatud
otsuse põhjendustes 510 ja 513 nimetatud põhjustel, kuna see erinevus õigustas Arkema trahvi vähendamist maksimummääras, kuid
mitte hageja trahvi vähendamist samas ulatuses. Lisaks võttis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 515 sõnaselgelt arvesse
kuupäeva, mil hageja esitas tõendid.
Üldkohtu hinnang
Koostööteatise punktides 21–23 on ette nähtud:
„21.      Selleks, et ettevõtja trahvi saaks vähendada, peab ta esitama komisjonile kahtlustatava rikkumise kohta tõendid, millel on
komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus, ning lõpetama oma osaluse kahtlustatavas rikkumises hiljemalt
tõendite esitamise ajal.
22.      Lisaväärtuse mõiste väljendab seda, mil määral esitatud tõendite laad ja/või üksikasjalikkus aitavad komisjonil kõnealuseid
fakte tõendada. Hindamisel peab komisjon hiljem esitatavatest tõenditest üldjuhul väärtuslikumaks neid kirjalikke tõendeid,
mis pärinevad sellest ajavahemikust, mida faktid puudutavad. Samamoodi peetakse kaudselt seotud tõenditest üldjuhul väärtuslikumaks
kõnealuste faktidega otseselt seotud tõendeid.
23.      Komisjon määrab haldusmenetluse lõpus vastu võetavas lõplikus otsuses kindlaks:
a)      kas ettevõtja esitatud tõenditel oli samal ajal komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus;
b)      mil määral ettevõtjale määratud trahvi vähendatakse; see määratakse järgmise korra kohaselt ja lähtudes kehtestatavast trahvist:
–        esimene ettevõtja, kes täidab punktis 21 sätestatud tingimused: trahvi vähendatakse 30–50%,
–        teine ettevõtja, kes täidab punktis 21 sätestatud tingimused: trahvi vähendatakse 20–30%,
–        järgmised ettevõtjad, kes täidavad punktis 21 sätestatud tingimused: trahvi vähendatakse kuni 20%
Kõigis nimetatud rühmades trahvi vähendamise taseme kindlaksmääramisel võtab komisjon arvesse punktis 21 sätestatud tingimustele
vastavate tõendite esitamise aega ja nende lisaväärtust. Peale selle võib komisjon arvesse võtta ettevõtja poolt pärast andmete
esitamist tehtud koostöö ulatust ja järjepidevust.
Kui ettevõtja esitab muu hulgas tõendid selliste faktide kohta, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik ja mis mõjutavad
otseselt kahtlustatava kartelli tähtsust või kestust, ei võta komisjon neid andmeid arvesse võimalike trahvide määramisel
kõnealused tõendid esitanud ettevõtja suhtes.”
Käesolevas asjas tuvastas komisjon koostööteatise alusel, et Degussa vastas trahvi eest täieliku kaitse saamiseks nõutavatele
tingimustele. Kuna EKA Chemicalsi käsitati esimese ettevõtjana, kes täitis teatise punktis 21 sätestatud tingimuse, ja Arkemat
teise ettevõtjana, kes täitis nimetatud tingimuse, vähendati nende trahvisummat vastavalt 40% ja 30%. Hagejat peeti kolmandaks
ettevõtjaks, kes täitis selle tingimuse, ning tema trahvi vähendati 10% (vaidlustatud otsuse põhjendused 501–524).
–       Hageja taotluse kuupäevale antud hinnang
Vaidlustatud otsusest nähtub, et EKA Chemicals esitas koostöötaotluse 29. märtsil 2003, tegi suulise avalduse 31. märtsil
2003 ning esitas rikkumise kohta tõendid samal nädalal (vaidlustatud otsuse põhjendused 67, 503 ja 505).
Arkema edastas 3. aprilli 2003. aasta kella 15.50 faksiga komisjonile oma koostöötaotluse koos 13 lisaga, märkides, et need
sisaldavad kõnealust kartelli käsitlevaid dokumente. Arkema esitas 26. mail 2003 komisjonile seoses oma koostöötaotlusega
uusi andmeid, mille hulka kuulusid ka selgitused 3. aprillil 2003 edastatud dokumentide kohta (vaidlustatud otsuse põhjendused 69,
510 ja 516).
Toimikust ja vaidlustatud otsuse põhjendustest 68–71 nähtub, et hageja võttis komisjoniga esimest korda ühendust 3. aprilli
2003 hommikul telefoni teel.
Sama päeva kella 13.15 faksiga teatas hageja komisjonile, et ta soovib „käesolevaga” esitada koostööteatise alusel taotluse
ning et pidades silmas asjaolu, et tõendid on suulised, soovib ta „kohtuda komisjoniga võimalikult kiiresti, selleks et talle
need tõendid esitada, järgides menetlust, [mis võimaldab] teha sellist liiki avaldusi suuliselt”. Lõpuks palus hageja komisjonilt
kinnitust, et viimasel on „võimalik [järgmisel päeval] koosolekul osaleda”.
