CELEX: 62010CJ0081
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
France Télécomi suhtes kohaldatud ettevõtlusmaksu režiim
Mõiste "abi"
Õiguspärane ootus
Aegumistähtaeg
Põhjendamiskohustus
Õiguskindluse põhimõte

Apellatsioonkaebuses palub France Télécom SA (edaspidi „France Télécom”) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 30. novembri
2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑427/04 ja T‑17/05: Prantsusmaa ja France Télécom
vs
. komisjon (EKL 2009, lk II‑4315, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega see kohus jättis rahuldamata nende hagiavalduse,
milles paluti tühistada komisjoni 2. augusti 2004. aasta otsus 2005/709/EÜ, mis käsitleb Prantsusmaa poolt France Télécomile
antavat riigiabi (ELT 2005, L 269, lk 30, edaspidi „vaidlusalune otsus”).

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidlustatud kohtuotsuses täpsustas Üldkohus talle lahendamiseks esitatud vaidluse õiguslikku raamistikku ja asjaolusid järgmises
sõnastuses:
„[…]
2. France Télécomi maksustamine ettevõtlusmaksuga
Ettevõtlusmaksu üldrežiim
16      Ettevõtlusmaks on kohalik maks, mis on reguleeritud seadusega ning mis on kodifitseeritud üldises maksuseadustikus.
17      […] [ettevõtlusmaksu tasuvad] igal aastal need füüsilised ja juriidilised isikud, kes on vastava aasta 1. jaanuaril hõivatud
mittepalgalise kutsealase tegevusega.
18      […] [ettevõtlusmaks määratakse] vastavalt maksukohustuslaste maksejõulisusele, mida hinnatakse majanduslike kriteeriumide
alusel, arvestades nende tegevuse mahtu maksu koguva omavalitsusüksuse territooriumil.
19      Järelikult on ettevõtlusmaks maks, mille baasiks ei ole mitte ettevõtja tegevuse tulemusena saadud tulu, vaid selleks on see
suhtosa maksukohustuslase tootmisfaktorite – kapitali ja töö – väärtusest, mida ettevõtja kasutas käesoleva kohtuasja aluseks
olevate asjaolude toimumise ajal igas kommuunis, kus maks oli kehtestatud.
20      […] aastate 1994–2002 osas [on] kehtestatud maksukohustuse suhtes […], et ettevõtte tulumaksuga maksustatud juriidiliste isikute
puhul on ettevõtlusmaksu maksubaasiks maksukohustuslasel ettevõtluse jaoks võrdlusperioodil kasutada olnud materiaalse põhivara
tarbimisväärtus ning vastav proportsionaalne osa asjassepuutuval ajavahemikul makstud töötasudest.
21      […] juhtudel, kui majandusaasta langeb kokku kalendriaastaga, [on] asjassepuutuvaks ajavahemikuks maksustamisaastale eelnevale
aastale eelnev aasta, või kui see nii ei ole, siis majandusaasta, mis on lõppenud maksustamisaastale eelnevale aastale eelnenud
aastal.
22      […] ettevõtlusmaks kehtestatakse igas kommuunis, kus maksukohustuslane omab ruume või maad, võttes aluseks seal asuva või
paikneva vara tarbimisväärtuse ning töötajatele makstud töötasu.
[…]
France Télécomi suhtes kohaldatavad õigusnormid
Üldisest maksuõigusest tulenev maksukohustuse põhimõte
25      [2. juuli 1990. aasta] [s]eaduse[s] 90‑568[, mis reguleerib side- ja telekommunikatsioonivaldkonna avalike teenuste korraldust
(
JORF
, 8.7.1990, lk 8069, edaspidi „seadus 90‑568”)], mille alusel loodi France Télécom […],[…] on ette nähtud maksustamisalased
erisätted.
26      […] kui välja arvata [teatud] erandid, […] on France Télécom põhimõtteliselt kohustatud […] tasuma kõiki neid riiklikke ja
kohalikke makse, mida on kohustatud tasuma samas valdkonnas tegutsevad eraõiguslikud ettevõtjad.
Kindlasummaline maks
27      […] France Télécom [oli] kuni 1. jaanuarini 1994 kohustatud tasuma vaid neid makse, mis on tegelikult riigi kanda. Järelikult
ei kehtinud tema suhtes ei ettevõtte tulumaksu ega kohalike maksude, sh ettevõtlusmaksu tasumise kohustus. Vastutasuna pidi
France Télécom aastate 1991–1993 osas tasuma riigieelarveseadusega igaks aastaks kindlaks määratud kindlasummalist tasu summas,
mille baasiks – enne iga-aastast kohandamist – on summa, mis nähtub 1989. aasta telekommunikatsiooni lisaeelarvest […]
Maksustamise erikord
[…]
30      [Ettevõtlusmaksuna tasumisele kuuluv m]aks, mille puhul maksubaasi väljaarvutamisel kasutati üldises maksuseadustikus ette
nähtud üldreegleid […], määrati kindlaks omavalitsusüksuste poolt eelneval aastal vastu võetud määrade alusel saadud riikliku
kaalutud keskmise määra alusel […]
31      Lisaks kohaldati France Télécomile haldamiskulude osas 8% asemel 1,9% maksumäära – st tegemist on täiendava summaga, mida
riik kogub nende kulutuste katteks, mida maksuameti teenistused kannavad seoses maksude väljaarvestamise ja ettevõtlusmaksu
kogumisega omavalitsusüksuste jaoks.
32      Maksutulu pidi minema riigile või mis puudutab summat, mis ületab aastal 1994 tehtud makset ning mida igal aastal tarbimishinna
indeksi alusel kohandatakse, siis Fonds national de péréquation de la taxe professionnelle’i[le] […]
[...]
3. Haldusmenetlus
35      Omavalitsusüksuste ühendus, mis on loodud France Télécomi ja La Poste ettevõtlusmaksu tagasiviimiseks üldkohaldatava maksuõiguse
reguleerimisalasse, esitas 13. märtsil 2001 komisjonile kaebuse, mille kohaselt kujutab maksustamise erikord endast ühisturuga
kokkusobimatut riigiabi. Kaebaja viitas eeskätt maksutulu kaotusele, mis tuleneb sellest, et teatud kommuunide suhtes kohaldatakse
riiklikku kaalutud keskmist maksumäära.
36      Komisjon otsustas 28. juunil 2001 avada selle kaebuse alusel maksustamise erikorra osas esialgse uurimismenetluse ning saatis
Prantsuse Vabariigile seda puudutava teabenõude.
37      Prantsuse Vabariik vastas teabenõudele 26. septembri 2001. aasta kirjaga, kus märkis, et maksustamise erikord ei ole riigiabi,
kuna sellega ei anta France Télécomile mitte mingisuguseid soodustusi ning riigi jaoks ei tähenda see ressurssidest ilmajäämist.
38      Komisjon tegi 30. jaanuaril 2003 otsuse algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlik uurimismenetlus, mis puudutaks
eeskätt France Télécomi vabastamist ettevõtlusmaksust aastatel 1991–1993 ning maksustamise erikorda (edaspidi „algatamisotsus”).
Algatamisotsusest teatati Prantsuse Vabariigile 31. jaanuari 2003. aasta kirjas. Prantsusmaa ametiasutuste taotlusel edastas
komisjon 7. märtsil 2003 selle otsuse parandatud versiooni. Komisjon oli algatamisotsuses märkinud, et hinnanguliselt on France
Télécomile antud soodustuse suuruseks 1 miljard Prantsuse franki aastas alates aastast 1994 (punktid 73 ja 74). Algatamisotsus
avaldati 12. märtsil 2003 (ELT C 57, lk 5).
[…]
4. [Vaidlusalune] otsus
53      Komisjoni liikmete kolleegium kiitis 19. ja 20. juulil 2004 oma 1667. istungil heaks otsuse projekti, millega nenditi, et
France Télécom on saanud maksustamise erikorrast tulenevalt aastatel 1994–2002 riigiabi (edaspidi „kõnesolev abi”), ning tegi
konkurentsivaldkonna eest vastutavale volinikule ülesandeks võtta pärast „juriidilis-lingvistilist kontrolli” presidendi heakskiidu
saanuna vastu otsuse lõplik prantsuskeelne – st autentne – versioon.
54      2. augustil 2004 võttis komisjon vastu [vaidlusaluse otsuse]. Otsus edastati Prantsuse Vabariigile 3. augustil 2004. […]
[…]
61      Komisjon asus [vaidlusaluses] otsuses esmalt seisukohale, et kindlasummalist maksu, mis oli […] ette nähtud aastateks 1991–1993,
võis käsitleda samade aastate osas tavapäraselt makstava ettevõtlusmaksu asendusena. Seega ei kujutanud sel perioodil kehtinud
vabastus ettevõtlusmaksu tasumisest endast riigiabi ([vaidlusaluse otsuse] põhjendused 22–33 ja 53).
