CELEX: 62006TJ0186
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Väteperoxid och perborat
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Överträdelsens varaktighet
Begreppen ’avtal’ och ’samordnat förfarande’
Tillgång till handlingarna i ärendet
Böter
Meddelande om samarbete
Likabehandling
Berättigade förväntningar
Motiveringsskyldighet

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Solvay SA, är ett bolag bildat enligt belgisk rätt som vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet bland
annat tillverkade väteperoxid och perborat.
Den 7 maj 2002 förvärvade sökanden 100 procent av kapitalet i bolaget Ausimont SpA (nu Solvay Solexis SpA), vilket vid tidpunkten
för de faktiska omständigheterna i målet helt ägdes av Montedison SpA (nu Edison SpA).
I november 2002 informerade Degussa AG Europeiska gemenskapernas kommission om att det förekom konkurrensbegränsande samverkan
på marknaderna för väteperoxid och perborat och ansökte om att kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning
av böter i kartellärenden (EGT 2002, C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete) skulle tillämpas.
Degussa försåg kommissionen med materiella bevis. Tack vare dessa bevis kunde kommissionen den 25 och den 26 mars 2003 genomföra
kontroller i tre företags lokaler, däribland sökandens.
Efter genomförandet av dessa kontroller ansökte flera företag, däribland EKA Chemicals AB (nedan kallat EKA), Arkema SA (tidigare
Atofina SA) och sökanden om att meddelandet om samarbete skulle tillämpas och försåg kommissionen med bevismaterial för den
aktuella konkurrensbegränsande samverkan.
Kommissionen riktade den 26 januari 2005 ett meddelande om invändningar till sökanden och övriga berörda företag.
Genom skrivelser av den 29 april och den 27 juni 2005 ansökte sökanden om tillgång dels till de icke sekretessbelagda svaren
från de andra företagen som berördes av meddelandet om invändningar, dels till vissa sekretessbelagda handlingar i målet som
hade ingetts av Degussa.
Genom skrivelser av den 4 maj och den 20 juli 2005 avslog kommissionen ansökan om tillgång till svaren på meddelandet om invändningar
och lämnade till viss del ut de handlingar som Degussa hade ingett.
Efter det att de berörda företagen hade hörts den 28 och den 29 juni 2005 antog kommissionen beslut K(2006) 1766 slutlig av
den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet mot Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals
Holding AB, EKA, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl,
sökanden, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA och Arkema (ärende COMP/F/38.620 – Väteperoxid och perborat) (nedan kallat
det angripna beslutet). En sammanfattning av detta beslut publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
den 13 december 2006 (EUT L 353, s. 54). Beslutet delgavs sökanden genom en skrivelse av den 8 maj 2006.

Det angripna beslutet
I det angripna beslutet uppgav kommissionen att mottagarna av beslutet hade deltagit i en enda och fortlöpande överträdelse
av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet som avsåg väteperoxid och den vidareförädlade produkten perborat (skäl 2 i det
angripna beslutet).
Den konstaterade överträdelsen bestod främst i att konkurrenter utbytte kommersiellt viktiga och konfidentiella upplysningar
om marknaden och företagen, begränsade och kontrollerade produktionen liksom produktionens potentiella och faktiska kapacitet,
fördelade marknadsandelar och kunder samt fastställde och övervakade målpriser.
Vid fastställandet av böterna tillämpade kommissionen den metod som föreskrivs i riktlinjerna för beräkning av böter som döms
ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna).
Grundbeloppet för böterna fastställdes på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet (skäl 452 i det angripna beslutet).
Överträdelsen bedömdes vara mycket allvarlig (skäl 457 i det angripna beslutet).
Med tillämpning av differentierad behandling placerades sökanden, i egenskap av den största berörda marknadsaktören inom EES,
i den första kategorin, för vilken utgångsbeloppet är 50 miljoner euro (skäl 460 i det angripna beslutet).
Med tanke på sökandens omfattande omsättning multiplicerade kommissionen grundbeloppet med faktorn 1,5 för att säkerställa
att böterna fick en tillräckligt avskräckande effekt (skäl 463 i det angripna beslutet).
Eftersom sökanden, enligt kommissionen, hade deltagit i överträdelsen den 31 januari 1994 till den 31 december 2000, det vill
säga under en period av sex år och 11 månader, höjdes utgångsbeloppet för sökandens del med 65 procent (skäl 467 i det angripna
beslutet).
Med hänsyn till försvårande omständigheter (det rörde sig om upprepade överträdelser) höjdes grundbeloppet för böterna med
50 procent (skäl 469 i det angripna beslutet).
Enligt kommissionen var sökanden det tredje företaget som uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete. Sökandens
böter sänktes därför med 10 procent (skälen 501–524 i det angripna beslutet).
I artikel 1 m i det angripna beslutet angavs att sökanden hade överträtt artikel 81.1 EG och artikel 53 i EES-avtalet genom
att delta i överträdelsen den 31 januari 1994 till den 31 december 2000.
I slutändan uppgick de böter som hade påförts sökanden enligt artikel 2 h i det angripna beslutet till 167,062 miljoner euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 juli 2006.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på sjätte
avdelningen i utökad sammansättning och målet tilldelades följaktligen denna avdelning i utökad sammansättning.
Såsom en åtgärd för processledning ställde tribunalen den 22 juli 2009 och den 6 januari 2010 skriftliga frågor till parterna,
vilka parterna besvarade den 15 september 2009 och den 29 januari 2010.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen att inleda det muntliga förfarandet. Parterna utvecklade sin talan
och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 3 mars 2010.
Eftersom två av domarna på avdelningen hade förhinder, deltog, i enlighet med artikel 32 i tribunalens rättegångsregler, de
tre domare som har skrivit under denna dom i överläggningarna.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet helt eller delvis, i synnerhet i den mån som kommissionen däri har slagit fast att sökanden
deltog i överträdelsen under perioden 31 januari 1994–augusti 1997, och perioden 18 maj–31 december 2000,
–        upphäva eller avsevärt sätta ned de böter som sökanden har påförts och de böter som Solvay Solexis har påförts, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive kostnaderna för att ställa en bankgaranti för betalningen
av böterna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom en handling av den 15 september 2009 drog sökanden till viss del tillbaks sitt andra yrkande, i den mån som det gällde
upphävande eller nedsättning av de böter som hade påförts Solvay Solexis. Detta beslut bekräftades vid förhandlingen, och
tribunalen antecknade det i förhandlingsprotokollet.

Rättslig bedömning
Sökanden har åberopat fem grunder till stöd för sin talan. Grunderna rör felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning
av de faktiska omständigheterna vad avser, för det första, fastställandet av att sökanden deltog i överträdelsen under perioden
31 januari 1994–augusti 1997, för det andra, fastställandet av att sökanden deltog i överträdelsen under perioden 18 maj–31 december 2000,
för det tredje, tillämpningen av meddelandet om samarbete, för det fjärde, fastställandet av bötesbeloppet, och för det femte,
beslutet att inte lämna ut vissa handlingar i målet.
Av sökandens resonemang framgår att grunderna om varaktigheten av sökandens deltagande i överträdelsen (första och andra grunden)
och om tillgången till handlingarna i målet (femte grunden) har åberopats till stöd för yrkandet att det angripna beslutet
ska ogiltigförklaras, medan grunderna om fastställandet av bötesbeloppet (fjärde grunden) och om nedsättning av detsamma med
tillämpning av meddelandet om samarbete (tredje grunden) har åberopats till stöd för yrkandet att böterna ska upphävas eller
sättas ned.
Tribunalen kommer därför att pröva grunderna i denna ordning.

Varaktigheten av sökandens deltagande i överträdelsen
Parternas argument
Genom den första och den andra grunden har sökanden bestritt att det deltog i överträdelsen under den inledande och den avslutande
perioden av den konkurrensbegränsande samverkan (31 januari 1994–augusti 1997 respektive 18 maj–31 december 2000).
–       Perioden 31 januari 1994–augusti 1997
Sökandebolaget har ifrågasatt kommissionens slutsats att det deltog i överträdelsen under perioden 31 januari 1994–augusti
1997. Sökanden gör skillnad mellan perioden före maj 1995 och perioden maj 1995–augusti 1997.
Vad avser perioden 31 januari 1994–maj 1995 har sökanden anfört att kommissionen över huvud taget inte har visat att sökanden
deltog i diskussioner eller utbytte information med konkurrenter.
Vad för det första avser mötet i Stockholm mellan EKA och Kemira den 31 januari 1994, vilket är den tidpunkt då överträdelsen
anses ha inletts, har det inte visats att det faktiskt ägde rum. Kemira har nämligen inte bekräftat mötet.
EKA:s anteckningar från detta möte, i vilka det hänvisas till Kemiras diskussioner med andra företag, däribland sökanden,
visar inte heller att dessa diskussioner var olagliga. Det föreligger inte heller någon annan stödjande bevisning av vilken
det framgår att den bilaterala konkurrensbegränsande samverkan mellan EKA och Kemira på den skandinaviska marknaden har ett
samband med den påstådda konkurrensbegränsande samverkan på Europanivå.
EKA:s anteckningar, enligt vilka diskussionerna med Air Liquide ”inte hade lett till några riktigt positiva resultat” medan
diskussionerna med sökanden ”däremot framskred på ett mer tillfredsställande sätt”, visar att Kemira inte hade slutit avtal
med vare sig Air Liquide eller sökanden. Med hänsyn till att kommission konstaterade att Air Liquide inte deltog i överträdelsen
vid denna tidpunkt borde institutionen ha dragit samma slutsats med avseende på sökanden.
Vad för det andra avser mötet i Göteborg den 2 november 1994 hade det inte ett konkurrensbegränsande syfte. Kommissionens
påstående om utbyte av affärsrelaterade upplysningar under detta möte styrks inte av de bevis som EKA har tillhandahållit
och motsägs av de upplysningar som har lämnats av sökanden.
Vad för det tredje avser de kontakter som ägde rum i samband med European Chemical Industry Councils (CEFIC) möten den 29 april 1994
i Rom och den 25 november 1994 i Zaventem, räcker inte Degussas uttalanden om att ”viktiga konkurrensrelaterade upplysningar”
utbyttes för att fastställa att dessa kontakter var olagliga.
Sökanden har däremot medgett att det utbytte upplysningar med konkurrenter under perioden maj 1995–augusti 1997. Enligt sökanden
kan dessa utbyten emellertid inte betecknas som avtal eller samordnat förfarande.
Endast den omständigheten att ett företag önskar begränsa konkurrensen utgör inte en överträdelse av artikel 81 EG. Kommissionen
skulle behöva visa att en överenskommelse förelåg som var resultatet av en gemensam önskan att agera på ett visst sätt på
marknaden. Samtliga möten som omnämns i det angripna beslutet, vilka ägde rum fram till augusti år 1997, avslutades emellertid
utan att företagen hade kommit överens om att agera på ett sätt som över huvud taget strider mot konkurrensbestämmelserna.
I strid med de krav som ställs i den rättspraxis som åberopas i skäl 305 i det angripna beslutet, har kommissionen således
inte visat att de berörda företagen kom överens om att agera på ett sätt som begränsar konkurrensen.
Kommissionen har inte heller visat att utbytet av upplysningar under den aktuella perioden utgjorde ett samordnat förfarande.
För att ett samordnat förfarande ska föreligga krävs enligt sökanden att konkurrenter har kommit överens om att agera på ett
visst sätt, att företagen tack vare kontakter sinsemellan vet hur de andra företagen kommer att agera samt att detta har en
inverkan på beteendet på marknaden.
Enligt sökanden är den rättspraxis som åberopas i skäl 298 i det angripna beslutet, enligt vilken utbyte av upplysningar i
syfte att förbereda en kartell kan anses utgöra ett samordnat förfarande, endast tillämplig när ett avtal redan har slutits
och utbytet äger rum för att möjliggöra genomförandet av detta avtal. I förevarande fall föregicks utbytet av upplysningar
emellertid inte av ett avtal eller ett samordnat förfarande.
Mötesdeltagarna var nämligen så oeniga att samarbete dem emellan i praktiken var omöjligt, varmed ett samordnat förfarande
inte heller kunde komma i fråga.
De upplysningar som utbyttes var inte heller av sådant slag att de påverkade konkurrenternas agerande eller avsevärt minskade
företagens osäkerhet vad avser de andra berörda företagens agerande.
Under den aktuella perioden rörde diskussionerna i första hand olika leverantörers kapacitet och volym samt hur problemet
med nya aktörer på marknaden och med att fördela extra efterfrågan skulle lösas. Utbytet av upplysningar gällde försäljningsvolymer,
och syftet var att utarbeta metoder för fördelningen av nämnda volymer för att säkerställa rimliga användningsnivåer av företagens
kapacitet, inte att dela upp marknaden. Dessa upplysningar var inte av sådant slag att de gjorde det möjligt för företagen
att anpassa sitt agerande på marknaden.
Eftersom kommissionen underlät att undersöka huruvida de utbytta upplysningarna hade kunnat användas för konkurrensbegränsande
syften, kunde den inte fastställa att det förelåg ett orsakssamband mellan de påstådda samordnade förfarandena och agerandet
på marknaden.
Degussas uppgift om utbytet av ”känsliga konkurrensrelaterade upplysningar” räcker inte för att visa att utbytet var olagligt.
I sin ansökan om förmånlig behandling och i sitt svar av den 5 september 2003 på kommissionens begäran om upplysningar uppgav
Degussa att kontakterna med konkurrenterna ägde rum under flera års tid, dock utan att precisera vilka upplysningar som hade
utbytts. Dessa upplysningar, vilka lämnades inom ramen för en ansökan om förmånlig behandling, bör behandlas med försiktighet.
Degussas uttalanden är vaga, och det är tveksamt om de har bevisvärde, då de inte härrör från den tidsperiod då händelserna
inträffade eller gör det möjligt att identifiera individuella vittnen. Då uttalandena inte styrks av andra uppgifter i handlingarna
i målet räcker de inte för att fastställa överträdelsen.
Degussa självt har inte medgett att det gjorde sig skyldigt till en överträdelse före ”mitten av år 1997”. Degussa har preciserat
att uttrycket ”’utbyte av känsliga marknadsrelaterade upplysningar’ [var] kännetecknande för det typiska diskussionsämnet
mellan personal med ansvar för försäljning hos de konkurrerande företagen” och att detta ”inte [innebar] att företagen aktivt
ägnade sig åt att samordna sitt agerande”. Enligt sökanden tillade Degussa att sådana utbyten endast syftade till att ”öka
omfattningen av de upplysningar som företaget behövde för att fatta framtida beslut”. De syftade således endast till att skapa
ett ”klimat” som gjorde det möjligt att anta framtida beslut.
Degussas uttalanden har inte bekräftats av de andra företagen. De handlingar som har tillhandahållits av EKA visar endast
att detta företag och Kemira utbytte upplysningar. Arkema har uteslutande nämnt diskussioner om en modell som skulle kunna
användas för att fördela ”produktionskapaciteterna”. Dessa diskussioner ledde emellertid inte till något konkret. Följden
härav var att producenterna inte ens i början av år 1997 hade avtalat eller ens enats om att ”organisera marknaden på Europanivå”,
trots att försök i denna riktning hade gjorts.
Avsaknaden av ett avtal eller ett samordnat förfarande bekräftas dels av Degussas agerande vid den aktuella tidpunkten, bland
annat genom dess plan ”WAR”, vilken syftade till att öka företagets försäljning utan beaktande av priser, dels av de misslyckade
diskussionerna vid mötet i Sevilla i maj år 1997. Enligt Degussa och Arkema hamnade dessa diskussioner ”i ett dödläge” till
följd av att producenterna inte litade på varandra. I skäl 164 i det angripna beslutet medgav kommissionen själv att inget
avtal hade slutits vid detta möte, vilket sökandens ombud lämnade med att ”smälla igen dörren”.
Kommissionen visade inte att samordning förelåg och kunde därför inte förmoda att företagen hade beaktat upplysningar som
andra företag hade gett dem. Till skillnad från i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen (dom av den 8 juli 1999, REG 1999,
s. I‑4287, punkterna 161 och 162), lyckades de berörda företagen i förevarande fall inte sluta något avtal över huvud taget
vad avsåg deras affärspolicy. De upplysningar som utbyttes kunde inte heller läggas till grund för ett samordnat förfarande
av något slag.
Avsaknaden av ett samordnat förfarande styrks även av att marknaden för väteperoxid var mycket konkurrensutsatt fram till augusti månad
år 1997. Priserna på väteperoxid sjönk kraftigt i slutet av år 1996 och i början av år 1997 för att till slut ligga under
nivån för de rörliga kostnaderna.
Bevisning som ingetts av flera företag i samband med det administrativa förfarandet visar att marknaden var mycket konkurrensutsatt
under den aktuella perioden. Med beaktande härav var kommissionen skyldig att visa att utbytet av upplysningar hade en faktisk
inverkan på företagens agerande på marknaden.
Vad slutligen avser perborat föreligger ingen bevisning som visar att sökanden deltog i en överträdelse före mötet i Evian-les-Bains
den 14 maj 1998. Före detta datum hade inget avtal slutits och inga känsliga affärsrelaterade upplysningar hade utbytts mellan
producenterna.
Kommissionen anser att den på ett tillfredsställande sätt har visat att sökandens agerande sedan den 31 januari 1994 omfattas
av förbudet i artikel 81.1 EG.
Kommissionen anser sig ha visat att de berörda företagen under perioden 31 januari 1994–augusti 1997 utbytte känsliga upplysningar
i syfte att reglera företagens ageranden på marknaden vad avser produktionsvolymer samt möjligheten att reducera dessa och
att hindra nya kapaciteter från att introduceras på marknaden (skälen 104–170 och 304 i det angripna beslutet).
Degussas uppgifter visar att företagen under 90-talet utbytte ”känsliga konkurrensrelaterade upplysningar”. Av den beskrivning
som Degussa gett följer att de upplysningar som lämnades ut rörde företagets planerade agerande på marknaden, nämligen ”volym-
och prisutveckling” samt ”tillträde av nya eller bortfall av gamla konkurrenter” (skäl 104 i det angripna beslutet).
Dessa omständigheter styrks av den skriftliga bevisning som tillhandahållits av EKA, enligt vilken ”leverantörerna hade kommit
överens om att inte ta sig in på varandras marknader”. EKA hade upprättat en lista över möten som enligt detta företag hade
kännetecknats av hemligt samförstånd. EKA:s anteckningar från ett bilateralt möte med Kemira i Stockholm den 31 januari 1994
visar att diskussioner bland annat hade förts med sökanden. Det framgår tydligt av innehållet i dessa upplysningar att producenterna
ömsesidigt kontrollerade konkurrenternas agerande och att Air Liquide i detta sammanhang inte uppfyllde vad det hade lovat,
medan sökanden infriade de andra företagens förväntningar. EKA hänvisade även till ett bilateralt möte mellan sig och sökanden
i Göteborg den 2 november 1994 (skälen 106–108 och 111 i det angripna beslutet).
I strid med vad sökanden har uppgett har Kemira inte bestritt att företaget deltog i mötet med EKA den 31 januari 1994, utan
har tvärtemot medgett att det deltog i överträdelsen från och med detta datum. Då syftet med detta bilaterala möte var lagstridigt,
var det uppenbart att förhandlingarna med andra konkurrenter, däribland sökanden, till vilka det hänvisas i EKA:s anteckningar,
också var lagstridiga.
Sökanden har felaktigt gjort gällande att det saknades bevis för att dess möte med EKA den 2 november 1994 i Göteborg var
lagstridigt. Av de upplysningar som EKA lämnat följer nämligen att affärsrelaterade upplysningar utbyttes under detta möte
(skäl 113 i det angripna beslutet).
Degussa har uppgett att ”känsliga konkurrensrelaterade upplysningar” också utbyttes i anslutning till de möten som CEFIC höll
den 29 april 1994 i Rom och den 25 november 1994 i Zaventem (skäl 114 i det angripna beslutet).
Dessa omständigheter styrks av Arkemas uttalanden, enligt vilka sökanden i april eller juni 1995 deltog i diskussioner rörande
”tendenserna och de nya aktörerna på marknaden”, inom ramen för vilka Degussa och [sökanden] önskade att ”marknaden och de
båda företagens ställning skulle förbli så stabil som möjligt” och ”en metod för fördelning mellan producenter utan tvekan
diskuterades sedan åren 1994–1995” (skälen 115 och 116 i det angripna beslutet).
I sitt svar på meddelandet om invändningar medgav sökandebolaget dessutom att det hade varit i kontakt med konkurrenter och
hade utbytt marknadsupplysningar sedan maj 1995.
Dessa kontakter, vilka ägde rum under den inledande perioden av den konkurrensbegränsande samverkan, vilken syftade till att
begränsa konkurrensen och som ledde till att ett avtal slöts om priser och uppdelning av marknaderna, omfattas av förbudet
i artikel 81.1 EG (skäl 305 i det angripna beslutet). Kontakterna kan anses utgöra en del av samma samordnade förfarande.
