CELEX: 62010CJ0089
Ar Savienības tiesībām nesaderīgi valsts nodokļi
Nodokļi, kas tiek maksāti saskaņā ar finanšu atbalsta un maksājumu sistēmu, kura atzīta par pretēju Savienības tiesībām
Sistēma, kas aizstāta ar jaunu sistēmu, kura atzīta par saderīgu
Nepamatoti iekasētu nodokļu atgūšana
Līdzvērtības un efektivitātes principi
Noilguma termiņa garums
Dies a quo
No valsts un no indivīdiem atgūstami prasījumi
Dažādi termiņi

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Beļģijas Karalistes valsts tiesībās noteiktā īpašā piecu gadu noilguma termiņa
atbilstību līdzvērtības un efektivitātes principiem, kas izriet no Savienības tiesībām, kā arī šī termiņa sākuma brīža noteikšanu.
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedībām starp, pirmkārt,
Q‑Beef NV
(turpmāk tekstā – “
Q‑Beef
”) un Beļģijas valsti (C‑89/10) un, otrkārt, starp F. Bosšēru [
F. Bosschaert
] un Beļģijas valsti, kā arī [starp F. Bosšēru] un
Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV
un
Slachthuizen Goossens NV
(turpmāk tekstā – “
Goossens
sabiedrības”) (C‑96/10) par iespēju piemērot piecu gadu noilguma termiņu prasībām pret Beļģijas valsti, lai panāktu maksājumu
atmaksu, kas tika iekasēti, lai uzturētu
Fonds de la santé et de la production des animaux
[Dzīvnieku veselības un dzīvnieku izcelsmes produktu fonds] (turpmāk tekstā – “Fonds”).

Atbilstošās tiesību normas

Valsts tiesiskais regulējums Fonda jomā
1987. gada tiesiskais regulējums
Ar 1987. gada 24. marta Dzīvnieku veselības likumu (1987. gada 17. aprīļa
Moniteur belge
, 5788. lpp.; turpmāk tekstā – “1987. gada likums”) tika ieviesta finansēšanas sistēma pabalstiem saistībā ar cīņu pret dzīvnieku
slimībām un dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu higiēnas, veselības un kvalitātes uzlabošanu (turpmāk tekstā – “1987. gada
sistēma”). Saskaņā ar tā 2. pantu šī likuma mērķis ir “cīnīties pret dzīvnieku slimībām ar nolūku veicināt veselības aizsardzību
un dzīvnieku turētāju ekonomisko labklājību”.
1987. gada likuma 32. panta 2. punktā bija noteikts:
“Lauksaimniecības ministrijā tiek izveidots [Fonds] [..]. Šī fonda mērķis ir iesaistīties piemaksu, subsīdiju un citu pabalstu
saistībā ar cīņu pret dzīvnieku slimībām un dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu higiēnas, veselības un kvalitātes uzlabošanu
finansējumā. Fondu finansē no:
1)      obligātajiem maksājumiem, kas ir jāveic fiziskām vai juridiskām personām, kuras audzē, pārstrādā, transportē, apstrādā, pārdod
vai tirgo dzīvniekus;
[..]
Ja obligātie maksājumi tiek iekasēti no personām, kuras audzē, pārstrādā, transportē, apstrādā, pārdod vai tirgo dzīvniekus
vai dzīvnieku izcelsmes produktus, tie katrā darījumā ietekmē ražotāju.”
Ar 1987. gada likumu karalim tika noteiktas tiesības noteikt šo obligāto maksājumu apmēru, kā arī to iekasēšanas noteikumus.
Ar Karaļa 1987. gada 11. decembra Rīkojumu par obligātajiem maksājumiem Dzīvnieku veselības un dzīvnieku izcelsmes produktu
fondā (1987. gada 23. decembra
Moniteur belge
, 19317. lpp.; turpmāk tekstā – “1987. gada rīkojums”), sākot ar 1988. gada 1. janvāri, kautuvēm un eksportētājiem tika noteikti
obligāti maksājumi par katru nokauto vai eksportēto liellopu, teļu vai cūku. Kautuvēm un eksportētājiem noteiktie obligātie
maksājumi bija jāpieprasa dzīvnieku piegādātājiem, kuri attiecīgā gadījumā to atprasītu no pārdevēja līdz pat ražotājam. 1987. gada
likums un rīkojums vēlāk vairākkārt tika grozīti. Neviens no šiem tiesību aktiem netika paziņots Komisijai atbilstoši EEK
līguma 93. panta 3. punktam (tagad – EK līguma 93. panta 3. punkts, kas kļuvis par EKL 88. panta 3. punktu).