Sama päeva kella 17.24 faksiga kinnitas hageja, et ta on „valmis täiendavat teavet viivitamata edastama ning on komisjoni
käsutuses selleks, et korraldada ühine koosolek [samal või järgmisel päeval]”. Sama päeva kella 17.28 faksiga kinnitas hageja,
et ta osaleb järgmisel päeval, see tähendab 4. aprillil 2003 kella 14.15‑ks planeeritud komisjoniga peetaval koosolekul.
Hageja tegi 4. aprillil 2003 komisjoni ruumides suulise avalduse, millele lisandusid tema juhtkonna ütlused. Ta tegi 9. aprillil
2003 suulise avalduse, mis puudutas täpsemalt NPB‑d. Ta kinnitas oma avaldusi 11. ja 16. aprillil 2003 kirjalikult, lisades
mõningaid täiendavaid andmeid.
Pidades silmas neid asjaolusid, millele hageja vastu ei vaidle, leidis komisjon vaidlustatud otsuses, et „[hageja] esitas
4. aprillil 2003 [koostöö]teatise kohaldamise taotluse, mis seisnes suulises avalduses” (vaidlustatud otsuse põhjendus 515).
Käesolevas etteheites väidab hageja, et komisjon rikkus koostööteatise punktide 21–23 kohaldamisel õigusnormi. Hageja on seisukohal,
et kui ettevõtja soovib koostööd teha, esitades viivitamata ja komisjoniga kokku lepitud hetkel avalduse, tuleb tema taotlus
lugeda esitatuks hetkel, mil ta võttis komisjoniga ühendust avalduse tegemiseks.
Selles suhtes tuleb tõdeda, et koostööteatise punktidest 21 ja 23 nähtub, et selleks, et ettevõtja trahvi saaks vähendada,
peab ta esitama komisjonile tõendid, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus. Peale
selle on komisjon trahvisumma vähendamiseks kõnealuse teatise punkti 23 alapunktis b ette nähtud vahemike kohaldamisel kohustatud
kindlaks tegema hetke, mil ettevõtja selle tingimuse täitis.
Nii ilmneb kõnealuse sätte sõnastusest selgelt, et koostööteatise punkti 23 alapunktis b ette nähtud vahemike kohaldamisel
peab komisjon kindlaks tegema hetke, mil ettevõtja talle tegelikult esitas tõendid, millel on komisjoni valduses olevate tõenditega
võrreldes oluline lisaväärtus.
Sellist tõlgendust kinnitavad kõnealuse teatisega ette nähtud süsteemile omased kaalutlused, mille kohaselt komisjon on kohustatud
kindlaks tegema täpse hetke, mil asjaomane ettevõtja täitis trahvisumma vähendamise tingimused, võrreldes esitatud tõendeid
nendega, mis olid taotluse kuupäeval juba komisjoni valduses, ning peab seega tõepoolest kõnealuseid tõendeid valdama.
Mis puudutab hageja väidet, et see lähenemisviis, mis põhineb koostöötaotluse esitanud ettevõtja poolt tõendite tegeliku esitamise
hetke kindlakstegemisel, vähendab asjaomaste ettevõtjate soovi esitada suulisi tõendeid, mis ometi võib hõlmata rikkumisega
otseselt seotud isikute antud ütlusi, siis tuleb märkida, et isegi kui oletada, et see kaalutlus on tõene, ei saa see kahtluse
alla seada koostööteatise sõnastusest endast tulenevat tõlgendust.
Igal juhul väidab hageja valesti, et kõnealune lähenemisviis võib kaasa tuua nende ettevõtjate ebavõrdse kohtlemise, kes soovivad
teha suulise avalduse.
Koostööteatise kõnealused sätted, mis nõuavad, et tehtaks täpselt kindlaks hetk, mil esitati tõendid, millel on komisjoni
valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus, on nimelt vahet tegemata kohaldatavad kõigile ettevõtjatele, kes
esitavad koostöötaotluse.
Mis puudutab taotluse kuupäeva kindlakstegemist, siis tuleb kõnealuse teatise alusel koostöötaotluse esitanud ettevõtjate
olukordi käsitada sarnasena, olenemata tõendite esitamise viisist, mis sõltub taotluse esitaja valikust. Neid olukordi tuleb
seetõttu käsitleda ühtemoodi.
Neid kaalutlusi silmas pidades ei saa nõustuda hageja seisukohaga, et trahvisumma vähendamise vahemike kohaldamisel tuleb
arvesse võtta hetke, mil ettevõtja võtab komisjoniga ühendust suulise avalduse tegemiseks.
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selle üle, et hageja ei esitanud enne oma 4. aprilli 2003. aasta suulist avaldust komisjonile
ühtegi tõendit asjaomase rikkumise kohta. Seega leidis komisjon õigesti, et hageja täitis koostööteatise punktis 21 nimetatud
tingimuse sel kuupäeval.
Selles suhtes ei saa hageja ka õiguspäraselt viidata tema suulise avalduse esitamisega seotud ajalistele piirangutele.