Kommissionen har medgett att inget ”definitivt” avtal slöts om metoden för att dela upp marknaden, vilken diskuterades i Milano
den 31 oktober 1995 och i Sevilla i maj 1997, men anser att den omständigheten att en sådan metod föreslogs och diskuterades
räcker för att en överträdelse av artikel 81.1 EG ska kunna konstateras.
Den omständigheten att företagen under den aktuella perioden diskuterade volymer, priser och metoder för att dela upp kunder
mellan sig visar i sig att det fanns en gemensam önskan att begränsa konkurrensen. I strid med vad sökanden har uppgett förelåg
inte ”bara en avsikt”, utan ett gemensamt projekt vilket syftade till slutandet av ett avtal som påverkade företagens agerande
på marknaden.
Kommissionen har i andra hand gjort gällande att konkurrenternas agerande under den aktuella perioden utgjorde ett samordnat
förfarande i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Agerandet kan därför anses omfattas av förbudet i artikel 81.1 EG trots
att det inte hade nått det skede i vilket ”man kan säga att ett avtal [i egentlig mening] har ingåtts” (skäl 309 i det angripna
beslutet).
Under denna period utbytte konkurrenterna upplysningar om försäljningsvolymer samt priser och kunder, vilka gjorde att de
kunde anpassa sitt agerande på marknaden (skäl 308 samt skälen 120, 127 och 144 i det angripna beslutet).
De upplysningar som utbyttes räckte för att minska företagens osäkerhet vad avsåg konkurrenternas agerande på marknaden. Sökanden
har själv medgett att det från maj 1995 delade hemliga upplysningar med sina konkurrenter samt har uppgett att ”deltagarna
undersökte möjliga alternativ för att förbättra situationen på marknaden och beräkna ökningen av kapaciteten på marknaden”.
Den fråga som ställdes var ”huruvida det var möjligt att nå en överenskommelse” (punkterna 130 och 133 i sökandens svar på
meddelandet om invändningar samt skälen 317–319 i det angripna beslutet). Detta uttalande bekräftar att de aktuella utbytena
ledde till att konkurrenterna kunde anpassa sitt agerande på marknaden. Utbytena tjänade dessutom till att ”förbereda terrängen”
för prishöjningar och marknadsuppdelning.
De indicier som har åberopats i det angripna beslutet ska därför, sedda i ett helhetsperspektiv, anses uppfylla de krav på
precision och överensstämmelse som måste vara uppfyllda för att sökanden med säkerhet ska kunna anses ha gjort sig skyldig
till överträdelsen sedan den 31 januari 1994.
–       Perioden 18 maj–31 december 2000
Sökanden har gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de
faktiska omständigheterna när den drog slutsatsen att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte efter den 18 maj 2000.
Kommissionen har å ena sidan inte visat att deltagarna vid mötet i Åbo den 18 maj 2000 bestämde sig för att fortsätta genomförandet
av ett avtal eller ett samordnat förfarande.
Kommission grundade sig uteslutande på bevisning från Arkema, vilken varken var avgörande eller styrktes av annan bevisning.
Uppgifterna från Arkema är motstridiga. Nämnda företag har nämligen även bekräftat att det aktuella mötet ”utgjorde ett tillfälle
för vissa producenter att visa att tiderna hade förändrats” och ”meddela att samarbetet var över”. Uppgiften om att ”enighet”
rådde vid mötet motsägs av andra företag.
Före mötet den 18 maj 2000 informerade sökanden, vid ett bilateralt möte i Krefeld, Degussa om att bolaget inte längre var
intresserat av att delta i den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen har felaktigt uppgett att mötet i Krefeld ägde
rum efter mötet i Åbo.
Vad avser en bilateral kontakt mellan sökanden och FMC Foret i slutet av år 2000 går det inte enbart på grundval av denna
kontakt, vilken gällde perborat, att sluta sig till att konkurrensbegränsande samverkan förelåg med avseende på väteperoxid.
Den konkurrensbegränsande samverkan hade redan upphört vad gällde perborat, och FMC Forets deltagande i den konkurrensbegränsande
samverkan vad avser väteperoxid upphörde i slutet av år 1999.
Kommissionen utgick å andra sidan felaktigt från att effekterna av den konkurrensbegränsande samverkan kvarstod efter maj 2000.
För att visa att effekterna av detta avtal som inte längre var i kraft fortfarande kvarstod, borde kommissionen ha visat att
avtalet påverkade priserna.
Bland annat underlät kommissionen att beakta bevisen för att marknaden var konkurrensutsatt efter maj 2000. Vad gäller prisutvecklingen
grundade sig kommissionen uteslutande på en handling från Arkema, av vilken det framgick att företagets genomsnittliga priser
hade varit relativt stabila under hela år 2000. Andra handlingar från Arkema visade emellertid att företagets priser inom
Europeiska unionen hade sjunkit år 2000 och att genomsnittpriset inte bara hade beräknats på grundval av försäljningen inom
EES. Även om priserna antas ha varit stabila skulle detta emellertid kunna ha sin förklaring i den starkt ökade efterfrågan
och i ökade kostnader.
När kommissionen angav att sökanden inte tydligt hade tagit avstånd från kartellen efter den 18 maj 2000 bortsåg den från
att den konkurrensbegränsande samverkan ”kollapsade” denna dag och kastade på så sätt om bevisbördan, i strid med principen
om oskuldspresumtion.
Kommissionen har bestritt sökandens argument, bland annat med hänvisning till de skäl som anges i skälen 355–360 i det angripna
beslutet.
Tribunalens bedömning
Enligt artikel 81.1 EG är alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden, som kan
påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen
inom den gemensamma marknaden, oförenliga med den gemensamma marknaden och förbjudna.
För att avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG ska föreligga räcker det att de berörda företagen har gett uttryck
för en gemensam önskan att agera på ett visst sätt på marknaden (förstainstansrättens domar av den 17 december 1991 i mål T‑7/89,
Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1711, punkt 256, svensk specialutgåva, volym 11, s. II‑83, och av den
20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB Holding m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 199).
Ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG kan anses ha slutits när det föreligger en gemensam vilja att begränsa
konkurrensen, trots att parterna fortfarande förhandlar om hur begränsningen ska se ut i detalj (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 85 nämnda målet HFB Holding m.fl. mot kommissionen, punkterna 151–157 och 206).
Begreppet samordnat förfarande avser en form av samordning mellan företag som, utan att ha drivits så långt som till genomförande
av ett avtal i snäv bemärkelse, innebär att konkurrensens risker medvetet ersätts med ett praktiskt samarbete dem emellan
(domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 115,
och domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkt 158).
Artikel 81.1 EG förbjuder alla direkta och indirekta kontakter mellan näringsidkare som kan påverka faktiska eller potentiella
konkurrenters agerande på marknaden, eller avslöja för sådana konkurrenter hur näringsidkaren själv agerar eller planerar
att agera på marknaden, om nämnda kontakter innebär eller kan leda till konkurrensbegränsningar (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 116 och 117).
Det räcker att ett företag lämnar uppgifter till sina konkurrenter i avsikt att förbereda konkurrensbegränsande samverkan
för att det ska anses styrkt att det förelegat ett samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 81 EG (förstainstansrättens
domar av den 6 april 1995 i mål T‑148/89, Tréfilunion mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1063, punkt 82, och av den 8 juli 2008
i mål T‑53/03, BPB mot kommissionen, REG 2008, s. II‑1333, punkt 178).
Enligt fast rättspraxis omfattar begreppen avtal och samordnat förfarande, i den mening som avses i artikel 81.1 EG, olika
former av samförstånd som är av samma art men som skiljer sig åt vad avser intensitet och de former som de kommer till uttryck
i (domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 131 och 132, och domen i det ovan
i punkt 85 nämnda målet HFB Holding m.fl. mot kommissionen, punkt 190).
Inom ramen för en komplex överträdelse, i vilken under flera år flera producenter, vilka har som mål att gemensamt reglera
marknaden, deltar, kan det inte krävas av kommissionen att den preciserar om det rör sig om ett avtal eller ett samordnat
förfarande, med tanke på att både dessa former av överträdelse under alla omständigheter avses i artikel 81 EG (se, för ett
liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 111–114, och
förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkt 696).
Beteckningen av överträdelsen som avtal ”och/eller” samordnat förfarande ska anses avse en komplex helhet bestående av faktiska
omständigheter, varav vissa kan betecknas som avtal och andra som samordnat förfarande i den mening som avses i artikel 81.1
EG, vilken inte kräver att denna typ av komplexa överträdelser preciseras närmare (domarna i de ovan i punkt 85 nämnda målen
Hercules Chemicals mot kommissionen, punkt 264, och HFB Holdings m.fl. mot kommissionen, punkt 187).
Vad avser bevisningen för att en överträdelse föreligger ska det erinras om att det ankommer på kommissionen att fastställa
vilken bevisning som krävs för att den på ett tillfredsställande sätt ska kunna visa förekomsten av de faktiska omständigheter
som utgör en överträdelse av artikel 81.1 EG (domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot
kommissionen, REG 1998, s. I‑8417, punkt 58).
Kommissionen ska härvid införskaffa exakt och inbördes överensstämmande bevismaterial (se förstainstansrättens dom av den
6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
Varje del av den bevisning som har åberopats av kommissionen behöver emellertid inte nödvändigtvis motsvara dessa kriterier
med avseende på varje del av överträdelsen. Det räcker att de indicier som har åberopats av institutionen sedda ur ett helhetsperspektiv
uppfyller detta krav (se förstainstansrätten dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00,
JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkt 180 och där angiven rättspraxis).
De indicier som har åberopats av kommissionen i beslutet till stöd för att ett företag har åsidosatt artikel 81.1 EG ska inte
beaktas vart och ett för sig, utan som en helhet (se domen i det ovan i punkt 89 nämnda målet BPB mot kommissionen, punkt 185
och där angiven rättspraxis).
Hänsyn ska dessutom tas till att konkurrensbegränsande verksamhet äger rum i hemlighet, vilket innebär att man som regel måste
sluta sig till förekomsten av ett samordnat förfarande eller en konkurrensbegränsande samverkan på grundval av flera olika
företeelser och indicier vilka tillsammans, i brist på en annan rimlig förklaring, visar att konkurrensbestämmelserna har
åsidosatts (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00
P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkterna 55–57).
Vad avser omfattningen av domstolsprövningen ska tribunalen, enligt fast rättspraxis, när en talan om ogiltigförklaring av
ett beslut som fattats med stöd av artikel 81.1 EG väckts, generellt göra en fullständig prövning av huruvida förutsättningarna
för en tillämpning av artikel 81.1 är uppfyllda (se förstainstansrättens dom av den 26 oktober 2000 i mål T‑41/96, Bayer mot
kommissionen, REG 2000, s. II‑3383, punkt 62 och där angiven rättspraxis).
Om rätten anser att det föreligger tvivel ska företräde ges åt den lösning som gynnar det företag till vilket beslutet om
fastställelse av överträdelsen riktas, i enlighet med principen om oskuldspresumtion. Denna princip ska, i egenskap av allmän
unionsrättslig princip, tillämpas i bland annat förfaranden rörande åsidosättanden av konkurrensregler som gäller företag
och som kan leda till ålägganden av böter eller viten (domen i det ovan i punkt 55 nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 149
och 150, och förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i de förenade målen T‑44/02 OP, T‑54/02 OP och T‑56/02 OP,
T‑60/02 OP och T‑61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3567, punkterna 60 och 61).
Det är med beaktande av dessa överväganden som tribunalen i förevarande fall ska undersöka huruvida kommissionen på ett tillfredsställande
sätt har visat att sökandens agerande under de aktuella perioderna utgjorde en överträdelse av artikel 81.1 EG.
–       Perioden 31 januari 1994–maj 1995
Sökanden har i sak gjort gällande att kommissionen felbedömde de faktiska omständigheterna när den fastställde att överträdelsen
började den 31 januari 1994. Enligt sökanden har det inte visats att bolaget före maj 1995 hade kontakter med konkurrenterna
som skulle kunna strida mot artikel 81.1 EG.
Det framgår av skälen 104–114 och 351 i det angripna beslutet att kommissionen bedömde att sökanden började delta i överträdelsen
den 31 januari 1994. Kommissionen grundade denna bedömning på Degussas uttalanden inom ramen för dess ansökan om immunitet,
vilka styrktes av den skriftliga bevisning som hade ingetts av EKA, samt av Arkemas uttalanden.
Kommissionen har för det första anfört att konkurrenterna enligt Degussas uttalanden under 1990-talet allt oftare hade utbytt
”känsliga konkurrensrelaterade upplysningar”, rent av ”marknadsupplysningar”. Enligt dessa uttalanden var ”uttrycket ’utbyte
av känsliga marknadsrelaterade upplysningar’ kännetecknande för det typiska diskussionsämnet mellan personal med ansvar för
försäljning hos de konkurrerande företagen”. Kommissionen har tillagt att enligt samma uttalanden ”rörde de muntliga upplysningarna
volym- och prisutveckling, konkurrenters och kunders agerande på marknaden, tillträde av nya eller bortfall av gamla konkurrenter,
utvecklingen av produktionskapaciteter, framtagandet av nya produkter vid sidan av de produkter som redan erbjöds och efterfrågades,
samt andra frågor av samma slag” (skäl 104 i det angripna beslutet). Enligt Degussa förde konkurrenterna dessa diskussioner
bland annat för att fastställa och kontrollera konkurrenternas marknadsandelar och tillhandahålla upplysningar om kundernas
agerande (skäl 105 i det angripna beslutet).
Vad avser den exakta tidpunkten för överträdelsens början har kommissionen vidare angett att det första beviset som styrkte
Degussas uttalanden, vilket bland annat implicerade sökanden, rörde mötet mellan EKA och Kemira den 31 januari 1994 i Stockholm,
samt mötet samma dag mellan Degussa och EKA. Enligt kommissionen visade detta bevis att ”EKA, Kemira, Degussa och [sökanden
hade] deltagit i samordnade förfaranden åtminstone sedan början av år 1994” (skälen 106–108 och 351 i det angripna beslutet).
Slutligen tog kommissionen upp andra olagliga kontakter vilka ägde rum under åren 1994 och 1995 och som hade rapporterats
av EKA (skälen 110 och 111 i det angripna beslutet), av Degussa (skäl 114 i det angripna beslutet) och av Arkema (skäl 115
i det angripna beslutet).
I detta hänseende ska för det första nämnas att Degussas uttalanden, vilkas innehåll har bestritts av sökanden, inte ensamma
utgör tillräcklig bevisning för att sökanden deltog i överträdelsen.
Enligt fast rättspraxis kan nämligen ett uttalande från ett företag som anklagas för att ha deltagit i en konkurrensbegränsande
samverkan, vars riktighet har bestritts av andra företag som också har anklagats för att ha deltagit, inte betraktas som ett
tillräckligt bevis för att de sistnämnda har gjort sig skyldiga till en överträdelse utan att det styrks genom annan bevisning
(domen i de ovan i punkt 95 nämnda förenade målen JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkt 219, och förstainstansrättens
dom av den 25 oktober 2005 i mål T‑38/02, Grupp Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4407, punkt 285).
Detta övervägande är extra relevant i förevarande fall med beaktande av att Degussa har uttryckt sig i allmänna ordalag och
hänvisat till samtliga möten som ägde rum i början av den konkurrensbegränsande samverkan (åren 1994–1996). Det är således
inte möjligt att enbart på grundval av dessa uttalanden fastställa att sökanden började delta i överträdelsen i början av
år 1994.
I den mån som kommissionen har hänvisat till Degussas uttalanden att ”känsliga konkurrensrelaterade upplysningar” utbyttes
i samband med multilaterala kontakter som ägde rum i anslutning till de möten som CEFIC höll den 29 april och den 25 november 1994
(skäl 114 i det angripna beslutet), ska det noteras att denna uppgift, vilken inte uttryckligen inkluderar sökanden, utgör
en del av Degussas ovannämnda uttalanden och således inte kan anses utgöra en omständighet som styrker dessa uttalanden.
Vad avser den bevisning som kommissionen åberopat till stöd för Degussas uttalanden rörande den aktuella perioden är det vidare
klarlagt att sökanden inte deltog i de möten som åberopas i skäl 351 i det angripna beslutet, det vill säga mötet mellan EKA
och Kemira den 31 januari 1994 i Stockholm och mötet samma dag mellan EKA och Degussa.
Med avseende på dessa möten har kommissionen uteslutande hänvisat till en handling som härrör från EKA, vilken utgör samtida
bevis och enligt vilken EKA och Kemira vid mötet den 31 januari 1994 utbytte upplysningar om den skandinaviska marknaden och
den sistnämnda ”meddelade att [företaget hade] förhandlat med [Air Liquide], men att diskussionerna inte hade lett till några
riktigt positiva resultat”. Enligt kommissionen ”framskred däremot diskussionerna med [Degussa] och [sökanden]” enligt samma
handling ”på ett mer tillfredsställande sätt” (skäl 106 i det angripna beslutet).
Då denna handling dels rör utbytet av upplysningar mellan de skandinaviska producenterna Kemira och EKA, dels diskussionerna
mellan dessa båda företag och vissa producenter på den ”kontinentala marknaden”, utgör hänvisningen till sökandebolaget i
detta sammanhang emellertid inte tillräcklig bevisning för att det skulle ha deltagit i de olagliga kontakter som ägde rum
i anslutning till det aktuella mötet.
Det rör sig nämligen om indirekt bevisning från ett företag som inte deltog i de påstådda diskussionerna med sökanden och
som inte har bekräftats av Kemira. Det går inte heller att med stöd av uppgifterna i den aktuella handlingen utläsa vad diskussionerna
handlade om.
Kommissionen bedömde felaktigt att ”det inte fanns skäl att tvivla på att upplysningarna i denna handling på ett korrekt sett
återgav de diskussioner som fördes vid den aktuella tidpunkten” och låg till grund för den konkurrensbegränsande samverkan
som sökanden hade deltagit i (skäl 317 i det angripna beslutet).
Vad avser de andra bilaterala kontakterna år 1994 som har rapporterats av EKA har kommissionen hänvisat till mötet mellan
EKA och sökanden den 2 november 1994 i Göteborg, vid vilket deltagarna enligt EKA ”diskuterade den europeiska marknaden för
väteperoxid” (skäl 111 i det angripna beslutet).
Det ska emellertid noteras att denna uppgift i sig, vilken har formulerats i allmänna ordalag, inte räcker för att visa att
det aktuella mötet var olagligt, vilket har bestritts av sökanden. Att detta möte hade ett lagstridigt syfte följer inte heller
av kommissionens hänvisning till andra uttalanden av EKA. Dessa uttalanden rör nämligen inte uttryckligen detta möte, utan
EKA har enbart angett att ”mötena mellan EKA och [sökanden] sedan 90-talet huvudsakligen rörde allmänna frågor av marknadskaraktär,
såsom prisupplysningar och marknadsprognoser” (skäl 113 och fotnoten på sidan 84 i det angripna beslutet).
Kommissionen bedömde slutligen att Degussas uttalanden styrktes av Arkemas uttalanden om möten som ägde rum år 1995 och enligt
vilka det bland annat ”inte rådde något tvivel om att diskussioner hade förts mellan producenterna sedan åren 1994–1995 om
en metod för uppdelning” (skälen 104 och 115 i det angripna beslutet). Det ska emellertid noteras att Arkemas uttalanden rörde
ett multilateralt möte som ägde rum i ”april eller maj 1995” (skäl 115 i det angripna beslutet) och efterföljande kontakter
och, därmed, inte kan utgöra bevis till stöd för Degussas uttalanden avseende sökandens deltagande i överträdelsen under tidigare
perioder.
Av det ovan anförda följer att de omständigheter som tas upp i skälen 104–115 och 351 i det angripna beslutet sammantaget
inte utgör tillräckliga indicier för kommissionens konstaterande att sökanden deltog i överträdelsen under perioden 31 januari 1994–maj
1995.
Å ena sidan utgör de uttalanden av Degussa som åberopas i skälen 104 och 105 i det angripna beslutet inte i sig tillräcklig
bevisning för att sökanden deltog i de hemliga överläggningarna sedan år 1994. Å andra sidan utgör de andra omständigheter
som åberopas i skälen 106–115 och 351 i det angripna beslutet inte tillräcklig bevisning för att styrka dessa uttalanden vad
avser sökandens deltagande i de lagstridiga kontakterna före maj 1995.
Sökandens invändning att en felaktig bedömning gjordes av de faktiska omständigheterna vad avser dess deltagande i överträdelsen
under perioden 31 januari 1994–maj 1995 ska följaktligen godtas.
–       Perioden maj 1995–augusti 1997
I det angripna beslutet konstaterar kommissionen att de företag, däribland sökanden, till vilka beslutet riktades hade deltagit
i ett komplext fall av konkurrensbegränsande samverkan som bestod i ett antal avtal och samordnade förfaranden vilka hade
till syfte att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 81.1 EG. Väsentliga beståndsdelar var utbyte av marknadsupplysningar,
begränsning av produktionen och produktionskapaciteter, uppdelning av marknaderna och fastställande av priser (skäl 337 i
det angripna beslutet).