1998. gada likums
Pēc Komisijas 1991. gada 7. maija Lēmuma 91/538/EEK par Beļģijas Dzīvnieku veselības un dzīvnieku izcelsmes produktu fondu
(OV L 294, 43. lpp.), ar kuru 1987. gada sistēma tika atzīta par nesaderīgu ar kopējo tirgu, kā arī saskaņā ar 1998. gada
23. marta Likumu par budžeta fonda izveidi dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu veselībai un kvalitātei (1998. gada 30. aprīļa
Moniteur belge
, 13469. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada likums”) šī sistēma tika atcelta un aizstāta ar jaunu sistēmu (turpmāk tekstā
– “1998. gada sistēma”), kurā ietilpa jauna obligāto maksājumu sistēma, kas bija piemērojama ar atpakaļejošu spēku, sākot
no 1988. gada 1. janvāra, kā arī ar jaunu fondu – Budžeta fondu dzīvnieku un dzīvnieku izcelsmes produktu veselībai un kvalitātei
(turpmāk tekstā abi kopā ar 1987. gada sistēmas Fondu saukti – “Fonds”). 1998. gada sistēma no 1987. gada sistēmas atšķiras
galvenokārt ar to, ka tajā nav paredzēti maksājumi par importētiem dzīvniekiem un ka maksājumi par eksportētiem dzīvniekiem,
sākot no 1997. gada 1. janvāra, vairs nav maksājami.
1998. gada likuma 5. pantā ir paredzēts, ka Fonds tostarp tiek finansēts no maksājumiem, kurus karalis nosaka fiziskajām vai
juridiskajām personām, kuras audzē, pārstrādā, transportē, apstrādā, pārdod vai tirgo dzīvniekus vai dzīvnieku izcelsmes produktus.
1998. gada likuma 14. pantā ir noteikti maksājumi lopkautuvēm un eksportētājiem. Šo maksājumu apmēri atšķiras atkarībā no
laikposma, par kādu tie ir maksājami. Saskaņā ar šo pantu:
“Šādi obligātie maksājumi Fondā tiek noteikti kautuvēm un eksportētājiem:
[..]
Šie obligātie maksājumi ir atprasāmi no ražotāja.
Šie obligātie maksājumi veicami tikai par iekšzemes dzīvniekiem. Tie nav maksājami par importētiem dzīvniekiem. Tie vairs
nav maksājami par dzīvniekiem, kas ir eksportēti, sākot no 1997. gada 1. janvāra.
Attiecībā uz importētiem dzīvniekiem obligātie maksājumi, kuri kopš 1988. gada 1. janvāra tika maksāti, piemērojot [1987. gada
rīkojumu], kas grozīts ar Karaļa 1989. gada 8. aprīļa, 1990. gada 23. novembra, 1993. gada 19. aprīļa, 1995. gada 15. maija,
1996. gada 25. februāra un 1997. gada 13. marta rīkojumiem, tiek atmaksāti nodokļu maksātājiem, kuri sniedz pierādījumus,
ka to veiktie obligātie maksājumi attiecas uz importētiem dzīvniekiem, ka šos obligātos maksājumus tie nav pieprasījuši no
ražotāja vai ka to pieprasīšana tikusi atsaukta un ka tie ir samaksājuši visus obligātos maksājumus par iekšzemes dzīvniekiem,
tajā skaitā par eksportētiem nokautiem dzīvniekiem un eksportētiem audzētiem dzīvniekiem un darba dzīvniekiem.”
Ar 1998. gada likuma 15. un 16. pantu maksājumi tika noteikti atbildīgajiem par uzņēmumiem, kuros tiek turētas cūkas, kā arī
pienotavām un piena produktu pārdošanas atļaujas turētājiem.
1998. gada likuma 17. panta otrajā daļā bija paredzēts tūlītējs izlīdzinājums starp prasījumiem, kas pienākas par maksājumiem,
kas ir veikti atbilstoši 1987. gada sistēmai, un maksājumiem, kas ir veikti saskaņā ar 1998. gada sistēmu.

Valsts tiesiskais regulējums par nepamatotu maksājumu atgūšanu un noilgumu
Civilkodeksa 1376. pantā ir noteikts:
“Personai, kas kļūdas pēc vai tīši saņem to, kas tai nepienākas, ir pienākums to atmaksāt personai, no kuras tā to nepamatoti
saņēmusi.”