Just seetõttu, et teabe suuline esitamine osutub üldjuhul aeglasemaks koostööviisiks kui teabe edastamine kirjalikus vormis,
peab asjaomane ettevõtja juhul, kui ta otsustab edastada teavet suuliselt, võtma arvesse ohtu, et mõni teine ettevõtja edastab
komisjonile kartelli olemasolu tõendamiseks määravad tõendid kirjalikult ja temast varem (vt selle kohta eespool punktis 314
viidatud kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punkt 505).
Lisaks ei väida hageja, et hetk, mil ta esitas koostöötaotluse, oleks mingilgi viisil sõltunud komisjoni ressursside kättesaadavusest.
Pealegi ilmneb käesoleva juhtumi asjaoludest, et komisjon võttis täielikult arvesse hageja esile toodud kiireloomulisust ja
korraldas taotluse vastuvõtmiseks koosoleku hageja väljapakutud kuupäeval.
Mis puudutab õiguspärase ootuse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt laieneb õigus tugineda
sellele põhimõttele igale eraõiguslikule isikule, kes on olukorras, kus liidu haldusasutus on tal tekitanud põhjendatud ootusi
(vt Üldkohtu 7. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑213/01 ja T‑214/01: Österreichische Postsparkasse ja Bank
für Arbeit und Wirtschaft
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑1601, punkt 210 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas piirdub hageja väitega, et komisjon oleks pidanud teda teavitama viisist, kuidas ta kavatses koostööteatist
kohaldada.
Võttes aga arvesse koostööteatise eespool viidatud sätete selget sõnastust, mis nõuab tõendeid, millel on komisjoni valduses
olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus, ei saanud hageja õiguspäraselt arvata, et trahvisumma vähendamise vahemike
kohaldamisel määratletakse tema koostöö järjekoht 3. aprillil 2003 esitatud teabe kuupäeva alusel, kuna selle teabe hulgas
ei esitatud ühtegi tõendit.
Pealegi ei väida hageja, et komisjon andis talle vähimaidki tagatisi selle kohta, et tema taotlust käsitletakse nii, nagu
see oleks esitatud 3. aprillil 2003, ning ta ei heida komisjonile ette, et viimane ei tegutsenud sellise kiirusega, nagu asjaolud
nõudsid.
Seetõttu tuleb tõdeda, et komisjon ei võtnud ühtegi sellist meedet ega käitunud sellisel viisil, mis oleks võinud hagejal
tekitada mis tahes põhjendatud ootuse, et tema koostöötaotlust käsitatakse koostööteatise punktis 21 nimetatud tingimust täitvana,
kui ta võttis 3. aprillil 2003 komisjoniga ühendust.
Seetõttu tuleb tagasi lükata hageja väide õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise kohta ning samuti hea halduse põhimõtte rikkumise
kohta, mis põhineb samadel argumentidel.
Kõike eespool esitatut silmas pidades ei ole etteheide hageja koostöötaotluse kuupäeva hindamise kohta põhjendatud.
–       Hinnang kahe teise asjaomase ettevõtja esitatud teabele
Hageja väidab, et EKA Chemicals ega Arkema ei esitanud oma taotluste esitamise kuupäeval tõendeid, millel on komisjoni valduses
olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus.
Esiteks väidab ta, et selleks et liigitada kõik ettevõtjad koostööteatise punkti 23 alapunktis b trahvi vähendamiseks ette
nähtud vahemike kohaldamisel, võttis komisjon arvesse üksnes hetke, mil igaüks neist oma koostöötaotluse esitas, kaalumata
esitatud tõendite lisaväärtust. Hageja väidab lisaks, et kõnealused hinnangud ei ole piisavalt põhjendatud.
Tuleb märkida, et kõigepealt tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 503 ja 509, et EKA Chemicals ja Arkema mõlemad
esitasid tõendid, millel oli oluline lisaväärtus võrreldes nendega, mis olid juba komisjoni valduses nende kummagi poolt tõendite
esitamise kuupäeval.
Mis puudutab EKA Chemicalsi, siis märkis komisjon muu hulgas, et EKA Chemicals esitas talle ajavahemiku 31. jaanuarist 1994
kuni 14. oktoobrini 1997 osas tõendeid faktide kohta, millest ta enne ei olnud teadlik ja millel seega oli otsene mõju kartelli
kestuse tuvastamisele. Lisaks märkis komisjon, et EKA Chemicals esitas tõendeid, mis kinnitasid ja täiendasid Degussa esitatud
tõendeid ajavahemiku 14. oktoobrist 1997 kuni 31. detsembrini 1999 kohta (vaidlustatud otsuse põhjendus 506).
Kuigi need kaalutlused esitati kohaldatava vahemiku sees trahvisumma vähendamise taseme hindamisel, tugines komisjon sellistele
kaalutlustele ka EKA Chemicalsi suhtes kohaldatava vahemiku kindlaksmääramisel nende tõendite osas, mis viimane esitas 29.–31. märtsil
2003, kuna nende kahe kuupäeva vahelisel ajal ei esitatud ühtegi teist koostöötaotlust.