62      Seevastu on komisjon seisukohal, et aastatel 1994–2002 kehtinud maksustamise erikorra kaudu anti riigiabi, mis seisnes erinevuses
selle maksu, mida France Télécom oleks pidanud maksma üldises maksuõiguses ette nähtud korras, ja tema poolt tegelikult ettevõtlusmaksuna
tasutud maksete vahel (edaspidi „vähemmakstud maksusumma”). See uus abi, mida rakendati ebaseaduslikult, kuna rikuti EÜ artikli 88
lõiget 3, on pealegi ühisturuga kokkusobimatu. Järelikult tuleb see tagastada ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 34–53).
63      Komisjon on maksustamise erikorra kvalifitseerimist riigiabina EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes põhjendanud järgmiselt.
64      Esiteks on komisjon toonud välja põhjused, miks ta leiab, et Prantsusmaa ametiasutuste argument, mille kohaselt kompenseeris
ajavahemikul 1994–2002 saadud soodustust rohkem kui küllaldaselt kindlasummaline maks, mida France Télécom oli kohustatud
tasuma aastatel 1991–1993, tuleb tagasi lükata ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 35–41).
65      Kõigepealt väidab komisjon, et seadusega 90‑568 kehtestati kaks järjestikust ja eraldiseisvat maksurežiimi: esiteks aastatel
1991–1993 kohaldatav maksuvabastus, kus üldise maksuõigusega ette nähtud makse, sh ettevõtlusmaksu, asendas kindlasummaline
maks; teiseks üldreeglist erandi sätestav erikord, mis viis ettevõtlusmaksu ebapiisava kohaldamiseni, mis kehtis alates aastat
1994 ning lõpetati aastal 2003 ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 36–38).
[…]
67      Selle tulemusena asus komisjon seisukohale, et ei saa pidada lubatavaks seda, et France Télécomi väiksemat maksukohustust
aastatel 1994–2002 võidaks kompenseerida aastatel 1991–1993 tasutud kindlasummalise maksuga, mille otsest seost ettevõtlusmaksuga
ei oldud konkreetselt ette nähtud ei seaduse 90‑568 ega selle maksu väljaarvutamise korraga ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 38).
68      Lisaks on komisjon märkinud, et kõnealune kindlasummaline maks sarnaneb pigem majandustegevuse tulemuste alusel omanikule
makstavate dividendidega kui maksuga. Neil asjaoludel oleks komisjon saanud vaid erandkorras nõustuda sellega, et niisugune
maks kompenseerib France Télécomi suhtes aastatel 1991–1993 kehtinud täielikku vabastust ettevõtlusmaksu tasumise kohustusest.
Õiguse tavapärase kohaldamise tulemusena oleks tulnud – vastupidi – järeldada, et niisugune maksuvabastus kujutab endast riigiabi,
mille summa oleks tulnud juurde arvestada sellele summale, mille võrra oli France Télécom maksustamise erikorra alusel alates
aastast 1994 makse vähem maksnud ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 38 ja 39).
69      Lõpuks on komisjon leidnud, et seisukoht, mille kohaselt tuleks France Télécomi poolt riigile aastatel 1991–1993 tehtud maksed
ja tema suhtes alates aastast 1994 kohaldatud madala maksumäära alusel tasutud summad n-ö tasaarveldada, eeldaks, et see summa,
mille France Télécom maksis aastatel 1991–1993 ning mis oli suurem kui üldises maksuõiguses ettenähtu, tuleks ümber kvalifitseerida
maksukrediidiks, kuid seadus 90‑568 seda ette ei näe. Niisugune
a posteriori
esitatud teoreetiline õigustus ei vasta ka tavapärasele Prantsuse maksuõigusele, vaid selle ainus eesmärk on vältida France
Télécomile antud riigiabi tagasinõudmist ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 40).
70      Teiseks on komisjon asunud seisukohale, et vahe, mille võrra France Télécom on maksu vähem tasunud, kujutab soodustust, mis
on antud ressurssidest, mis oleksid pidanud laekuma riigieelarvesse, ning on seega riigi abi ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 42).
71      Kolmandaks on komisjon [vaidlusaluse] otsuse põhjendustes 43 ja 44 märkinud, et ta ei saanud riigiabi andmist tuvastava otsuse
tegemise etapis võtta France Télécomi saadud soodustuse kogusumma kindlaksmääramisel arvesse Prantsuse Vabariigi argumenti,
mille kohaselt tuleks arvestada ettevõtte tulumaksu maksubaasi vähenemist, mis tulenes sellest, et ettevõtlusmaksuna tuli
tasuda suuremaid summasid […]
72      Neljandaks on komisjon – lükates tagasi Prantsuse Vabariigi argumendid, mille kohaselt ei saa kõnesolevat abi tagasi nõuda,
kuna kohaldamisele kuuluvad [nõukogu 22. märtsi 1999. aasta] määruse [EÜ] nr 659/1999[, millega sätestatakse üksikasjalikud
eeskirjad EÜ […] artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339),] artiklis 15 ette nähtud aegumist
reguleerivad sätted – asunud seisukohale, et kõnesolev abi on uus, mitte olemasolev abi ([vaidlusaluse otsuse] põhjendus 45).
73      Komisjon on esimese asjaoluna märkinud, et määruse nr 659/1999 artiklis 15 ette nähtud aegumistähtaja möödumise tagajärjel
ei muutu uus abi olemasolevaks abiks, vaid see takistab komisjonil määrata niisuguse abi tagastamist, mille andmisest on möödunud
üle 10 aasta ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 46–48).
74      Teise asjaoluna väidab komisjon, et seadusega 90‑568 nähti ette abikava ning et võimalik aegumine saab puudutada üksnes abi,
mis anti selle kava raames, mitte seda abikava ennast. Seega hakkab aegumistähtaeg kulgema päevast, mil konkreetne individuaalne
abi France Télécomile reaalselt üle anti, st iga aasta sellest kuupäevast, mil ettevõtlusmaks [pidi laekuma] ([vaidlusaluse]
otsuse põhjendus 49).
75      Komisjon on kolmanda asjaoluna lisanud, et aegumistähtaja kulgemise katkestas Prantsuse Vabariigile 28. juunil 2001 saadetud
teabetaotlus ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 50).
76      Sellest tulenevalt on komisjon järeldanud, et kuna teadaolevalt anti abi esimest korda aasta 1994 osas, st ajavahemik selle
abi andmisest 28. juunini 2001 oli alla 10 aasta, siis tuleb kõnesolev abi täies ulatuses tagastada ([vaidlusaluse] otsuse
põhjendus 51).
77      Viiendaks on komisjon märkinud, et Prantsusmaa ametiasutused ei ole esitanud ühtegi konkreetset argumenti kõnesoleva abi ühisturuga
kokkusobivuse tõendamiseks ning et tema teada ei esinenud ühtegi õiguslikku alust, mille põhjal oleks abi saanud ühisturuga
kokkusobivaks tunnistada ([vaidlusaluse otsuse] põhjendus 52).
78      Sellest tulenevalt on komisjon [vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 53 järeldanud esiteks seda, et France Télécomi suhtes ajavahemikul
1991–1993 kehtinud ettevõtlusmaksu kord ei kujuta endast riigiabi, ning teiseks seda, et see summa, mille võrra France Télécom
tasus aastatel 1994–2002 maksustamise erikorrast tulenevalt maksu vähem, kujutab endast ühisturuga kokkusobimatut riigiabi,
mille rakendamine on olnud ebaseaduslik ning mis tuleb seega tagastada.
79      Sellegipoolest ei olnud võimalik kindlaks määrata tagastatava abi täpset summat, kuna Prantsusmaa ametiasutustelt haldusmenetluses
saadud teave oli vastuoluline. Komisjon leidis, et abi tuleb tagastada summas, mis jääb vahemikku 798 miljonit eurot kuni
1,14 miljardit eurot ning lisaks viivisintressid ([vaidlusaluse otsuse] põhjendused 54–59).
80      Komisjon viitab [vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 54 maksude peadirektoraadi poolt novembris 2001 Prantsusmaa parlamendile
esitatud aruandele, mille kohaselt „tooks [France Télécomi] maksustamistingimuste järsk normaliseerumine ettevõtlusmaksu osas
ning muutumatu maksumäära juures […] ettevõtte jaoks kaasa pea 198 miljoni euroni ulatuva maksustamise”.