Civilkodeksa 2262.a panta 1. punkta pirmajā daļā, kas grozīta ar 1998. gada 10. jūnija likumu, kas stājās spēkā 1998. gada
27. jūlijā, ir paredzēts:
“Visu personiska rakstura prasību noilguma termiņš ir desmit gadi.”
Civilkodeksa 2244. panta, kurā ir noteikti galvenie noilguma termiņa pārtraukšanas iemesli, pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts:
“Tiesas pavēste, samaksas pieprasījums vai aresta uzlikšana, ko paziņo personai, kurai vēlas neļaut izmantot noilgumu, veido
civiltiesisku pārtraukumu.
Tiesas pavēste pārtrauc noilgumu līdz galīgā lēmuma pasludināšanai.”
1991. gada 17. jūlija saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību (1991. gada 21. augusta
Moniteur belge
, 17960. lpp.; turpmāk tekstā – “saskaņotie likumi par grāmatvedību”) 100. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šādiem prasījumiem iestājas noilgums, un tie tiek pilnībā dzēsti par labu valstij, neskarot jebkuras citas noilguma normas
citos likumos, noteikumos vai nolīgumos:
1)      prasījumi, kuru celšana likumā vai noteikumos paredzētā formā nav notikusi piecu gadu laikā, skaitot no 1. janvāra finanšu
gadā, kurā tie radušies;
[..].”
Saskaņoto likumu par grāmatvedību 101. pantā ir noteikts:
“[..] Tiesvedības ierosināšana aptur noilgumu līdz galīgā nolēmuma pasludināšanai.”
Attiecībā uz noilgumu prasībai par galvojumu Civilkodeksa 2257. pantā ir noteikts:
“Noilgums nesākas:
[..]
attiecībā uz prasību par galvojumu līdz brīdim, kad notikusi īpašuma atsavināšana;
[..].”

Procedūra Komisijā
Atbilstoši Līguma 93. pantā paredzētajai procedūrai Komisija tās Lēmumā 91/538 konstatēja, ka 1987. gada sistēma nav saderīga
ar kopējo tirgu EEK līguma 92. panta (vēlāk EK līguma 92. pants, pēc grozījumiem – EKL 87. pants) izpratnē un attiecīgi to
vairs nevar īstenot, jo obligātie maksājumi kaušanas posmā attiecas arī uz dzīvniekiem un produktiem, kas ievesti no citām
dalībvalstīm.
Ar 1995. gada 7. decembra un 1996. gada 20. maija vēstulēm Beļģijas Karaliste atbilstoši Līguma 93. panta 3. punktam paziņoja
par tiesību akta projektu nolūkā atcelt 1987. gada sistēmu un to aizstāt ar jaunu sistēmu.
Šajā likuma projektā, kam bija jākļūst par 1998. gada likumu, tostarp tika paredzēts risinājums problēmai saistībā ar importēto
dzīvnieku aplikšanu ar nodokli, kas bija par pamatu, lai Komisija tās Lēmumā 91/538 atzītu, ka 1987. gada sistēma nav saderīga
ar kopējo tirgu.
Minētais likuma projekts ar Komisijas 1996. gada 30. jūlija lēmumu par valsts atbalsta saskaņā ar EK līguma [87.] un [88.] pantu
atļaušanu (OV 1997, C 1, 2. lpp.) tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu.

Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi

Lieta C‑89/10

Q‑Beef
ir Beļģijas uzņēmums, kas nodarbojas ar dzīvnieku tirdzniecību un kas tostarp eksportē dzīvniekus. Veicot eksportu, tas atbilstoši
tiesiskajam regulējumam, kas piemērojams attiecībā uz Fondu, ir veicis dažādus maksājumus Beļģijas valstij. Uzņēmums apliecina,
ka tas laikā no 1993. gada janvāra līdz 1998. gada aprīlim kopā ir samaksājis summu EUR 137 164 apmērā, kuru tas vēlas atgūt
no Beļģijas valsts.