Arkema osas märkis komisjon, et tema 3. aprillil 2003 saadetu hulka kuulusid käsikirjalised dokumendid, mis andsid tunnistust
konkurentsivastasest tegevusest seoses uurimise esemeks oleva mõlema tootega, ning et need dokumendid olid iseenesest piisavalt
selged, nii et tal oli võimalik nendest aru saada, kuigi neid hiljem täiendati (vaidlustatud otsuse põhjendus 510). Komisjon
leidis seega, et esimesed tõendid, millel oli oluline lisaväärtus, esitas Arkema 3. aprillil 2003 (vaidlustatud otsuse põhjendus 513).
Vastupidi hageja väidetele nähtub nendest põhjendustest selgelt, et trahvisumma vähendamise vahemiku kindlaksmääramisel uuris
ja tuvastas komisjon EKA Chemicalsi ja Arkema esitatud tõendite lisaväärtuse olemasolu võrreldes nendega, mis olid juba komisjoni
valduses kummagi taotluse esitamise kuupäeval.
Hageja argumendid selle kohta, et kõnealuste taotluste hindamisel on väidetavalt rikutud õigusnormi, tuleb tagasi lükata.
Lisaks nähtuvad vaidlustatud otsuse eespool viidatud põhjendustest selgelt ja üheselt arutluskäigu põhielemendid, mille tulemusel
tuvastas komisjon, et mõlema ettevõtja tõendid omasid nende esitamise hetkel olulist lisaväärtust koostööteatise punkti 21
tähenduses, ning seda võeti arvesse trahvisumma vähendamise vahemiku kindlaksmääramisel kummagi asjaomase ettevõtja puhul
kõnealuse teatise punkti 23 alapunkti b alusel.
Hageja argumendid põhjendamiskohustuse väidetava rikkumise kohta ei saa samuti olla tulemuslikud.
Teiseks väidab hageja, et komisjon tegi kõnealuste hinnangute andmisel ilmseid vigu.
Siinkohal tuleb meeles pidada, et kuigi komisjon ei või kartelli liikmete tehtud koostöö hindamisel eirata võrdse kohtlemise
põhimõtet, on tal lai kaalutlusõigus konkreetse ettevõtja tehtud koostöö kvaliteedi ja kasulikkuse hindamisel. Seega saab
komisjoni kritiseerida üksnes juhul, kui ta on teinud ilmse hindamisvea (vt Üldkohtu 6. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑116/04:
Wieland-Werke
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑1087, punkt 124 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tulenevalt ei või hageja piirduda hagiavalduse lisas omaenda hinnangu väljapakkumisega EKA Chemicalsi ja Arkema esitatud
tõendite kohta, vaid peab konkreetsete argumentidega tõendama, milles seisneb ilmne viga komisjoni hinnangus.
Selles suhtes tuleb EKA Chemicalsi esitatud tõendite kohta kõigepealt meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 506 tuleneb,
et EKA esitas tolleaegsed dokumendid teatud koosolekute ja muu salajase suhtlemise kohta, mis puudutas asjaolusid, millest
komisjon ei olnud varem teadlik ja millel oli otsene mõju kartelli kestuse tuvastamisele ajavahemiku 31. jaanuarist 1994 kuni
14. oktoobrini 1997 osas, ning tõendeid, mis kinnitasid ja täiendasid Degussa esitatud tõendeid hilisema ajavahemiku kohta.
Pidades silmas järeldust, et rikkumine hõlmas kogu EMP territooriumi, ei nõrgesta selle hinnangu tõelevastavust hageja viidatud
asjaolu, et EKA Chemicalsi teave käsitles peamiselt Skandinaavia turgu. Tuleb meenutada, et EKA Chemicals edastas teavet „mandri”
tootjatega peetud kontaktide kohta ning et lisaks puudutas teatud hulk rikkumisi vahet tegemata nii Skandinaavia kui „mandri”
turgu (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 106 ja 144).
Edasi tuleb asjaolu kohta, et hageja vaidlustab EKA Chemicalsi esitatud tõendite tõendusliku väärtuse, märkida, et need tõendid
võimaldasid komisjonil teha kartelli algusena kindlaks 31. jaanuari 1994 ning kinnitada Degussa avaldusi kartelli algusperioodi
kohta. See, et esimese väite läbivaatamisel peeti neid tõendeid ebapiisavaks, et tõendada hageja rikkumises osalemist alates
sellest kuupäevast, ei sea kahtluse alla nende tõenduslikku väärtust kartelli kui sellise tuvastamise seisukohast.
Pealegi põhineb hageja seisukoht, et EKA Chemicalsi esitatud tõendid piirdusid suures osas kartelli algusest varasemate faktidega,
tema etteheitel, mille kohaselt algas kartell augustis 1997 ja mis lükati esimese väite läbivaatamise tulemusel põhjendamatuse
tõttu tagasi (vt eespool punkt 170).
