CELEX: 62008TJ0338
Životné prostredie
Nariadenie (ES) č. 1367/2006
Maximálne hladiny rezíduí pesticídov
Žiadosť o vnútorné preskúmanie
Zamietnutie
Opatrenie individuálneho určenia
Platnosť
Aarhuský dohovor

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobcami sú Stichting Natuur en Milieu, nadácia založená podľa holandského práva v roku 1978 so sídlom v Utrechte (Holandsko), ktorej cieľom je ochrana životného prostredia, a Pesticide Action Network Europe, nadácia založená podľa holandského práva v roku 2003 so sídlom v Londýne (Spojené kráľovstvo), ktorá sa zameriava na boj proti použitiu chemických pesticídov.
Dňa 29. januára 2008 prijala Komisia Európskych spoločenstiev nariadenie (ES) č. 149/2008, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 396/2005 ustanovením príloh II, III a IV, v ktorých sa stanovujú maximálne hladiny rezíduí pre produkty uvedené v jeho prílohe I (
Ú. v. EÚ L 58, s. 1
). Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 396/2005 z 23. februára 2006 o maximálnych hladinách rezíduí pesticídov v alebo na potravinách a krmivách rastlinného a živočíšneho pôvodu a o zmene a doplnení smernice Rady 91/414/EHS (
Ú. v. EÚ L 70, s. 1
; Mim. vyd. 03/011, s. 332) tak bolo doplnené o prílohy, ktoré stanovujú maximálne hladiny rezíduí (ďalej len „MHR“) pre produkty uvedené v prílohe I tohto nariadenia.
Na základe článku 10 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 264, s. 13
) podali žalobcovia listami zo 7. a 10. apríla 2008 Komisii žiadosť o vykonanie vnútorného preskúmania nariadenia č. 149/2008.
Komisia dvoma rozhodnutiami z 1. júla 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) zamietla žiadosti o vnútorné preskúmanie podané žalobcami. V každom napadnutom rozhodnutí Komisia uviedla:
„Vaša žiadosť o vnútorné preskúmanie bola podaná podľa hlavy IV nariadenia… č. 1367/2006… Toto nariadenie… upravuje, že žiadosť o vnútorné preskúmanie musí spĺňať určité podmienky týkajúce sa predovšetkým povahy správneho aktu, ktorý musí byť v súlade s definíciou stanovenou v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia. Toto ustanovenie zužuje význam pojmu správny akt na ‚akékoľvek opatrenie individuálneho určenia podľa práva životného prostredia, prijaté inštitúciou alebo orgánom Spoločenstva, ktoré má právne záväzný a vonkajší účinok‘. Vo Vašom liste uvádzate, že nariadenie č. 149/2008 je správnym aktom, ktorý môže byť predmetom vnútorného preskúmania.
Komisia nemôže s týmto výkladom súhlasiť.
Nariadenie č. 149/2008 je založené na [článku] 5 ods. 1, článku 21 ods. 1 a článku 22 ods. 1 nariadenia č. 396/2005 a stanovuje [MHR] pre pesticídy uplatniteľné na všetky subjekty v oblasti potravinárstva pre celú Európsku úniu. Preto nemožno nariadenie č. 149/2008 považovať za akt individuálneho určenia, tak ako to uvádzate vo svojom liste, alebo za súbor rozhodnutí. Z tohto dôvodu považuje Komisia Vašu žiadosť o vnútorné preskúmanie nariadenia č. 149/2008 za neprípustnú.
V prípade nesúhlasu s touto odpoveďou sa môžete v danej veci obrátiť na európskeho ombudsmana alebo Všeobecný súd… za predpokladu, že Vaša sťažnosť alebo žaloba spĺňajú podmienky upravené v článku 195 ES alebo článku 230 ES v závislosti od prípadu.“
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 11. augusta 2008 podali žalobcovia túto žalobu. Dňa 29. augusta 2008 podali žalobcovia doplňujúce vyjadrenie k žalobe.
Podaním do kancelárie Súdu prvého stupňa zo 7. januára 2009 podala Poľská republika návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Komisie. Tomuto návrhu bolo vyhovené uznesením predsedu prvej komory Súdu prvého stupňa z 19. februára 2009. Poľská republika podala svoje vyjadrenie 3. apríla 2009. Žalobcovia podali svoje pripomienky k tomuto vyjadreniu 21. augusta 2009.
Podaním do kancelárie Súdu prvého stupňa z 23. februára 2009 podala Rada Európskej únie návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Komisie. Uznesením z 21. apríla 2009 predseda prvej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu a povolil Rade, aby predložila svoje pripomienky na ústnej časti konania podľa článku 116 ods. 6 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.
Po zmene zloženia komôr Všeobecného súdu bola sudkyňa spravodajkyňa pridelená do siedmej komory, v dôsledku čoho bola táto vec pridelená danej komore.
Na základe správy sudkyne spravodajkyne Všeobecný súd (siedma komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 13. septembra 2011.
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutia,
—
uložil Komisii, aby meritórne rozhodla o žiadostiach o vnútorné preskúmanie,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
vyhlásil doplňujúce vyjadrenie k žalobe za neprípustné,
—
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
—
zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.