Pēc 2003. gada 21. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C‑261/01 un C‑262/01
van Calster
u.c. (
Recueil
, I‑12249. lpp.), kurā tika noteikts, ka 1998. gada likumam nevar tikt noteiktas nekādas sekas ar atpakaļejošu spēku laikposmam
pirms lēmuma, ar kuru Komisija likuma projektu, kā rezultātā tapa šis likums, atzina par saderīgu ar kopējo tirgu,
Q‑Beef
2007. gada 2. aprīlī pret Beļģijas valsti iesniedza prasību
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel
[Briseles pirmās instances tiesā], lūdzot atmaksāt attiecīgos maksājumus.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši saskaņoto likumu par grāmatvedību 100. panta 1. punktam piecu gadu noilguma termiņš
attiecībā uz
Q‑Beef
prasījumu pret Beļģijas valsti ir sākts skaitīt no 1. janvāra tajā finanšu gadā, kurā prasījums radās, šajā gadījumā, ņemot
vērā izlīdzinājumu, kas šajā [tiesību akta] tekstā noteikts starp prasījumiem, kas pienākas saskaņā ar jauno sistēmu, un prasījumiem
saistībā ar maksājumiem, kas ir veikti saskaņā ar 1987. gada sistēmu, gadā, kurā stājās spēkā 1998. gada likums, proti, 1998. gada
1. janvārī, un [noilguma termiņš] ir beidzies 2002. gada 31. decembra pusnaktī. Tā kā prasība pret Beļģijas valsti tika iesniegta
2007. gada 2. aprīlī,
Q‑Beef
prasījumam pret Beļģijas valsti saskaņā ar Beļģijas tiesībām esot iestājies noilgums. Šī tiesa, pretēji
Q‑Beef
, uzskata, ka iepriekš minētajam spriedumam apvienotajās lietās
van Calster
u.c. esot tikai deklaratīvs raksturs attiecībā uz valsts tiesībām un no tā noilgumu nesāk skaitīt.
Šādos apstākļos
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Kopienu tiesības liedz valsts tiesām piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas ir noteikts valsts tiesību sistēmā attiecībā
uz prasījumiem pret valsti, attiecībā uz prasībām par tādu nodokļu atgūšanu no dalībvalsts, kuri veikti saskaņā ar jauktu
atbalsta un nodokļu sistēmu, kura tikusi atzīta ne tikai par daļēji nelikumīgu, bet arī par daļēji nesaderīgu ar Kopienu tiesībām,
un kuri tikuši samaksāti, pirms stājās spēkā jaunā atbalsta un obligāto maksājumu sistēma, kas aizstāj pirmo minēto sistēmu
un kura ar Komisijas galīgu lēmumu tikusi atzīta par saderīgu ar Kopienu tiesībām, bet ne tiktāl, ciktāl šie maksājumi tiek
piemēroti ar atpakaļejošu datumu attiecībā uz laikposmu pirms šī lēmuma?
2)      Vai Kopienu tiesības liedz dalībvalstij veiksmīgi atsaukties uz valsts tiesībās noteiktiem noilguma termiņiem, kuri salīdzinājumā
ar tiem, kurus piemēro saskaņā ar vispārējām tiesībām, ir tai īpaši labvēlīgi, aizstāvoties tiesvedībā, kuru pret to ir uzsākusi
privātpersona, lai nodrošinātu savas individuālās tiesības saskaņā ar EK līgumu tādā lietā, kādu izskata valsts tiesa, ja
šo īpaši labvēlīgo noilguma termiņu rezultātā nav iespējams atgūt nodokļus, kas samaksāti dalībvalstij saskaņā ar jaukto atbalsta
un nodokļu sistēmu, kura ne tikai tikusi atzīta par daļēji nelikumīgu, bet arī par daļēji nesaderīgu ar Kopienu tiesībām,
ja nesaderību ar Kopienu tiesībām Eiropas Kopienu Tiesa konstatējusi tikai tad, kad bija beigušies šie īpaši labvēlīgie valsts
tiesībās paredzētie noilguma termiņi, lai gan nelikumība pastāvēja jau iepriekš?”

Lieta C‑96/10
F. Bosšērs ir lauksaimnieks, kurš laikā no 1989. līdz 1996. gadam par saviem nokautajiem dzīvniekiem veica Fondam paredzētus
maksājumus
Goossens
sabiedrībām. F. Bosšērs veica maksājumus
Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV
, kas savukārt tos nodeva
Slachthuizen Goossens NV
, kura tos ieskaitīja Fondā. F. Bosšērs pieprasa šo maksājumu atmaksu, proti, kopumā EUR 38 842,46, ar pamatojumu, ka tie
viņam tikuši noteikti nelikumīgi, jo tiesību akti šajā jomā ir pretrunā Savienības tiesībām.
2007. gada 31. jūlijā pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
van Calster
u.c. F. Bosšērs iesniedza prasību
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel
, galvenokārt, pret Beļģijas valsti nolūkā saņemt viņa nepamatoti veikto maksājumu atmaksu un, pakārtoti, pret
Goossens
sabiedrībām gadījumā, ja viņa tiešā prasība pret Beļģijas valsti netiktu atzīta.