Lõpuks ei sea vaidlustatud otsuse nende põhjenduste väidetavalt väike hulk, milles EKA Chemicalsi tõenditest lähtuti, nende
tõendite tõenduslikku väärtust kahtluse alla. Lisaks ei piisa pelgast asjaolust, et mõnes põhjenduses on viidatud pärast EKA
Chemicalsi algset taotlust esitatud tõenditele, selleks et õigustada hageja seisukohta, et komisjon tugines tegelikult teabele,
mille EKA Chemicals esitas pärast oma koostöötaotlust.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb tõdeda, et hageja esitatud argumendid ei tõenda, et komisjon tegi ilmse vea, kui ta järeldas,
et EKA Chemicals esitas koostööteatise punkti 21 tähenduses olulise lisaväärtusega tõendeid enne hageja koostöötaotluse esitamise
kuupäeva.
Arkema esitatud tõendite kohta tõdes komisjon vaidlustatud otsuses muu hulgas, et „tema esimese saadetise hulka kuulus [kolmteist]
käsikirjalist dokumenti, mis andsid tunnistust konkurentidevahelisest konkurentsivastasest tegevusest seoses uurimise esemeks
oleva mõlema tootega”, ning et „kuigi need dokumendid olid iseenesest piisavalt selged, nii et [tal] oli võimalik nendest
juba tema valduses oleva teabe kontekstis aru saada, täiendas [Arkema] algselt saadetud teavet ainult 26. mail 2003 kirjaliku
avaldusega, milles ta täpsustas kõiki 3. aprillil 2003 edastatud dokumente ning lisas uued dokumendid ja selgitused nende
kohta” (vaidlustatud otsuse põhjendus 510).
Ta märkis üldiselt, et Arkema esitatud tõendid „käsitlesid Euroopa tasandil toiminud kartelli, mis puudutas kahte toodet,
kusjuures [Arkema] esitas peamiselt tolleaegseid dokumente, mis võimaldasid komisjonil kinnitada juba Degussa esitatud andmeid
ja mida on käesolevas otsuses ammendavalt kasutatud” (vaidlustatud otsuse põhjendus 513).
Nende hinnangute kohta väidab hageja, et Arkema poolt 3. aprillil 2003 esitatud tõenditel ei olnud mingit tõenduslikku väärtust,
kuna väidetavalt oli tegemist käsikirjaliste märkmete ja paberitega, mis ei kandnud kuupäeva, millel puudusid pealkirjad,
mis olid raskesti loetavad ja/või poolikud, kuna need sisaldasid sümboleid või lühendeid, ning mis olid seega täiendavate
selgituste puudumisel mõistetamatud. Hageja on seisukohal, et alles Arkema 26. mai 2003. aasta täiendavad selgitused andsid
tema esitatule tõendusliku väärtuse.
Selles suhtes tuleb meenutada, et kõnealused tõendid puudutavad salajast tegevust, mille hulka kuuluvad salaja peetud koosolekud
ja miinimumini viidud dokumentatsioon.
Arvestades, kui keeruline on sellise tegevuse kohta hankida otseseid tõendeid, nagu rikkumisperioodist pärinevaid märkmeid
või koosolekute kokkuvõtteid, ei saa nende tõenduslikku väärtust kahtluse alla seada pelgalt asjaolu tõttu, et need on käsikirjalised
või lünklikud, et need sisaldavad lühendeid või sümboleid ja et need võivad seetõttu tingida vajaduse täiendavate selgituste
järele või et neid tuleb analüüsida komisjoni valduses oleva muu teabe kontekstis.
Täpsemalt ei takista asjaolu, et nende dokumentide mõistmine eeldab mõningate üksikasjade, näiteks lühendite selgitamist,
järeldamast, et need on piisavalt selged (vt selle kohta Üldkohtu 18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 561).
Käesolevas asjas sisaldavad kõnealused dokumendid, mis Arkema edastas 3. aprillil 2003, märkmeid ja arvudega tabeleid, mis
on koostatud rikkumise ajal ja mis kujutavad endast otsest dokumentaalset tõendit tollal peetud arutelude konkurentsivastase
sisu kohta. Nende dokumentide tõenduslikku väärtust ei vähenda asjaolu, et nende sisu ei olnud võimalik täielikult mõista
ilma neid muu teabega võrreldes konteksti asetamata või nendes kasutatud sümboleid ja lühendeid selgitamata.
Lisaks tuleb märkida, et vähemalt osa kõnealustest dokumentidest, see tähendab tolleaegsed märkmed, mis sisaldasid isikute
ja ettevõtjate nimesid, kuupäevi ja arvudega varustatud ettepanekuid sihthindade ja turuosade kindlaksmääramiseks, võis olla
iseseisvaks tõendiks rikkumise kohta. Komisjon kasutas vaidlustatud otsuses – eelkõige põhjendustes 176 ja 181 – mõningaid
nendest dokumentidest nende esitatud kujul selleks, et tõendada kartelli koosolekute kulgu ja konkreetseid tulemusi.
Tuleb ka meenutada, et Arkema taotluse esitamise hetkel oli komisjoni valduses juba kartelli toimimise kohta suur hulk tõendeid,
mis sisaldusid Degussa ja EKA Chemicalsi esitatud andmete hulgas, ning et Arkema esitatud tõendeid sai kasutada selle teabe
kontekstis, mis oli juba komisjoni valduses.