Vad särskilt avser den inledande perioden av den konkurrensbegränsande samverkan uppgav kommissionen bland annat att deltagarna
i den konkurrensbegränsande samverkan träffades regelbundet, åtminstone från den 31 januari 1994, för att utbyta känsliga
marknadsrelaterade upplysningar och diskutera försäljningsvolymer, möjligheten att reducera dessa eller att hindra nya aktörer
från att inträda på marknaden (skäl 304 i det angripna beslutet), och att dessa samordnande kontakter, vilka ledde till att
definitiva avtal slöts om priser och uppdelning av marknaden, kan anses utgöra en del av samma samordnande förfarande (skäl
305 i det angripna beslutet).
Kommissionen bedömde dessutom att utbytet av upplysningar om försäljningsvolymer, priser och kunder, under den inledande perioden
av den konkurrensbegränsande samverkan, var av sådant slag att företagen i fråga hade möjlighet att beakta dessa upplysningar
när de fastställde hur de själva skulle agera på marknaden och att man följaktligen kunde anta att nämnda företag beaktade
de upplysningar som hade utbytts med konkurrenterna när de fastställde hur de själva skulle agera på marknaden (skäl 308 i
det angripna beslutet).
Kommissionen konstaterade sålunda att ”trots att ett avtal [i egentlig mening] inte kan anses ha slutits redan i början av
överträdelsen ska det [aktuella agerandet] anses … omfattas av förbudet i artikel 81.1 [EG …,] då de olika formerna av det
samordnade agerandet sammantaget [uppvisar] kännetecken som är utmärkande för ett avtal och/eller ett samordnat förfarande”
(skäl 309 i det angripna beslutet).
Till stöd för dessa konstateranden rörande perioden maj 1995–augusti 1997 åberopade kommissionen bland annat följande omständigheter:
–        Det multilaterala mötet i Paris i april eller maj år 1995 organiserades i syfte att upprätta bestående kontakter mellan konkurrenterna.
Degussa och sökanden hade nämligen uttryckt önskemål om att, om möjligt, stabilisera existerande marknadspositioner (skälen
115–117 i det angripna beslutet).
–        De bilaterala kontakterna i anslutning till CEFIC:s möte i Dresden den 11 eller den 12 maj 1995 rörde frågan om den förväntade
prissänkningen till följd av att arbetet med att bygga upp nya produktionsanläggningar hade slutförts (skälen 118 och 119
i det angripna beslutet).
–        De bilaterala mötena i juni 1995 mellan Atofina och Air Liquide (skäl 120 i det angripna beslutet), mellan Atofina och Degussa
(skäl 121 i det angripna beslutet) samt mellan Degussa och EKA (skäl 122 i det angripna beslutet) ägnades åt att diskutera
överkapaciteten på marknaden för väteperoxid och producenternas möjlighet att samarbeta. Till grund för diskussionerna låg
en tablå med detaljerade uppgifter för enskilda kunder och producenter, vilken även innehöll uppgifter rörande sökanden.
–        Rent allmänt ”cirkulerade” under mer än ett år omkring år 1995 flera förslag rörande försäljningskvoter och kontroll av överkapacitet
och var föremål för diskussioner mellan Atofina, Degussa och sökanden (skälen 123 och 124 i det angripna beslutet).
–        Vid mötet mellan Atofina, Degussa och Chemoxal i Paris den 23 oktober 1995 behandlades bland annat ett förslag i siffror på
begränsning av ny kapacitet, däribland ny kapacitet från en fabrik som tillhörde sökanden, samt ett förslag på avtal om priser
(skälen 126 och 127 i det angripna beslutet).
–        Producenterna hade delats upp i två grupper, grupp A och grupp B, vilka samordnades av sökanden respektive Degussa. Grupp
B skulle dela på de delar av marknaden som hade definierats av grupp A, vilken bestod av ”marknadsledarna”, det vill säga
Degussa och sökanden, samt av de skandinaviska företagen, EKA och Kemira (skälen 130 och 131 i det angripna beslutet).
–        Grupp B:s möte den 31 oktober 1995 i Milano rörde ”grunderna för en metod som skulle göra det möjligt att fördela tillväxten”,
och i anteckningarna från detta möte hänvisas det bland annat till upplysningar rörande sökanden (skälen 132 och 133 i det
angripna beslutet).
–        De bilaterala kontakterna, vilka även inkluderade sökanden, i anslutning till CEFIC:s möte i Bryssel den 21 och den 22 november 1995,
och mötet i Italien, resulterade i att marknadsupplysningar utbyttes och prisnivåerna för väteperoxid för det följande året
definierades. Dessa priser iakttogs emellertid inte (skälen 134–136 i det angripna beslutet).
–        Syftet med det bilaterala mötet mellan Atofina och sökanden i Paris i början av år 1996 var att jämföra ställningarna för
grupperna A och B (skäl 139 i det angripna beslutet).
–        Mötena, vid vilka sökanden deltog, i anslutning till CEFIC:s möten den 24 maj 1996 i Göteborg och den 27 november 1996 i Bryssel,
rörde förslag i siffror på uppdelning av marknaden och på priser. Mötena resulterade emellertid inte i ett konkret avtal (skälen
141–145 i det angripna beslutet).
–        De många bilaterala kontakterna under åren 1996 och 1997, däribland mötet mellan EKA och sökanden i Köpenhamn i april eller maj 1997,
vid vilket sökanden frågade EKA om det var berett att ansluta sig till övriga producenter och gemensamt arbeta för att reducera
kapaciteter, rörde förslag om att reducera kapaciteter (skälen 154 och 155 i det angripna beslutet).
–        Mötena den 28 och den 29 maj 1997, vilka ägde rum i anslutning till CEFIC:s möte i Sevilla, samlade grupperna A och B. De
rörde en uttalad metod för att dela upp marknaden för väteperoxid. Något slutgiltigt avtal kom emellertid inte till stånd
och diskussionerna sköts fram till augusti 1997 (skälen 156–167 i det angripna beslutet).
–        Bilaterala kontakter mellan sökanden, EKA och Degussa följde på nämnda möten under sommaren 1997 (skälen 168–170 i det angripna
beslutet).
Sökanden har varken bestritt att nämnda kontakter ägde rum eller att diskussionerna hade det innehåll som anges i de ovannämnda
skälen i det angripna beslutet.
Sökanden har likväl gjort gällande att det av dessa omständigheter inte går att dra slutsatsen att ett avtal eller ett samordnat
förfarande förelåg före datumet för det multilaterala mötet i Bryssel i augusti 1997, vilket ledde till ett definitivt avtal
rörande en höjning av priset på väteperoxid (skälen 171–174 i det angripna beslutet) och som sökanden anser utgör startpunkten
för dess deltagande i överträdelsen.
För det första har sökanden, med hänvisning till de omständigheter som tas upp i skälen 115–170 i det angripna beslutet, gjort
gällande att de företag som deltog i de aktuella diskussionerna fram till nämnda möte i augusti 1997 inte lyckades sluta ett
avtal om fördelning av marknaderna eller om priser och inte deltog i samordnade förfaranden.
Enligt sökanden grundade sig kommissionen på en felaktig tolkning av begreppen avtal och samordnat förfarande i den mening
som avses i artikel 81.1 EG samt felbedömde de faktiska omständigheterna.
Vad avser den påstådda felaktiga rättstillämpningen ska det erinras om att det inte inom ramen för en komplex överträdelse
kan krävas att kommissionen betecknar varje konstaterat agerande såsom avtal eller samordnat förfarande i den mening som avses
i artikel 81.1 EG, när det rör sig om olika former av samförstånd som är av samma art. Det kan inte heller krävas av kommissionen
att den preciserar huruvida det rör sig om ett avtal eller ett samordnat förfarande, med tanke på att både dessa former av
överträdelsen under alla omständigheter avses i ovannämnda bestämmelse (se punkterna 90 och 91 ovan).
I förevarande fall kan kommissionen således inte ur ett rättsligt perspektiv kritiseras för att ha fastställt att de aktuella
agerandena sedda som en helhet uppvisar samtliga egenskaper som utmärker ”ett avtal och/eller ett samordnat förfarande”, då
nämnda ageranden kan anses omfattas av någon av de former av samförstånd som avses i artikel 81.1 EG.
Vad avser den påstådda felbedömningen av de faktiska omständigheterna har sökanden i sak gjort gällande att konkurrenterna
före augusti 1997 dels inte hade lyckats sluta ett avtal rörande det specifika agerandet på marknaden, dels inte hade enats
om en form för samarbete som kunde betecknas som samordnat förfarande.
Sökanden har särskilt hänvisat till upplysningarna i det angripna beslutet, enligt vilka diskussionerna år 1996 ”inte gick
framåt sedan ett år” och föreföll befinna sig ”i ett dödläge”. Sökanden betonade att så sent som i maj 1997 ”saknades ett
avtal om upprätthållande av status quo vad avser marknadsandelar bland annat med anledning av bristande förtroende”. ”De minsta
producenterna hade … nämligen röstat emot att marknadsandelarna fastställdes” (skälen 140, 142 och 164 i det angripna beslutet).
Även om de omständigheter som har åberopats av sökanden visar att producenterna som deltog i mötena mellan maj månad år 1995
och augusti månad år 1997 inte lyckades sluta ett avtal i egentlig mening om uppdelning av marknaden, vilket kommissionen
själv konstaterar i skäl 309 i det angripna beslutet, kvarstår att de under en längre period förde regelbundna diskussioner
i syfte att sluta ett sådant avtal.
Av faktiska omständigheter som inte har bestritts av sökanden framgår nämligen att möten ägde rum i maj 1995, efter upprepade
inbjudningar från Degussa och sökanden, riktade till dessa båda företags konkurrenter på marknaden för väteperoxid, och att
dessa möten syftade till att upprätta bestående kontakter mellan konkurrenterna. Deltagarna diskuterade marknadstendenser
och nya företag på den europeiska marknaden för väteperoxid. Degussa och sökanden önskade nämligen att de existerande marknadspositionerna
skulle förbli så stabila som möjligt (skälen 115–117 i det angripna beslutet).
Mellan maj 1995 och augusti 1997 ägde regelbundna diskussioner rum vilka rörde förslag om försäljningskvoter och kontroll
av överkapacitet (skälen 123 och 124 i det angripna beslutet), ett förslag i siffror om begränsning av nya kapaciteter, däribland
sökandens, samt ett utkast till avtal om priser (skälen 126 och 127 i det angripna beslutet), ”grunderna för en metod för
att fördela tillväxten” (skälen 132 och 133 i det angripna beslutet), förslag i siffror om uppdelning av marknaden och ett
avtal om priser (skälen 143–145 i det angripna beslutet), en samordnad ansträngning att reducera kapaciteterna (skälen 154
och 155 i det angripna beslutet) eller en detaljerad metod för att dela upp marknaden för väteperoxid (skälen 159–167 i det
angripna beslutet).
Diskussionernas innehåll, vilket inte har bestritts av sökanden, visar att det fanns en gemensam önskan att begränsa konkurrensen.
Denna följd av regelbundna möten, vid vilka företagen träffades för att diskutera planer på att begränsa nya kapaciteter,
fördela marknadsandelar och komma överens om priser, hade nämligen inte varit möjlig om det vid denna tidpunkt inte hade funnits
en gemensam önskan hos mötesdeltagarna att stabilisera marknaden genom åtgärder för att begränsa konkurrensen (se, för ett
liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑21/99, Dansk Rørindustri mot kommissionen, REG 2002,
s. II‑1681, punkt 46).
Till grund för de aktuella diskussionerna låg en tydlig gemensam önskan hos deltagarna att sluta ett avtal om att begränsa
konkurrensen. Denna omständighet påverkas inte av att deltagarna förhandlade om detaljerna vad avser den planerade begränsningen
fram till augusti 1997 eller av att villkoren i det definitiva avtal som slöts i augusti 1997, vilket avsåg en samordnad ökning
av priserna på väteperoxid, skiljde sig från de villkor som hade diskuterats vid tidigare möten.
Sökandebolagets inblandning i dessa samordnande kontakter följer för övrigt tydligt av att det aktivt deltog i diskussionerna.
Sökanden deltog i de flesta mötena under den aktuella perioden och ”sammanfattade” förslagen (skälen 123 och 124 i det angripna
beslutet) och samordnade gruppen som bestod av ”marknadsledare” (skälen 130 och 131 i det angripna beslutet).
Sökandens hänvisning till att dess ombud lämnade ett möte som ägde rum i maj 1997 (skäl 162 i det angripna beslutet) ”med
att smälla igen dörren … eftersom vederbörande hade retat upp sig på de små producenternas krav” utgör inte ett indicium på
att sökanden deltog i det aktuella mötet helt utan konkurrensbegränsande avsikter, och än mindre på att så var fallet med
alla de kontakter som är aktuella här.
Med beaktande av dessa överväganden gjorde kommissionen en riktig bedömning när den konstaterade att det aktuella agerandet
utgjorde en inledande fas av den konkurrensbegränsande samverkan, i vilken sökanden deltog, och att nämnda agerande ingick
i samma konkurrensbegränsande plan och, följaktligen, omfattades av förbudet i artikel 81.1 EG.
Det ska nämligen, å ena sidan, erinras om att ett avtal i den mening som avses i artikel 81.1 EG kan anses ha slutits när
det föreligger en gemensam vilja att begränsa konkurrensen, trots att parterna fortfarande förhandlar om hur begränsningen
ska se ut i detalj (se punkt 86 ovan).
I förevarande fall kan sökanden följaktligen inte med framgång göra gällande att det aktuella agerandet på sin höjd ger uttryck
för en avsikt att begränsa konkurrensen, eftersom företagen inte kom överens om att anta specifika uppföranderegler för marknaden
och agerandet därmed inte utgör någon sådan form av samordning som avses i artikel 81.1 EG.
I den mån de ovan anförda omständigheterna visar att konkurrenterna redan hade en gemensam plan, som skulle mynna ut i en
konkurrensbegränsande samverkan, kan dessa diskussioner inte endast anses ge uttryck för en avsikt eller försök att sluta
avtal, utan måste anses ha varit mer långtgående än så.
Å andra sidan ska det noteras att kontakterna under den aktuella perioden under alla omständigheter kunde anses omfattas av
artikel 81.1 EG i egenskap av samordnat förfarande.
Det ska erinras om att det enligt fast rättspraxis räcker att ett företag lämnar uppgifter till sina konkurrenter i avsikt
att förbereda konkurrensbegränsande samverkan för att det ska anses styrkt att det förelegat ett samordnat förfarande i den
mening som avses i artikel 81 EG (se punkt 89 ovan).
Även om kommissionen inte lyckas visa att företagen har slutit ett avtal i egentlig mening, räcker det att konkurrenterna
har tagit direkta kontakter för att ”stabilisera marknaden” för att en överträdelse av artikel 81.1 EG ska anses styrkt (se,
för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 89 nämnda målet BPB mot kommissionen, punkt 170).
Med beaktande av dessa överväganden kan sökandens resonemang – att utlämnande av upplysningar till konkurrenter endast kan
anses utgöra ett samordnat förfarande när avtal redan har slutits om konkurrensbegränsande samverkan och förhandlingarna uteslutande
syftar till att göra genomförandet av denna samverkan möjlig – inte godtas.
I förevarande fall har kommissionen visat att sökanden deltog i ett visst antal möten med sina konkurrenter och att deltagarna
under dessa möten utbytte upplysningar om marknadsvillkor, diskuterade prisnivåer och avslöjade vilka marknadsstrategier de
tänkte anta på den aktuella marknaden. Det har vidare visats att utbytet av de aktuella upplysningarna skedde i akt och mening
att förbereda ett avtal om uppdelning av marknaden eller om priser. Det är därmed uppenbart att utbytet syftade till att begränsa
konkurrensen.
Kommissionen gjorde följaktligen en riktig bedömning när den konstaterade att sökanden hade tagit del i ett samordnat förfarande
vilket syftade till att begränsa konkurrensen.
Detta övervägande påverkas inte av sökandens argument att det med hänsyn till konkurrenternas bristande förtroende för varandra
var otänkbart att de hade kunnat enas om att delta i samordnade förfaranden.
Den omständigheten att deltagarna inte kunde enas, och att de rent av saknade förtroende för varandra, räcker inte i sig för
att en samordning vilken skulle kunna betecknas som ett samordnat förfarande ska kunna uteslutas. Sökandens argument vederlägger
inte de faktiska omständigheter som kommissionen har fastställt, av vilka det framgår att konkurrenterna, trots att de till
viss del saknade förtroende för varandra, under den aktuella perioden träffades regelbundet och utbytte upplysningar om marknadsvillkor
och affärsstrategier, i syfte att förbereda ett konkurrensbegränsande avtal.
I motsats till vad sökanden har anfört kan kommissionen inte klandras för att inte ha visat att de utbytta upplysningarna,
med beaktande av deras innehåll, kunde användas i konkurrensbegränsande syften.
Att det aktuella agerandet hade ett konkurrensbegränsande syfte följer nämligen tydligt av de vid mötena under den aktuella
perioden utbytta upplysningarnas natur. Bland annat lämnades försäljningssiffror för tidigare år ut och konkurrenterna redogjorde
för sina framtidsprognoser (skäl 120 i det angripna beslutet). Därtill diskuterades innehållet i förslag vilka rörde upprätthållande
av status quo på marknaden, uppdelningen av nya produktionskapaciteter och fastställandet av prisnivåer för väteperoxid (se,
exempelvis, skälen 115, 127, 133, 136 och 144 i det angripna beslutet).
Kommissionen har följaktligen på ett tillfredsställande sätt visat att utbytet av de aktuella upplysningarna, vilket syftade
till att ”förbereda terrängen” för de prishöjningar och samordnade förfaranden som följde av utbytet, utgjorde en sådan form
av samförstånd som avses i artikel 81.1 EG.
Av dessa överväganden följer att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att det omtvistade agerandet
kunde anses omfattas av förbudet i artikel 81.1 EG, då det utgjorde en del av en helhet som uppvisar de egenskaper som utmärker
ett avtal ”och/eller” ett samordnat förfarande (skälen 308 och 309 i det angripna beslutet).
Vad avser sökandens argument grundat på att marknaden för väteperoxid fortsatte att vara konkurrensutsatt fram till augusti eller september 1997,
vilket det rejäla prisfallet på väteperoxid i början av år 1997 visar, ska det erinras om att de faktiska verkningarna av
ett avtal eller ett samordnat förfarande enligt fast rättspraxis inte behöver beaktas vid bedömningen av om artikel 81.1 EG
är tillämplig, om överträdelsens syfte är att begränsa, hindra eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden (domstolens
dom av den 19 mars 2009 i mål C‑510/06 P, Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2009, s. I‑1843, punkt 140, och av
den 4 juni 2009 i mål C‑8/08, T‑Mobile Netherlands m.fl., REG 2009, s. I‑4529, punkt 29).
I förevarande fall var kommissionen, i den mån som den konstaterade att sökanden hade deltagit i konkurrensbegränsande samverkan
och/eller ett samordnat förfarande, vilket hade till syfte att begränsa konkurrensen på marknaden för väteperoxid, inte skyldig
att beakta de faktiska verkningarna av det aktuella agerandet.
Vad avser samordnade förfaranden måste det i alla händelser enligt fast rättspraxis, såvida motsatsen inte bevisas, vilket
åvilar de berörda aktörerna att göra, antas att de företag som deltar i det samordnade förfarandet och som fortsätter att
vara aktiva på marknaden tar hänsyn till de uppgifter som de har lämnat till varandra när de bestämmer sitt beteende på marknaden
(domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 118 och 121, och i det ovan i punkt 55
nämnda målet Hüls mot kommissionen, punkterna 161 och 162).
Även om det visas att detta agerande inte påverkade priserna under den aktuella perioden påverkar detta inte lagenligheten
av kommissionens bedömningar.
Den omständigheten att ett samordnat förfarande inte direkt påverkar prisnivån hindrar inte att det begränsar konkurrensen
mellan de berörda företagen, bland annat genom att minska konkurrenstrycket (se, för ett liknande resonemang, domen i det
ovan i punkt 138 nämnda målet Dansk Rørindustri mot kommissionen, punkterna 139 och 140).
Sökandens argument att kommissionen inte beaktade bevisen för att marknaden fortsatte att vara konkurrensutsatt under den
aktuella perioden kan därmed inte godtas.
Vad avser sökandens argument att de omständigheter som åberopas i det angripna beslutet med avseende på den aktuella perioden
till övervägande del rör marknaden för väteperoxid, och inte marknaden för perborat, ska det erinras om att det angripna beslutet
grundar sig på fastställandet av en enda överträdelse som gäller båda de berörda marknaderna (skälen 328 och följande skäl
i det angripna beslutet). Sökanden har inte bestritt denna kvalificering i förevarande fall.
Eftersom kommissionen kvalificerade den aktuella konkurrensbegränsande samverkan som en enda överträdelse var den inte skyldig
att inom ramen för denna kvalificering ange hur länge de olika handlingar som endast rörde marknaden för perborat varade.
Då det inte rör sig om klart avgränsade överträdelser var kommissionen inte heller skyldig att beakta denna skillnad vid fastställandet
av varaktigheten av överträdelsen i dess helhet.