Poľská republika navrhuje, aby Všeobecný súd žalobu zamietol.
Právny stav
O prípustnosti
O prípustnosti druhého žalobného návrhu žalobcov
Druhým žalobným návrhom žalobcovia sledujú, aby Všeobecný súd uložil Komisii povinnosť meritórne rozhodnúť o predmetných žiadostiach o vnútorné preskúmanie. Súd Únie však nie je v rámci preskúmavania zákonnosti oprávnený ukladať povinnosti, hoci by sa týkali podmienok vykonania jeho rozsudkov (uznesenie Súdneho dvora z 26. októbra 1995, Pevasa a Inpesca/Komisia,
C-199/94 P a C-200/94 P, Zb. s. I-3709
, bod 24, a rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, DSM/Komisia,
C-5/93 P, Zb. s. I-4695
, bod 36). V zmysle článku 266 ZFEÚ prináleží totiž dotknutej inštitúcii prijať opatrenia, ktoré si vyžaduje výkon zrušujúceho rozsudku (rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. januára 1998, Ladbroke Racing/Komisia,
T-67/94, Zb. s. II-1
, bod 200, a z 29. septembra 2009, Thomson Sales Europe/Komisia
T-225/07 a T-364/07, Zb. s. II-176
*, bod 221).
Z toho vyplýva, že tento žalobný návrh je neprípustný.
O prípustnosti doplňujúceho vyjadrenia k žalobe
Komisia spochybňuje prípustnosť doplňujúceho vyjadrenia k žalobe, ktoré žalobcovia podali 29. augusta 2008.
V zmysle článku 230 piateho odseku ES musia byť žaloby uvedené v tomto článku podané v lehote dvoch mesiacov buď od uverejnenia aktu, alebo od jeho oznámenia žalobcovi, alebo ak akt nebol uverejnený ani oznámený, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel. V súlade s článkom 102 ods. 2 rokovacieho poriadku sa táto lehota predlžuje o 10-dňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť.
V danom prípade je zrejmé, že doplňujúce vyjadrenie k žalobe bolo podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. augusta 2008, t. j. pred uplynutím lehoty na podanie žaloby do 4. septembra 2008. Z toho dôvodu je potrebné ho vyhlásiť za prípustné.
Tento záver nespochybňujú tvrdenia Komisie.
Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého ani Štatút Súdneho dvora, ani jeho rokovací poriadok neupravujú možnosť podať doplňujúce vyjadrenie k žalobe po podaní žaloby, je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry je Spoločenstvo spoločenstvom práva, v ktorom inštitúcie podliehajú preskúmaniu súladu ich aktov so Zmluvou, procesnoprávna úprava vzťahujúca sa na žaloby, o ktorých rozhoduje súd Spoločenstva, sa má vykladať pokiaľ možno tak, aby ich aplikácia prispela k realizácii cieľa, ktorým je zabezpečiť účinnú súdnu ochranu práv, ktoré subjektom vyplývajú z práva Spoločenstva (rozsudok Súdneho dvora zo 17. júla 2008, Athinaïki Techniki/Komisia,
C-521/06 P, Zb. s. I-5829
, bod 45, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. septembra 2009, Brink’s Security Luxembourg/Komisia,
T-437/05, Zb. s. II-3233
, bod 75).
Okolnosť, že ani Štatút Súdneho dvora, ani jeho rokovací poriadok výslovne neupravujú možnosť podať doplňujúce vyjadrenie k žalobe po podaní žaloby, sa nesmie vykladať ako okolnosť vylučujúca takúto možnosť, pokiaľ je toto doplňujúce vyjadrenie k žalobe podané pred uplynutím lehoty na podanie žaloby.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie založené na článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku, ktorý stanovuje, že je zakázané uvádzať nové žalobné dôvody počas konania, je nutné zdôrazniť, že podľa judikatúry uplatnenie tohto ustanovenia má za následok neprípustnosť nových žalobných dôvodov uvedených počas konania (rozsudky Súdneho dvora z 20. marca 1959, Nold/Vysoký úrad,
18/57, Zb. s. 89, 114
, a zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske spoločenstvo,
C-104/97 P, Zb. s I-6983
, bod 29). Táto judikatúra, ktorej cieľom je potrestať neskoré predloženie žalobných dôvodov, sa týka žalobných dôvodov uvedených po uplynutí lehoty na podanie žaloby. To však nie je prípad prejednávanej veci.
Nakoniec v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, skutočnosť, že žalobcovia v doplňujúcom vyjadrení k žalobe subsidiárne uvádzajú žalobný dôvod, prostredníctvom ktorého je spochybnená zákonnosť nariadenia č. 1367/2006 bez uvedenia opätovného spochybnenia zákonnosti v žalobnom návrhu, nepredstavuje porušenie článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
Žalobcovia totiž namietajú voči zákonnosti nariadenia č. 1367/2006 s cieľom dosiahnuť zrušenie napadnutých rozhodnutí. Prípustnosť tohto žalobného dôvodu nie je teda podriadená existencii návrhu týkajúceho sa nezákonnosti nariadenia č. 1367/2006.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že doplňujúce vyjadrenie k žalobe podané žalobcami 29. augusta 2008, teda pred uplynutím lehoty na podanie žaloby, má byť vyhlásené za prípustné.