Pealegi asjaolu, et neid tõendeid vaidlustatud otsuse teatud põhjendustes kasutades viitas komisjon samal ajal nii 3. aprillil
2003 esitatud dokumendile kui ka selgitustele, mis Arkema andis 26. mail 2003, ei tähenda, et komisjon möönis, et algselt
esitatud dokumentidel puudus iseenesest tõenduslik väärtus. Nimelt, kuigi 26. mail 2003 esitatud teave sisaldas tõepoolest
mõningaid selgitusi 3. aprilli 2003. aasta dokumentide kohta või nendes sisalduvate andmete lahtiseletamist, piirdus suurem
osa sellest teabest juba esitatud dokumentide täpsustamisega.
Seetõttu ei saa olla tulemuslik hageja argument, et Arkema poolt 3. aprillil 2003 esitatud dokumentidel väidetavalt puudus
tõenduslik väärtus.
Mis puudutab kõnealuste tõendite olulist lisaväärtust, siis tuleb meenutada, et tegemist on tolleaegsete dokumentidega, mis
puudutavad 1997. ja 1998. aasta salajasi koosolekuid ning millele on vaidlustatud otsuses selle perioodi osas laialdaselt
viidatud ja millest mõningaid on selles otse tsiteeritud.
Selles suhtes piisab, kui hageja väite kohta, et komisjon tuvastas valesti, et Arkema algne taotlus puudutas mõlemat asjaomast
toodet, märkida, et kuigi Arkema poolt 3. aprillil 2003 esitatud dokumendid käsitlesid üksnes VP‑ga seotud rikkumisi, siis
kuna käesolevas asjas on tegemist ühe rikkumisega, mis puudutas mõlemat turgu, ei saa see kahtluse alla seada järeldust Arkema
koostöö olulise lisaväärtuse kohta.
Kõiki neid kaalutlusi silmas pidades ei ole tõendatud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta järeldas, et Arkema esitas
3. aprilli 2003. aasta faksiga tõendeid, millel oli oluline lisaväärtus koostööteatise punkti 21 tähenduses.
Kohtuistungil viitas hageja esimest korda erinevusele käesoleval juhul käsitletava tõlgenduse ja selle tõlgenduse vahel, mille
komisjon andis Arkema koostööle asjas, milles tehti 31. mai 2006. aasta otsus K(2006) 2098, mis käsitleb [EÜ] artikli 81 ja
EMP lepingu artikli 53 alusel algatatud menetlust (juhtum COMP/F/38.645 – metakrülaadid).
Kui komisjonile selle kohta küsimusi esitati, ei olnud ta vastu niisuguste uute argumentide esitamisele.
Tuleb meenutada, et vastavalt kodukorra artikli 48 lõikele 2 ei või menetluse käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine
faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
Isegi kui oletada, et kõnealuseid argumente võib käsitada uue väitena, ei kuulu need käesoleval juhul selle keelu kohaldamisalasse,
arvestades asjaolu, et need põhinevad otsuses K(2006) 2098 faktidele antud hinnangul ning – nagu komisjon kohtuistungil möönis
– see otsus avaldati alles pärast käesolevas kohtuasjas kirjaliku menetluse lõpetamist.
Nende argumentide sisu kohta tuleb märkida, et hagiavaldusele lisatud 3. aprilli 2003. aasta faksist nähtub, et sellega taotles
Arkema koostööteatise kohaldamist, esitades dokumendid kolme toote, sealhulgas vaidlustatud otsuse esemeks oleva VP kohta
ja otsuse K(2006) 2098 esemeks olevate metakrülaatide kohta.
Otsuse K(2006) 2098 põhjenduses 405, millele hageja viitab, märkis komisjon seoses Arkema trahvi vähendamise taseme kindlaksmääramisega,
et „kuigi [ta] esitas koostöötaotluse menetluse suhteliselt varases staadiumis ehk 3. aprillil 2003, teisisõnu kontrollidele
järgnenud kuul”, jõudis komisjon „alles pärast hilisemate avalduste saamist” järeldusele, et „see ettevõtja täitis leebema
kohtlemise tingimused, pidades silmas nende tõendite laadi ja täpsuse astet, mis tugevdasid tema võimet kõnealuseid fakte
tuvastada”. Komisjon märkis samas põhjenduses, et „kuigi [Arkema] esitas alates esimesest saadetisest olulise lisaväärtusega
tõendeid […], jäi lisaväärtus tema argumentidele kogu menetluse vältel piiratuks”.
Sellest hinnangust ilmneb, et juhtumis, milles tehti otsus K(2006) 2098, leidis komisjon, et kuigi Arkema esitas koostöötaotluse
3. aprillil 2003, jõudis komisjon alles pärast hilisemate avalduste saamist järeldusele, et see ettevõtja esitas olulise lisaväärtusega
tõendeid.
Vastupidi hageja väidetele ei võimalda kõnealune kaalutlus siiski tõendada, et käesolevas asjas kõne all olevate tõendite
hindamisel võttis komisjon samuti arvesse Arkema 3. aprilli 2003. aasta faksist hilisemaid avaldusi.