Det vore nämligen konstlat att dela upp ett fortgående beteende, som kännetecknas av en samlad målsättning, i flera separata
överträdelser, av den anledningen att samverkan har varierat i intensitet alltefter den relevanta marknaden. Dessa omständigheter
ska beaktas först vid bedömningen av överträdelsens allvar och, i förekommande fall, vid beräkningen av bötesbeloppet (se,
analogt, domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 90).
I enlighet med dessa överväganden har kommissionen i förevarande fall, vad avser fastställandet av bötesbeloppet, uppgett
att den beaktade att den konkurrensbegränsande samverkan med avseende på perborat började senare och upphörde tidigare än
vad som var fallet för väteperoxid (skäl 331 i det angripna beslutet).
Sökandens argument att bevisningen för konkurrensbegränsande agerande på marknaden för perborat är bristfällig med avseende
på den aktuella perioden kan därmed inte godtas.
Sökanden har slutligen inte visat att kommissionen i det angripna beslutet gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning
vid tillämpningen av artikel 81.1 EG. Sökandens argument, att kommissionen tolkade denna bestämmelse alltför extensivt i strid
med legalitetsprincipen (inget straff utan lag), vilket i sak grundar sig på samma premiss, kan inte heller godtas.
Med beaktande av det ovan anförda kan invändningen om fastställandet av överträdelsen för perioden maj 1995–augusti 1997 inte
godtas.
–       Perioden 18 maj–31 december 2000
Vad avser överträdelsens sista period anförde kommissionen i skäl 356 i det angripna beslutet att artikel 81.1 EG är tillämplig
på konkurrensbegränsande samverkan som har återverkningar även efter det att samverkan formellt har upphört. Så är bland annat
fallet när företag inte upphör att använda referenspriser som har fastställts vid kartellens möten.
Med tillämpning av dessa överväganden på förevarande fall uppgav kommissionen att, enligt Arkemas uttalanden vilka överensstämmer
med annan bevisning, vid det multilaterala mötet i Åbo den 18 maj 2000 allmän enighet rådde om att prisnivåerna skulle hållas
kvar på samma nivå under hela år 2000. Effekterna på priserna kunde av denna anledning antas ha bestått åtminstone under andra
halvan av år 2000 (skäl 357 i det angripna beslutet). Överträdelsen bedömdes sålunda, bland annat med avseende på sökanden,
ha upphört den 31 december 2000 (skäl 360 i det angripna beslutet).
Sökanden har i huvudsak gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och felbedömde de
faktiska omständigheterna när den konstaterade att den konkurrensbegränsande samverkan fortgick efter mötet den 18 maj 2000.
Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 81 EG, enligt fast rättspraxis, också är tillämplig på avtal som har verkan
även efter den tidpunkt då de formellt har upphört att gälla (domstolens dom av den 3 juli 1985 i mål 243/83, Binon, REG 1985,
s. 2015, punkt 17, och förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mål T‑14/89, Montedipe mot kommissionen, REG 1992, s. II‑1155,
punkt 231).
Kommissionen kan särskilt fastställa att den konkurrensbegränsande samverkan har verkan även efter den tidpunkt då de samverkande
mötena formellt inte längre äger rum, i den mån den höjning av priserna som deltagarna enades om vid dessa möten tillämpas
under en senare period (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 26 april 2007 i de förenade målen T‑109/02,
T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 och T‑136/02, Bolloré m.fl. mot kommissionen, REG 2007,
s. II‑947, punkt 186).
Då kommissionen i förevarande fall fastställde att det vid mötet den 18 maj 2000 rådde allmän enighet om att prisnivåerna
skulle hållas kvar på samma nivå under andra halvan av år 2000, gjorde den en rättsenlig bedömning när den drog slutsatsen
att den konkurrensbegränsande samverkan hade verkan fram till den 31 december 2000.
Denna slutsats påverkas inte av sökandens argument i första hand om att kommissionens bevisning är bristfällig.
Det ska noteras att sökandebolaget inte har bestritt att det aktuella informella mötet ägde rum eller att sökanden deltog
i nämnda möte. Sökanden har i detta hänseende felaktigt gjort gällande att Arkemas uttalanden, i vilka det hänvisas till ”enighet”,
inte visar att deltagarna hade en gemensam önskan om att avtalet skulle fortsätta att ha verkningar. Detta argument motsägs
nämligen av ordalydelsen av nämnda uttalanden, i vilka det hänvisas till ”sista diskussioner” om priser för den 1 januari 2001
och ”allmän enighet” vad avser kvarhållandet av dessa på samma nivå (skäl 282 i det angripna beslutet).
Sökanden har tillika felaktigt gjort gällande att Arkemas uppgift om enighet om priser motsägs av företagets andra uttalanden,
enligt vilka mötet i Åbo hade ”utgjort ett tillfälle för vissa producenter att visa att tiderna hade förändrats” och att ”meddela
att samarbetet var över och på så sätt avsluta den reglerade kontrollen av marknaden”. De sistnämnda uttalandena, vilka ger
uttryck för en avsikt att avsluta det konkurrensbegränsande agerandet och därmed för att den konkurrensbegränsande samverkan
formellt var över, hindrar inte att enighet förelåg om att denna samverkan skulle fortsätta att ha verkan fram till slutet
av året.
I strid med vad sökanden har uppgett överensstämmer Arkemas uttalanden dessutom med andra uppgifter i handlingarna i målet,
bland annat med uppgiften, vilken har bekräftats av flera företag och inte bestritts av sökanden, att priserna inom ramen
för de möten som ägde rum i anslutning till CEFIC:s möten, vilka ägde rum två gånger per år, som regel fastställdes för den
kommande sexmånadersperioden (skäl 357 i det angripna beslutet).
I detta hänseende ska det noteras att när samstämmiga indicier visar att konkurrensbegränsande samverkan föreligger krävs
en verkligt hållbar förklaring för att visa att helt andra frågor behandlades vid ett visst möte än vid tidigare möten, trots
att deltagarna vid samtliga möten var desamma samt mötena ägde rum inom ramen för samma yttre förutsättningar och obestridligen
hade samma syfte (domaren Vesterdorfs förslag till avgörande, i egenskap av tillförordnad generaladvokat, i mål T‑1/89, Rhône-Poulenc
mot kommissionen, REG 1991, s. II‑867, på s. II‑954, i vilket domstolen meddelade dom den 24 oktober 1991).
Uppgiften enligt vilken flera konkurrenter fortsatte samarbetet åtminstone fram till slutet av år 2000, trots att det formellt
hade upphört, styrks i alla händelser av att vissa bilaterala kontakter ägde rum efter mötet den 18 maj 2000 (skäl 357 i det
angripna beslutet).
Sökandens argument till stöd för att en av dessa kontakter var lagenlig, nämligen sökandens möte med FMC Foret, kan i detta
hänseende inte påverka kommissionens konstaterande rörande den fortsatta verkan av den konkurrensbegränsande samverkan, då
nämnda konstaterande inte grundar sig på denna isolerade händelse, vilken utgör en mindre viktig beståndsdel av de indicier
som har åberopats av kommissionen.
Sökandebolaget kan inte heller med framgång göra gällande att det vid ett bilateralt möte med Degussa i maj eller juni 2000
(skälen 283–285 i det angripna beslutet) uppgav att ”det inte längre, på grundval av diskussionerna mellan producenterna på
marknaden, var möjligt att genomföra uppdelningen och omfördelningen av kapaciteter”.
Det räcker i detta hänseende att konstatera att sökandens ovannämnda ställningstagande i samband med en bilateral kontakt,
ett ställningstagande vilket för övrigt skulle kunna anses sammanfatta svårigheterna med att driva den konkurrensbegränsande
samverkan vidare, inte visar att sökanden öppet tog avstånd från överträdelsen genom att på så sätt dra sig ur den konkurrensbegränsande
samverkan.
Av dessa överväganden följer att kommissionen på ett tillfredsställande sätt visade att deltagarna vid mötet den 18 maj 2000
var eniga om att hålla fast vid de existerande prisnivåerna och, därmed, att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte
att ha verkan under andra delen av år 2000.
Denna slutsats påverkas inte av sökandens resonemang vilket, i andra hand, baseras på att de faktiska priserna på marknaden
under den aktuella perioden inte analyserades och att det saknas uppgifter i handlingarna i målet om konkurrensläget på marknaden.
I den mån kommissionen har visat att de prisnivåer som parterna enades om vid det aktuella mötet skulle tillämpas under andra
halvan av år 2000, kunde den nämligen konstatera att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte att ha verkan under denna
period, utan att den var skyldig att visa att den konkurrensbegränsande samverkan konkret hade påverkat de priser som togs
ut (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 175 nämnda förenade målen Bolloré m.fl. mot kommissionen, punkt 186).
I motsats till vad sökanden har gjort gällande kan nämnda konstaterande, vilket grundar sig på ett övervägande som har fastställts
på ett tillfredsställande sätt, rörande förekomsten av en gemensam önskan hos parterna att förlänga verkan av den konkurrensbegränsande
samverkan trots att den formellt hade upphört, inte anses bygga på en omkastning av bevisbördan, och därmed strida mot principen
om oskuldspresumtion.
Med beaktande av det ovan anförda konstaterar tribunalen att sökandens argument inte påverkar kommissionens konstaterande
att överträdelsen fortgick fram till den 31 december 2000.
Talan kan därför inte heller vinna bifall såvitt avser denna invändning.
Efter att ha prövat den första och den andra grunden konstaterar tribunalen att kommissionen inte på ett tillfredsställande
sätt har visat att sökanden deltog i överträdelsen under perioden 31 januari 1994–maj 1995.
Talan kan i övrigt inte vinna bifall såvitt avser den första eller den andra grunden.
Artikel 1 m i det angripna beslutet ska följaktligen upphävas i den mån som kommissionen där konstaterar att sökanden deltog
i överträdelsen under den period som föregick maj månad år 1995, och det bötesbelopp som sökanden påförs i artikel 2 h i detta
beslut ska ändras med beaktande av att sökanden deltog i överträdelsen under en kortare period. De konkreta följderna av denna
ändring kommer att redovisas närmare nedan i punkterna 440 och 441.

Det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar
Parternas argument
Inom ramen för den femte grunden har sökanden gjort gällande att kommissionen nekade företaget tillgång till, å ena sidan,
en del av de handlingar i målet som Degussa hade bidragit med och, å andra sidan, de andra berörda företagens svar på meddelandet
om invändningar. Härigenom åsidosatte kommissionen, enligt sökanden, sökandens rätt till försvar och artikel 27.2 i rådets
förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1,
2003, s. 1).
Sökanden har för det första uppgett att det hade begränsad tillgång till de handlingar som hade tillhandahållits av Degussa,
vilka innehöll företagets interna månadsrapporter om marknaden för väteperoxid för år 2000. Kommissionen gjorde sig enligt
sökanden skyldig till felaktig rättstillämpning och en oriktig bedömning när den nekade sökanden oinskränkt tillgång till
dessa handlingar.
De aktuella uppgifterna kunde objektivt sett inte anses utgöra hemliga uppgifter. Det rörde sig nämligen om rapporter som
återspeglade kortsiktiga strategier, vilka var åtminstone fem år gamla. Vad avser motsvarande uppgifter från sökanden ansåg
kommissionen att de efter tre år inte längre kunde anses utgöra hemliga uppgifter.
Den omständigheten att en handling är hemlig utgör inte heller ett absolut hinder mot att handlingen lämnas ut. Sökandens
rätt till försvar borde ha tillmätts större vikt än den omständigheten att uppgifterna var hemliga. Det hade varit möjligt
att vidta åtgärder för att skydda de hemliga uppgifterna.
Degussas handling var relevant för fastställandet av om en överträdelse hade ägt rum efter mötet i Åbo den 18 maj 2000 och
var därmed nödvändig för sökandens försvar. Utdrag ur Degussas handlingar avseende år 2000 visar att marknaden var konkurrensutsatt,
en omständighet som hade kunnat vederlägga att överträdelsen ägde rum under denna period.
Sökanden har för det andra anfört att kommissionen åsidosatte artikel 27.2 i förordning nr 1/2003 och sökandens rätt till
försvar genom att neka företaget tillgång till de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar.
Kommissionen gjorde felaktigt gällande att den enligt gemenskapsrätten inte var skyldig att ge sökanden tillgång till nämnda
handlingar. Kommissionen uppgav att den hade lämnat ut svaren på ett meddelande om invändningar i tidigare förfaranden. Punkt
27 i kommissionens tillkännagivande om reglerna för tillgång till kommissionens handlingar i ärenden enligt artiklarna 81
[EG] och 82 [EG], enligt artiklarna 53, 54 och 57 i EES-avtalet och enligt rådets förordning (EG) nr 139/2004 (EUT C 325,
2005, s. 7) är rättsstridig, i den mån den i princip utesluter tillgång till de aktuella svaren.
Sökanden har gjort gällande att de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar hade kunnat styrka dess uppfattning
vad gäller överträdelsens varaktighet. Dessa andra företag hade nämligen också invänt mot de datum som hade angetts för början
och slutet på den konkurrensbegränsande samverkan, i synnerhet att överträdelsen fortgick mellan den 18 maj och den 31 december 2000.
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
Tribunalens bedömning
I artikel 27.2 i förordning nr 1/2003 föreskrivs följande:
”Berörda parters rätt till försvar skall iakttas fullt ut under förfarandet. De skall ha rätt att få tillgång till kommissionens
handlingar i ärendet, med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas. …”
Enligt fast rättspraxis följer rätten att få ta del av handlingarna i ärendet av principen om iakttagande av rätten till försvar,
och den innebär att kommissionen måste ge ett företag som berörs möjlighet att undersöka samtliga handlingar som ingår i akten
i utredningen och som kan vara relevanta för företagets försvar (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 oktober 2003
i mål C‑199/99 P, Corus UK mot kommissionen, REG 2003, s. I‑11177, punkterna 125–128, och förstainstansrättens dom av den
29 juni 1995 i mål T‑30/91, Solvay mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1775, punkt 81).
Dessa omfattar såväl handlingar som är till företagets fördel som handlingar som är till dess nackdel, med förbehåll för andra
företags affärshemligheter, kommissionens interna handlingar och andra konfidentiella upplysningar (domen i de ovan i punkt 97
nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 68).
Vad gäller bevismaterial utgör underlåtenhet att kommunicera en handling endast ett åsidosättande av rätten till försvar om
det berörda företaget för det första visar att kommissionen använde denna handling till stöd för dess invändning avseende
överträdelsens existens och för det andra att invändningen endast kunde bevisas med hänvisning till denna handling. Det ankommer
sålunda på det berörda företaget att visa att det resultat som kommissionen kom fram till i sitt beslut hade varit ett annat
om den handling som inte lämnades ut inte hade accepterats som bevisning (domen i de ovan i punkt 97 nämnda förenade målen Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 71–73).
När det gäller underlåtenhet att lämna ut en handling som är till företagets fördel, behöver det berörda företaget bara visa
att underlåtenheten att lämna ut handlingen har kunnat inverka, till nackdel för företaget, på förfarandets fortgående och
innehållet i kommissionens beslut. Det räcker att företaget visar att det hade kunnat använda nämnda handlingar som är till
företagets fördel för sitt försvar (domstolens dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99
P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I‑8375,
punkt 318, och domen i det ovan i punkt 85 nämnda målet Hercules Chemicals mot kommissionen, punkt 81), genom att bland annat
visa att det hade kunnat åberopa omständigheter som inte överensstämmer med kommissionens bedömningar i meddelandet om invändningar
och att det, på så vis, på något sätt hade kunnat påverka bedömningarna i beslutet (domen i de ovan i punkt 97 nämnda förenade
målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 75).
Inom ramen för förevarande grund har sökandeföretaget anfört att det varken hade tillgång till en del av de handlingar i målet
som Degussa hade bidragit med eller till de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar.
–       Tillgången till handlingarna från Degussa
Av handlingarna i målet följer att sökanden i samband med det administrativa förfarandet ansökte om att få tillgång till rapporterna
från Degussas försäljningsavdelning rörande den period under vilken överträdelsen ägde rum.
Kommissionen gav sökanden tillgång till samtliga handlingar rörande åren 1996–1999, men lämnade på Degussas begäran bara ut
utdrag ur handlingarna rörande åren 2000 och 2001, vilka ansågs utgöra hemliga handlingar.
Inom ramen för förevarande grund har sökanden kritiserat kommissionens beslut att inte ge det tillgång till samtliga handlingar
rörande år 2000. Sökanden har dels åberopat ett åsidosättande av artikel 27.2 i förordning nr 1/2003, dels ett åsidosättande
av dess rätt till försvar.
Det ska erinras om att rätten att få tillgång till handlingarna i målet enligt artikel 27.2 i förordning nr 1/2003 ingår bland
garantierna avseende förfarandet, vilka ska skydda rätten till försvar och särskilt rätten att yttra sig i praktiken.
Tillgång till handlingarna i målet är således inte ett mål i sig, utan syftar till att skydda rätten till försvar (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95,
T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104/95, Cimenteries
CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, punkt 156).
Av detta följer att sökanden, med åberopande av att tillgång till samtliga handlingar inte gavs, endast kan göra gällande
att artikel 27.2 i förordning nr 1/2003 har åsidosatts i den mån dessa handlingar kunde vara relevanta för sökandens försvar,
vilket det åligger sökanden att visa.
Sökanden har i detta avseende gjort gällande att de aktuella handlingarna hade kunnat innehålla indicier på att marknaden
för väteperoxid var konkurrensutsatt under den andra halvan av år 2000, vilket skulle ha kunnat utgöra bevisning för att överträdelsen
inte fortgick under denna period. Sökanden har gjort gällande att redan de utdrag som lämnades ut visade att marknaden för
väteperoxid var konkurrensutsatt år 2000, att produktionskostnaderna hade ökat och att priserna var desamma som tidigare.
Såsom anges i punkt 188 ovan gjorde kommissionen emellertid, i den mån den på ett tillfredsställande sätt hade visat att enighet
rådde, vid mötet i Åbo, om att priserna skulle hållas kvar på samma nivå som tidigare under andra halvan av år 2000, en rättsenlig
bedömning när den konstaterade att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte att ha verkan under denna period. Kommissionen
var inte skyldig att beakta eventuella indicier på att parternas målsättningar inte hade uppfyllts.
Indicierna rörande situationen på marknaden under den andra halvan av år 2000, vilka bland annat avsåg de priser som togs
ut av de berörda företagen, var således inte av sådant slag att de kunde ha någon som helst inverkan på kommissionens bedömning
av överträdelsens fortgående till slutet av år 2000. Dessa indicier kunde således inte med framgång åberopas till stöd för
att den konkurrensbegränsande samverkan inte fortgick under denna period.
Eftersom sökanden följaktligen inte visat att den hade kunnat åberopa uppgifter i de aktuella handlingarna till sitt försvar,
ska förevarande invändning underkännas utan att det är nödvändigt att undersöka sökandens resonemang avseende kommissionens
påstådda misstag i samband med bedömningen av om dessa handlingar var hemliga.
–       Tillgången till de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar
Av handlingarna i målet framgår att kommissionen under det administrativa förfarandet avslog sökandens ansökan om tillgång
till de icke-konfidentiella versionerna av de andra företagens svar på meddelandet om invändningar.
Sökanden har gjort gällande att detta avslag utgjorde ett åsidosättande av dess rätt till försvar. Svaren hade nämligen kunnat
innehålla uppgifter till företagets fördel.
Det ska erinras om att meddelandet om invändningar ska fastställa föremålet för det förfarande som ett företag berörs av och
säkerställa att företaget effektivt kan utöva sin rätt till försvar (se förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04,
Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 80 och där angiven rättspraxis).
Det är ur detta perspektiv som mottagarna av meddelandet om invändningar åtnjuter garantier vad avser förfarandet, med tillämpning
av principen om rätten till försvar, däribland rätten att ta del av kommissionens handlingar i målet.
Svaren på meddelandet om invändningar utgör inte en del av den egentliga utredningsakten (domen i de ovan i punkt 214 nämnda
förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 380).
Vad avser de handlingar som inte utgör en del av handlingarna i målet vid tidpunkten för delgivningen av meddelandet om invändningar,
är kommissionen endast skyldig att lämna ut nämnda svar till andra parter, om det visar sig att de innehåller nya uppgifter
till nackdel eller fördel för dem.
Vad å ena sidan gäller nya uppgifter till ett företags nackdel måste övriga parter som berörs av ett förfarande, om kommissionen
avser att använda ett avsnitt i ett svar på ett meddelande om invändningar för att styrka en överträdelse, enligt fast rättspraxis
ges tillfälle att yttra sig över denna nya bevisning (domen i de ovan i punkt 214 nämnda förenade målen Cimenteries CBR m.fl.
mot kommissionen, punkt 386, och dom av den 27 september 2006 i mål T‑314/01, Avebe mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3085,
punkt 50).
Vad å andra sidan gäller nya uppgifter till ett företags fördel är kommissionen enligt samma rättspraxis inte är skyldig att
på eget initiativ ge parterna tillgång till dem. För det fall kommissionen under det administrativa förfarandet har avslagit
en sökandes begäran om tillgång till handlingar som inte ingår i akten i utredningen, kan ett åsidosättande av rätten till
försvar fastställas endast om det är styrkt att det administrativa förfarandet kunde ha fått en annan utgång om sökanden hade
haft tillgång till ifrågavarande handlingar under detta förfarande (domen i de ovan i punkt 214 nämnda förenade målen Cimenteries
CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 383).