O veci samej
Žalobcovia sa opierajú o dva žalobné dôvody. V rámci prvého žalobného dôvodu žalobcovia uvádzajú, že Komisia nesprávne považovala ich žiadosti o vnútorné preskúmanie nariadenia č. 194/2008 za neprípustné, keď sa domnievala, že toto nariadenie nemožno pokladať ani za opatrenie individuálneho určenia, ani za súhrn rozhodnutí. Tento žalobný dôvod treba v podstate vykladať ako dôvod založený na porušení článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia. V rámci druhého žalobného dôvodu žalobcovia uvádzajú, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 tým, že zužuje význam pojmu „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia podpísaného 25. júna 1998 v Aarhuse (ďalej len „Aarhuský dohovor“) jedine na „správne akty“, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia“, je v rozpore s týmto ustanovením Aarhuského dohovoru.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia
Žalobcovia uvádzajú, že Komisia porušila článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia tým, že zamietla ako neprípustné ich žiadosti o vnútorné preskúmanie nariadenia č. 194/2008 z dôvodu, že toto nariadenie nemožno pokladať ani za opatrenie individuálneho určenia, ani za súhrn rozhodnutí.
Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 akákoľvek mimovládna organizácia, ktorá spĺňa podmienky uvedené v článku 11 tohto nariadenia, je oprávnená požiadať inštitúciu Únie, ktorá prijala správny akt podľa práva životného prostredia, o vnútorné preskúmanie. Pojem správny akt upravený v tomto ustanovení je definovaný v článku 2 ods. 1 písm. g) tohto nariadenia ako opatrenie individuálneho určenia, ktoré bolo prijaté podľa práva životného prostredia inštitúciou Únie a ktoré má právne záväzný a vonkajší účinok.
Podľa judikatúry by sa súd Únie pri určení rozsahu aktu nemal obmedziť len na jeho oficiálne označenie, ale mal by v prvom rade zohľadniť jeho predmet a obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1962, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes a i./Rada,
16/62 a 17/62, Zb. s. 901, 918
).
Opatrenie sa považuje za všeobecne záväzné opatrenie v prípade, ak sa uplatňuje na objektívne určené situácie a zahŕňa právne účinky vo vzťahu k určitým kategóriám osôb vymedzeným všeobecným a abstraktným spôsobom (rozsudky Súdneho dvora z 21. novembra 1989, Usines coopératives de déshydratation du Vexin a i./Komisia,
C-244/88, Zb. s. 3811
, bod 13, a z 15. januára 2002, Libéros/Komisia,
C-171/00 P, Zb. s. I-451
, bod 28; rozsudok Súdu prvého stupňa z 1. júla 2008, Região autónoma dos Açores/Rada, T-37/04, neuverejnený v Zbierke, bod 33).
Nariadenie č. 149/2008 mení a dopĺňa nariadenie č. 396/2005 ustanovením príloh II, III a IV, v ktorých sa stanovujú MHR pre produkty uvedené v jeho prílohe I druhého uvedeného nariadenia.
Z odôvodnenia 1 nariadenia č. 149/2008 vyplýva, že bolo potrebné stanoviť prílohy II, III a IV k nariadeniu (ES) č. 396/2005, keďže ich ustanovenie je podmienkou uplatňovania kapitol II, III a V uvedeného nariadenia.
Z článku 2 nariadenia č. 396/2005 vyplýva, že toto nariadenie sa uplatňuje na výrobky rastlinného a živočíšneho pôvodu alebo na ich časti, na ktoré sa vzťahuje príloha I, ktoré budú použité ako čerstvé, spracované a/alebo kombinované potraviny alebo krmivá, v ktorých alebo na ktorých sa môžu nachádzať rezíduá pesticídov.
V súlade s článkom 21 ods. 1 nariadenia č. 396/2005 jeho príloha II obsahuje zoznam MHR pre produkty uvedené v jeho prílohe I, pričom do nich zahŕňa aj tie, ktoré sú uvedené v smernici Rady 86/362/EHS z 24. júla 1986 o stanovení maximálnych limitov rezíduí pesticídov v a na obilninách (
Ú. v. ES L 221, s. 37
; Mim. vyd. 03/007, s. 74), v smernici Rady 86/363/EHS z 24. júla 1986, ktorou sa stanovujú maximálne úrovne rezíduí pesticídov v a na potravinách živočíšneho pôvodu (
Ú. v. ES L 221, s. 43
; Mim. vyd. 03/007, s. 80) a v smernici Rady 90/642/EHS z 27. novembra 1990 o stanovení maximálnych hladín pre rezíduá pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu vrátane ovocia a zeleniny (
Ú. v. ES L 350, s. 71
; Mim. vyd. 03/011, s. 68).