Esiteks ei käsitle 3. aprilli 2003. aasta faksi lisades A 14 ja A 15 sisalduvate dokumentide kohta otsuses K(2006) 2098 antud
hinnang samu tõendeid, mis on kõne all käesolevas asjas ja mis sisalduvad sama faksi lisades A 1–A 13. Pealegi käsitles kõnealune
hinnang koostööteatise punkti 23 alapunkti b teise lõigu alusel trahvisumma vähendamise taseme kindlaksmääramist kohaldatava
vahemiku raames, mitte teatise punkti 23 alapunkti b esimese lõigu tähenduses kohaldatava vahemiku enda kindlaksmääramist,
mis on kõne all käesolevas asjas.
Teiseks nähtub otsusest K(2006) 2098, et juhtumis, milles see otsus tehti, ei esitatud ajavahemikus 3. aprillist 2003 kuni
Arkema hilisemate avalduste komisjoni saabumiseni ühtegi koostöötaotlust. Seega erinevalt käesolevast asjast võis komisjon
juhtumis, milles tehti otsus K(2006) 2098, õigusega võtta arvesse kõnealuseid hilisemaid avaldusi, selleks et teha kindaks,
kas Arkema vastas trahvisumma vähendamise tingimustele, mis on koostööteatises sätestatud.
Neid kaalutlusi silmas pidades ei saa otsuses K(2006) 2098 antud hinnang seada kahtluse alla käesolevas asjas antud hinnangu
õiguspärasust.
Kõigi nende kaalutluste põhjal tuleb hageja etteheide EKA Chemicalsi ja Arkema esitatud tõendeid puudutava hinnangu kohta
põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Hageja trahvi vähendamise tase
Komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 523 ja 524, et hageja oli kolmas ettevõtja, kes täitis koostööteatise punktis 21
nimetatud tingimuse, kuna ta esitas 4. aprillil ja 17. mail 2003 dokumendid, mis käsitlesid Euroopa tasandil toiminud kartelli,
mis puudutas kahte asjaomast toodet. Selle koostöö lisaväärtuse kohta märkis komisjon, et hageja „esitas peamiselt tõendeid,
mis võimaldasid komisjonil kinnitada juba Degussa ja [Arkema] esitatud andmeid ja mida [vaidlustatud otsuses] ammendavalt
kasutati”. Nende kaalutluste tulemusel vähendas komisjon hageja trahvisummat 10%.
Hageja väidab teise võimalusena, et komisjon toimis valesti, kui ta keeldus tema trahvi vähendamast maksimummääras ehk 20%
vahemikus, mis on kohaldatav kolmandale ettevõtjale koostööteatise punkti 23 alapunkti b esimese lõigu tähenduses.
Tuleb meenutada, et vastavalt koostööteatise punkti 23 alapunkti b teisele lõigule võib komisjon kõigis kohaldatavates vahemikes
trahvi vähendamise taseme kindlaksmääramisel arvesse võtta tõendite esitamise aega ja nende lisaväärtust ning koostöö ulatust
ja järjepidevust.
Käesolevas asjas tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 515, et hageja sekkus menetlusse menetluse varases staadiumis
veidi aega pärast kontrollide läbiviimise kuupäeva, et tema esitatud tõendid olid olulise lisaväärtusega ning need esitati
järjepidevalt, arvestades, et tõendid esitati 4., 9., 11. ja 16. aprillil ning 17. mail 2003. Vaidlust ei ole selle üle, et
hageja esitatud tõendeid kasutati laialdaselt vaidlustatud otsuses rikkumise tuvastamisel eelkõige ajavahemiku 1997–2000 osas.
Lisaks, nagu nähtub komisjoni 15. septembri 2009. aasta vastusest Üldkohtu kirjalikule küsimusele, esitas hageja esimesena
tõendeid teatud hulga koosolekute kohta, mis toimusid augustist novembrini 1997 Brüsselis. Tuleb ka märkida, et neid koosolekuid
puudutav teave võimaldas komisjonil tuvastada asjaomase kartelli teatud põhiaspektid, see tähendab VP hindade kooskõlastatud
tõstmise kohta sõlmitud kindlate kokkulepete ning NPB‑d puudutavate algatuste esinemise.
Sellest lähtuvalt tuleb tõdeda, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse põhjenduses 523 valesti, et esiteks esitas hageja peamiselt
tõendeid, mis kinnitasid juba Degussa ja Arkema esitatud teatud andmeid, ning et teiseks ei õigusta selles põhjenduses nimetatud
tõendid koostööteatise punkti 23 alapunkti b teises lõigus sätestatud kriteeriumide alusel kohaldatava vahemiku raames sellise
vähenduse tegemist.
Seetõttu tuleb tõdeda, et komisjon toimis ilmselgelt valesti, kui ta nendele kaalutlustele tuginedes määras koostöö eest hageja
trahvisumma vähendamise tasemeks 10%.