81      Lisaks tugines komisjon 15. mai 2003. aasta hinnangule, mille tulemused on tabeli kujul ära toodud [vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 54.
Prantsuse Vabariigi poolt edastatud arvandmete kohaselt oli France Télécom üldise maksuõiguse alusel aastatel 1994–2002 kohustatud
teoreetiliselt tasuma makse kokku 8,362 miljardit eurot. Tegelikult tasus ettevõtja nende aastate osas maksustamise erikorra
alusel makse kokku summas 7,222 miljardit eurot. Seega sai France Télécom aastatel 1994–2002 kasu 1,14 miljardit eurot, mis
vastab nimetatud kahe summa vahele.
82      Lisaks on komisjon märkinud, et Prantsusmaa ametiasutused teatasid talle oma 29. jaanuari 2004. aasta kirjas France Télécomile
üldise maksuõiguse alusel aastal 2003 kehtiva maksusumma (773 miljonit eurot) ning kinnitasid 15. mai 2003. aasta hinnangu
põhjendatust ([vaidlusaluse] otsuse põhjendus 55). Prantsusmaa ametiasutused vaidlustasid nende andmete usaldusväärsuse alles
16. ja 23. juunil 2003 toimunud nõupidamistel ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 56 ja 57).
83      5. juulil 2004 esitasid Prantsusmaa ametiasutused uue hinnangu. Hinnangust nähtuvad senisest erinevad tulemused, mis on esitatud
[vaidlusaluse] otsuse põhjenduses 58 ära toodud tabelis. Summat, mida France Télécom oleks teoreetiliselt pidanud üldise maksuõiguse
alusel aastate 1994–2002 osas tasuma, oli vähendatud 8,02 miljardi euroni. Seega oli France Télécomi kasu aastatel 1994–2002
nimetatud kahe summa vahena 798 miljonit eurot.
84      Prantsusmaa ametiasutustelt haldusmenetluses saadud vastuolulise teabe tõttu järeldas komisjon, et tal ei ole võimalik määratleda
tagastatava abi summat, kuid et see jääb vahemikku 798 miljonist eurost kuni 1,14 miljardi euroni, millele lisanduvad viivisintressid.
Komisjon leidis, et tagastava abi täpse summa kindlaksmääramine on lojaalse koostöö kohustusest tulenevalt Prantsusmaa ametiasutuste
ülesanne [vaidlusaluse] otsuse kohaldamise etapis ([vaidlusaluse] otsuse põhjendused 59 ja 60).
85      Kõige eeltoodu tulemusena on vaidlus[aluse] otsuse resolutiivosa järgmine:
„Artikkel 1
Riigiabi, mida Prantsus[e] [Vabariik] andis, rikkudes EÜ […] artikli 88 lõiget 3, ebaseaduslikult ettevõttele France Télécom
ettevõtlusmaksu erikorra kaudu ajavahemikus 1. jaanuar 1994 kuni 31. detsember 2002 […], ei sobi kokku ühisturuga.
Artikkel 2
1.      Prantsus[e] [Vabariik] võtab kõik vajalikud meetmed, et nõuda France Télécomilt tagasi esimeses artiklis määratletud abi.
2. Tagastamisnõue tuleb esitada viivitamata ning vastavalt siseriiklikus õiguses sätestatud menetlusele, niivõrd kui menetlus
võimaldab käesoleva otsuse kohest ja tõhusat täideviimist.
3.      Tagastatav abi sisaldab intresse alates abi soodustatud isiku käsutusse andmise kuupäevast kuni tagastamise kuupäevani.
[...]
Artikkel 3
Prantsus[e] [Vabariik] teavitab komisjoni kahe kuu jooksul alates käesoleva otsuse saamise kuupäevast meetmetest, mida ta
kavatseb võtta ning mida ta on juba võtnud, et lepingulisi kohustusi täita. Selleks kasutab Prantsus[e] [Vabariik] käesoleva
otsuse lisas leiduvat küsimustikku.
Artikkel 4
Käesolev otsus on adresseeritud Prantsuse Vabariigile.”
86      Komisjon esitas 25. oktoobril 2006 liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, milles palus Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna
Prantsuse Vabariik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul [vaidlusalust] otsust täitnud, siis on nimetatud liikmesriik rikkunud
selle otsuse artiklitest 2 ja 3, EÜ artikli 249 neljandast lõigust ning EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.
87      Kohtuasjas C‑441/06: komisjon
vs
. Prantsusmaa 18. oktoobri 2007. aastal tehtud otsusega (EKL 2007, lk I‑8887) tunnistas Euroopa Kohus komisjoni hagi põhjendatuks.”

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Tühistamishagides, mille Prantsuse Vabariik ja France Télécom Üldkohtule vaidlusaluse otsuse peale vastavalt 13. oktoobril
2004 ja 10. jaanuaril 2005 esitasid, väitsid nad sisuliselt, et komisjon on vääralt tuvastanud esiteks seda, et France Télécom
on õigusvastast abi saanud, ja teiseks seda, et see abi tuleb tagasi maksta.
Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus tagasi Prantsuse Vabariigi ja France Télécomi kõik väited.

Poolte nõuded
France Télécom palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikliga 61 teha ise asja suhtes lõplik kohtuotsus ja rahuldada tema poolt esimeses
astmes esitatud nõuded;
–        teise võimalusena suunata asi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks, ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Prantsuse Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        kooskõlas Euroopa Kohtu põhikirja artikliga 61 teha ise asja suhtes lõplik kohtuotsus;
–        rahuldada apellantide poolt esimeses astmes esitatud nõuded;
–        teise võimalusena suunata asi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks; ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja France Télécomilt.

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab France Télécom viis väidet, millest esimese kohaselt on Üldkohus rikkunud õigusnormi
sellega, et ta kvalifitseeris maksustamise erikorra riigiabiks, kuigi see, kas France Télécom sai soodustust, sõltus teguritest,
mis ei olnud selle korraga seotud, teiseks on Üldkohus vääralt tõlgendanud mõistet „riigiabi” seoses sellega, et komisjon
ei võtnud arvesse France Télécomile aastatel 1991–2002 kohaldatud kogu maksustamiskorda, kolmandaks on rikutud õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtet, neljandaks on vaidlustatud kohtuotsuses jäetud aegumise põhimõtte osas põhjendus esitamata ning viiendaks
on nimetatud kohtuotsuses õiguskindluse põhimõtte osas rikutud õigusnormi ning esitatud puudulik põhjendus.

Esimene väide, mille kohaselt on Üldkohus rikkunud õigusnormi sellega, et ta kvalifitseeris maksustamise erikorra riigiabiks,
kuigi see, kas France Télécom sai soodustust, sõltus teguritest, mis ei olnud selle korraga seotud
Poolte argumendid
France Télécom väidab, et see, kas ta võis saada rahalist soodustust võrreldes olukorraga üldise maksuõiguse alusel, sõltub
reast muutujatest, nagu tasumisele kuuluva ettevõtlusmaksu erinevad maksumäärad Prantsusmaa eri piirkondades, kus asub maksustatav
vara, või selle vara geograafiline asukoht. Seetõttu ei olnud France Télécomile alates 1994. aastast kohaldatav erandlik kord
iseenesest soodne, mistõttu seda asjaolu arvestades ei oleks Üldkohus pidanud nimetatud maksustamiskorda kvalifitseerima riigiabiks.
France Télécom leiab, et Üldkohus on vääralt tõlgendanud mõistet „riigiabi”, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 323,
et võimaliku soodustuse olemasolu ei sõltu asjassepuutuva maksustamiskorra eripäradest, vaid sellest korrast väljapoole jäävatest
teguritest, mille mõju saab tuvastada alles tagantjärele. Nendest teguritest tulenevad soodsad või ebasoodsad tagajärjed ei
saa anda riigiabi tunnuseid meetmele, millel neid tunnuseid ei olnud selle võtmise ajal.
Prantsuse Vabariik on seisukohal, et erandlik maksustamiskord ise ei saa olla riigiabi. Nimelt ei pruugi see kord anda puudutatud
ettevõtjatele valikulist soodustust.
Komisjon leiab, et väide on vastuvõetamatu, kuna seda ei esitatud esimeses astmes.
Ta märgib ka, et see väide ei ole põhjendatud. Nimelt ei saanud erandlikust korrast tulenevat maksustamise täpset taset igal
aastal ette kindlaks määrata. Kuid see kord võis viia väiksema maksustamiseni võrreldes maksuga, mida oleks tulnud tasuda
ettevõtlusmaksu valdkonnas kehtiva üldise maksuõiguse kohaldamisel.