V súlade s článkom 22 ods. 1 nariadenia č. 396/2005 jeho príloha III obsahuje zoznam dočasných MHR pre aktívne látky, pre ktoré zatiaľ nebolo prijaté rozhodnutie o ich zaradení do prílohy I smernice 91/414. Pri stanovení týchto MHR, ktoré musia zodpovedať určitým požiadavkám, musia byť zohľadnené MHR stanovené v prílohe II smernice Rady 76/895/EHS z 23. novembra 1976 o stanovení maximálnych limitov rezíduí pesticídov v a na ovocí a zelenine (
Ú. v. ES L 340, s. 26
; Mim. vyd. 03/003, s. 61) a neharmonizované vnútroštátne MHR.
V súlade s článkom 16 ods. 1 nariadenia č. 396/2005 príloha III tohto nariadenia môže obsahovať aj iné dočasné MHR.
V súlade s článkom 5 ods. I nariadenia č. 396/2005 príloha IV tohto nariadenia obsahuje zoznam aktívnych látok prípravkov na ochranu rastlín ohodnotených podľa smernice 91/414, pre ktoré sa nevyžaduje MHR.
Vzhľadom na svoj predmet a obsah sa nariadenie č. 149/2008 uplatňuje na objektívne určené situácie a zahŕňa právne účinky vo vzťahu k určitým kategóriám osôb vymedzeným všeobecným a abstraktným spôsobom, t. j. na hospodárske subjekty, ako sú výrobcovia, pestovatelia, dovozcovia a producenti výrobkov, na ktorých sa vzťahujú prílohy nariadenia č. 396/2005, ako aj na držiteľov povolení uvádzať na trh prípravky na ochranu rastlín obsahujúce látky stanovené v týchto prílohách.
Je preto nutné konštatovať, že nariadenie č. 149/2008 predstavuje všeobecne záväzné opatrenie. Preto nemôže byť považované za akt individuálneho určenia v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006.
Tento záver nespochybňujú tvrdenia žalobcov.
Po prvé pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého nariadenie č. 149/2008 prestavuje osobitné uplatnenie všeobecných noriem upravených v nariadení č. 396/2005, je nutné uviesť, že táto údajne preukázaná okolnosť nespochybňuje skutočnosť, že nariadenie č. 149/2008 sa uplatňuje na objektívne určené situácie a zahŕňa právne účinky vo vzťahu k určitej kategórii osôb vymedzenej všeobecným a abstraktným spôsobom.
Po druhé pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, podľa ktorého nariadenie č. 149/2008 tým, že sa uplatňuje na konkrétne činnosti musí byť považované za rozhodnutie podľa článku 6 ods. 1 Aarhuského dohovoru, a teda za správny akt v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006, je potrebné uviesť, že pojem „správny akt“ je definovaný v tomto ustanovení prijatom na vykonanie Aarhuského dohovoru. Tento pojem tým, že sa obmedzuje len na „opatrenia individuálneho určenia“, nemôže byť vykladaný ako všeobecne záväzné opatrenie. Z tohto dôvodu musí byť toto tvrdenie tiež zamietnuté.
Po tretie tvrdenie žalobcov, podľa ktorého nariadenie č. 149/2008 predstavuje súhrn individuálnych rozhodnutí, nemôže byť úspešné.
Jednak totiž v rozpore s tým, čo tvrdia žalobcovia, skutočnosť, že nariadenie č. 149/2008 sa týka skupiny dobre určených produktov a látok, do ktorej v neskoršom štádiu nemôže byť pridaná žiadna iná látka, nie je vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 30 vyššie relevantná pre určenie rozsahu nariadenia.
Jednak pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, podľa ktorého pre každú dočasnú MHR môže byť na Komisiu podaná samostatná žiadosť o stanovenie alebo zmenu v zmysle článku 6 ods. 1 nariadenia č. 396/2005, je potrebné uviesť, že podľa judikatúry napadnutý akt prijatý vo forme všeobecne záväzného aktu je považovaný za súbor individuálnych rozhodnutí, ak bol prijatý na účely odpovede na individuálne žiadosti tak, že sa napadnutý akt dotýka právnej situácie každého z uvedených žiadateľov (rozsudky Súdneho dvora z 13. mája 1971, International Fruit Company a i./Komisia,
41/70 až 44/70, Zb. s. 411
, body 13 až 22, a zo 6. novembra 1990, Weddel/Komisia,
C-354/87, Zb. s. I-3847
, body 20 až 23; uznesenie Súdu prvého stupňa z 8. septembra 2005, ASAJA a i./Rada,
T-295/04, Zb. s. II-3151
, bod 41). V danom prípade však MHR stanovené nariadením č. 149/2008 neboli prijaté na základe individuálnych žiadostí. Tvrdenie žalobcov tak musí byť zamietnuté.
Po štvrté pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, podľa ktorého nariadenie č. 149/2008 je akt individuálneho určenia v rozsahu, v akom je stanovenie MHR priamo spojené s povolením podľa smernice 91/414, ktoré je aktom individuálneho určenia, postačuje uviesť, že cieľom MHR, ktoré sú stanovené prostredníctvom tohto nariadenia, nie je zmena individuálnych povolení uvádzať na trh konkrétne prípravky na ochranu rastlín podľa tejto smernice. Z tohto dôvodu musí byť toto tvrdenie tiež zamietnuté.