Pealegi läheb kõnealune hinnang, mille tulemusel vähendati hageja trahvisummat väikeses ulatuses, vastuollu Arkema koostööle
antud hinnanguga, kuna komisjon leidis, et Arkema esitas täiendavad tõendid alles 26. mail 2003, see tähendab mitu nädalat
pärast oma algset taotlust, kuid vähendas tema trahvi siiski kohaldatavas vahemikus ette nähtud maksimummääras (vaidlustatud
otsuse põhjendused 510 ja 513).
Lisaks sisaldasid hageja avaldused erinevalt Arkema omadest tõendeid rikkumise kohta mõlema toote osas, kuna hageja avaldused
sisaldasid lisaks õigusvastaste kokkulepete sisu üksikasjalikku ülevaadet, mida kinnitasid kartellis otseselt osalenute ütlused,
kusjuures sellest annab tunnistust ka asjaolu, et neid kasutati vaidlustatud otsuses laialdaselt.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb hageja viimase etteheitega nõustuda.
Ülejäänud osas tuleb käesolev väide tagasi lükata.
Oma täielikku pädevust teostades leiab Üldkohus, et pidades silmas eespool punktides 430–437 esitatud kaalutlusi, tuleb koostöö
eest hageja trahvisumma vähendamise määra suurendada 20%‑ni. Hagejale määratud trahvi summat tuleb sellest lähtuvalt vähendada.

Trahvi lõppsumma kindlaksmääramine
Hageja esitatud väidete läbivaatamise tulemusel ja Üldkohtu täieliku pädevuse raames tuleb hagejale määratud trahv summat
muuta, vähendades trahvi lähtesumma suurendust, mida komisjon kohaldas hageja rikkumises osalemise kestuse tõttu, 55%‑ni ning
suurendades koostööteatise alusel trahvisumma vähendamise määra 20%‑ni.
Selle muudatuse tulemusel kinnitatakse hagejale määratud trahvi lõppsummaks 139,5 miljonit eurot.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 3 võib juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, Üldkohus
määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Kuna käesolevas kohtuasjas rahuldati hageja nõuded osaliselt, leiab Üldkohus, et asjaolusid õiglaselt hinnates tuleb jätta
80% hageja kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja 80% komisjoni kohtukuludest ning jätta 20% komisjoni kohtukuludest
tema enda kanda ja mõista temalt välja 20% hageja kohtukuludest.
Lisaks tuleb jätta rahuldamata taotlus, mille hageja esitas oma kohtukulude nõuete hulgas ja millega ta palus komisjonilt
välja mõista kulud, mis on tekkinud seoses sellise pangagarantii võtmise ja kehtivana hoidmisega, mis on mõeldud vaidlustatud
otsuse sundtäitmise vältimiseks. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole niisugused kulud menetlusega seotud kulud
(vt selle kohta eespool punktis 214 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, punkt 5133 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kuues koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni 3. mai 2006. aasta otsuse K(2006) 1766 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse
kohta (juhtum C.38.620 – vesinikperoksiid ja perboraat) artikli 1 punkt m osas, milles Euroopa Komisjon tuvastas, et Solvay
SA osales rikkumises 1995. aasta maile eelnenud ajavahemikus.
2.
Kinnitada Solvayle otsuse K(2006) 1766 (lõplik) artikli 2 punktis h määratud trahvi summaks 139,5 miljonit eurot.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Jätta 80% Solvay kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja 80% komisjoni kohtukuludest.
5.
Jätta 20% komisjoni kohtukuludest tema enda kanda ja mõista temalt välja 20% Solvay kohtukuludest.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 16. juunil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
Hageja rikkumises osalemise kestus
Poolte argumendid
– Ajavahemik 31. jaanuarist 1994 kuni augustini 1997
– Ajavahemik 18. maist kuni 31. detsembrini 2000
Üldkohtu hinnang
– Ajavahemik 31. jaanuarist 1994 kuni maini 1995
– Ajavahemik maist 1995 kuni augustini 1997
– Ajavahemik 18. maist kuni 31. detsembrini 2000
Kaitseõiguste väidetav rikkumine
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
– Juurdepääs Degussa dokumentidele
– Juurdepääs vastustele, mis teised asjaomased ettevõtjad andsid vastuväiteteatisele
Väidetavad vead trahvi põhisumma kindlaksmääramisel
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
– Hinnang rikkumise raskusele ja trahvi lähtesumma tasemele
– Hoiatav mõju
– Rikkumise kestus
– Hageja koostöö arvesse võtmata jätmine väljaspool koostööteatise kohaldamisala
Koostööteatise kohaldamine
Poolte argumendid
– Hageja taotluse kuupäevale antud hinnang
– Hageja liigitamine võrreldes kahe teise asjaomase ettevõtjaga
– Hageja trahvi vähendamise tase
Üldkohtu hinnang
– Hageja taotluse kuupäevale antud hinnang
– Hinnang kahe teise asjaomase ettevõtja esitatud teabele
– Hageja trahvi vähendamise tase
Trahvi lõppsumma kindlaksmääramine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.