Komisjon lisab, et sageli tuleb ette, et riigiabi uurimisel tuleb arvestada sündmustega, mis leidsid aset pärast asjassepuutuva
meetme võtmist, et kindlaks teha, kas see meede abina ellu viidi ja millises ulatuses seda tehti, et antud soodustus tagasi
nõuda.
Euroopa Kohtu hinnang
Kuna komisjon leiab, et esimene väide on vastuvõetamatu, tuleb märkida, et see väide, mis on osa riigiabi olemasolu käsitlevast
argumentatsioonist, esitati juba esimeses astmes, nimelt Üldkohtule esitatud esimese ja teise väite raames.
Väite põhjendatuse osas tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et riigiabi mõiste on laiem kui toetuse mõiste. See hõlmab
mitte ainult teatud positiivset sooritust, vaid ka erinevas vormis sekkumisi, mis leevendavad äriühingu eelarvet tavaliselt
koormavaid kohustusi ja mis seetõttu – olemata toetused selle sõna kitsas tähenduses – on samalaadsed ja samasuguse toimega
(vt 8. septembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑78/08–C‑80/08: Paint Graphos jt, kohtulahendite kogumikus veel
avaldamata, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika ).
Samuti tuleb meenutada, et soodustuse mõiste, mis kuulub lahutamatult meetme riigiabiks kvalifitseerimise juurde, on objektiivset
laadi ega sõltu meetme autori põhjendustest. Nii ei mõjuta riigi meetmega taotletud eesmärkide laad ja meetme põhjendused
seda, kas meede kvalifitseeritakse riigiabiks. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikli 87 lõige 1 ei erista
riigi sekkumisi nende põhjuste või eesmärkide alusel, vaid määratleb need nende tagajärgedest tulenevalt (vt 13. veebruari
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑409/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I‑1487, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab käesolevat kohtuasja, siis on oluline märkida, et maksustamiskord, mida France Télécomile kohaldati vaidlusalusel
teisel perioodil, st aastatel 1994–2002, oli erand üldise maksuõigusega kehtestatud korrast. Täpsemalt, sellele ettevõtjale
kohaldati riigi tasandil spetsiifilist maksustamiskorda, mille eripäraks oli see, et ettevõtlusmaks arvutati erinevates kohalikes
omavalitsusüksustes kohaldatavatest erinevatest määradest tuleneva kaalutud keskmise määra alusel, samas kui teistele ettevõtjatele
kohaldati maksustamismäära, mis igal aastal kehtestati nende omavalitsuste poolt. Lisaks kohaldati France Télécomile ainult
ühte ettevõtlusmaksu määra kohas, kus asus tema peamine tegevuskoht, samas kui teistele ettevõtjatele kohaldati erinevaid
maksumäärasid, mille kinnitasid kohalikud omavalitsusüksused, kelle territooriumil asusid nende tegevuskohad. France Télécomile
kohaldati ka haldamiskulude osas teistele ettevõtjatele kohaldatava 8% asemel maksumäära 1,9%.
Apellatsioonkaebuses esitatud argumentatsiooni kohta, mille kohaselt oleks Üldkohus vaidlusaluse maksustamiskorra uurimisel
pidanud arvestama teatud hulga muutuvate asjaolude ja väliste teguritega, tuleb märkida, et isegi kui asjassepuutuva korra
laadi arvestades ei saanud komisjon ette iga majandusaasta osas kindlaks teha, milline on täpne maksustamise tase sel perioodil,
on siiski tuvastatav, et see kord võis viia – ja viiski, nagu nähtub vaidlusaluse otsuse põhjendusest 59 ja vaidlustatud kohtuotsuse
punktist 225 – France Télécomi maksustamiseni ettevõtlusmaksuga madalamal tasemel kui see, mida oleks kohaldatud ettevõtlusmaksu
valdkonnas kehtiva üldise maksuõiguse alusel.
Tuleb ka toonitada, et sõltumata kohalike omavalitsusüksuste kindlaks määratud ettevõtlusmaksu määradest, kohaldati France
Télécomile igal juhul halduskulude osas vähendatud maksumäära.
Neid asjaolusid arvestades otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 323 õigesti, et abi andmise tuvastatavus sõltub
teatud arvust maksustamise erikorrast „väljapoole jäävatest asjaoludest”, nagu ettevõtlusmaksu aastane maksustamisperiood
ja nende omavalitsusüksuste poolt igal aastal kinnitatud maksumäärade tase, kelle territooriumil France Télécom tegevuskohta
omas.
Vastupidi sellele, mida väidavad France Télécom ja Prantsuse Vabariik, ei takista need asjaolud maksustamise erikorra kvalifitseerimist
riigiabiks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses juba selle vastuvõtmise hetkel. Nimelt tuleb eristada esiteks abikava vastuvõtmist
– käesolevas asjas maksustamise erikorda – ja teiseks selle korra alusel France Télécomile igal aastal antud abi, mille täpne
suurus sõltus teatud välistest teguritest.
Nagu märkis ka kohtujurist oma ettepanek punktis 59, on käesolevas asjas tegemist mitmeosalise ülesehitusega, milles soodustuse
olemasolu tuleneb esiteks muutumatust osast, mis on seotud üldise maksuõiguse korrast erineva maksustamiskorraga, mida kohaldatakse
France Télécomi suhtes, ja teiseks osast, mis muutub olenevalt faktilistest asjaoludest, st ruumide või maade asumisest erinevates
omavalitsusüksustes ning nendes üksustes kohaldatavast maksumäärast.
See eriline maksustamiskord võis tema eripärade tõttu, mida on kirjeldatud eespool käesoleva kohtuotsuse punktis 18, viia
France Télécomi maksustamiseni madalamal tasemel kui see, mida talle oleks kohaldatud ettevõtlusmaksu tasumisel üldise maksuõiguse
alusel.
Asjaolu, et alates 1994. aastast maksustati seda äriühingut ettevõtlusmaksuga ka tegelikult vähem, on otseselt seotud talle
kohaldatud erandliku maksustamiskorra eripäradega, isegi kui igal aastal talle selle korra alusel antud abi täpne summa sõltus
teatavatest selle korraga mitte seotud teguritest.
Ka vaidlustatud kohtuotsuse ülesehitusest nähtub, et selle punkt 323, mis viitab maksustamise erikorrast väljapoole jäävatele
asjaoludele, puudutab ainult maksustamise erikorra alusel France Télécomile igal aastal antud abi. See punkt on nimelt osa
selle väite analüüsist, milles käsitletakse õigusvastaselt antud abi komisjoni poolt tagasinõudmise õiguse aegumist. Niisuguse
väite raames antud Üldkohtu hinnang saab puudutada üksnes tegelikult antud abi ja seega ainult abi, mida France Télécom sai
maksustamise erikorra alusel.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus otsustas õigusnormi rikkumata, et maksustamise erikord andis France Télécomile
soodustuse EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, kuigi selle korra alusel antud abi konkreetne summa tuli välja arvutada teatavate
selle korraga mitteseotud tegurite abil.
Seetõttu ei ole esimene väide põhjendatud.

Teine väide, mille kohaselt on Üldkohus vääralt tõlgendanud mõistet „riigiabi” seoses sellega, et komisjon ei võtnud arvesse
France Télécomile aastatel 1991–2002 kohaldatud kogu maksustamiskorda
France Télécomi apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud teine väide koosneb kolmest osast. Esiteks tuleb uurida väite teist
osa, mis puudutab vaidlusaluse otsuse väidetavat väära tõlgendamist. Teiseks uuritakse koos nimetatud väite esimest ja kolmandat
osa, kuna need on omavahel tihedalt seotud.
Väite teine osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi vaidlusaluse otsuse väära tõlgendamise tõttu ja Üldkohtu poolt põhjenduse
asendamise tõttu
–       Poolte argumendid
France Télécom on seisukohal, et Üldkohus tõlgendas vaidlusalust otsust vääralt, leides, et komisjon tuvastas, et asjassepuutuv
abi ei tulenenud sellele äriühingule kohaldatavatest maksustamise erisätetest, vaid maksustamisel igal aastal tekkivast selle
äriühingu poolt tasumisele kuuluva summa ja üldise maksuõiguse alusel tasumisele kuuluva ettevõtlusmaksu summa vahest, asendades
nii vaidlusaluses otsuses esitatud põhjenduse enda põhjendusega. France Télécom märgib ka, et niisugune tõlgendus on vastuolus
vaidlusaluse otsuse resolutsiooniga, mille kohaselt tulenes abi sellele ettevõtjale ajavahemikus 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini
2002 kohaldatavast ettevõtlusmaksu korrast. Seega ei tuginenud komisjon ka tuvastatud väiksemale maksukohustusele, mis tekkis
igal aastal alates 1994. aastast, vaid teist laadi muudele põhjustele.