Ar prasības pieteikumiem, kuri minētās tiesvedības ietvaros tika iesniegti 2007. gada 21. novembrī,
Goossens
sabiedrības iesniedza blakus prasības pret Beļģijas valsti, pirmkārt, prasību par galvojumu gadījumam, ja tām tiktu piespriests
atmaksāt F. Bosšēra veiktos maksājumus, un, otrkārt, prasību atmaksāt maksājumus, kurus šīs sabiedrības ir veikušas Fondā.
Līdzīgi kā lietā C‑89/10 iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Beļģijas tiesībām F. Bosšēra un
Goossens
sabiedrību celtajām prasībām pret Beļģijas valsti par [maksājumu] atmaksu ir iestājies noilgums. Tā arī pretēji tam, ko norāda
F. Bosšērs un
Goossens
sabiedrības, uzskata, ka iepriekš minētajam spriedumam apvienotajās lietās
van Calster
u.c. ir tikai deklaratīvs raksturs, jo ar to netiek noteikts veikto maksājumu nepamatotais raksturs, bet tikai konstatēts,
ka nodokļi bijuši nelikumīgi, jo tie bija noteikti ar atpakaļejošu spēku.
Turpretī, tā kā prasības, ko F. Bosšērs cēlis pret
Goossens
sabiedrībām, ir uzskatāmas par “personiska rakstura prasībām”, to noilguma termiņš ir desmit gadi. Tā kā šis termiņš strīdiem
starp privātpersonām ticis noteikts ar 1998. gada 10. jūnija likumu, ar kuru tika grozīts Civilkodekss, šo termiņu sāk skaitīt
tikai 1998. gada 27. jūlijā, dienā, kad šis likums stājās spēkā. Tādējādi 2007. gada 31. jūlijā, šo prasību iesniegšanas dienā,
noilgums vēl nebija iestājies. Attiecībā uz prasībām par galvojumu pret Beļģijas valsti, ko
Goossens
sabiedrības cēla 2007. gada 21. novembrī, uz tām noilgums
a fortiori
neattiecoties, jo tās esot turpinājums prasībām, ko 2007. gada jūlijā cēla F. Bosšērs.
Šādos apstākļos
Rechtbank van eerste aanleg te Brussel
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, no kuriem pirmais un trešais ir tādi paši kā attiecīgi
pirmais un otrais prejudiciālais jautājums lietā C‑89/10, kas izklāstīti šī sprieduma 24. punktā, bet otrais ir formulēts
šādi:
“Vai Kopienu tiesībās ir liegts, ka, ja dalībvalsts uzliek nodokļus privātpersonai, kurai savukārt ir pienākums prasīt šos
nodokļus no citām privātpersonām, ar kurām tā kopā veic komercdarbību nozarē, kurā dalībvalsts ir noteikusi jauktu atbalsta
un maksājumu sistēmu, bet šī sistēma vēlāk tikusi atzīta ne tikai par daļēji nelikumīgu, bet arī par daļēji nesaderīgu ar
Kopienu tiesībām, šīm privātpersonām saskaņā ar valsts tiesību noteikumiem tiek piemērots īsāks noilgums attiecībā uz dalībvalsti
saistībā ar maksājumu, kas noteikti, pārkāpjot Kopienu tiesības, atmaksu, lai gan tām piemērots garāks noilgums attiecībā
uz privātpersonas starpniecību šīs pašas summas atgūšanā, kā dēļ šis starpnieks var nonākt situācijā, kad prasījumam pret
viņu nav noilguma, bet prasījumam pret dalībvalsti tāds ir, kā dēļ trešās personas var celt prasību pret starpnieku un starpniekam
vajadzības gadījumā ir jāceļ regresa prasība pret attiecīgo dalībvalsti, bet [starpniekam] nav iespējams atgūt no šīs dalībvalsts
maksājumus, ko viņš ir veicis tieši dalībvalstij?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 6. aprīļa rīkojumu lietas C‑89/10 un C‑96/10 rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma
taisīšanai tika apvienotas.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma attiecīgajā jautājumā, katras dalībvalsts
tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība,
kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi
par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski
neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, ko piešķir Savienības tiesību sistēma (efektivitātes princips) (tostarp
skat. 2011. gada 19. maija spriedumu lietā C‑452/09
Iaia
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra).