Po piate pokiaľ ide o tvrdenie žalobcov, podľa ktorého vzhľadom na skutočnosť, že sú priamo a osobne dotknutí nariadením č. 149/2008, toto nariadenie predstavuje rozhodnutie v zmysle článku 6 ods. 1 Aarhuského dohovoru, a teda správny akt v zmysle článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006, postačuje uviesť, že skutočnosť, že sú žalobcovia priamo a osobne dotknutí nie je pre určenie, či ide o všeobecne záväzný akt alebo akt individuálneho určenia, relevantná.
Za týchto okolností treba konštatovať, že nariadenie č. 149/2008, ktoré nemožno považovať za opatrenie individuálneho určenia, nemôže byť kvalifikované ako správny akt v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006. Nariadenie č. 149/2008 tak nemôže byť predmetom žiadosti o vnútorné preskúmanie podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006. Z toho vyplýva, že Komisia sa nedopustila chyby, keď vyhlásila žiadosti o vnútorné preskúmanie nariadenia č. 149/2008 podané žalobcami v súlade s nariadením č. 1367/2006 za neprípustné.
Z toho dôvodu je potrebné prvý žalobný dôvod zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na neplatnosti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v rozsahu, v akom zužuje význam pojmu „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru jedine na „správne akty“, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia“
Žalobcovia v podstate uvádzajú, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 tým, že zužuje význam pojmu „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru jedine na „správne akty“, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia“, je v rozpore s týmto ustanovením Aarhuského dohovoru. Je teda potrebné konštatovať, že žalobcovia vznášajú námietku nezákonnosti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia v zmysle článku 241 ES.
Z článku 300 ods. 7 ES vyplýva, že inštitúcie Spoločenstva sú viazané dohodami, ktoré Spoločenstvo uzavrelo, a že v dôsledku toho tieto dohody majú prednosť pred sekundárnou právnou úpravou Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 10. septembra 1996, Komisia/Nemecko,
C-61/94, Zb. s. I-3989
, bod 52, a z 12. januára 2006, Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht,
C-311/04, Zb. s. I-609
, bod 25).
Aarhuský dohovor bol podpísaný Európskym spoločenstvom a následne schválený rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (
Ú. v. EÚ L 124, s. 1
). Inštitúcie sú preto týmto dohovorom, ktorý má prednosť pred sekundárnymi aktmi práva Spoločenstva, viazané. Z toho vyplýva, že platnosť nariadenia č. 1367/2006 môže byť ovplyvnená jeho nezlučiteľnosťou s Aarhuským dohovorom.
Podľa judikatúry súd Únie môže pristúpiť ku skúmaniu platnosti ustanovenia nariadenia vzhľadom na medzinárodný dohovor, iba ak charakter a štruktúra uvedeného dohovoru tomu nebránia, a okrem toho, ak sa jeho ustanovenia z pohľadu ich obsahu zdajú byť nepodmienečné a dostatočne presné (rozsudky Súdneho dvora z 3. júna 2008, Intertanko a i.,
C-308/06, Zb. s. I-4057
, bod 45, a z 9. septembra 2008, FIAMM a i./Rada a Komisia,
C-120/06 P a C-121/06 P, Zb. s. I-6513
, bod 110).
No za predpokladu, že by malo Spoločenstvo splniť osobitnú povinnosť prevzatú v rámci medzinárodného dohovoru alebo v prípade, že akt výslovne odkazuje na jednoznačné ustanovenia tohto dohovoru, prislúcha Súdnemu dvoru preskúmať zákonnosť predmetného aktu vo vzťahu k pravidlám tohto dohovoru [pozri v tomto zmysle, čo sa týka Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie, rozsudky Súdneho dvora z 23. novembra 1999, Portugalsko/Rada,
C-149/96, Zb. s. I-8395
, bod 49; z 30. septembra 2003, Biret International/Rada,
C-93/02 P, Zb. s. I-10497
bod 53, a z 1. marca 2005, Van Parys,
C-377/02, Zb. s. I-1465
, bod 40; pozri tiež v tomto zmysle, čo sa týka Všeobecnej dohody o clách a obchode (ďalej len „GATT“), rozsudky Súdneho dvora z 22. júna 1989, Fediol/Komisia,
70/87, Zb. s. 1781
, body 19 až 22, a zo 7. mája 1991, Nakajima/Rada,
C-69/89, Zb. s. I-2069
, bod 31]. Súd Únie tak musí mať možnosť preskúmať zákonnosť nariadenia vo vzťahu k medzinárodnej zmluve bez predbežného preskúmania, či sú podmienky uvedené v bode 53 vyššie splnené, ak toto nariadenie smeruje k výkonu povinnosti, ktorá bola uložená danou medzinárodnou zmluvou inštitúciám Únie.