Sökanden kan inte heller med framgång göra gällande övervägandet i domen i det ovan i punkt 97 nämnda målet Aalborg Portland
m.fl. mot kommissionen (punkt 126), enligt vilket det inte kan ankomma på kommissionen att ensam avgöra vilka handlingar som
kan vara till nytta för det berörda företaget. Detta uttalande avseende handlingar som utgör en del av kommissionens handlingar
i målet gäller inte för svar som ingetts av andra företag som berörs av kommissionens invändningar.
I motsats till vad sökanden har gjort gällande tvingar således de överväganden som grundar sig på iakttagandet av principen
om parternas likställdhet i processen och av rätten till försvar i princip inte kommissionen att lämna ut de aktuella svaren
till övriga parter för att de ska kunna kontrollera att svaren inte innehåller uppgifter till deras fördel.
I den mån sökanden har åberopat att uppgifter till dess fördel eventuellt finns i de svar som inte har lämnats ut, åligger
det denne att visa att dessa handlingar skulle kunna utgöra ett första indicium, till nytta för dess försvar.
Sökanden måste bland annat ange vilka eventuella uppgifter som skulle kunna vara till dess fördel eller förete ett indicium
på att dessa uppgifter existerar och, därmed, på att de behövs under rättegången (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 27 september 2006 i mål T‑43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3435, punkterna 351–359).
I förevarande fall har sökanden gjort gällande att de andra företagens svar på meddelandet om invändningar hade kunnat styrka
dess argument, till stöd för att överträdelsen inte varade så lång tid som hade gjorts gällande. Sökanden har bland annat
uppgett att vissa andra företag invände mot de start- och slutdatum som hade angetts för den konkurrensbegränsande samverkan,
och därmed bland annat ifrågasatte kommissionens bedömning att den konkurrensbegränsande samverkan fortgick fram till slutet
av år 2000. Sökanden har dessutom anfört att de aktuella svaren kunde innehålla uppgifter vilka kastade ett annat ljus över
förekomsten av överträdelsen under den andra halvan av år 2000, bland annat med beaktande av den bristande bevisningen för
att priserna påverkades under denna period.
Enbart det förhållandet att de andra berörda företagen i stort sett har framfört samma argument som sökanden i fråga om överträdelsens
varaktighet kan enligt rättspraxis emellertid inte ses som en för sökanden fördelaktig uppgift (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 231 nämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, punkterna 353 och 355).
Den omständigheten att vissa företag i sina svar på meddelandet om invändningar lyckades visa att det inte på ett tillfredsställande
sätt hade visats att de deltog i överträdelsen innebär inte att dessa svar innehåller uppgifter vilka kastar ett annat ljus
över den direkta skriftliga bevisning som kommissionen grundade sig på med avseende på de andra företagen (domen i de ovan
i punkt 214 nämnda förenade målet Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 405).
Detta gäller i ännu högre grad i förevarande fall, eftersom kommissionen i det angripna beslutet underkände de argument som
de andra berörda företagen hade framfört i sina svar på meddelandet om invändningar. Under dessa omständigheter hade de eventuella
synpunkter som sökanden hade kunnat framföra på grundval av dessa svar endast kunnat omfatta uppgifter som kommissionen redan
till fullo hade beaktat, och förfarandet hade därför inte kunnat leda fram till något annat resultat.
De eventuella uppgifterna rörande konkurrensen på marknaden och de prisnivåer som tillämpades mellan den 18 maj och den 31 december 2000,
under den avslutande perioden av den konkurrensbegränsande samverkan, kunde för övrigt inte, såsom anförs i punkterna 188,
217 och 218 ovan, påverka kommissionens konstaterande att den konkurrensbegränsande samverkan fortgick under denna period
och kunde, av denna anledning, inte anses utgöra uppgifter till sökandens fördel.
Av dessa överväganden följer att de argument som har framförts av sökanden inte på något sätt visar att de andra berörda företagens
svar på meddelandet om invändningar skulle kunna vara till nytta för sökandens försvar.
Tribunalen konstaterar följaktligen att sökandebolaget inte har visat att den omständigheten att det saknade tillgång till
dessa svar kan ha varit till nackdel för dess försvar.
I den mån sökanden har gjort gällande att punkt 27 i kommissionens tillkännagivande om reglerna för tillgång till kommissionens
handlingar i ärenden enligt artiklarna 81 EG och 82 EG, enligt artiklarna 53, 54 och 57 i EES-avtalet och enligt rådets förordning
(EG) nr 139/2004 tillämpades felaktigt eller, i andra hand, är rättsstridiga, räcker det att erinra om att det aktuella tillkännagivandet,
vilket för övrigt inte har åberopats i det angripna beslutet, publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
den 22 december 2005 och därmed inte är tillämpligt i tiden på det angripna beslutet att inte lämna ut handlingarna, vilket
antogs den 4 maj 2005.
Sökandens resonemang avseende nämnda tillkännagivande saknar av denna anledning verkan.
Med beaktande av vad som har anförts ovan kan talan inte vinna bifall såvitt avser invändningen om beslutet att inte lämna
ut de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar eller såvitt avser någon annan del av förevarande grund.

Huruvida fel begicks i samband med fastställandet av grundbeloppet för böterna
Parternas argument
Den fjärde grunden kan delas upp i fyra invändningar rörande de bedömningar som kommissionen gjorde i samband med fastställandet
av bötesbeloppet. Den första invändningen rör överträdelsens allvar, den andra överträdelsens varaktighet, den tredje böternas
avskräckande verkan och den fjärde den omständigheten att sökandens samarbete inte beaktades såsom en förmildrande omständighet.
Sökanden har för det första gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och felbedömde
de faktiska omständigheterna vid utvärderingen av överträdelsens allvar. Grundbeloppet för böterna är följaktligen orimligt
högt och oproportionerligt.
Inom ramen för fastställandet av utgångsbeloppet underlät kommissionen å ena sidan att beakta att den konkurrensbegränsande
samverkan varade under en kortare tid med avseende på perborat än vad som var fallet för väteperoxid. Utgångsbeloppet fastställdes
med utgångspunkt i den totala storleken på marknaderna för väteperoxid och perborat inom EES år 1999, utan att hänsyn togs
till att den konkurrensbegränsande samverkan varade under en kortare tid för perborat än vad som var fallet för väteperoxid.
Marknaden för väteperoxid motsvarar mellan 60 och 65 procent av marknaderna för de båda produkterna. Enligt sökanden borde
kommissionen ha satt ned grundbeloppet för att återspegla de perioder under vilka endast marknaden för väteperoxid påverkades
av överträdelsen.
Å andra sidan underlät kommissionen att undersöka den konkurrensbegränsande samverkans påverkan på marknaden. En sådan undersökning
borde ha genomförts med avseende på alla andra perioder än de perioder under vilka avtalen om priser faktiskt tillämpades,
det vill säga mellan augusti 1997 och den 18 maj 2000 för väteperoxid och mellan den 14 maj 1998 och den 19 december 1999
för perborat. I det angripna beslutet uppgav kommissionen emellertid att det inte var möjligt att mäta de faktiska konsekvenserna
av överträdelsen (skäl 455 i det angripna beslutet), utan att ange på vilka grunder den stödde denna slutsats.
I den mån som kommissionen inte visade att överträdelsen påverkade priserna under den inledande och den avslutande perioden
av den konkurrensbegränsande samverkan, borde den ha satt ner bötesbeloppet. Kommissionen gjorde enligt sökanden sig skyldig
till felaktig rättstillämpning genom att varken undersöka huruvida de konkurrensbegränsande förfarandena faktiskt hade satts
i verket eller försöka mäta deras påverkan på marknaden.
Det angripna beslutet är dessutom bristfälligt motiverat vad gäller fastställandet av utgångsbeloppet på 50 miljoner euro.
Kommissionen uppgav nämligen endast att detta var det belopp som ”skulle ådömas”. Detta belopp är enligt sökanden oproportionerligt
i förhållande till kommissionens riktlinjer och beslutspraxis.
För det andra kunde kommissionen enligt sökanden, inom ramen för fastställandet av bötesbeloppet, bara beakta perioden från februari 1998
till maj 2000.
Kommissionen visade å ena sidan bara att sökanden deltog i överträdelsen mellan augusti 1997 och den 18 maj 2000. Å andra
sidan var sökanden det första företag som tillhandahöll bevis för att konkurrensbegränsande samverkan förelåg mellan augusti 1997
och februari 1998. Denna period borde således inte ha beaktats vid fastställandet av sökandens böter.
För det tredje motiverade kommissionen över huvud taget inte beslutet att höja bötesbeloppet för att garantera att böterna
skulle få en avskräckande verkan. Kommissionen förklarade inte varför denna höjning var nödvändig eller varför det var sannolikt
att överträdelserna skulle upprepas utan en sådan höjning.
Den aktuella höjningen var alltför omfattande och oproportionerlig i förhållande till målet att undvika upprepade överträdelser.
Det är uppenbart att bötesbeloppet före höjningen hade räckt för att avskräcka sökanden från att upprepa överträdelsen, oberoende
av dess omsättning och tillgångar.
Sökanden har för det fjärde gjort gällande att kommissionen inte, med tillämpning av meddelandet om samarbete, till fullo
beaktade att företaget samarbetade inom ramen för förfarandet. Kommissionen borde ha beaktat detta utanför ramen för nämnda
meddelande. Genom att inte göra detta åsidosatte kommissionen riktlinjerna samt proportionalitets- och likabehandlingsprinciperna.
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
Tribunalens bedömning
–       Bedömningen av överträdelsens allvar och böternas utgångsbelopp
Enligt artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått när
bötesbeloppet fastställs.
Enligt fast rättspraxis ska en överträdelses allvar bestämmas med hänsyn till en rad faktorer, såsom bland annat de särskilda
omständigheterna i ärendet, ärendets kontext och böternas avskräckande verkan, med avseende på vilka kommissionen förfogar
över ett visst utrymme för skönsmässig bedömning (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkt 241, och av den
10 maj 2007 i mål C‑328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2007, s. I‑3921, punkt 43).
Enligt punkt 1 A första stycket i riktlinjerna ska man ”vid bedömningen av överträdelsens allvar … beakta överträdelsens art,
dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden”.
I förevarande fall beaktade kommissionen överträdelsens art (överträdelsen bestod i ageranden som hör till de allvarligaste
i artikel 81 EG), den omständigheten att den omfattade hela EES, inom vilket det sammanlagda värdet av marknaderna för väteperoxid
och perborat var betydande, samt det faktum att nämnda överträdelse måste ha påverkat marknaden även om påverkan inte var
mätbar, och betecknade överträdelsen som mycket allvarlig (skälen 453–457 i det angripna beslutet).
Därefter anpassades det allmänna grundbeloppet för böterna för var och en som hade deltagit i överträdelsen, bland annat med
hänsyn till det enskilda företagets storlek på marknaden. För sökanden, som utgör den största producenten på marknaderna för
väteperoxid och perborat, föreskrevs ett utgångsbelopp om 50 miljoner euro (skälen 460–462 i det angripna beslutet).
Sökanden har för det första ifrågasatt denna bedömning med hänvisning till att kommissionen borde ha beaktat den omständigheten
att den konkurrensbegränsande samverkan varade under en kortare tid för perborat än vad som var fallet för väteperoxid och
att marknaden för väteperoxid motsvarar mellan 60 och 65 procent av marknaderna för de båda produkterna.
Det ska noteras att även om grundbeloppet bestäms på grundval av hur allvarlig överträdelsen som helhet var kan det, när det
är fråga om en enda, fortlöpande överträdelse, vara lämpligt att i detta skede av fastställandet av bötesbeloppet ta hänsyn
till överträdelsens beståndsdelars varierande intensitet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 89 nämnda
målet BPB mot kommissionen, punkt 364).
I förevarande fall uppgav kommissionen i skäl 331 i det angripna beslutet att ”den var övertygad om att det rörde sig om en
enda överträdelse som omfattade såväl väteperoxid och perborat”, men att den likväl vid fastställandet av bötesbeloppet beaktade
”den omständigheten att den konkurrensbegränsande samverkan hade påbörjats senare och avslutats tidigare med avseende på perborat
än vad som var fallet för väteperoxid”.
I motsats till vad sökanden har gjort gällande beaktade kommissionen sålunda, inom ramen för fastställandet av bötesbeloppet,
den omständigheten att agerandena på marknaden för perborat varade kortare tid än överträdelsen i sin helhet.
Sökanden kan inte med framgång göra gällande att kommissionen i själva verket inte beaktade denna omständighet enbart på grundval
av att skälen 457–462 i det angripna beslutet innehåller en hänvisning till den totala storleken på marknaderna för väteperoxid
och perborat och inte återger precis hur varaktigheten av de konkurrensbegränsande agerandena avseende den ena eller den andra
av dessa produkter beaktades vid fastställandet av utgångsbeloppet.
Kommissionen är nämligen inte skyldig att i sitt beslut redovisa sifferuppgifter eller i detalj redogöra för den metod som
använts vid beräkningen av böterna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑279/98
P, Cascades mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9693, punkt 50).
Kommissionen har dessutom, som svar på en skriftlig fråga från tribunalen, preciserat att den visst beaktade att agerandena
avseende perborat varade under kortare tid, dock inte inom ramen för höjningen av bötesbeloppet med anledning av varaktigheten,
utan vid fastställandet av utgångsbeloppet. Kommissionen har preciserat att det bara rör sig om en av flera faktorer som beaktades
när utgångsbeloppet fastställdes till en lämplig nivå.
Genom att göra gällande att beaktandet av den begränsade varaktigheten av agerandena på marknaden för perborat borde ha lett
till att grundbeloppet för böterna sattes ned proportionellt, har sökandebolaget visat att det inte känner till den rättspraxis
enligt vilken fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp inte kan ske bara genom en aritmetisk beräkning, eftersom den berörda
marknadens storlek endast utgör en av de omständigheter som kan beaktas vid fastställandet av detta belopp (se, för ett liknande
resonemang, domen i de ovan i punkt 255 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 243).
Invändningen att den omständigheten att agerandena avseende perborat varade en kortare tid inte beaktades saknar således grund.
Sökanden har för det andra gjort gällande att böternas utgångsbelopp, vilket fastställdes till 50 miljoner euro, är oproportionerligt
i förhållande till såväl riktlinjerna som kommissionens tidigare beslutspraxis samt att det angripna beslutet är bristfälligt
motiverat i detta hänseende.
Vad avser den tidigare beslutspraxis som sökanden har åberopat ska det erinras om att kommissionen förfogar över ett visst
utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställandet av bötesbeloppet för att kunna förmå företagen att iaktta konkurrensreglerna.
Den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser kan alltså inte
medföra att kommissionen inte när som helst skulle kunna höja denna nivå, om detta visar sig nödvändigt för att genomförandet
av gemenskapens konkurrenspolitik ska kunna säkerställas och för att förstärka böternas avskräckande verkan (förstainstansrättens
dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑68/04, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2511, punkt 49 och där angiven rättspraxis).
Vad avser riktlinjerna ska det noteras att när det såsom i förevarande fall handlar om en överträdelse som har betecknats
som mycket allvarlig, en beteckning som sökanden inte har ifrågasatt, kan ett grundbelopp om 50 miljoner inte anses vara uppenbart
oproportionerligt med beaktande av den skala som föreskrivs i riktlinjerna.
Vad avser påståendet att det angripna beslutet är bristfälligt motiverat vad avser fastställandet av grundbeloppet för de
böter som har påförts sökanden, konstaterar tribunalen att det väsentliga formkrav som motiveringsskyldigheten utgör enligt
fast rättspraxis är uppfyllt om kommissionen i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning
av överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet (se domen i de ovan i punkt 208 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, punkt 463 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har kommissionen uppfyllt dessa krav genom att i skälen 453–462 i det angripna beslutet ange på grundval
av vilka uppgifter som överträdelsens svårighetsgrad kunde bedömas. Det rörde sig närmare bestämt om uppgifter som hade att
göra med överträdelsens art samt de relevanta marknadernas omfattning och storlek. Kommissionen redogjorde också för hur den
tillämpade dessa uppgifter i det enskilda fallet.
Vad gäller motiveringen av utgångsbeloppet i absoluta termer ska det erinras om att böterna utgör ett instrument för kommissionens
konkurrenspolitik och att kommissionen måste förfoga över ett utrymme för skönsmässig bedömning vid fastställande av böterna
för att kunna förmå företagen att iaktta konkurrensreglerna. Det krävs därför inte att kommissionen härvid motiverar sitt
beslut i något annat hänseende än vad avser överträdelsens allvar och varaktighet (dom av den 8 oktober 2008 i det ovan i
punkt 269 nämnda målet SGL Carbon mot kommissionen, punkt 32).
Den andra invändningen kan således inte godtas.
Sökanden har för det tredje gjort gällande att kommissionen felaktigt underlät att undersöka den konkurrensbegränsande samverkans
faktiska påverkan på marknaden med avseende på andra perioder än dem under vilka avtalen om priser faktiskt tillämpades, det
vill säga mellan augusti 1997 och den 18 maj 2000 för väteperoxid och mellan den 14 maj 1998 och den 19 december 1999 för
perborat.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen var skyldig att undersöka på vilket sätt priserna hade påverkats eller i vart
fall att uppskatta sannolikheten för att marknaden konkret hade påverkats under de aktuella perioderna.
Det ska erinras om att även om överträdelsens konkreta påverkan på marknaden är en faktor som ska beaktas vid bedömningen
av hur allvarlig överträdelsen är, är det bara ett kriterium bland flera, såsom överträdelsens art och omfattningen av den
relevanta geografiska marknaden. Av punkt 1 A första stycket i riktlinjerna följer dessutom att överträdelsens konkreta påverkan
på marknaden endast behöver beaktas om den är mätbar.
När det rör sig om horisontell prissamverkan eller horisontell marknadsuppdelning, såsom i förevarande fall, ska vidare noteras
att sådan samverkan kan betecknas som mycket allvarliga överträdelser redan utifrån överträdelsernas art, utan att kommissionen
är skyldig att visa att överträdelsen har haft en konkret påverkan på marknaden. Överträdelsens konkreta påverkan på marknaden
utgör endast en omständighet bland flera, vilken, om den är mätbar, gör det möjligt för kommissionen att höja böternas grundbelopp
utöver det lägsta möjliga bötesbeloppet på 20 miljoner euro (domstolens dom av den 3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym
och Prym Consumer mot kommissionen, REG 2009, s. I‑7415, punkterna 74 och 75).
I förevarande fall framgår det av skäl 455 i det angripna beslutet att kommissionen bedömde att det inte var möjligt att mäta
den konkreta påverkan, på marknaden i EES, av hela den aktuella konkurrensbegränsande verksamheten och att den därför inte
särskilt grundade sitt beslut på en sådan påverkan, i synnerhet med beaktande av att den konkreta påverkan endast måste beaktas
om den är mätbar.
I samma skäl bekräftade kommissionen att den konkurrensbegränsande verksamheten hade genomförts av de europeiska producenterna
och att verksamheten hade påverkat marknaden, även om den konkreta påverkan, ”om en sådan antogs föreligga, var svår att mäta”.
I skäl 457 i det angripna beslutet, i vilket kommissionen konstaterade att överträdelsen skulle betecknas som mycket allvarlig,
hänvisade institutionen inte bara till överträdelsens art samt marknadens geografiska omfattning och storlek, utan även till
att överträdelsen ”måste ha haft en påverkan”.
I förevarande fall konstaterar tribunalen att den konkurrensbegränsande samverkan, vilken omfattade hela EES-området och syftade
till att dela upp marknadsandelar och kunder samt till att fastställa prismål, med rätta kunde betecknas som en mycket allvarlig
överträdelse av kommissionen med beaktande av överträdelsens art, utan att kommissionen var skyldig att visa att den konkret
påverkade marknaden.
Kommissionens konstaterande att överträdelsen, sedd som en helhet, ”måste ha påverkat” marknaden kan således endast anses
utgöra ett extra indicium vilket beaktades vid fastställandet av överträdelsens allvar.
Sökanden har inte heller invänt mot detta konstaterande i sig, utan har inskränkt sig till att göra gällande att kommissionen
borde ha medgett att överträdelsen inte hade haft någon konkret påverkan under vissa perioder av den konkurrensbegränsande
samverkan och borde ha beaktat denna omständighet i samband med fastställandet av utgångsbeloppet.
Detta resonemang riktas således egentligen inte mot att överträdelsen betecknades som mycket allvarlig, utan syftet med detsamma
är att ifrågasätta det bötesbelopp som kommissionen utdömde med anledning av överträdelsens allvar.
I detta hänseende ska noteras att även om överträdelsens konkreta påverkan, för det fall den är mätbar, utgör en omständighet
som kan medföra att böternas grundbelopp höjs utöver det lägsta möjliga bötesbeloppet, framgår det i förevarande fall tydligt
av skäl 455 i det angripna beslutet att kommissionen bedömde att den aktuella påverkan inte var mätbar och därmed inte kunde
beaktas vid fastställandet av bötesbeloppet.