Par pirmo jautājumu lietās C‑89/10 un C‑96/10
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Savienības tiesības nepieļauj
piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas valsts tiesību sistēmā ir noteikts prasījumiem pret valsti, prasībām par tādu nodokļu
atgūšanu, kuri, pārkāpjot Savienības tiesības, tikuši samaksāti saskaņā ar “jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu”.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gadījumā, ja nepastāv saskaņoti noteikumi tādu nodokļu atmaksas regulēšanai, kas ir noteikti,
pārkāpjot Savienības tiesības, dalībvalstis saglabā tiesības, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, piemērot
to valsts tiesībās paredzētos procesuālos noteikumus, tostarp noilguma termiņa jomā.
Šajā gadījumā šķiet, ka līdzvērtības princips nav pārkāpts tiktāl, ciktāl piecu gadu noilguma termiņš tiek piemērots visiem
prasījumiem pret Beļģijas valsti un ciktāl tā piemērojamība nav atkarīga no jautājuma, vai šie prasījumi izriet no valsts
tiesību vai Savienības tiesību pārkāpuma, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Attiecībā uz efektivitātes principu Tiesa par saderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības
celšanai, kuru neievērošanas gadījumā tiesiskās drošības interesēs iestājas noilgums, vienlaikus aizsargājot ieinteresēto
personu un attiecīgo iestādi. Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet
no Savienības tiesību sistēmas, pat ja principā šāda termiņa izbeigšanās sekas ir tādas, ka celtā prasība tiek pilnībā vai
daļēji noraidīta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Iaia
u.c., 17. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā kā piemēru var minēt, ka valsts tiesībās noteikts trīs gadus ilgs
noilguma termiņš ir ticis uzskatīts par samērīgu (šajā ziņā skat. 2010. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑542/08
Barth
, Krājums, I‑3189. lpp., 29. punkts).
Pamata lietās, kā izriet no lēmumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, netiek apstrīdēts, ka piemērojamais noilguma termiņš
ir piecu gadu termiņš, kuru, tā kā nav izņēmuma apstākļu, kuri Tiesai būtu darīti zināmi, nevar uzskatīt par pretēju efektivitātes
principam.
Tādējādi uz pirmo jautājumu lietās C‑89/10 un C‑96/10 ir jāatbild, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Savienības tiesības
pieļauj piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas valsts tiesību sistēmā ir noteikts prasījumiem pret valsti, prasībām par
tādu nodokļu atgūšanu, kuri, pārkāpjot minētās tiesības, tikuši samaksāti saskaņā ar “jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu”.

Par otro jautājumu lietā C‑96/10
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar
kuru apstākļos, kādi ir pamata lietā, privātpersonām tiek piešķirts ilgāks termiņš nodokļu atgūšanai no citas privātpersonas,
kura ir iesaistījusies kā starpnieks un kura pirmās personas vārdā ir samaksājusi nodokļus valstij, lai gan, ja privātpersona
šos nodokļus būtu tieši maksājusi valstij, šīs pirmās privātpersonas tiesības beigtos īsākā termiņā.
Šajā gadījumā, kā uzskata iesniedzējtiesa, F. Bosšēra un
Goossens
sabiedrību prasībām par atmaksu pret valsti, ņemot vērā īpašo piecu gadu noilgumu, kas ir paredzēts prasījumiem pret valsti,
ir iestājies noilgums, savukārt F. Bosšēra prasībai pret šīm sabiedrībām nav iestājies noilgums, jo tā tikusi iesniegta desmit
gadu noilguma termiņa ietvaros, kas ir piemērojams nepamatotu maksājumu atgūšanai strīdā starp privātpersonām.
Šādā kontekstā jāatgādina arī, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Savienības tiesībās nav aizliegts dalībvalstij noteikt
prasībām par tādu nodokļu atmaksu, kas iekasēti, pārkāpjot minētās tiesības, valsts tiesību aktos noteiktu trīs gadu noilguma
termiņu, ar ko tiek izdarīta atkāpe no vispārējā regulējuma attiecībā uz nepamatota maksājuma atgūšanas prasību starp privātpersonām,
kurā ir noteikts labvēlīgāks termiņš, ja šis noilguma termiņš vienādi attiecas gan uz tām prasībām par nodokļu atmaksu, kas
pamatotas ar Savienības tiesībām, gan uz tām, kas pamatotas ar valsts tiesībām (skat. 1998. gada 15. septembra spriedumus
lietā C‑231/96
Edis
,
Recueil
, I‑4951. lpp., 39. punkts, un lietā C‑260/96
Spac
,
Recueil
, I‑4997. lpp., 23. punkts, kā arī 2002. gada 10. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑216/99 un C‑222/99
Prisco
un
CASER
,
Recueil
, I‑6761. lpp., 70. punkts).