V rozsudku Nakajima/Rada, už citovanom v bode 54 vyššie (bod 28), totiž Súdny dvor konštatoval, že žalobkyňa sa nedovolávala priameho účinku ustanovení GATT, ale v súlade s článkom 241 ES incidenčne spochybňovala platnosť nariadenia tým, že uvádzala jeden z prostriedkov preskúmavania zákonnosti stanovený v článku 230 ES, t. j. porušenie dohody alebo pravidla týkajúceho sa jej uplatnenia. Súdny dvor zastával názor, že nariadenie spochybnené v danej veci žalobkyňou bolo prijaté na splnenie medzinárodných záväzkov Spoločenstva, ktorému preto podľa ustálenej judikatúry prináleží zabezpečiť dodržiavanie ustanovení všeobecnej dohody a jej vykonávacích opatrení (pozri rozsudok Nakajima/Rada, už citovaný v bode 54 vyššie, bod 31 a tam citovanú judikatúru; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 12. novembra 1998, Taliansko/Rada,
C-352/96, Zb. s. I-6937
, body 20 a 21).
Judikatúra, ktorá sa vyvinula v oblasti dohôd GATT a Svetovej obchodnej organizácie, bola tiež uplatnená v rozsudku zo 16. júna 1998, Racke (
C-162/96, Zb. s. I-3655
), v ktorom Súdny dvor preskúmal platnosť nariadenia vo vzťahu k medzinárodnému zvykovému právu v rozsahu, v akom prišiel k názoru, že „dotknutá osoba sa dovoláva[la] základných pravidiel medzinárodného zvykového práva proti spornému nariadeniu, ktoré bolo prijaté podľa týchto pravidiel, a priprav[ilo] ju o právo na preferenčné zaobchádzanie, ktoré jej poskyt[ovala] dohoda o spolupráci“ (rozsudok Racke, už citovaný, bod 48).
V danom prípade na jednej strane treba uviesť, že rovnako ako vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Nakajima/Rada, už citovaný v bode 54 vyššie (bod 28), žalobcovia incidenčne spochybňujú v súlade s článkom 241 ES platnosť ustanovenia nariadenia č. 1367/2006 vo vzťahu k Aarhuskému dohovoru.
Na druhej strane je nutné konštatovať, že nariadenie č. 1367/2006 bolo prijaté na splnenie medzinárodných záväzkov Únie vyplývajúcich z článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru. Z článku 1 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1367/2006 totiž vyplýva, že predmetom nariadenia je prispievať k vykonávaniu povinností vyplývajúcich z Aarhuského dohovoru predovšetkým zaručením „prístupu k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na úrovni Únie za podmienok stanovených týmto nariadením“. Navyše odôvodnenie 18 nariadenia č. 1367/2006 výslovne odkazuje na článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru. Z judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že povinnosti sú uvedené v článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru a že predmetom nariadenia č. 1367/2006 týkajúceho sa inštitúcií Únie je vykonanie ustanovení článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie,
C-240/09, Zb. s. I-1255
, body 39 a 41).
Následne je potrebné preskúmať platnosť ustanovenia, ktorého protiprávnosti sa dovolávali žalobcovia vo vzťahu k článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, čo znamená určiť, či sa pojem „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru môže vykladať ako pojem obmedzujúci sa na „opatrenia individuálneho určenia“.
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru stanovuje:
„Navyše, bez toho, aby boli dotknuté procesy preskúmania uvedené v odsekoch 1 a 2, každá strana zabezpečí, ak sú splnené podmienky uvedené v jej vnútroštátnom práve, ak sú nejaké, aby členovia verejnosti mali prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu umožňujúcemu napadnutie úkonov a opomenutí súkromných osôb a orgánov verejnej moci, ktoré sú v rozpore s jej vnútroštátnym právom v oblasti životného prostredia.“
Na úvod je potrebné poznamenať, že Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe a v duplike uvádza, že článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru sa v danom prípade neuplatňuje vzhľadom na skutočnosť, že Komisia pri prijatí nariadenia č. 149/2008 konala v rámci výkonu svojej zákonodarnej právomoci.
Skutočne je pravda, že akty inštitúcií Únie prijaté pri výkone ich zákonodarných právomocí sú vylúčené z pôsobnosti článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru a z článku 10 nariadenia č. 1367/2006.
Článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru sa totiž zameriava na akty verejných orgánov a z článku 2 ods. 2 Aarhuského dohovoru vyplýva, že pojem „verejný orgán“ uvedený v článku 9 ods. 3 tohto dohovoru nezahŕňa orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc.
Okrem toho vnútorné preskúmanie upravené v článku 10 nariadenia č. 1367/2006 sa týka iba správnych aktov, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia, ktoré boli prijaté podľa práva životného prostredia inštitúciou alebo orgánom [Únie] a ktoré majú právne záväzný a vonkajší účinok“. Článok 2 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia stanovuje, že pojem „inštitúcia alebo orgán [Únie]“ zahŕňa verejnú inštitúciu, orgán, úrad alebo agentúru zriadenú Zmluvou alebo na jej základe s výnimkou prípadov, keď vykonáva súdnu alebo zákonodarnú moc.
V danom prípade však Komisia pri prijatí nariadenia č. 149/2008 nekonala v rámci výkonu svojej zákonodarnej právomoci. V súlade s ustanoveniami, na základe ktorých bolo toto nariadenie prijaté, Komisia konala v rámci svojej vykonávacej právomoci.