I den mån sökanden har hänvisat till domen av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen (REG 2006, s. II‑897),
punkterna 241–254, i vilken förstainstansrätten satte ned det fastställda bötesbeloppet med anledning av överträdelsens allvar,
efter att ha konstaterat att kommissionen hade fastställt detta belopp med beaktande av den konkreta påverkan på marknaden,
trots att denna påverkan inte hade visats med avseende på hela den tid under vilken överträdelsen pågick, ska det noteras
att till skillnad från omständigheterna i det målet grundade sig kommissionen i förevarande fall inte på överträdelsens konkreta
påverkan på marknaden vid fastställandet av bötesbeloppet.
När det rör sig om en omständighet som inte måste, men som kan, beaktas i samband med fastställande av bötesbeloppet, kan
sökanden dessutom inte med framgång klandra kommissionen för att den inte preciserade på vilka skäl den grundade bedömningen
att överträdelsens konkreta påverkan inte var mätbar.
Vid fastställandet av grundbeloppet för de böter som har påförts sökanden kunde kommissionen nämligen välja, utan att vara
skyldig att förklara sitt val, att bortse från den aktuella omständigheten och stödja sig på andra omständigheter, såsom överträdelsens
art samt marknadens geografiska omfattning och storlek.
Sökanden har följaktligen felaktigt gjort gällande att kommissionen var skyldig att fastställa den konkurrensbegränsande samverkans
konkreta påverkan på marknaden och beakta den omständigheten att någon sådan påverkan inte förelåg under vissa perioder då
överträdelsen fortgick, eller i vart fall ange på vilka grunder den kom fram till att nämnda påverkan inte var mätbar.
Med beaktande av övervägandena ovan kan talan inte vinna bifall såvitt avser invändningen rörande bedömningen av överträdelsens
allvar och fastställandet av böternas grundbelopp.
–       Böternas avskräckande verkan
Sökanden har gjort gällande att kommissionen inte motiverade den höjning av bötesbeloppet som syftade till att säkerställa
dess avskräckande verkan. Kommissionen förklarade enligt sökanden inte varför en sådan höjning var nödvändig med beaktande
av sökandens speciella situation och undersökte inte heller sannolikheten för att överträdelsen skulle upprepas. Enligt sökanden
är den aktuella höjningen om 50 procent dessutom alltför omfattande med beaktande av syftet, som var att förebygga upprepade
överträdelser, och oproportionerlig. Detta gäller oberoende av storleken på sökandeföretaget.
Vad avser motiveringen i det angripna beslutet ska det noteras att kommissionen angav att det var nödvändigt att fastställa
bötesbeloppet till en nivå som säkerställde en tillräckligt avskräckande effekt med beaktande av varje företags storlek (skäl
463 i det angripna beslutet).
I samma skäl multiplicerade kommissionen utgångsbeloppet för de böter som har påförts sökanden med faktorn 1,5. Kommissionen
hänvisade till att sökanden var ett stort företag, vilket följer av dess omfattande globala omsättning under det räkenskapsår
som föregick antagandet av det angripna beslutet.
Tribunalen konstaterar att kommissionen genom dessa överväganden på ett tillfredsställande sätt redogjorde för de uppgifter
som beaktades när det bötesbelopp som har påfört sökanden höjdes i avskräckande syfte. Sökanden informerades härigenom om
skälen för höjningen, vilken genomfördes med beaktande av sökandens speciella situation, och gavs möjlighet att göra sina
rättigheter gällande. Unionsdomstolen gavs också möjlighet att utöva sin kontroll.
Inom ramen för redogörelsen för de skäl som låg till grund för de höga böterna ålåg det nämligen inte kommissionen att redovisa
de sifferuppgifter som den använde vid utövandet av sitt utrymme för skönsmässig bedömning, bland annat med avseende på den
avskräckande verkan som den önskade att böterna skulle få (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 264 nämnda
målet Cascades mot kommissionen, punkterna 39–48, och förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑330/01, Akzo
Nobel mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3389, punkt 125).
Vad avser frågan huruvida det angripna beslutet är välgrundat erinrar tribunalen inledningsvis om att kommissionen vid fastställandet
av bötesbeloppet ska säkerställa att det har en avskräckande verkan (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80,
Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 106, svensk specialutgåva, volym 5, s. 133, och
domen i det ovan i punkt 158 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 63).
I samband härmed kan kommissionen bland annat ta hänsyn till det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka (se, för
ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 297 nämnda förenade målen Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen,
punkt 120, och domen i de ovan i punkt 255 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 243).
Likaså föreskrivs det i punkt 1 A fjärde stycket i riktlinjerna att det är nödvändigt att beakta de överträdande företagens
ekonomiska kapacitet att vålla andra aktörer, särskilt konsumenterna, betydande skada och att fastställa bötesbeloppet till
en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande.
Vad avser sökandens påstående att höjningen av böterna är oproportionerlig ska i förevarande fall noteras att eftersom den
sanktionerade överträdelsen utgörs av handlingar vilkas rättsstridighet kommissionen har bekräftat vid upprepade tillfällen
alltsedan de första ingripandena på området, kunde institutionen bestämma bötesbeloppet till en nivå som är tillräckligt avskräckande
utan att den var skyldig att undersöka sannolikheten för att sökanden skulle göra sig skyldig till upprepade överträdelser
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05,
BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkterna 46 och 47).
Det ska vidare noteras att kommissionen har befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar när den fastställer bötesbeloppet
för att kunna förmå företagen att iaktta konkurrensreglerna. Med beaktande av sökandens storlek, vilken framgår av dess mycket
omfattande globala omsättning, kan den aktuella höjningen om 50 procent inte anses vara oproportionerlig med beaktande av
syftet att avskräcka.
Eftersom den aktuella höjningen grundade sig på det övervägande som inte beaktades vid fastställandet av grundbeloppet, nämligen
nödvändigheten att säkerställa böternas avskräckande verkan med beaktande av sökandens omfattande globala tillgångar, kan
sökanden inte med framgång göra gällande att det avskräckande syftet i tillräcklig utsträckning beaktats i utgångsbeloppet.
Med hänsyn till det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna invändning.
–       Överträdelsens varaktighet
I skäl 467 i det angripna beslutet konstaterade kommissionen att sökanden hade deltagit i en överträdelse som pågick under
en längre tid, närmare bestämt från den 31 januari 1994 till den 31 december 2000, vilket motsvarar sex år och elva månader.
Utgångsbeloppet för sökandens böter höjdes följaktligen med 65 procent, vilket motsvarade 10 procent för varje helt år av
deltagande i överträdelsen och 5 procent för den resterande tiden.
Sökanden har invänt mot denna bedömning med hänvisning till att kommissionen varken visade att sökanden hade deltagit i överträdelsen
under den period som föregick augusti 1997 eller den period som inföll efter den 18 maj 2000.
Med hänsyn till att denna invändning till fullo sammanfaller med det resonemang som sökanden fört inom ramen för de två första
grunderna rörande överträdelsens varaktighet, vilka prövas ovan, behöver denna invändning inte prövas självständigt.
Sökandebolaget har vidare gjort gällande att det var först med att, inom ramen för samarbetet med kommissionen, tillhandahålla
bevisning för att konkurrensbegränsande samverkan förelåg mellan augusti 1997 och februari 1998. Enligt sökanden borde kommissionen
således inte ha beaktat denna period vid fastställandet av sökandens böter.
I punkt 23 b sista stycket i meddelandet om samarbete kommer kommissionen, ”om ett företag lämnar in bevismaterial som gäller,
för kommissionen tidigare okända, sakförhållanden som har ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet,
… inte att beakta dessa element när den avgör vilka böter som skall åläggas det företag som tillhandahållit detta bevismaterial”.
I förevarande fall har sökanden i sak gjort gällande att de bevis för överträdelsen som det tillhandahöll inom ramen för samarbetet
med kommissionen direkt låg till grund för fastställandet av den konkurrensbegränsande samverkans varaktighet. På grundval
av dessa uppgifter kunde kommissionen nämligen fastställa överträdelsens början till augusti 1997.
Det ska noteras att detta argument vilar på antagandet att kommissionen inte styrkt att överträdelsen pågick redan före augusti 1997.
Med beaktande av att detta antagande underkändes redan i samband med prövningen av den första grunden (se punkt 170 ovan)
kan förevarande argument emellertid inte heller godtas. I den mån kommissionen gjorde en riktig bedömning när den fastställde
att den konkurrensbegränsande samverkan hade pågått under perioder som föregick augusti 1997, kan den bevisning rörande den
efterföljande perioden som tillhandahölls av sökanden nämligen inte direkt ha påverkat fastställandet av den konkurrensbegränsande
samverkans varaktighet.
Med beaktande av vad som har anförts ovan är det inte nödvändigt att med avseende på förevarande invändning, i den mån den
rör överträdelsens varaktighet, göra en prövning som är fristående i förhållande till prövningen ovan av den första och den
andra grunden. Invändningen ska dessutom underkännas i övriga delar.
–       Den omständigheten att sökandens samarbete utom ramen för meddelandet om samarbete inte beaktades
Med avseende på den tredje grunden, rörande den felaktiga tillämpningen av meddelandet om samarbete, vilken ska undersökas
nedan, har sökanden i andra hand gjort gällande att kommissionen inte till fullo beaktade sökandens samarbete, såsom en förmildrande
omständighet, utanför tillämpningsområdet för detta meddelande.
Tribunalen nöjer sig med att erinra om att när överträdelser utan tvekan kan hänföras till tillämpningsområdet för meddelandet
om samarbete kan den berörda parten i princip inte med giltig verkan klandra kommissionen för att den inte betraktade dennes
samarbete som en förmildrande omständighet utanför den rättsliga ram som utgörs av nämnda meddelande (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑15/02, BASF mot kommissionen, REG 2006, s. II‑497, punkt 586
och där angiven rättspraxis).
Detta gäller i ännu högre grad i förevarande fall då kommissionen beaktade sökandens samarbete genom att sänka bötesbelopp
med tillämpning av meddelandet om samarbete. Under dessa omständigheter kan kommissionen inte med framgång klandras för att
den inte, utanför tillämpningsområdet för nämnda meddelande, sänkte det bötesbelopp som hade påförts sökanden ytterligare.
Förevarande invändning kan således inte godtas, och talan kan därför inte vinna bifall såvitt avser fjärde grunden.

Tillämpningen av meddelandet om samarbete
Parternas argument
Förevarande grund består av tre invändningar rörande, för det första, bedömningen av datumet för sökandens ansökan om förmånlig
behandling, för det andra, klassificeringen av sökanden i förhållande till två andra berörda företag och, för det tredje,
omfattningen av den beviljade nedsättningen av bötesbeloppet.
–       Bedömningen av datumet för sökandens ansökan
Sökanden har gjort gällande att kommissionen felaktigt bedömde att sökandens ansökan om förmånlig behandling inkom den 4 april 2003,
i stället för klockan 09:30 den 3 april 2003, vilket var den tidpunkt vid vilken sökanden kontaktade kommissionen per telefon
och medgav att den hade deltagit i överträdelsen och bad om ett brådskande möte för att framlägga muntlig bevisning.
Ansökningar om förmånlig behandling ska undersökas i den ordning som de kommer in, oberoende av om den sökande är redo att
tillhandahålla skriftliga eller muntliga uppgifter. I förevarande fall inkom sökanden med sin ansökan i samband med telefonsamtalet
den 3 april, vilket åtföljdes av ett telefax som skickades klockan 13:24 samma dag, i vilket sökanden bad om ett brådskande
möte för att framlägga muntlig bevisning.
Kommissionens beslut att inte betrakta en sådan begäran som en ansökan om förmånlig behandling straffar det företag som önskar
uttala sig muntligt, vilket kräver att tid avsätts i organisatoriskt hänseende. När ett företag medger att det har gjort sig
skyldigt till en överträdelse och önskar samarbeta genom att, utan dröjsmål och vid en tidpunkt som överenskommits med kommissionen,
göra ett uttalande, ska dess ansökan enligt sökanden anses ha inkommit när företaget begär ett möte med kommissionen för att
uttala sig.
Muntliga uttalanden är ett godkänt sätt att inge ansökningar om förmånlig behandling. Kommissionens inställning i det angripna
beslutet avskräcker emellertid företagen från att tillhandahålla muntlig bevisning och strider mot syftena med meddelandet
om samarbete. I förevarande fall var sökanden det enda företaget i vilka högre tjänstemän, vilka utgjorde direkta vittnen
till den konkurrensbegränsande samverkan, var beredda att uttala sig muntligt och svara på kommissionens frågor.
Enligt sökanden bekräftar telefonsamtalet och telefaxet av den 3 april att sökanden begärde ett möte för att inge en ansökan
om förmånlig behandling. I nämnda samtal och telefax angav sökanden vilken typ av upplysningar som det avsåg lämna till kommissionen
så snart som möjligt. I ett andra telefax som skickades klockan 17:24 samma dag uppgav sökanden att den var beredd att lämna
upplysningar omedelbart och ställde sig till kommissionens förfogande för ett gemensamt möte samma eller följande dag.
Mötets syfte och naturen av de upplysningar som sökanden önskade lämna till kommissionen framgick således tydligt av de aktuella
meddelandena. Den omständigheten att meddelandena i sig inte innehöll några upplysningar om överträdelsen saknar betydelse.
Genom att inte bedöma att sökanden hade ingett sin ansökan om förmånlig behandling klockan 09:30 den 3 april 2003 eller, i
andra hand, klockan 13:24 denna dag, ignorerade kommissionen de egenskaper som utmärker en muntlig begäran, i strid med artikel 23.2
i förordning nr 1/2003 och punkterna 21–23 i meddelandet om samarbete.
Kommissionen åsidosatte dessutom principen om skydd för berättigade förväntningar och principen om god förvaltningssed. Sökanden
utgick med rätta från att dess ansökan skulle anses ha ingetts vid tidpunkten för telefonsamtalet. Under dessa omständigheter
ålåg det kommissionen att informera sökanden om hur den tänkte tillämpa meddelandet om samarbete, vilket hade gett sökanden
möjlighet att omedelbart inge en skriftlig begäran per telefax.
Genom att förmånsbehandla det företag som översände handlingar per telefax åsidosatte kommissionen likabehandlingsprincipen
till nackdel för sökanden, som önskade tillhandahålla muntlig bevisning.
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
–       Sökandens klassificering i förhållande till två andra berörda företag
Sökanden har gjort gällande att kommissionen felaktigt konstaterade att EKA och Arkema, vid tidpunkten för inlämnandet av
sina respektive ansökningar om förmånlig behandling, uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Kommissionen beaktade endast den tidpunkt vid vilken EKA:s och Arkemas ansökningar om förmånlig behandling inkom och underlät
att undersöka om nämnda företag hade försett kommissionen med bevis som hade ett betydande mervärde, i strid med punkterna 21–23
i meddelandet om samarbete, med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 och med motiveringsskyldigheten.
De uppgifter som lämnades av EKA och Arkema utgjorde emellertid inte bevis som hade ett betydande mervärde och uppfyllde därmed
inte villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Vad avser EKA rörde merparten av de uppgifter som lämnades – i telefaxet av den 29 mars 2003 och i företagets muntliga uttalande
av den 31 mars 2003 – avtalen mellan de båda skandinaviska producenterna och kunde således inte användas för att visa att
konkurrensbegränsande samverkan förelåg inom EES. En stor del av upplysningarna rörde faktiska omständigheter som föregick
den konkurrensbegränsande samverkans början.
I det angripna beslutet grundade sig kommissionen endast vid sex tillfällen på uppgifter som hade lämnats av EKA och uteslutande
med avseende på perioden före augusti 1997. Denna bevisning hade ett begränsat värde eftersom det rörde sig om uppgifter för
vilka stöd saknades. Uppgifterna var dessutom vaga och inte övertygande. I själva verket använde kommissionen endast uppgifter
som EKA tillhandahöll den 8 oktober 2004. Med beaktande av att EKA endast deltog i den konkurrensbegränsande samverkan fram
till dess att företaget inträdde på den ”kontinentala marknaden” (skäl 364 i det angripna beslutet) kunde det inte lämna några
upplysningar om denna marknad.
Vad avser Arkema sände dess juridiska rådgivare ett telefax till kommissionen den 3 april 2003. Nämnda telefax innehöll tretton
bilagor vilka uppgavs innehålla handlingar rörande överträdelsen.
Det rörde sig närmare bestämt om anteckningar och handskrivna lappar vilka inte hade daterats och som saknade överskrifter.
Vissa var knappt läsbara och av dålig kvalitet, eller rent av ofullständiga. Andra innehöll symboler och förkortningar som
var obegripliga utan vidare förklaringar. Kommissionen medgav själv, i sin skrivelse till sökanden av den 1 april 2005, att
det var svårt att läsa dessa handlingar. Arkema förklarade eller kommenterade dessa handlingar först den 26 maj 2003.
De aktuella handlingarna kan inte betraktas som bevisning, eftersom det utan ytterligare förklaringar inte går att dra några
slutsatser vad avser de faktiska omständigheterna på grundval av dem. Handlingarna innehåller inte uppgifter om tid och plats,
föremålet för diskussionerna eller deltagarna och det går inte att sluta sig till att de rör väteperoxid.
Det var endast senare förklaringar, vilka lämnades den 26 maj 2003, som gav de aktuella handlingarna bevisvärde. För samtliga
handlingar av den 3 april 2003 krävdes nämligen en detaljerad beskrivning, vilken lämnades den 26 maj 2003, för att förstå
innehållet och bedöma räckvidden.
Det var först den 26 maj 2003, ungefär sju veckor efter det första telefaxet, som Arkema inkom med bevisning. Den tid som
krävdes för att inkomma med nämnda uppgifter visar att telefaxet av den 3 april 2003 var otillräckligt och ofullständigt.
Nämnda telefax var resultatet av ett ”förhastat och olämpligt försök” från Arkemas sida att samtidigt erhålla förmånlig behandling
i flera ärenden. Att Arkema förhastade sig visar den omständigheten att de bilagor som ingavs den 3 april 2003 presenterades
i fel ordning, och till och med var ofullständiga, vilket innebar att de behövde kompletteras genom de handlingar som ingavs
den 26 maj 2003.
I det angripna beslutet grundade sig kommissionen samtidigt på de handlingar som inkom den 3 april 2003, på handlingarna som
inkom den 26 maj samma år och på förklaringarna som inkom samma dag. När kommissionen hänvisade till en handling som hade
ingetts den 3 april 2003 grundade den sig uttryckligen på förklaringarna av den 26 maj 2003 (se till exempel skäl 185 i det
angripna beslutet). De handlingar som ingavs den 3 april 2003 användes endast som referens vid ett enda möte (skäl 192 i det
angripna beslutet) och denna hänvisning krävde också en hänvisning till förklaringarna av den 26 maj 2003.
Därtill kommer att Arkema inte ansökte om förmånlig behandling med avseende på perborat eller inkom med några upplysningar
avseende perborat före den 15 juli 2003. Kommissionen saknade således stöd för slutsatsen att de handlingar som ingavs den
3 april 2003 rörde de båda produkter som utredningen avsåg.
Kommissionen har bestritt sökandens argument.
–       Omfattningen av den nedsättning av bötesbeloppet som har beviljats sökanden
Sökanden har i andra hand gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och en uppenbart
felaktig bedömning när den inte, med beaktande av företagets samarbete, beviljade den maximala nedsättningen på 20 procent,
vilken föreskrivs för det tredje företag som uppfyller villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Nedsättningens omfattning fastställs med beaktande av den tidpunkt vid vilken bevisningen ingavs och nämnda bevisnings betydande
mervärde. Kommissionen undersökte emellertid inte i vilken mån sökandens upplysningar hade ett betydande mervärde.
Kommissionen gjorde inte heller en korrekt utvärdering av räckvidden av sökandens upplysningar. Till skillnad från upplysningarna
från EKA och Arkema rörde de upplysningar som lämnades av sökanden både väteperoxid och perborat. Sökanden lämnade detaljerade
och precisa upplysningar om alla viktiga möten som togs upp i det angripna beslutet. Dessa möten ägde rum mellan augusti 1997
och slutet av år 1998 för väteperoxid och mellan maj 1998 och december 1999 för perborat. Till stöd för att en överträdelse
hade ägt rum åberopade kommissionen praktiskt taget alla möten som hade nämnts av sökanden.
Kommissionen borde i detta avseende ha beaktat att sökanden var det första företag som lämnade detaljerade, och därmed nya,
uppgifter om samtliga nämnda möten, vilka utgjorde den viktigaste delen av den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen
uppgav felaktigt att andra företag redan hade informerat institutionen om dessa möten. Det borde enligt sökanden inte ha varit
möjligt för kommissionen att bedöma den bevisning som hade ingetts av sökanden ”som en helhet”, utan kommissionen borde ha
utvärderat varje enskild del.
Kommissionen felbedömde sökandens upplysningar när den fastställde att de endast styrkte de uppgifter som hade lämnats av
Degussa. Sökanden tillhandahöll väsentlig ytterligare bevisning, vilken inbegrep direkta vittnesmål. Kommissionen grundade
sig bara vid tio tillfällen på upplysningarna från Degussa, vilka till exempel inte rörde mötena år 1997 om väteperoxid, vilka
togs upp av sökanden.