Turklāt noilguma termiņi kopumā nodrošina tiesisko drošību, kas aizsargā gan ieinteresēto personu, gan attiecīgo iestādi (šajā
ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Edis
, 35. punkts, un 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑367/09
SGS Belgium
u.c., Krājums, I‑10761. lpp., 68. punkts). Tiesa ir arī noteikusi, ka efektivitātes princips nav pārkāpts gadījumā, ja valsts
tiesībās noteiktais noilguma termiņš nodokļu iestādei, iespējams, ir labvēlīgāks nekā spēkā esošais noilguma termiņš privātpersonām
(šajā ziņā skat. 2008. gada 8. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑95/07 un C‑96/07
Ecotrade
, Krājums, I‑3457. lpp., 49.–54. punkts).
Turpretī efektivitātes princips tiktu pārkāpts gadījumā, ja
Goossens
sabiedrībām nebūtu ne tiesību saņemt attiecīgā nodokļa atmaksu piecu gadu termiņā, ne – pēc tam, kad pēc minētā termiņa beigām
F. Bosšērs pret minētajām sabiedrībām ir iesniedzis prasību par nepamatotu maksājumu atgūšanu, – iespējas vērsties pret valsti,
kā rezultātā par nepamatotu valstij maksājamu nodokļu maksājumu sekām būtu jāatbild tikai šīm starpnieka sabiedrībām.
Tomēr pamata lietā, kā uzskata iesniedzējtiesa un pretēji tam, ko savos rakstveida apsvērumos norādījusi Beļģijas valdība,
ja
Goossens
sabiedrībām tiktu piespriests atmaksāt nepamatotos maksājumus F. Bosšēram, tās varētu atgūt šīs summas no valsts, ceļot nevis
prasību par atmaksāšanu pret valsti, jo šādai prasībai jau ir iestājies noilgums saskaņā ar īpašo piecu gadu noilgumu termiņu,
bet gan prasījumu par galvojumu saistībā ar personiska rakstura pienākumu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka prasībām par galvojumu,
ko
Goossens
sabiedrības pret Beļģijas valsti iesniedza 2007. gada 21. novembrī, nav iestājies noilgums.
Tādējādi uz otro jautājumu lietā C‑96/10 ir jāatbild, ka Savienības tiesības pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru
apstākļos, kādi ir pamata lietā, privātpersonām tiek piešķirts ilgāks termiņš nodokļu atgūšanai no citas privātpersonas, kura
ir iesaistījusies kā starpnieks un kura pirmās personas vārdā ir samaksājusi nodokļus valstij, lai gan, ja privātpersona šos
nodokļus būtu tieši maksājusi valstij, šīs pirmās privātpersonas tiesības beigtos īsākā atgūšanas termiņā, atkāpjoties no
kopējo tiesību sistēmas par nepamatotu maksājumu atgūšanas prasībām, ja privātpersonas, kas darbojas kā starpnieki, faktiski
var pieprasīt no valsts summas, kuras, iespējams, ir samaksātas citu privātpersonu interesēs.

Par otro jautājumu lietā C‑89/10 un trešo jautājumu lietā C‑96/10
Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Tiesas konstatējums par to, ka
attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma atpakaļejošais spēks nav saderīgs ar Savienības tiesībām, spriedumā, kas pieņemts, pamatojoties
uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ietekmē noilguma termiņa sākšanās brīdi, kas paredzēts valsts tiesību sistēmā attiecībā
uz prasījumiem pret valsti.