Nariadenie č. 149/2008 totiž mení a dopĺňa nariadenie č. 396/2005 pridaním príloh II až IV. Nariadenie č. 149/2008 bolo prijaté Komisiou na základe článku 5 ods. 1, článku 16 ods. 1, článku 21 ods. 1 a článku 22 ods. 1 nariadenia č. 396/2005, ktoré upravujú konanie uplatniteľné na zostavenie týchto príloh.
Z týchto ustanovení vyplýva, že prílohy II až IV nariadenia č. 396/2005 sa mali prijať v súlade s postupom uvedeným v článku 45 ods. 2 tohto nariadenia. Toto ustanovenie odkazuje na články 5 a 7 rozhodnutia Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu (
Ú. v. ES L 184, s. 23
; Mim. vyd. 01/003, s. 124).
Príručka na uplatňovanie Aarhuského dohovoru zostavená pre Regionálne environmentálne centrum pre strednú a východnú Európu navyše podporuje záver, podľa ktorého Komisia pri prijatí nariadenia č. 149/2008 nekonala v rámci svojej zákonodarnej právomoci. Je pravda, že táto príručka nie je právne záväzná, nič však nebráni Všeobecnému súdu, aby sa ňou pri výklade článku 2 ods. 2 Aarhuského dohovoru inšpiroval.
Podľa príručky (strana 42) tak v zmysle článku 2 ods. 2 Aarhuského dohovoru „Komisia nekoná v rámci výkonu súdnej alebo zákonodarnej právomoci“. Je preto považovaná za verejný orgán v zmysle článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tvrdenie Komisie, podľa ktorého článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru nie je uplatniteľný z dôvodu, že Komisia prijala nariadenie č. 149/2008 v rámci výkonu svojej zákonodarnej právomoci, nemôže byť úspešné.
Preto je potrebné skúmať platnosť článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006, ktorý vo vzťahu k Aarhuskému dohovoru zužuje význam pojmu „akty“ na „správne akty“, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia“.
Pojem „akty“ uvedený v článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru nie je v tomto dohovore definovaný. V súlade s ustálenou judikatúrou sa musí medzinárodná zmluva vykladať v závislosti od svojho znenia, ako aj vo svetle svojich cieľov. Články 31 Viedenského dohovoru z 23. mája 1969 o zmluvnom práve a Viedenského dohovoru z 21. marca 1986 o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami, ktoré v tomto smere vyjadrujú všeobecné medzinárodné obyčajové právo, v tejto súvislosti spresňujú, že zmluva sa má vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy (pozri rozsudok Súdneho dvora z 10. januára 2006, IATA a ELFAA,
C-344/04, Zb. s. I-403
, bod 40 a tam citovanú judikatúru).
V prvom rade je potrebné pripomenúť ciele Aarhuského dohovoru.
Zo šiesteho a ôsmeho odôvodnenia preambuly Aarhuského dohovoru tak vyplýva, že jeho autori „uznávajúc, že zodpovedajúca starostlivosť o životné prostredie je nevyhnutná na dosiahnutie blahobytu ľudstva a zabezpečenie základných ľudských práv, vrátane práva na život ako taký“ sa domnievali, že „na zabezpečenie tohto práva a na splnenie tejto povinnosti občania musia mať prístup k informáciám, musia mať právo podieľať sa na rozhodovacom procese a musia mať prístup k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, a v tomto smere uznávajúc, že občania môžu potrebovať pomoc pri vykonávaní svojich práv“. Navyše z deviateho odôvodnenia preambuly Aarhuského dohovoru vyplýva, že „zlepšený prístup k informáciám a účasť verejnosti v rozhodovacom procese v otázkach životného prostredia posilňujú kvalitu a následné uplatňovanie rozhodnutí, prispievajú k environmentálnemu povedomiu obyvateľstva, dávajú verejnosti možnosť vyjadriť svoje záujmy a umožňujú orgánom verejnej moci náležite tieto záujmy zohľadniť“.
Okrem toho článok 1 Aarhuského dohovoru s názvom „Cieľ“ stanovuje, že „každá Strana zaručí práva na prístup k informáciám, účasť verejnosti na rozhodovacom procese a prístup k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia v súlade s ustanoveniami tohto dohovoru, s cieľom prispieť k ochrane práva každého človeka, príslušníka tejto i budúcich generácií, žiť v životnom prostredí, ktoré je primerané pre zachovanie jeho zdravia a dosiahnutie blahobytu“.
Je nutné vziať do úvahy, že konanie o vnútornom preskúmaní, ktoré sa týka len opatrení individuálneho určenia, má veľmi obmedzenú pôsobnosť, keďže akty prijaté v oblasti životného prostredia sú najčastejšie všeobecne záväznými aktmi. Vzhľadom na ciele a predmet Aarhuského dohovoru takéto obmedzenie však nie je oprávnené.