Komisjon väidab aga vastu, et tõlgendus, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusalusele otsusele andis, on kooskõlas
viimase sõnastusega. Ta täpsustab, et vaidlusaluse otsuse resolutsioonis ei olnud vaja korrata, et väiksem maksukohustus kujutas
endast soodustust. Nimelt seisnes France Télécomi saadud abi tema alamaksustamises ettevõtlusmaksuga aastatel 1994–2002 ning
seda abi anti sellele ettevõtjale sel ajavahemikul kohaldatava ettevõtlusmaksu korraga.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et Üldkohus uuris vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201 vaidlusaluse otsuse osa, mille kohaselt tulenes abi
väiksemast maksukohustusest, mis seisnes erinevuses ettevõtlusmaksu summa, mida France Télécom oleks pidanud maksma juhul,
kui tema suhtes oleks rakendatud üldist maksuõigust, ning selle summa vahel, mida ta oli kohustatud tegelikult tasuma maksustamisalaste
erisätete alusel. Üldkohus kontrollis selle väiksema maksukohustuse olemust nimetatud kohtuotsuse punktides 219–225 ning France
Télécom ei ole tema asjassepuutuvaid järeldusi kahtluse alla seadnud.
Mis puudutab väidetavat põhjenduste asendamist Üldkohtu poolt, siis piisab, kui märkida, et asendades komisjoni hinnangu oma
hinnanguga ei läinud Üldkohus kaugemale nõutavatest kohtuliku kontrolli piiridest, kuna asjassepuutuv väiksem maksukohustus
ja ettevõtlusmaksu aastane maksustamisperiood, mis on kehtestatud üldise maksuseadustiku sätetega, on vaidlusaluses otsuses
esitatud komisjoni arutluskäigu lahutamatu osa.
Nimelt tuleb märkida, et vaidlusaluse otsuse põhjendus 42 on sõnastatud järgmiselt: „erinevus [France Télécomi] poolt reaalselt
tasutud ettevõtlusmaksu ja selle ettevõtlusmaksu vahel, mis oleks kuulunud tasumisele üldise maksuõiguse sätete alusel ajavahemikus
1. jaanuar 1994 kuni 1. jaanuar 2003, kujutab endast riigiabi, kuna [France Télécomi] jaoks on see eelis, mida võimaldasid
ressursid, mis vastasel korral oleksid laekunud riigieelarvesse.” Sama vaidlustatud otsuse põhjendus 49 täpsustab, et ettevõtlusmaksu
tuli tasuda igal aastal. Ettevõtlusmaksu aastane maksustamisperiood tuuakse välja ka menetluse algatamise otsuse põhjenduses 25,
millele viidatakse vaidlusaluse otsuse põhjenduses 15.
Seetõttu Üldkohtu tõlgendus, mille kohaselt anti asjassepuutuvat abi väiksema maksukohustusega, mis tulenes maksustamise erandliku
korra sätete kohaldamisest, on kooskõlas vaidlusaluse otsuse resolutsiooniga, milles tuvastatakse, et France Télécomile aastatel
1994–2002 kohaldatud kord ei sobi kokku ühisturuga. Nimelt ei tasunud see äriühing just selle maksustamise erandliku korra
tõttu ettevõtlusmaksu summat, mida ta oleks tavapäraselt pidanud maksma üldise maksuõigusega kehtestud korra alusel.
Seega tuleb teise väite teine osa tagasi lükata.
Väite esimene ja kolmas osa, mille kohaselt on Üldkohus vääralt tõlgendanud mõistet „riigiabi”, kuna ta ei viinud läbi France
Télécomile kohaldatava maksustamiskorra üldist analüüsi
–       Poolte argumendid
France Télécom väidab, et Üldkohus ei täitnud kohustust uurida üldiselt kõiki sätteid, mis olid ette nähtud üldisest maksuõigusest
erandi tegeva korraga. Soodustuse kindlakstegemiseks võrdles Üldkohus erandlikust korrast tulenevat maksukoormust selle maksustamise
tasemega, mida oleks kohaldatud siis, kui selle äriühingu suhtes oleks rakendatud üldisest maksuõigusest tulenevat maksustamiskorda.
Kuid ta piirdus võrdluses ajavahemikuga 1994–2002, võtmata arvesse France Télécomi maksukoormust aastatel 1991–1993.
France Télécom leiab, et maksu aastane maksustamisperiood ega ka erinevused, mis esinesid asjassepuutuvates kahes maksustamise
etapis, ei saa õigustada osalist analüüsi, mis piirdub alates 1994. aastast kohaldatud maksustamiskorraga. Üldkohus jättis
seega vääralt arvesse võtmata ülemäärase maksustamise, mis tekkis kindlasummalise maksu tasumisest selle äriühingu poolt aastatel
1991–1993, võrreldes selle maksustamise tasemega, mis tal oleks olnud siis, kui ta oleks nendel aastatel pidanud maksma ettevõtlusmaksu
üldise maksuõiguse sätete alusel. Isegi kui eeldada, et analüüsis võis arvesse võtta ettevõtlusmaksu aastast maksustamisperioodi,
oleks pidanud Üldkohus tuvastama, et üldise erandliku maksustamiskorra rakendamise esimestel majandusaastatel, st aastatel
1991–1993, tasus see äriühing maksu ülemääraselt.
France Télécom on ka seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, et ta tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 207
Euroopa Kohtu 15. detsembri 2005. aasta otsusele kohtuasjas C‑66/02: Itaalia
vs
. komisjon (EKL 2005, lk I‑10901). Üldkohus järeldas nimetatud kohtuotsuse alusel vääralt, et aastatel 1994–2002 France Télécomi
maksukoormus vähenes ja seda ei saanud kompenseerida nimetatud äriühingule aastatel 1991–1993 kohaldatud spetsiifiline maks.
Prantsuse Vabariik märgib samuti, et Üldkohus on vääralt tõlgendanud mõistet „soodustus”, tõlgendades kitsendavalt seost,
mis peab esinema asjassepuutuva maksustamiskorraga kehtestatud maksuvabastuse ja maksukohustuse vahel. Üldkohus oleks pidanud
analüüsima seaduses 90‑568 ette nähtud erandlikku korda tervikuna, eriti France Télécomile selle erandliku korraga antud võimalikke
soodustusi ja tema üldisest maksuõigusest tulenevat ülisuurt maksukoormust.
Komisjon on seisukohal, et abi on võimatu „kompenseerida” erinevat laadi maksukohustusega, millel ei ole abiga mingit seost.
See võimatus puudutab mitte ainult riigi ressursside, vaid ka antud soodustuse küsimust. Nimelt ei saa riigi ressursside saamata
jäämine välistada selle kvalifitseerimist abiks seetõttu, et seda „kompenseerisid” muud summad, mida maksti riigile muude
kohustuste täimiseks. Kuna aastatel 1991–1993 kohaldatud maksustamiskorra ja alates 1994. aastast kehtima hakanud maksustamiskorra
vahel puudus piisav seos, ei ole France Télécomi argumentatsiooni aluseks olev kompenseerimisteooria põhjendatud.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Arvestades poolte esitatud argumentatsiooni tuleb uurida, kas Üldkohus on rikkunud õigusnormi, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 218, et komisjon on selleks, et hinnata, kas France Télécom on saanud riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, keeldunud
vaidlusaluse otsuses õigustatult France Télécomi poolt aastatel 1991–1993 kindlasummalise maksuna tasutud summat pidamast
tasaarveldatuks summaga, mille võrra see äriühing tulenevalt maksustamise erikorrast aastatel 1994–2002 maksu vähem maksis.
Üldkohus, kes nõustus sellega, et kui komisjon uurib, kas meede võib endast kujutada riigiabi, on tal õigus arvesse võtta
soodustusega seotud spetsiifilisi kulutusi, otsustas siiski vaidlustatud kohtuotsuse punktis 207, et meetme kvalifitseerimist
abiks ei välista see, et abisaaja suhtes on ette nähtud eraldiseisev ning spetsiifiline maksukohustus, mis ei ole esimesena
nimetatud meetmega seotud. Üldkohtu see kinnitus põhineb EÜ artikli 87 lõikele 1 antud õigel tõlgendusel (vt 2. juuli 1974. aasta
otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 1974, lk 709, punkt 34), olenemata asjaolust, et ta viitab selles küsimuses ekslikult eespool viidatud Euroopa
Kohtu 15. detsembri 2005. aasta otsusele Itaalia
vs.
komisjon.