Kommissionen borde ha beaktat den omständigheten att endast sökanden ställde sina högre tjänstemän, vilka direkt kunde vittna
om överträdelsen, till förfogande, att sökanden inte begränsade sig till skriftliga uttalanden via sina advokater och att
företaget kontinuerligt hade samarbetat efter ansökan om förmånlig behandling, genom att besvara frågor om upplysningar och
spontant tillhandahålla kompletterande upplysningar. Kommissionen bedömde felaktigt att muntliga vittnesmål från personer
som hade deltagit i ett möte hade lägre bevisvärde än skriftlig bevisning.
Det angripna beslutet baseras till mycket stor del på upplysningar som har lämnats av sökanden. Genom att inte beakta den
betydande omfattningen av detta samarbete tillämpade kommissionen punkt 23 i meddelandet om samarbete felaktigt.
Den nedsättning som beviljats sökanden är påtagligt begränsad och oproportionerlig, såväl med beaktande av den maximala nedsättning
som föreskrivs i meddelande om samarbete som av de nedsättningar som beviljats andra berörda företag, däribland Arkema. Likabehandlingsprincipen
har följaktligen åsidosatts. Sökanden bidrog i större utsträckning än Arkema till att överträdelsen kunde fastställas. Nedsättningen
av det bötesbelopp som har påförts sökanden är således ”uppenbart rättsstridig och orimligt låg”.
Kommissionen anser att den på ett tillfredsställande sätt visade, i skäl 523 i det angripna beslutet, på vilka grunder den
beviljade sökanden en tioprocentig nedsättning av bötesbeloppet med anledning av att företaget samarbetade.
Vad avser räckvidden och omfattningen av mervärdet av den bevisning som har ingetts av sökanden beaktade kommissionen visst
den omständigheten att bevisningen i fråga rörde såväl väteperoxid som perborat. Icke desto mindre tillhandahöll sökanden
i huvudsak bevisning vilken styrkte att vissa upplysningar från Degussa och Arkema var korrekta.
Enligt kommissionen citerades den bevisning som hade lämnats av sökanden i och för sig i det angripna beslutet med avseende
på samtliga multilaterala möten under åren 1997–2000. Vid tidpunkten för sökandens ansökan om förmånlig behandling hade andra
företag emellertid redan informerat kommissionen om dessa möten. Kommissionen kunde därmed bedöma att den bevisning som sökanden
lämnat endast styrkte vad institutionen redan kände till om överträdelsen i dess helhet.
Vad avser räckvidden av och kontinuiteten i sökandens samarbete efter det att den hade ingett ansökan om förmånlig behandling
följer det av punkt 23 b andra stycket sista meningen i meddelandet om samarbete att kommissionen inte måste beakta dessa
omständigheter. Samarbetet förväntas vara kontinuerligt och den aktuella bestämmelsen gör det snarare möjligt att bestraffa
bristande samarbete efter ingivandet av ansökan om förmånlig behandling.
Vad avser det påstådda åsidosättandet av likabehandlingsprincipen är sökandens respektive Arkemas situation inte jämförbar
av de skäl som anges i skälen 510 och 513 i det angripna beslutet. Denna skillnad motiverade att Arkema beviljades maximal
nedsättning, men inte sökanden. I skäl 515 i det angripna beslutet beaktade kommissionen dessutom uttryckligen det datum då
sökanden inkom med bevisning.
Tribunalens bedömning
I punkterna 21–23 i meddelandet om samarbete föreskrivs följande:
”21. För att uppfylla villkoren [för nedsättning av böterna] måste ett företag förse kommissionen med bevis på den misstänkta
överträdelsen som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in. Dessutom måste det upphöra
med sin inblandning i den misstänkta överträdelsen senast vid den tidpunkt då företaget inkommer med bevismaterialet.
22. Begreppet ’mervärde’ avser i vilken grad bevismaterialet som sådant eller genom sin detaljrikedom stärker kommissionens
förmåga att klart fastställa sakförhållandena i ärendet. I sin bedömning tillmäter kommissionen i allmänhet skriftliga bevis
från den period som uppgifterna gäller ett större kvalitativt värde än bevis som framställs senare. På liknande sätt kommer
de bevis som är direkt relevanta för klargörandet av sakförhållandena generellt att kvalitativt värderas högre än bevis som
endast indirekt är relevanta.
23. Kommissionen kommer att avgöra följande i de slutgiltiga beslut som fattas för att fullborda det administrativa förfarandet:
a)      Huruvida det bevismaterial som ett företag lämnat har ett betydande mervärde jämfört med det bevismaterial som kommissionen
besitter vid samma tidpunkt.
b)      Hur omfattande nedsättning ett företag kommer att åtnjuta vilket kommer att bestämmas enligt det följande på grundval av de
böter som annars skulle ha ålagts företagen:
–        det första företaget som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med 30–50 %,
–        det andra företaget som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med 20–30 %,
–        övriga företag som uppfyller villkoren i punkt 21 får en nedsättning med upp till 20 %.
För att bestämma nivån av nedsättning inom dessa kategorier kommer kommissionen att beakta tidpunkten för inlämnandet av bevismaterialet
som uppfyller villkoren i punkt 21 och i vilken omfattning det representerar mervärde. Den kan också beakta i vilken grad
och med vilken kontinuitet företaget samarbetar efter det datum bevismaterialet lämnats in.
Om ett företag lämnar in bevismaterial som gäller, för kommissionen tidigare okända, sakförhållanden som har ett direkt samband
med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet, kommer kommissionen inte att beakta dessa element när den avgör vilka
böter som skall åläggas det företag som tillhandahållit detta bevismaterial.”
Med tillämpning av meddelandet om samarbete konstaterade kommissionen i förevarande fall att Degussa uppfyllde villkoren för
att kunna beviljas total immunitet i fråga om böter. EKA och Arkema, vilka bedömdes utgöra det första respektive det andra
företaget som uppfyllde villkoren i punkt 21 i nämnda meddelande, beviljades nedsättningar av bötesbeloppet med 40 respektive
30 procent. Sökanden, som bedömdes vara det tredje företaget som uppfyllde detta villkor, beviljades nedsättning med 10 procent
(skälen 501–524 i det angripna beslutet).
–       Bedömningen av tidpunkten för sökandens ansökan
Av det angripna beslutet framgår att EKA inkom med sin ansökan om förmånlig behandling den 29 mars 2003, uttalade sig muntligt
den 31 mars 2003 och tillhandahöll bevis på överträdelsen under samma vecka (skälen 67, 503 och 505 i det angripna beslutet).
Klockan 15:50 den 3 april 2003 översände Arkema sin ansökan om förmånlig behandling till kommissionen per telefax. Till ansökan
hade tretton bilagor fogats vilka uppgavs innehålla handlingar rörande den konkurrensbegränsande samverkan i fråga. Den 26 maj 2003
inkom Arkema med nytt material rörande företagets ansökan om förmånlig behandling, däribland förklaringarna till de handlingar
som hade översänts den 3 april 2003 (skälen 69, 510 och 516 i det angripna beslutet).
Av handlingarna i målet, liksom av skälen 68–71 i det angripna beslutet, framgår att sökanden tog en första kontakt med kommissionen
per telefon på morgonen den 3 april 2003.
I ett telefax som översändes klockan 13:15 samma dag informerade sökanden kommissionen om att den ”genom förevarande handling”
önskade inge en ansökan om tillämpning av meddelandet om samarbete och om att företaget, med beaktande av att det rörde sig
om muntlig bevisning, önskade ”träffa kommissionen så snart som möjligt för att delge den detta material, med tillämpning
av det förfarande som [möjliggör] denna typ av muntliga uttalanden”. Slutligen uppmanade sökanden kommissionen att bekräfta
att den var ”tillgänglig för ett möte [följande dag]”.
I ett telefax som översändes klockan 17:24 samma dag bekräftade sökanden att den var ”beredd att lämna ytterligare upplysningar
omedelbart och därför ställde sig helt till kommissionens förfogande för ett möte [samma eller följande dag]”. I ett telefax
som översändes klockan 17:28 samma dag bekräftade sökanden sitt deltagande i ett möte med kommissionen klockan 14:15 följande
dag, det vill säga den 4 april 2003.
Den 4 april 2003 uttalade sig sökanden muntligt i kommissionens lokaler. Ansvariga personer i företaget avlade vittnesmål.
Den 9 april 2003 gjorde sökanden ett muntligt uttalade som särskilt rörde perborat. Sökanden bekräftade sina uttalanden skriftligt
den 11 och den 16 april 2003 och bifogade i samband med detta ytterligare material.
Med beaktande av dessa omständigheter, vilka inte har bestritts av sökanden, anförde kommissionen i det angripna beslutet
att ”sökanden den 4 april 2003 … hade ingett en ansökan om tillämpning av meddelandet om [samarbete] i form av ett muntligt
uttalande” (skäl 515 i det angripna beslutet).
Inom ramen för förevarande invändning har sökanden gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning
vid tillämpningen av punkterna 21–23 i meddelandet om samarbete. När ett företag önskar samarbeta genom att, utan dröjsmål
och vid en tidpunkt som överenskommits med kommissionen, göra ett uttalande ska dess ansökan enligt sökanden anses ha inkommit
när det tar kontakt med kommissionen för att uttala sig.
Tribunalen konstaterar att det framgår av punkterna 21 och 23 i meddelandet om samarbete att ett företag för att ha rätt till
nedsättning av bötesbeloppet måste förse kommissionen med bevis på den misstänkta överträdelsen som har ett betydande mervärde
jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in. Vid fastställandet av nivån av nedsättning inom kategorierna i punkt 23 b
i nämnda meddelande ska kommissionen dessutom fastställa vid vilken tidpunkt företaget uppfyllde dessa villkor.
Det följer tydligt av den aktuella bestämmelsens lydelse att kommissionen vid tillämpningen av nedsättningskategorierna i
punkt 23 b i meddelandet om samarbete måste fastställa vid vilken tidpunkt företaget faktiskt försåg institutionen med bevis
som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan hade samlat in.
Denna tolkning stöds av de inneboende övervägandena i det system som föreskrivs i det aktuella meddelandet, enligt vilka kommissionen
är skyldig att fastställa exakt vid vilken tidpunkt det berörda företaget uppfyllde villkoren för nedsättning av bötesbeloppet,
genom att jämföra de tillhandahållna bevisen med dem som kommissionen redan hade samlat in vid tidpunkten för ansökan, vilket
innebär att kommissionen faktiskt måste förfoga över de aktuella bevisen.
I den mån sökanden har hävdat att detta tillvägagångssätt, vilket utgår från fastställandet av den tidpunkt vid vilken bevis
faktiskt tillhandahölls av det företag som inkommit med en ansökan om förmånlig behandling, har en negativ inverkan på de
berörda företagens intresse av att lämna muntlig bevisning, vilken skulle kunna inkludera vittnesmål från personer som varit
direkt involverade i det rättsstridiga agerandet, konstaterar tribunalen att detta argument, även om det skulle anses vara
korrekt, inte påverkar tolkningen av själva lydelsen i meddelandet om samarbete.
Sökanden har i alla händelser felaktigt gjort gällande att det aktuella tillvägagångssättet kan leda till olikbehandling,
till nackdel för de företag som önskar uttala sig muntligt.
De aktuella bestämmelserna i meddelandet om samarbete – enligt vilka den exakta tidpunkten måste fastställas för ingivandet
av bevis som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in –, gäller nämligen utan åtskillnad
för samtliga företag som ingett en ansökan om förmånlig behandling.
Vad avser fastställandet av tidpunkten för ansökan ska de företag som ingett en ansökan om förmånlig behandling med stöd av
nämnda meddelande anses befinna sig i en jämförbar situation, oberoende av det sätt, vilket väljs av det ansökande företaget,
på vilket bevismaterialet har företetts. Nämnda situationer ska därför behandlas på samma sätt.
Med beaktande av dessa överväganden kan tribunalen inte godta sökandens resonemang att det, med avseende på tillämpningen
av kategorierna för nedsättning av bötesbelopp, är nödvändigt att beakta den tidpunkt vid vilken företaget tog kontakt med
kommissionen för att uttala sig muntligt.
I förevarande fall är det fastställt att sökanden inte hade försett kommissionen med några bevis för den aktuella överträdelsen
innan det uttalade sig muntligt den 4 april 2003. Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den konstaterade att
sökanden uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete denna dag.
Sökanden kan i detta hänseende inte heller med framgång göra gällande de tidsmässiga begränsningar som gällde för det muntliga
uttalandet.
Just med anledning av att muntlig överföring av information är en samarbetsmetod som i princip är mindre snabb än skriftlig
överföring av information, måste företaget, när det väljer att överföra information muntligen, veta att det löper risken att
ett annat företag tidigare hinner överlämna avgörande bevismaterial för den konkurrensbegränsande samverkan skriftligen till
kommissionen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 314 nämnda målet BASF mot kommissionen, punkt 505).
Sökanden har inte heller gjort gällande att den tidpunkt vid vilken det inkom med sin ansökan om förmånlig behandling på något
sätt påverkades av tillgängligheten av kommissionens resurser. Det följer dessutom av omständigheterna i förevarande fall
att kommissionen till fullo beaktade att sökanden ansåg att ett möte var brådskande och arrangerade ett möte den föreslagna
dagen för att motta dess ansökan.
Vad avser åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar framgår det av fast rättspraxis att rätten att
åberopa denna princip tillkommer varje enskild person som befinner sig i en situation av vilken det framgår att unionsadministrationen
har väckt berättigade förhoppningar hos honom (se förstainstansrättens dom av den 7 juni 2006 i de förenade målen T‑213/01
och T‑214/01, Österreichische Postsparkasse och Bank für Arbeit und Wirtschaft mot kommissionen, REG 2006, s. II‑1601, punkt 210
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har sökanden nöjt sig med att göra gällande att kommissionen borde ha informerat företaget om hur den ämnade
tillämpa meddelandet om samarbete.
Med beaktande av den tydliga lydelsen av ovannämnda bestämmelser i nämnda meddelande, enligt vilka ingivna bevis måste ha
ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan har samlat in, kunde sökanden nämligen inte utgå från att samarbetet
med avseende på tillämpningen av kategorierna för nedsättning av bötesbelopp skulle anses ha inletts vid tidpunkten för företagets
meddelanden av den 3 april 2003. I dessa meddelanden lämnades nämligen inga bevis.
Sökanden har inte heller påstått att kommissionen på något sätt skulle ha försäkrat företaget om att dess ansökan skulle behandlas
som om den hade inkommit den 3 april 2003. Inte heller har sökanden kritiserat kommissionen för att inte ha agerat med den
skyndsamhet som omständigheterna krävde.
Tribunalen konstaterar därmed att kommissionen inte vidtog någon åtgärd eller agerade på något sätt som skulle kunna ha gett
sökanden anledning att tro att dess ansökan om förmånlig behandling, vid den tidpunkt då företaget tog kontakt med kommissionen,
det vill säga den 3 april 2003, uppfyllde villkoret i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Sökandens resonemang om ett åsidosättande av principen om berättigade förväntningar och om ett åsidosättande av principen
om god förvaltningssed, vilket bygger på samma argument, kan följaktligen inte godtas.
Med beaktande av vad som anförts ovan konstaterar tribunalen att invändningen avseende bedömningen av det datum vid vilket
sökandens ansökan om förmånlig behandling inkom är ogrundad.
–       Bedömningen av de upplysningar som lämnats av två andra berörda företag
Sökanden har anfört att varken EKA eller Arkema har ingett bevis som har ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen
redan hade samlat in vid tidpunkten för företagens respektive ansökningar.
Sökanden har till att börja med gjort gällande att kommissionen i samband med klassificeringen av varje företag med tanke
på tillämpningen av de kategorier för nedsättning av böter som föreskrivs i punkt 23 b i meddelandet om samarbete enbart beaktade
den tidpunkt vid vilken de inkom med sina respektive ansökningar om förmånlig behandling, utan att beakta mervärdet av de
bevis som tillhandahölls. Sökanden har dessutom anfört att de aktuella bedömningarna är bristfälligt motiverade.
Det ska noteras att kommissionen, till att börja med, i skälen 503 och 509 i det angripna beslutet, konstaterade att EKA och
Arkema båda hade ingett bevis som hade ett betydande mervärde jämfört med dem som kommissionen redan hade samlat in vid tidpunkten
för ingivandet av nämnda företags respektive bidrag.
Vad gäller EKA anförde kommissionen bland annat att detta företag hade försett kommissionen med bevis för perioden 31 januari 1994–14 oktober 1997
vilka rörde faktiska omständigheter som kommissionen inte kände till sedan tidigare och som hade ett direkt samband med fastställandet
av den konkurrensbegränsande samverkans varaktighet. Kommissionen uppgav dessutom att EKA tillhandahöll uppgifter som styrkte
och kompletterade Degussas uppgifter avseende perioden 14 oktober 1997–31 december 1999 (skäl 506 i det angripna beslutet).
Dessa överväganden formulerades i samband med bedömningen av omfattningen av nedsättningen av böterna inom ramen för den tillämpliga
kategorin. Kommissionen grundade sig emellertid på samma överväganden vid fastställandet av den tillämpliga kategorin för
EKA med beaktande av de uppgifter som nämnda företag tillhandahöll den 29–31 mars 2003. Någon annan ansökan om förmånlig behandling
inkom nämligen inte mellan dessa datum.
Vad avser Arkema uppgav kommissionen att företagets meddelande av den 3 april 2003 innehöll handskrivna handlingar vilka bekräftade
förekomsten av konkurrensbegränsande beteenden avseende de båda produkter som avses med undersökningen och att dessa handlingar,
trots att de senare kompletterades, i sig var tillräckligt tydliga för att kommissionen skulle kunna förstå dem (skäl 510
i det angripna beslutet). Kommissionen bedömde sålunda att det första meddelandet från Arkema som hade ett betydande mervärde
inkom den 3 april 2003 (skäl 513 i det angripna beslutet).
Det framgår tydligt av denna motivering att kommissionen, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, för att fastställa
vilken kategori för nedsättning av böter som var tillämplig, undersökte huruvida bevisen från EKA och Arkema hade ett betydande
mervärde jämfört med dem som kommissionen redan hade samlat in när nämnda företag inkom med sina respektive ansökningar.
Sökandens resonemang att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den bedömde de aktuella ansökningarna
kan således inte godtas.
Av de ovan angivna skälen i det angripna beslutet framgår dessutom klart och tydligt de huvudsakliga delarna i kommissionens
resonemang, på grundval av vilket den konstaterade att allt det material som hade ingetts vid tidpunkten för ingivandet hade
ett betydande mervärde i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete, vilket beaktades vid fastställandet av
den tillämpliga kategorin för nedsättning av böterna för de båda berörda företagen enligt punkt 23 b i det nämnda meddelandet.
Därmed kan inte heller sökandens resonemang att motiveringsskyldigheten åsidosattes godtas.
Sökanden har vidare gjort gällande att kommissionens aktuella bedömningar är behäftade med uppenbara fel.
Det ska i detta hänseende erinras om att kommissionen inom ramen för bedömningen av det samarbete som tillhandahålls av medlemmarna
i ett fall av konkurrensbegränsande samverkan inte får åsidosätta likabehandlingsprincipen. Kommissionen har emellertid ett
stort utrymme att skönsmässigt bedöma kvaliteten och användbarheten av det samarbete som tillhandahålls av ett visst företag.
Av denna anledning kan endast en uppenbart oriktig bedömning från kommissionens sida ifrågasättas med framgång (se förstainstansrättens
dom av den 6 maj 2009 i mål T‑116/04, Wieland-Werke mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1087, punkt 124 och där angiven rättspraxis).
Härav följer att sökanden inte kan inskränka sig till att i en bilaga ge uttryck för sin egen bedömning av materialet från
EKA och Arkema utan genom ett konkret resonemang måste visa på vilket sätt kommissionens bedömning är behäftad med ett uppenbart
fel.
I detta hänseende ska med avseende på materialet från EKA till att börja med erinras om att det följer av skäl 506 i det angripna
beslutet att nämnda företag tillhandahöll handlingar från den aktuella tiden vilka avsåg vissa möten och andra kontakter av
konkurrensbegränsande karaktär, i vilka faktiska omständigheter som kommissionen inte kände till sedan tidigare och som hade
ett direkt samband med fastställandet av den konkurrensbegränsande samverkans varaktighet under perioden 31 januari 1994–14 oktober 1997,
samt uppgifter som styrkte och kompletterade Degussas uppgifter avseende den föregående perioden, togs upp.
Med beaktande av fastställandet att överträdelsen omfattade hela EES, påverkas inte denna bedömning av sökandens argument
att upplysningarna från EKA i huvudsak rörde den skandinaviska marknaden. Det ska erinras om att EKA lämnade upplysningar
om kontakter mellan producenter på kontinenten och att ett antal av överträdelserna utan åtskillnad avsåg såväl den skandinaviska
som den kontinentaleuropeiska marknaden (se, bland annat, skälen 106 och 144 i det angripna beslutet).