Následne pokiaľ ide o terminológiu, ktorú používa článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru treba uviesť, že táto ponecháva stranám dohovoru určitú voľnú úvahu pri definovaní osôb oprávnených mať prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu a pri určení povahy konania (správne alebo súdne). Podľa tohto ustanovenia totiž iba „ak sú splnené podmienky uvedené v jej vnútroštátnom práve, ak sú nejaké… členovia verejnosti [môžu mať] prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu“. Napriek tomu terminológia článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru neponecháva rovnakú voľnú úvahu pri určení pojmu „akty“, voči ktorým môže byť namietané. Z toho vyplýva, že neexistuje dôvod vykladať pojem „akty“ uvedený v článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru iba ako vzťahujúci sa na akty individuálneho určenia.
Nakoniec pokiaľ ide o terminológiu ostatných ustanovení Aarhuského dohovoru treba uviesť, že v zmysle článku 2 ods. 2 tohto dohovoru pojem verejný orgán „nezahŕňa orgány alebo inštitúcie, ak vykonávajú súdnu alebo zákonodarnú moc“. Akty prijaté inštitúciami alebo orgánmi Únie pri výkone ich súdnej alebo zákonodarnej právomoci tak môžu byť vyňaté z pojmu „akty“, podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru. Tento záver však neumožňuje obmedziť pojem „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru iba na opatrenia individuálneho určenia. Medzi všeobecne záväznými aktmi a aktmi prijatými verejnými orgánmi pri výkone ich súdnej alebo zákonodarnej právomoci totiž neexistuje vzájomný vzťah. Všeobecne záväzné akty nie sú nevyhnutne akty prijaté verejnými orgánmi pri výkone súdnej alebo zákonodarnej právomoci.
Z toho vyplýva, že článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru sa nemôže vykladať ako článok odvolávajúci sa jedine na opatrenia individuálneho určenia.
Tento záver nespochybňuje tvrdenie Rady uvedené na pojednávaní, podľa ktorého obmedzenie pojmu „správne akty“ na opatrenia individuálneho určenia je podľa podmienok článku 230 ES odôvodnené. V tejto súvislosti je nutné pripomenúť, že podľa článku 12 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 mimovládna organizácia, ktorá požiadala o vnútorné preskúmanie v súlade s článkom 10 uvedeného nariadenia, môže začať konanie pred Súdnym dvorom v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy t. j. v súlade s článkom 230 ES. Bez ohľadu na rozsah opatrenia, ktoré bolo predmetom vnútorného preskúmania podľa článku 10 nariadenia č. 1367/2006, podmienky prípustnosti upravené v článku 230 ES musia byť v každom prípade dodržané za predpokladu, že ide o žalobu pred súdmi Únie.
Navyše podmienky článku 230 ES a predovšetkým podmienka, podľa ktorej má byť žalobca osobne a priamo dotknutý napadnutým aktom, sa tiež uplatňujú na opatrenia individuálneho určenia, ktoré nie sú adresované žalobcovi. Nie je teda nevyhnutné, aby bola mimovládna organizácia, ktorá spĺňa podmienky uvedené v článku 11 nariadenia č. 1367/2006, priamo a osobne dotknutá opatrením individuálneho určenia. V rozpore s tým, čo tvrdí Rada, obmedzenie pojmu „akty“ iba na akty individuálneho určenia neumožňuje zabezpečiť splnenie podmienky upravenej v článku 230 ES, podľa ktorej žalobca má byť osobne a priamo dotknutý napadnutým aktom.
Tvrdenie Rady, podľa ktorého je obmedzenie pojmu „správne akty“ na opatrenia individuálneho určenia podľa podmienok článku 230 ES odôvodnené, tak musí byť zamietnuté.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru sa nemôže vykladať ako článok odvolávajúci sa jedine na opatrenia individuálneho určenia. Následne článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 tým, že zužuje význam pojmu „akty“ podľa článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru jedine na „správne akty“, ktoré sú definované v článku 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia ako „opatrenia individuálneho určenia“, nie je zlučiteľný s článkom 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru.
Z toho vyplýva, že námietke nezákonnosti podanej proti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 v spojení s článkom 2 ods. 1 písm. g) rovnakého nariadenia sa musí vyhovieť a tým aj druhému žalobnému dôvodu. V dôsledku toho musia byť napadnuté rozhodnutia zrušené.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené ju zaviazať na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalobcov.
V zmysle článku 87 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania. Je teda opodstatnené nariadiť, aby Poľská republika a Rada znášali vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (siedma komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutia Komisie z 1. júla 2008, ktorými boli ako neprípustné zamietnuté žiadosti Stichting Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe o vnútorné preskúmanie nariadenia Komisie (ES) č. 149/2008 z 29. januára 2008, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 396/2005 ustanovením príloh II, III a IV, v ktorých sa stanovujú maximálne hladiny rezíduí pre produkty uvedené v jeho prílohe I, sa zrušujú.

2.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Stichting Natuur en Milieu a Pesticide Action Network Europe.

3.
Poľská republika a Rada Európskej únie znášajú vlastné trovy konania.

Dittrich
Wiszniewska-Białecka
Prek
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. júna 2012.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.