Seega on Üldkohus õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 tuvastanud, et Prantsuse Vabariigi ja France Télécomi
selle argumendi põhjendatus, mille kohaselt viimase poolt aastatel 1991–1993 kindlasummalise maksuna ülemäära tasutud summa
kompenseerib vahe, mille võrra ettevõtja aastatel 1994–2002 makse vähem maksis, sõltub aastatel 1991–1993 makstud kindlasummalise
maksu objektiivsete tunnuste analüüsist ning sellest, kas seda maksu saab käsitada kulutusena, mis on France Télécomile tema
suhtes alates 1994. aastast kehtinud maksustamise erikorrast tuleneva väidetava soodustusega olemuslikult seotud.
Tuleb märkida, et France Télécomile aastatel 1991–1993 kohaldatud maks määrati kindlaks eraldi parameetrite alusel võrreldes
nendega, mida rakendati alates 1994. aastast maksustamise erikorra alusel. Need kaks maksurežiimi põhinesid nimelt erinevatel
õiguslikel mudelitel ja toimimisparameetritel.
Nimelt, nagu tuleneb vaidlusaluse otsuse põhjendusest 17 ja vaidlustatud kohtuotsuse punktist 209, ei olnud France Télécom
kohustatud talle aastatel 1991–1993 kohaldatud maksukorra alusel tasuma ühtki muud maksu peale kindlasummalise maksu. Selle
maksu summat ei määratud kindlaks mitte ainult nende parameetrite alusel, millest lähtuti ettevõtlusmaksu kindlaksmääramisel,
vaid see oli seotud ka kasumiga, mida see üksus jaotas riigile aastatel 1989 ja 1990. Samuti oli kindlasummaline maks ajutine.
Kuid vastavalt alates 1994. aastast tähtajatult kehtima hakanud maksustamise erikorrale kohaldati France Télécomile põhimõtteliselt
üldisest maksuõigusest tulenevaid kõiki makse. Ettevõtlusmaksu tasus ta siiski üldise maksuõiguse erandiks oleva korra alusel,
mida tuleb käsitada maksustamise erikorrana.
Neid asjaolusid arvestades tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 õigesti, et kindlasummalist maksu ei saa
pidada maksustamise erikorra kehtestamisega olemuslikult seotud kulutuseks, vaid pigem France Télécomi eriliseks maksustamiskorraks,
mis oli kehtestatud 1994. aastale eelnenud aastate suhtes. Igal juhul, nagu märkis ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 215,
ei ole ainult asjaolu, et nii kindlasummaline maks kui maksustamise erikord kehtestati mõlemad seadusega 90‑568, tõenduseks,
et France Télécomi maksustamine kindlasummalise maksuga aastatel 1991–1993 oli olemuslikult seotud maksustamise erikorra kehtestamisega
alates 1994. aastast.
Järelikult on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 218 õigusnormi rikkumata järeldanud, et komisjon on õigustatult pidanud
tasaarveldamatuks ühelt poolt France Télécomi poolt aastatel 1991–1993 kindlasummalise maksuna tasutud summat ja teiselt poolt
summat, mille võrra see äriühing talle kohaldatud maksustamise erikorra alusel aastatel 1994–2002 maksu vähem maksis.
Lõpuks, isegi kui eeldada selle teesi õigsust, mille kohaselt France Télécomile kohaldatud maksustamiskord koosnes kahest
teineteisest lahutamatust perioodist, millest esimene tõi kaasa ülemäärase ja teine alamäärase maksustamise, puudub vaidlus
selles, et seadus 90-568 nägi ette, et alates 1994. aastast hakkab kehtima maksustamise erikord, mis on tähtajatu. See seadus
ei kehtestanud mingit mehhanismi, mille alusel oleks saanud teha tasaarvestustehte perioodil 1991–1993 kindlasummalise maksuna
tasumisele kuuluva summa ja alates 1994. aastast maksustamise erikorra alusel tasumisele kuuluva summa vahel. Nimetatud seadus
ei võimalda seega kindlaks määrata hetke, millest alates oleks esimese korra alusel tasutud üleliigset maksusummat tulnud
hakata teise korra alusel tasaarvestama. Nagu märkis ka kohtujurist oma ettepanek punktis 100, oleks kõnealune ülemääraselt
tasutud maks teatud hetkest alates oma mõju kaotanud, millest tuleneks, et maksustamise erikorraga antaks France Télécomile
paratamatult soodustus.
Teise väite esimese ja kolmanda osaga ei saa seega nõustuda. Järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.

Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud õiguskindluse kaitse põhimõtet
France Télécomi apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud kolmas väide on jaotatud kaheks osaks.
Kolmanda väite esimene osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi seoses asjaoludega, mis võimaldavad tugineda õiguspärase
ootuse kaitse põhimõttele
–       Poolte argumendid
France Télécom väidab, et mis puudutab õigust tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, siis on Üldkohus vääralt piiranud
võimaluse võtta arvesse teatud erandlikke asjaolusid ainult nende juhtudega, mil abist on teatatud. See, et käesolevas asjas
sai soodustuse olemasolu kindlaks teha alles tagantjärgi maksustamise erikorraga mitteseotud asjaolude kujunemise alusel,
ongi üks selline erandlik asjaolu.
France Télécom toonitab, et Üldkohus ei märkinud ära õigusakti, millest oleks tulnud teada anda, ega ka kuupäeva, millal seda
oleks tulnud teha. Nimelt kui soodustus seisnes iga majandusaasta lõpus tuvastatud väiksemas maksukohustuses, oli võimatu
kindlaks teha, millal tuli asjassepuutuvast maksustamiskorrast eelnevalt teatada.
France Télécom lisab, et Üldkohus on tähelepanuta jätnud fakti, et siseriikliku seadusandaja tahe on üks elementidest, mida
tuleb uurida selleks, et kindaks teha, kas äriühingul võis tekkida õiguspärane ootus, et võetud maksumeede on kooskõlas riigiabi
reguleerivate õigusnormidega.
Komisjon meenutab, et abisaajast ettevõtjal saab üldjuhul abi seaduslikkuse suhtes õiguspärane ootus tekkida üksnes juhul,
kui abi on antud EÜ lepingus ettenähtud menetlust järgides.
Ta väidab, et France Télécomile aastatel 1994–2002 kohaldatud maksustamise erikord oli erandlik ja valikuline riigi kehtestatud
kord, mida kohaldati ettevõtjale, kes tegutseb konkurentsile ja liikmesriikidevahelisele kaubandusele avatud turgudel. Seega
oleksid riigi ametiasutused pidanud sellele äriühingule kohaldatavast ettevõtlusmaksu erikorrast teatama enne kuupäeva, mil
see maks muutus sissenõutavaks.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et teatamiskohustus on aluslepinguga riigiabi valdkonnas kehtestatud kontrollisüsteemi üks põhielemente.
Selle süsteemi kohaselt on liikmesriigid kohustatud esiteks komisjonile teatama igast meetmest, millega nad kavatsevad anda
või muuta abi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, ja teiseks vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 3 mitte seda meedet rakendama enne,
kuni nimetatud institutsioon on meetme suhtes teinud lõpliku otsuse.
Seega, arvestades komisjoni poolt riigiabi suhtes läbiviidava kontrolli kohustuslikku laadi, võivad abi saanud ettevõtjad
abi seaduslikkuse suhtes õiguspärasele ootusele tugineda põhimõtteliselt vaid siis, kui abi andmisel on järgitud EÜ artiklis 88
ette nähtud menetlust, ja hoolas ettevõtja peab suutma üldjuhul kindlaks teha, kas seda menetlust järgiti. Eriti juhul, kui
abi antakse komisjonile eelnevalt teatamata, mistõttu see on EÜ artikli 88 lõike 3 kohaselt ebaseaduslik, ei saa abisaajal
sel momendil olla õiguspärast ootust, et abi andmine on nõuetekohane (vt 11. novembri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑183/02 P
ja C‑187/02 P: Demesa ja Territorio Histórico de Álava
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑10609, punktid 44 ja 45 ning seal viidatud kohtupraktika).
Samuti otsustas Euroopa Kohus, et kui abist komisjonile ei teatatud, ei ole mingit tähendust komisjoni tegevusetusel seoses
selle meetmega (vt eespool viidatud kohtuotsus Demesa ja Territorio Histórico de Álava
vs
. komisjon, punkt 52).
Käesolevas asjas puudub vaidlus selles, et asjassepuutuvast maksustamiskorrast, mis kehtestati seadusega 90-568, komisjonile
ei teatatud.