Pirmkārt ir jāprecizē, ka noilguma termiņa sākuma noteikšana, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 55. punktā, principā
ir atkarīga no valsts tiesībām. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai iespējamais Tiesas konstatētais Savienības tiesību pārkāpums
principā neietekmē noilguma termiņa sākumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Iaia
u.c., 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, pretēji tam, ko norāda prasītāji pamata lietā, un atbilstoši iedibinātajai judikatūrai spriedumam, kas ir pieņemts,
pamatojoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav galīgs spēks, bet tikai deklaratīvs spēks, kā rezultātā tā sekas
parasti stājas spēkā dienā, kad ir stājusies spēkā arī interpretētā tiesību norma (skat. 2008. gada 12. februāra spriedumu
lietā C‑2/06
Kempter
, Krājums, I‑411. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz noilguma termiņa sākumu jāatzīst, ka Tiesa ir nospriedusi, ka līdz direktīvas pareizas transpozīcijas brīdim
transponēšanas pienākumu neizpildījusī dalībvalsts nevar aizbildināties ar termiņa nokavējumu prasībai, ko pret šo valsti
ir cēlusi privātpersona, lai aizsargātu ar šādas direktīvas noteikumiem piešķirtās tiesības, un ka valsts tiesībās noteiktais
termiņš prasības celšanai var sākties tikai no šī brīža (skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑208/90
Emmott
,
Recueil
, I‑4269. lpp., 23. punkts).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ir pieņemta pēc iepriekš minētā sprieduma lietā
Emmott
, Tiesa ir atzinusi, ka transponēšanas pienākumu neizpildījusī dalībvalsts var atsaukties uz noilgumu saistībā ar prasību
celšanu [valsts] tiesā, pat ja šādu prasību celšanas brīdī tā vēl nebūtu pareizi transponējusi attiecīgo direktīvu, nolemjot,
ka risinājums spriedumā lietā
Emmott
bija pamatots ar šīs lietas konkrētajiem apstākļiem, kuros noilgums liedza prasītājai jebkādu iespēju īstenot tiesības, kas
bija noteiktas direktīvā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Iaia
u.c., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā saistībā Tiesa ir precizējusi, ka Savienības tiesības pieļauj valsts iestādei atsaukties uz saprātīga noilguma termiņa
izbeigšanos tikai tad, ja valsts iestāžu rīcības dēļ, to apvienojot ar noilguma termiņu, privātpersonai pilnībā ir liegta
iespēja īstenot savas tiesības valsts tiesās (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Barth
, 33. punkts, kā arī lietā
Iaia
u.c., 21. punkts).
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamata lietās noilguma termiņš ir sācies 1998. gada 1. janvārī un beidzies 2002. gada 31. decembrī,
savukārt iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
van Calster
u.c. tika pasludināts tikai 2003. gada 21. oktobrī, tātad krietni pēc tam, kad bija beidzies īpašais piecu gadu noilguma
termiņš. Tomēr minētā termiņa sākuma noteikšana 1998. gada 1. janvārī, kā to pierāda prasības, kas Beļģijas tiesās tika celtas
iepriekš minētajās apvienotajās lietās
van Calster
u.c., ieinteresētajām personām nav liegusi pilnībā iespēju īstenot valsts tiesās tiesības, kuras tām piemīt saskaņā ar Savienības
tiesībām.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu lietā C‑89/10 un trešo jautājumu lietā C‑96/10 ir jāatbild, ka tādos
apstākļos, kādi ir pamata lietā, Tiesas konstatējums par to, ka attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma atpakaļejošais spēks
nav saderīgs ar Savienības tiesībām, spriedumā, kas pieņemts, pamatojoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, neietekmē
noilguma termiņa sākumu, kas paredzēts valsts tiesību sistēmā attiecībā uz prasījumiem pret valsti.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Savienības tiesības pieļauj piemērot piecu gadu noilguma termiņu, kas valsts tiesību
sistēmā ir noteikts prasījumiem pret valsti, prasībām par tādu nodokļu atgūšanu, kuri tikuši samaksāti, pārkāpjot minētās
tiesības, saskaņā ar “jauktu atbalsta un nodokļu sistēmu”;
2)
Savienības tiesības pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru apstākļos, kādi ir pamata lietā, privātpersonām tiek
piešķirts ilgāks termiņš nodokļu atgūšanai no citas privātpersonas, kura ir iesaistījusies kā starpnieks un kura pirmās personas
vārdā ir samaksājusi nodokļus valstij, lai gan, ja privātpersona šos nodokļus būtu tieši maksājusi valstij, šīs pirmās privātpersonas
tiesības beigtos īsākā atgūšanas termiņā, atkāpjoties no kopējo tiesību sistēmas par nepamatotu maksājumu atgūšanas prasībām,
ja privātpersonas, kas darbojas kā starpnieki, faktiski var pieprasīt no valsts summas, kuras, iespējams, ir samaksātas citu
privātpersonu interesēs;
3)
tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, Tiesas konstatējums par to, ka attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma atpakaļejošais
spēks nav saderīgs ar Savienības tiesībām, spriedumā, kas pieņemts, pamatojoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, neietekmē
noilguma termiņa sākumu, kas paredzēts valsts tiesību sistēmā attiecībā uz prasījumiem pret valsti.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.