I den mån sökanden har bestritt bevisvärdet av det material som tillhandahölls av EKA ska vidare noteras att detta material
bland annat gjorde det möjligt för kommissionen att fastställa att den konkurrensbegränsande samverkan inleddes den 31 januari 1994
och att styrka Degussas uppgifter om den inledande perioden av den konkurrensbegränsande samverkan. Den omständigheten att
dessa uppgifter, inom ramen för undersökningen av den första grunden, inte ansågs visa att sökanden hade deltagit i överträdelsen
från detta datum, påverkar inte dessa uppgifters bevisvärde vad avser fastställandet av den konkurrensbegränsande samverkan
som sådan.
Sökandens teori att materialet från EKA till stor del rörde faktiska omständigheter som var hänförliga till tiden för den
konkurrensbegränsande samverkan baseras dessutom på sökandens invändning att den konkurrensbegränsande samverkan inleddes
i augusti 1997. Denna invändning bedömdes emellertid sakna grund och underkändes därför inom ramen för prövningen av den första
grunden (se punkt 170 ovan).
Slutligen påverkar inte skälen i det angripna beslutet, vilka uppges vara reducerade i antal, i vilka materialet från EKA
tas upp, nämnda materials bevisvärde. Den omständigheten att det i vissa av dessa skäl hänvisas till uppgifter som inkommit
efter ingivandet av EKA:s inledande ansökan räcker inte för att bekräfta sökandens teori att kommissionen i själva verket
grundade sig på upplysningar som EKA tillhandahöll efter ansökan om förmånlig behandling.
Med beaktande av dessa överväganden konstaterar tribunalen att sökandens argument inte visar att kommissionen gjorde sig skyldig
till ett uppenbart fel när den fastställde att EKA inte hade inkommit med bevis med ett betydande mervärde, i den mening som
avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete, innan sökanden inkom med ansökan om förmånlig behandling.
Vad avser uppgifterna som lämnats av Arkema konstaterade kommissionen bland annat i det angripna beslutet att företagets ”första
meddelande innehöll [tretton] handskrivna handlingar vilka bekräftade förekomsten av konkurrensbegränsande beteenden mellan
konkurrenterna för de båda produkter som avses med undersökningen” och att ”[Arkema], trots att handlingarna i sig var tillräckligt
tydliga för att [kommissionen] skulle kunna förstå dem med beaktande av de upplysningar som den redan förfogade över, ha[de]
kompletterat sitt ursprungliga meddelande först den 26 maj 2003 genom ett skriftligt uttalande vilket innehöll preciseringar
avseende samtliga handlingar som hade ingetts den 3 april 2003, samt genom nya handlingar och förklaringar till dessa” (skäl
510 i det angripna beslutet).
Mer allmänt uppgav kommissionen att de uppgifter som lämnats av Arkema ”rör[de] konkurrensbegränsande samverkan på Europanivå
avseende två produkter, att [Arkema] i huvudsak hade ingett handlingar som var hänförliga till tiden för den konkurrensbegränsande
samverkan, vilka hade gjort det möjligt för [kommissionen] … att styrka de upplysningar som redan hade lämnats av Degussa
och som har använts på ett uttömmande sätt i förevarande beslut” (skäl 513 i det angripna beslutet).
Vad avser dessa bedömningar har sökanden gjort gällande att de uppgifter som lämnades av Arkema den 3 april 2003 saknade bevisvärde,
då det enligt uppgift rörde sig om handskrivna lappar vilka inte hade daterats och som saknade överskrifter. De var knappt
läsbara och/eller ofullständiga, då de innehöll symboler och förkortningar, och var därför obegripliga utan vidare förklaringar.
Enligt sökanden var det Arkemas kompletterande förklaringar från den 26 maj 2003 som gav företagets bevismaterial bevisvärde.
Det ska i detta hänseende erinras om att de aktuella uppgifterna rörde ageranden som var hemliga. Det handlade om möten som
hölls i hemlighet och dokumentering som hölls till ett minimum.
Med beaktande av att det är svårt att få tag på direkt bevisning för sådana ageranden, såsom anteckningar och redogörelser
från möten som ägde rum under den tid som överträdelsen pågick, kan deras bevisvärde inte ifrågasättas enbart på grundval
av att bevisningen är handskriven eller fragmentarisk, att den innehåller förkortningar och symboler och därmed kan kräva
ytterligare preciseringar eller behöva undersökas med beaktande av andra upplysningar som kommissionen förfogar över.
I synnerhet medför inte den omständigheten att det för att verkligen förstå handlingarna krävs att vissa detaljer klargörs,
som till exempel användningen av förkortningar, att handlingarna inte kan anses vara tillräckligt klara (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 18 juni 2008 i mål T‑410/03, Hoechst mot kommissionen, REG 2008, s. II‑881, punkt 561).
I förevarande fall innehöll de aktuella handlingarna, vilka ingavs av Arkema den 3 april 2003, anteckningar och siffertabeller
från tiden för överträdelsen, vilka innehöll direkt skriftlig bevisning för det konkurrensbegränsande innehållet i de diskussioner
som fördes vid tidpunkten. Dessa handlingars bevisvärde påverkas inte av den omständigheten att det var nödvändigt att sätta
dem i deras sammanhang, jämföra dem med andra upplysningar eller förklara de symboler och akronymer som användes i dem, för
att till fullo förstås deras innehåll.
Det ska dessutom noteras att åtminstone en del av de aktuella handlingarna, nämligen anteckningarna från tiden för överträdelsen,
vilka innehöll namn på personer och företag, datum och förslag i siffror på målsättningar vad gäller priser och marknadsandelar,
kunde användas som självständig bevisning för överträdelsen. Vissa av dessa handlingar användes som sådana av kommissionen
i det angripna beslutet, bland annat i skälen 176 och 181, för att klarlägga förloppet och de konkreta följderna av mötena
inom ramen för den konkurrensbegränsande samverkan.
Det ska också erinras om att kommissionen vid tidpunkten för ingivandet av Arkemas ansökan redan förfogade över ett stort
antal uppgifter rörande den konkurrensbegränsande samverkans förlopp, vilka ingick i det material som hade ingetts av Degussa
och EKA, och att de bevis som hade ingetts av Arkema hade kunnat användas inom ramen för dessa upplysningar som kommissionen
redan förfogade över.
Den omständigheten att kommissionen, genom att åberopa dessa uppgifter i vissa skäl i det angripna beslutet, hänvisade såväl
till en handling som ingavs den 3 april 2003 som till de förklaringar som lämnades av Arkema den 26 maj 2003, ska inte förstås
så att kommissionen medgav att de handlingar som ingavs inledningsvis i sig saknade bevisvärde. Även om det material som överlämnades
den 26 maj 2003 innehöll vissa förklaringar eller omskrivningar av handlingarna av den 3 april 2003, begränsades merparten
av materialet till preciseringar av de handlingar som redan hade ingetts.
Sökandens argument att de handlingar som ingavs av Arkema den 3 april 2003 saknar bevisvärde kan således inte godtas.
Vad avser det aktuella materialets betydande mervärdet ska det erinras om att det rör sig om handlingar från tiden för överträdelsen,
vilka rörde möten under åren 1997 och 1998 som ingick i den konkurrensbegränsande samverkan. Dessa handlingar har i stor utsträckning
åberopats i det angripna beslutet för denna period, och vissa citeras dessutom direkt där.
I den mån sökanden har gjort gällande att kommissionen felaktigt konstaterade att Arkemas inledande ansökan rörde båda de
aktuella produkterna nöjer sig tribunalen med att konstatera att även om handlingarna som ingavs av Arkema den 3 april 2003
endast avsåg överträdelserna avseende väteperoxid påverkar detta i förevarande fall, med beaktande av att det rör sig om en
enda överträdelse som avsåg de båda marknaderna, inte slutsatsen om samarbetets betydande mervärde.
Med beaktande av dessa båda överväganden bedömer tribunalen att det inte har visats att kommissionen gjorde sig skyldig till
en uppenbar felbedömning när den fastställde att Arkema genom ett telefax av den 3 april 2003 hade inkommit med bevis som
hade ett betydande mervärde, i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Vid förhandlingen gjorde sökanden för första gången gällande att den bedömning som är aktuell i förevarande fall skiljer sig
från kommissionens bedömning av Arkemas samarbete i det ärende som resulterade i beslut K(2006) 2098 av den 31 maj 2006 om
ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (Ärende nr COMP/F/38.645 – Metakrylater).
Kommissionen, som tillfrågades i detta avseende, har inte invänt mot att detta nya resonemang åberopas.
Det ska erinras om att enligt artikel 48.2 i rättegångsreglerna får nya grunder inte åberopas under rättegången, såvida de
inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.
Även om det aktuella resonemanget skulle anses utgöra en ny grund omfattas det inte av nämnda förbud, eftersom det grundar
sig på bedömningen av de faktiska omständigheterna i beslut K(2006) 2098, vilket, såsom kommissionen medgav vid förhandlingen,
offentliggjordes först efter det att det skriftliga förfarandet i förevarande mål hade avslutats.
Vad gäller frågan huruvida detta resonemang är välgrundat ska det noteras att det framgår av telefaxet av den 3 april 2003,
vilket bifogades ansökan, att Arkema genom detta meddelande ansökte om att meddelandet om samarbete skulle tillämpas, genom
att förete handlingar avseende tre produkter, däribland väteperoxid, som avses i det angripna beslutet, och metakrylater,
vilka avses i beslut K(2006) 2098.
I skäl 405 i beslut K(2006) 2098, som har åberopats av sökanden, anförde kommissionen, inom ramen för fastställande av omfattningen
av nedsättningen av Arkemas böter, att ”trots att [företaget] hade ingett en ansökan om förmånlig behandling på ett relativt
tidigt stadium i förfarandet, nämligen den 3 april 2003, med andra ord under månaden efter inspektionerna”, var det ”först
efter det att dessa senare uttalanden hade mottagits” som kommissionen kom fram till att ”nämnda företag uppfyllde villkoren
för att kunna komma i åtnjutande av förmånlig behandling, med beaktande av de tillhandahållna bevisens natur och precisionsnivå,
vilka gjorde kommissionen bättre skickad att fastställa de faktiska omständigheterna”. I samma skäl uppgav kommissionen att
”även om [Arkema] hade lämnat uppgifter som hade ett betydande mervärde i sitt första meddelande … förblev det mervärde som
företaget [hade] tillfört [dess] argument begränsat under hela förfarandet”.
Av denna bedömning framgår att kommissionen i det ärende som resulterade i beslut K(2006) 2098 – trots att Arkema hade lämnat
in sin ansökan om förmånlig behandling den 3 april 2003 – först efter det att den hade mottagit företagets senare uttalanden
kom fram till att nämnda företag hade inkommit med bevis som hade ett betydande mervärde.
I strid med vad sökanden har gjort gällande går det på grundval av nämnda övervägande likväl inte att dra slutsatsen att kommissionen
vid bedömningen av mervärdet i förevarande fall också beaktade de uttalanden som Arkema gjorde efter det att telefaxet skickades
den 3 april 2003.
Å ena sidan gällde bedömningen i beslut C (2006) 2098 avseende handlingarna i bilagorna A 14 och A 15 till telefaxet av den
3 april 2003 inte de uppgifter som är aktuella i förevarande fall, vilka fanns i bilagorna A 1–A 13 till samma meddelande.
Den åberopade bedömningen rörde dessutom fastställandet av omfattningen av nedsättningen av bötesbelopp inom ramen för den
tillämpliga kategorin, enligt punkt 23 b andra stycket i meddelandet om samarbete, och inte själva fastställandet av den tillämpliga
kategorin, i den mening som avses i punkt 23 b första stycket i meddelandet, vilket är aktuellt här.
Å andra sidan följer det av beslut K(2006) 2098 att ingen ansökan om förmånlig behandling ingavs mellan den 3 april 2003 och
kommissionens mottagande av Arkemas senare uttalanden, i det ärende som resulterade i nämnda beslut. I det ärende som resulterade
i beslut K(2006) 2098 gjorde kommissionen således en riktig bedömning när den beaktade de aktuella senare uttalandena för
att avgöra huruvida Arkema uppfyllde de villkor för nedsättning av bötesbeloppet som avses i meddelandet om samarbete.
Med beaktande av dessa överväganden är det inte möjligt att på grundval av bedömningen i beslut K(2006) 2098 ifrågasätta lagenligheten
av den här aktuella bedömningen.
Med beaktande av samtliga dessa överväganden konstaterar tribunalen att sökandens invändning avseende bedömningen av EKA:s
och Arkemas bidrag är grundlös.
–       Omfattningen av den nedsättning av böterna som sökanden har beviljats
I skälen 523 och 524 i det angripna beslutet uppgav kommissionen att sökanden var det tredje företag som uppfyllde det villkor
som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete. Sökanden hade nämligen den 4 april och den 17 maj 2003 ingett handlingar
som rörde konkurrensbegränsande samverkan på Europanivå avseende två berörda produkter. Med avseende på nämnda samarbetes
mervärde anförde kommissionen att sökanden ”i huvudsak hade ingett bevis med stöd av vilka [kommissionen] hade kunnat … styrka
vissa upplysningar som redan hade lämnats av Degussa och [Arkema] och som hade getts en viktig roll i [det angripna beslutet]”.
Efter dessa överväganden satte kommissionen ned sökandens böter med 10 procent.
Sökanden har i andra hand gjort gällande att kommissionen felaktigt nekade företaget den maximala nedsättningen på 20 procent,
inom ramen för den kategori som är tillämplig på det tredje företaget i den mening som avses i punkt 23 b första stycket i
meddelandet om samarbete.
Det ska erinras om att kommissionen enligt punkt 23 b andra stycket i meddelandet om samarbete för att bestämma nivån av nedsättning
inom dessa kategorier kan beakta tidpunkten för inlämnandet, i vilken omfattning det inlämnade materialet representerar mervärde
samt i vilken grad och med vilken kontinuitet företaget samarbetar.
I förevarande fall konstaterade kommissionen i skäl 515 i det angripna beslutet att sökanden hade intervenerat på ett tidigt
stadium i förfarandet, kort efter genomförandet av kontrollerna, att dess bidrag representerade ett betydande mervärde och
hade tillhandahållits kontinuerligt. Uppgifter hade bland annat lämnats den 4, 9, 11 och 16 april samt den 17 maj 2003. Det
är klarlagt att uppgifterna från sökanden spelade en viktig roll i det angripna beslutet för att fastställa överträdelsen,
bland annat vad avser tiden mellan åren 1997 och 2000.
Såsom framgår av kommissionens svar av den 15 september 2009 på en skriftlig fråga från tribunalen var sökanden dessutom det
första företaget som tillhandahöll bevismaterial för ett visst antal möten som hölls i Bryssel mellan augusti och november 1997.
Det ska tillika noteras att upplysningarna om dessa möten gjorde det möjligt för kommissionen att fastställa vissa principiella
aspekter av den aktuella konkurrensbegränsande samverkan, nämligen förekomsten av definitiva avtal om samordnade ökningar
av priserna på väteperoxid och initiativ till samverkan avseende perborat.
Tribunalen konstaterar följaktligen att kommissionen i skäl 523 i det angripna beslutet gjorde fel som dels bedömde att de
uppgifter som hade lämnats av sökanden i huvudsak styrkte vissa uppgifter som redan hade lämnats av Degussa och Arkema, dels
uppgav att de omständigheter som togs upp i nämnda skäl inte på något sätt, med beaktande av kriterierna i punkt 23 b andra
stycket i meddelandet om samarbete, motiverade att den aktuella satsen för nedsättning tillämpades inom ramen för den tillämpliga
kategorin.
Därmed gjorde kommissionen sig skyldig till ett uppenbart fel när den, med tillämpning av nämnda överväganden, fastställde
sökandens nedsättning av böterna med beaktande av företagets samarbete till 10 procent.
Den aktuella bedömningen, vilken resulterade i att sökandens böter bara sattes ned i begränsad mån, kontrasterar dessutom
mot bedömningen av Arkemas samarbete. Kommissionen konstaterade nämligen att nämnda företag inkom med kompletterande uppgifter
först den 26 maj 2003, flera veckor efter det att företaget lämnade in sin inledande ansökan, men beviljade likväl nämnda
företag maximal nedsättning inom ramen för den tillämpliga kategorin (skälen 510 och 513 i det angripna beslutet).
Till skillnad från Arkemas uttalanden innehåller sökandens uttalanden dessutom bevis för överträdelsen med avseende på två
berörda produkter. Sökandens uttalanden innehåller bland annat en detaljerad redogörelse för innehållet i de rättsstridiga
arrangemangen. Redogörelsen styrks av vittnesmål från personer som direkt deltog i den konkurrensbegränsande samverkan. Detta
följer dessutom av att sökandens uttalanden spelade en viktig roll i det angripna beslutet.
Med beaktande av dessa överväganden bedömer tribunalen att den sistnämnda invändningen från sökanden ska godtas.
Talan kan inte vinna bifall i övrigt på denna grund.
Med beaktande av övervägandena i punkterna 430–437 ovan bedömer tribunalen, med tillämpning av sin obegränsade behörighet,
att sökanden ska beviljas en 20‑procentig nedsättning av böterna med anledning av samarbetet. De böter som sökanden har ålagts
ska följaktligen sättas ned.

Fastställande av det slutgiltiga bötesbeloppet
Efter prövningen av de grunder som har åberopats av sökanden och med tillämpning av tribunalens obegränsade behörighet ska
det bötesbelopp som har påförts sökanden ändras på så sätt att kommissionens höjning av böternas utgångsbelopp, med beaktande
av varaktigheten av sökandens deltagande i överträdelsen, sänks till 55 procent samtidigt som satsen för nedsättning av bötesbeloppet
med tillämpning av meddelandet om samarbete höjs till 20 procent.
Det slutgiltiga bötesbeloppet för sökanden ska efter denna ändring således fastställas till 139,5 miljoner euro.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära
sin kostnad om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter.
I förevarande fall bedömer tribunalen att det, med beaktande av att sökandens yrkanden ansetts vara delvis välgrundade, är
rättvist att sökanden bär 80 procent av sina egna rättegångskostnader och ersätter 80 procent av kommissionens rättegångskostnader
samt att den sistnämnda bär 20 procent av sina egna rättegångskostnader och ersätter 20 procent av sökandens rättegångskostnader.
Sökandens krav, vilket framställts inom ramen för yrkandena avseende rättegångskostnaderna, att kommissionen ska förpliktas
att ersätta kostnader som sökanden haft för att ställa och upprätthålla bankgarantin i syfte att förhindra verkställighet
av det angripna beslutet ska avslås. Enligt fast rättspraxis utgör sådana kostnader nämligen inte rättegångskostnader (se,
för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 214 nämnda förenade målen Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 5133
och där angiven rättspraxis).
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Kommissionens beslut K(2006) 1766 slutlig av den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet
(ärende COMP/F/38.620 – Väteperoxid och perborat) ogiltigförklaras i den mån Europeiska kommissionen däri har fastställt att
Solvay SA deltog i överträdelsen under perioden före maj 1995.
2)
Det bötesbelopp som har påförts Solvay i artikel 2 h i beslut K(2006) 1766 slutlig fastställs till 139,5 miljoner euro.
3)
Talan ogillas i övrigt.
4)
Solvay ska bära 80 procent av sina egna rättegångskostnader och ersätta 80 procent av kommissionens rättegångskostnader.
5)
Kommissionen ska bära 20 procent av sina egna rättegångskostnader och ersätta 20 procent av Solvays rättegångskostnader.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 16 juni 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten2
Det angripna beslutet3
Förfarandet och parternas yrkanden4
Rättslig bedömning5
Varaktigheten av sökandens deltagande i överträdelsen5
Parternas argument5
– Perioden den 31 januari 1994–augusti 19976
– Perioden den 18 maj–den 31 december 200011
Tribunalens bedömning12
– Perioden den 31 januari 1994–maj 199515
– Perioden maj 1995–augusti 199718
– Perioden den 18 maj–den 31 december 200026
Det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar29
Parternas argument29
Tribunalens bedömning31
– Tillgången till handlingarna från Degussa32
– Tillgången till de andra berörda företagens svar på meddelandet om invändningar33
Huruvida fel begicks i samband med fastställandet av grundbeloppet för böterna36
Parternas argument36
Tribunalens bedömning38
– Bedömningen av överträdelsens allvar och böternas utgångsbelopp38
– Böternas avskräckande verkan43
– Överträdelsens varaktighet44
– Den omständigheten att sökandens samarbete utom ramen för meddelandet om samarbete inte beaktades46
Tillämpningen av meddelandet om samarbete46
Parternas argument46
– Bedömningen av datumet för sökandens ansökan46
– Sökandens klassificering i förhållande till två andra berörda företag48
– Omfattningen av den nedsättning av bötesbeloppet som har beviljats sökanden49
Tribunalens bedömning51
– Bedömningen av tidpunkten för sökandens ansökan53
– Bedömningen av de upplysningar som lämnats av två andra berörda företag56
– Omfattningen av den nedsättning av böterna som sökanden har beviljats63
Fastställande av det slutgiltiga bötesbeloppet65
Rättegångskostnader65
*
Rättegångsspråk: engelska.