Kuna France Télécom väidab, et teatamiskohustust ei olnud, sest abi andmist ei olnud tuvastatud, tuleb toonitada, et asjassepuutuva
maksustamiskorra väidetav keerukus ega abimeetme perioodilisus ei vabasta liikmesriiki teatamiskohustusest ega tekita abi
saanud ettevõtjale mingit õiguspärast ootust.
Mis puudutab selliste erandlike asjaolude asjakohasust, mille alusel võib tekkida – olenemata eelmises punktis esitatud seisukohast
– õiguspärane ootus, et abi on antud nõuetekohaselt, siis piisab, kui märkida, et Üldkohus ei ole nende asjaolude hindamisel
rikkunud ühtegi õigusnormi, uurides põhjalikult vaidlustatud kohtuotsuse punktides 263–269 kõiki argumente, mis talle selles
küsimuses esitati.
Seega on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 270 õigesti järeldanud, et Prantsuse Vabariik ja France Telécom ei ole
tõendanud niisuguste erandlike asjaolude esinemist, mis oleksid võimaldanud neil tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Tuleb asuda seisukohale, et kolmanda väite esimene osa ei ole põhjendatud.
Kolmanda väite teine osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi seoses õiguslike tagajärgedega, mis tulenevad ühest muust riigiabi
valdkonnas tehtud komisjoni otsusest
–       Poolte argumendid
France Télécom on seisukohal, et Üldkohus tõlgendas vääralt õiguslikke tagajärgi, mis tulenevad komisjoni 8. veebruari 1995. aasta
otsusest La Poste kohta (EÜT C 262, lk 11, edaspidi „otsus La Poste”).
France Télécom väidab, et see otsus on õigusakt, mis võib tekitada õiguslikke tagajärgi ja õiguspärase ootuse, et asjassepuutuv
maksustamiskord on kooskõlas riigiabi valdkonna õigusnormidega.
Komisjon toonitab, et kuna maksustamise erikord on niisugune ettevõtlusmaksuga maksustamise režiim, millega kaldutakse kõrvale
üldisest maksuõigusest, võidi sellega anda France Télécomile rahaline soodustus. Arvestades selle režiimi eripärasid, oleks
tulnud sellest teatada hiljemalt enne kuupäeva, mil muutus sissenõutavaks selle äriühingu poolt 1994. aasta eest tasumisele
kuuluv ettevõtlusmaks.
Komisjon on seisukohal, et abi valdkonnas läbi viidud mõni muu uurimismenetlus ei saa tekitada France Télécomile õiguspärast
ootust temale kohaldatud spetsiifilise maksustamiskorra suhtes.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Nagu märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 59 ja 60, ei saa abisaaja üldjuhul tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
puudutavatele põhjendustele, kui asjassepuutuvast abist ei ole komisjonile teatatud.
Mis puudutab argumentatsiooni seoses otsusega La Poste, siis tuleb märkida, et see otsus ei sisalda mingit analüüsi France
Télécomile kohaldatava ettevõtlusmaksu erandliku korra kohta. Seda arvestades sai Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 266
ainult märkida, et komisjon ei ole selle maksustamise erikorra suhtes seisukohta võtnud ja seega ei teinud ta otsust selle
kohta, kas seda korda saab või ei saa pidada abiks.
Argumendi kohta, et France Télécom võis tõlgendada konteksti, milles võeti vastu otsus La Poste, kui komisjoni seisukohavõttu
asjassepuutuva maksustamiskorra suhtes, tuleb märkida, et Üldkohus lükkas selle argumendi õigusnorme rikkumata tagasi vaidlustatud
kohtuotsuse punktides 265–269.
Seega otsustas Üldkohus õigesti, et otsus La Poste ei sisalda ühtegi sellist asjaolu, millest võis France Télécomile tekkida
õiguspärane ootus, et talle kohaldatav maksustamiskord on kooskõlas riigiabi valdkonna õigusnormidega. Järelikult ei ole kolmanda
väite teine osa põhjendatud.
Arvestades eespool esitatud kaalutlusi tuleb kolmas väide tervikuna tagasi lükata.

Neljas väide, mille kohaselt puudub vaidlustatud kohtuotsuses põhjendus aegumise põhimõtet puudutavatele argumentidele antud
vastuse kohta
Poolte argumendid
France Télécom meenutab, et Prantsuse ametiasutused selgitasid haldusmenetluses, et võimalik alamaksustamine aastatel 1994–2002
ei saa igal juhul olla tagasinõudmise esemeks, sest asjassepuutuv maksustamiskord kehtestati enam kui kümme aastat tagasi.
Määruse nr 659/1999 artiklis 15 on sätestatud, et komisjonil on õigus abi tagasi nõuda kümne aasta jooksul.
France Télécom leiab, et Üldkohus ei ole võtnud seisukohta talle esitatud aegumise põhimõtte teemal. Ta hoopis asendas selles
küsimuses vaidlusaluse otsuse põhjenduse enda põhjendusega. Samuti ei ole vaidlustatud kohtuotsuses täpsustatud, milline on
aegumistähtaja algusena käsitatav siduv õigusakt. Akt, millest alates aegumistähtaeg kulgema hakkas, oli aga seadus 90‑568.
Prantsuse Vabariik märgib, et Üldkohus rikkus õigusnormi, otsustades, et asjassepuutuva abi aegumistähtaeg ei saanud hakata
kulgema enne 1994. aastat. Kui möönda, et erandlik maksustamiskord oli riigiabi, oli ainus siduv õigusakt, mille alusel sai
asjassepuutuva meetme aegumistähtaja alguse kindlaks määrata, 2. juulil 1990 kehtima hakanud seadus 90‑568. Prantsuse ametiasutustele
28. juunil 2001 teabenõude saatmisega otsustas komisjon avada France Télécomi maksustamise erikorra kohta esialgse uurimismenetluse.
Selleks kuupäevaks oli aga abi tagasinõudmise tähtaeg möödunud.
Komisjon toonitab, et Üldkohus pidi lahendama ainult küsimuse, kas alates 1994. aastast kehtima hakanud ettevõtlusmaksu erikorraga
France Télécomile antud abi oli aegunud. Seega ei saa nõustuda argumendiga, et Üldkohus asendas vaidlusaluse otsuse põhjenduse
enda põhjendusega.
Komisjon täpsustab, et riigiabi valdkonnas kehtivad aegumisreeglid puudutavad abi tagasinõudmist. Abi on võimalik tagasi nõuda
vaid siis, kui selle summa on kindlaksmääratav. Asjassepuutuva maksustamiskorra puhul sai selle summa kindlaks määrata tagantjärele
aastase perioodi baasil.
Euroopa Kohtu hinnang
Aegumise põhimõtte osas tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 15 lõikele 1 on komisjonil õigus abi tagasi
nõuda kümne aasta jooksul. Sama artikli lõikes 2 on sätestatud, et tähtaja kulg algab päevast, mil abisaajale antakse ebaseaduslikku
abi. Seega on nimetatud artiklis 15 viidatud aegumistähtaja kindlaksmääramisel otsustava tähtsusega aeg, mil abi reaalselt
anti.
Nimetatud artikli 15 lõikest 2 tuleneb, et aegumistähtaja kulgema hakkamise kuupäeva kindlaksmääramiseks lähtutakse selles
sättes abisaajale abi andmisest, mitte abikava vastuvõtmise kuupäevast.
Tuleb toonitada, et abi andmise kuupäeva kindlaksmääramine võib varieeruda sõltuvalt abi laadist. Näiteks võib juhul, kui
mitmeaastase korra alusel tehakse mitu makset või antakse perioodilisi soodustusi, abi andmise õiguslikuks aluseks oleva akti
vastuvõtmise kuupäeva ja selle kuupäeva vahel, mil ettevõtjatele tegelikult soodustus tehti, olla oluline ajaline vahe. Sellisel
juhul tuleb aegumistähtaja väljaarvutamisel pidada abi abisaajale antuks alles kuupäeval, mil see talle tegelikult anti.
Selles küsimuses on oluline meenutada, et komisjon täpsustas vaidlusaluse otsuse põhjenduses 49, et aegumistähtaeg hakkas
kulgema igal aastal kuupäeval, mil France Télécomi poolt tasumisele kuuluv ettevõtlusmaks sissenõutavaks muutus.
Nimelt, nagu nähtub ka vaidlustatud kohtuotsuse punktist 320, hakkab aegumistähtaeg uuesti kulgema iga kord, kui soodustus
tegelikult antakse – mis toimus käesoleval juhul igal aastal –, mistõttu aegumistähtaja kulgemine võib sõltuda viisist, kuidas
on kindlaks määratud soodustus.
Kuna käesolevas asjas tuli abi andmine tuvastada erinevate maksumäärade alusel, mida kohaldati eri omavalitsusüksustes, mille
territooriumil France Télécomil oli tegevuskoht, analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 323 ettevõtlusmaksu aastast
maksustamisperioodi ja sellest tulenevaid tagajärgi.
Järelikult otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 324 õigesti, et kuna ettevõtlusmaksu tasuti igal aastal, ei
saanud pidada abi antuks enne aastat 1994, kuna siis võeti vastu siduvad õigusaktid, mis võimaldasid esmakordselt tuvastada
maksude maksmist väiksemas ulatuses.
Lisaks on Üldkohtu lähenemine kooskõlas määruse nr 659/1999 artikli 15 lõike 1 sõnastusega, millest tuleneb, et aegumistähtaeg
on kehtestatud komisjoni õigusele abi tagasi nõuda.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt rikkus Üldkohus aegumise põhimõtte osas põhjendamiskohustust, siis nähtub väljakujunenud
kohtupraktikast, et Üldkohus ei pea esitama ammendavat ning üksikasjalikku ülevaadet vaidluse poolte kõikidest arutluskäikudest.
Põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et huvitatud isikutele näidatakse selles põhjused, miks kõnealused meetmed
on võetud, ning et pädeval kohtul on piisavalt tõendeid oma kohtuliku kontrolli teostamiseks (vt Euroopa Kohtu 21. septembri
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑8725, punkt 72, ja 8. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑3/06 P: Groupe Danone
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑1331, punkt 46).
Tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 323 ja 324 selgitas Üldkohus oma hinnangut, mille ta andis ettevõtlusmaksu
korra eripäradele, tuvastades seejärel nimetatud kohtuotsuse punktis 325, et määruse nr 659/1999 artiklis 15 ette nähtud aegumistähtaeg
ei olnud 28. juunil 2001 ehk Prantsuse Vabariigile teabetaotluse saatmise päeval veel möödunud.
Seega tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus vastas õiguslikult piisavalt France Télécomi argumentidele aegumise põhimõtte kohta
ning et ta ei ole rikkunud käesoleva kohtuotsuse punktis 88 meenutatud kohtupraktikast tulenevat põhjendamiskohustust.
Arvestades kõiki eespool esitatud asjaolusid, tuleb neljas väide tagasi lükata.

Viies väide, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuses õiguskindluse põhimõtte rikkumist puudutavate argumentide osas rikutud
õigusnormi ning esitatud puudulik põhjendus
Viies väide, millele France Télécom oma apellatsioonkaebuse põhjenduses toetub, on jaotatud kaheks osaks.
Poolte argumendid
–       Viienda väite esimene osa, mis puudutab põhjenduse puudumist ja õigusnormi rikkumist seoses sellega, et tagasinõutava abi
suurust on võimatu kindlaks teha
France Télécom on seisukohal, et Üldkohus ei vastanud argumendile, mille kohaselt ei saa komisjon juhul, kui ta uurib soodustust,
mille tegelikku summat on võimatu kindlaks teha, määrata selle soodustuse tagasinõudmist.
Ta järeldab sellest, et Üldkohus rikkus õiguskindluse põhimõtet, kuna võimalik tagasinõutav summa jääb hüpoteetiliseks ja
tagasinõutava abi suurus ei saa põhineda ligikaudsetel hinnangutel.
–       Viienda väite teine osa, mille kohaselt on puudulik põhjendus ja rikutud õigusnormi seoses hinnanguga, mis anti abi summa
ligikaudse kindlaksmääramise meetoditele
France Télécom on seisukohal, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 297 ja 305,
et komisjon võis põhjendatult määratleda vahemiku, mille raamesse tagasinõutav abisumma jääb, Prantsuse ametiasutuste esitatud
ligikaudsete andmete alusel, ja et seetõttu ei saanud tuvastada õiguskindluse põhimõtte rikkumist.
France Télécom selgitab, et Prantsuse ametiasutused ei edastanud vaidlusaluseid hinnanguid selleks, et määrataks kindlaks
maksukohustuste vahe tegelik suurus perioodil 1994–2002. Need arvutused esitati selleks, et tõendada, et äriühingu võimalikku
alamaksustamist sellel perioodil tasaarvestas tema ülemäärane maksustamine erandliku maksustamiskorra kehtima hakkamise esimestel
aastatel, st aastatel 1991–1993.
Vastuses viienda väite kahele osale märgib komisjon, et õiguskindluse põhimõtet puudutavates hinnangutes tegi Üldkohus vaid
järeldusi, mis tulenesid reast asjaoludest, mis olid esitatud Euroopa Kohtu 18. oktoobri 2007. aasta otsuses kohtuasjas C‑441/06:
komisjon
vs
. Prantsusmaa (EKL 2007, lk I‑8887).
Komisjon leiab, et Üldkohus on kohaselt põhjendanud järeldust, mille kohaselt ei saa France Télécom väita, et õiguskindluse
põhimõtet rikuti juba ainult seetõttu, et abisumma pidi olema selle tagasinõudmiseks täpne.
Euroopa Kohtu hinnang
Viienda väite kahte osa tuleb nende seotuse tõttu uurida koos.
Tuleb meenutada, et õiguskindluse põhimõte, mis on üks liidu õiguse üldpõhimõtetest, nõuab, et õigusnormid oleksid selged,
täpsed ja ettenähtavate tagajärgedega, et huvitatud isikud saaksid liidu õiguskorraga reguleeritavates olukordades ja õigussuhetes
nendest juhinduda (vt selle kohta 15. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑63/93: Duff jt, EKL 1996, lk I‑569, punkt 20;
7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑76/06 P: Britannia Alloys & Chemicals
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑4405, punkt 79, ja 18. novembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑158/07: Förster, EKL 2008, lk I‑8507,
punkt 67).
Viienda väite toetuseks esitatud argumentatsiooni kohta tuleb märkida, et Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 301,
et komisjoni hinnangul jääb abi summa vahemikku 798–1140 miljonit eurot. Kuna need arvud on piirideks, mille raames tuleb
kindlaks määrata abi lõplik summa, otsustas Üldkohus, viidates muu hulgas eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs
. Prantsusmaa punktidele 31–40, et vaidlusalune otsus sisaldab asjakohaseid andmeid, mis võimaldavad selle summa ilma ülemääraste
raskusteta kindlaks teha.
Lisaks on oluline meenutada, et Euroopa Kohus otsustas eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs
. Prantsusmaa punktis 29, et liidu õiguse ükski säte ei nõua, et komisjon, kes kohustab ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud
abi tagasi nõudma, määraks kindlaks tagastatava abi täpse summa. Piisab sellest, kui komisjoni otsus sisaldab andmeid, mis
võimaldavad otsuse adressaadil iseseisvalt ja ülemääraste raskusteta selle summa kindlaks teha (vt ka 12. oktoobri 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑480/98: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑8717, punkt 25, ja 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑415/03: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I‑3875, punkt 39).
Nii täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 302 ja 303, et see vahemik määrati kindlaks haldusmenetluses Prantsuse
ametiasutuste esitatud andmete alusel, ja et komisjonil oli õigus nendele andmetele tugineda, sest nimetatud liikmesriik ei
esitanud asjassepuutuva maksustamiskorra alusel France Télécomi saadud soodustuse täpselt väljaarvestatud summat.
Eeltoodut arvestades on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 305 õigesti järeldanud, et vaidlusaluses otsuses ei ole
rikutud õiguskindluse põhimõtet.
Nendest asjaoludest tuleneb, et France Télécom ega Prantsuse Vabariik ei saa sellele põhimõttele tuginedes vastu vaielda ebaseaduslikult
antud abi tagasinõudmisele (vt 15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑148/04: Unicredito Italiano, EKL 2005, lk I‑11137,
punkt 104).
Seega on Üldkohus õigesti otsustanud, et vaidlusalune otsus ei ole ebaseaduslik seetõttu, et selles mainitakse ainult ligikaudne
vahemik, mille raamesse jääb tagasinõutava abi summa.
Lisaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 301–305, et sellest ei puudu ka põhjendus seoses hinnanguga France Télécomi
ja Prantsuse Vabariigi esitatud õiguskindluse põhimõtte rikkumise väitele.
France Télécomi apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud viies väide ei ole tulemuslik ja seetõttu tuleb kaebus tervikuna
rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse ka apellatsioonkaebuste suhtes,
on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna France Télécom on kohtuvaidluse
kaotanud, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele temalt välja. Prantsuse Vabariik kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja France Télécom SA‑lt.
3.
Prantsuse Vabariik kannab ise oma kohtukulud.
Allkirjad
? Kohtumenetluse keel: prantsuse.