CELEX: 62010CJ0134
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 2002/22/EY
31 artikla
Kriteerit siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman myöntämiselle
Yleisen edun mukaiset tavoitteet, joiden perusteella mainittu asema voidaan myöntää
Viestintäverkkojen loppukäyttäjien määrän vaikutus mainitun aseman myöntämiseen
Suhteellisuusperiaate

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut yleispalvelusta
ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (EYVL L 108, s. 51) ja SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se
ei ole pannut kyseisen direktiivin 31 artiklaa asianmukaisesti täytäntöön.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Yleispalveludirektiivin 43 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jäsenvaltiot asettavat nykyisin tiettyjä siirtovelvollisuuksia, jotka koskevat radio- ja televisiolähetysten yleisölle lähettämiseen
käytettäviä verkkoja. Jäsenvaltioiden olisi voitava asettaa perustellun yleisen edun nimissä oikeasuhteisia velvollisuuksia
niiden lainkäyttövaltaan kuuluville yrityksille, mutta tällaisia velvollisuuksia olisi asetettava ainoastaan silloin, kun
se on välttämätöntä jäsenvaltioiden yhteisön lainsäädännön mukaisesti selkeästi määrittämien yleisen edun mukaisten tavoitteiden
saavuttamiseksi, velvollisuuksien olisi oltava oikeasuhteisia ja avoimia ja ne olisi tarkistettava säännöllisin väliajoin.
Jäsenvaltioiden asettamien siirtovelvollisuuksien olisi oltava kohtuullisia, eli niiden olisi oltava selkeästi määritellyt
yleisen edun mukaiset tavoitteet huomioon ottaen oikeasuhteisia ja avoimia, minkä lisäksi niiden yhteydessä voidaan tarvittaessa
määrätä kohtuullisesta korvauksesta. Tällaisiin siirtovelvollisuuksiin voi sisältyä sellaisten erityispalvelujen välittäminen,
jotka mahdollistavat vammaisten käyttäjien asianmukaisen palvelujen saannin.”
Yleispalveludirektiivin 31 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltiot voivat asettaa tiettyjen radio- ja televisiolähetyskanavien sekä radio- ja televisiopalvelujen välittämistä koskevia
kohtuullisia siirtovelvollisuuksia niiden lainkäyttövaltaan kuuluville yrityksille, jotka tarjoavat radio- ja televisiolähetysten
yleisölle lähettämiseen käytettäviä sähköisiä viestintäverkkoja, jos merkittävä määrä kyseisten verkkojen loppukäyttäjiä käyttää
niitä pääasiallisena keinonaan vastaanottaa radio- ja televisiolähetyksiä. Tällaisia velvollisuuksia voidaan asettaa ainoastaan,
jos se on välttämätöntä selkeästi määriteltyjen yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi, ja niiden on oltava oikeasuhteisia
ja avoimia. Velvollisuuksia on tarkasteltava säännöllisin väliajoin uudelleen.
2.      Tämän artiklan 1 kohta tai [sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä
7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/19/EY (käyttöoikeusdirektiivi) [(EYVL L 108, s. 7)] 3
artiklan 2 kohta eivät rajoita jäsenvaltioiden mahdollisuutta määrittää asianmukainen korvaus tämän artiklan mukaisesti toteutettujen
toimenpiteiden osalta, jos ne varmistavat, että sähköisiä viestintäverkkoja tarjoavia yrityksiä ei kohdella syrjivästi samankaltaisissa
olosuhteissa. Jos korvaus suoritetaan, jäsenvaltioiden on varmistettava, että sitä sovelletaan oikeasuhteisella ja avoimella
tavalla.”

Kansallinen säännöstö
Yleisradiotoiminnan jakeluverkoista ja yleisradiotoiminnan harjoittamisesta Brysselin pääkaupunkiseudun kaksikielisellä alueella
30.3.1995 annetun lain (Moniteur belge 22.2.1996, s. 3797; jäljempänä 30.3.1995 annettu laki) 13 §:ssä, sellaisena kuin se
on muutettuna 16.3.2007 annetulla lailla (Moniteur belge 5.4.2007, s. 19229), säädetään seuraavaa:
”Operaattoreiden on kulttuurin moniarvoisuuden ja monimuotoisuuden takaamiseksi välitettävä seuraavat televisio-ohjelmat niiden
lähetysaikaan ja kokonaisuudessaan:
–        ranskankielisen kieliyhteisön ja flaaminkielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvien julkisia palveluja tarjoavien lähetystoiminnan
harjoittajien televisio-ohjelmat
–        kuninkaan ministerineuvoston istunnossa antamalla asetuksella nimeämien ranskankielisen kieliyhteisön ja flaaminkielisen kieliyhteisön
toimivaltaan kuuluvien muiden lähetystoiminnan harjoittajien lähettämät televisio-ohjelmat
–        kuninkaan ministerineuvoston istunnossa antamalla asetuksella nimeämien saksankielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvien
julkisia palveluja tarjoavien lähetystoiminnan harjoittajien televisio-ohjelmat. Tämän lain osalta toimivaltainen ministeri
antaa Belgian posti- ja telelaitosta (IBPT) kuultuaan yksityiskohtaisia määräyksiä lähetyksistä (lähettäminen mahdollisesti
jaetun televisiokanavan kautta) ottaen huomioon näiden harjoittajien lähetysalueet
–        ranskankielisen kieliyhteisön ja flaaminkielisen kieliyhteisön hyväksymien alueellisten lähetystoiminnan harjoittajien Brysselin
pääkaupunkiseudun alueella lähetettävät televisio-ohjelmat.
IBPT tarkistaa säännöllisin väliajoin edellisessä momentissa asetettujen velvollisuuksien tarpeellisuuden. Jos IBPT arvioi,
ettei ole enää tarpeen pysyttää kyseisiä velvollisuuksia, se toteaa tämän selkeästi Belgian posti- ja televiestintäalan sääntelyviranomaisen
asemasta 17.1.2003 annetun lain 34 §:ssä tarkoitetussa toimintakertomuksessa.
Toimivaltainen ministeri voi IBPT:tä kuultuaan säätää, ettei tätä pykälää sovelleta tiettyyn operaattoriin.
Tällaisen vapautuksen piiriin haluavan operaattorin on tehtävä IBPT:lle perusteltu hakemus, jossa on osoitettava, että vähintään
jompikumpi seuraavista edellytyksistä täyttyy:
a)       velvoitteen täyttäminen on operaattorille teknisesti mahdotonta
b)       verkolla ei ole riittävästi sellaisia loppukäyttäjiä, jotka käyttävät verkkoa ensisijaisena lähteenä televisio-ohjelmien vastaanottamiseksi,
joten investoinnit teknisten esteiden poistamiseksi olisivat kohtuuttomia.
IBPT antaa lausuntonsa toimivaltaiselle ministerille kuuden viikon kuluessa mainitun hakemuksen vastaanottamisesta. Määräajan
kuluminen keskeytyy, jos IBPT:n mielestä hakijan on tarpeen täydentää antamiaan tietoja.
Mikäli IBPT ei ole määräajan päätyttyä toimittanut lausuntoa ministerille, sen katsotaan antaneen puoltavan lausunnon.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio toimitti Belgian kuningaskunnalle 28.4.2006 virallisen huomautuksen, jossa se ilmaisi epäilynsä 30.3.1995 annetun
lain 13 §:n, sellaisena kuin se on alkuperäisessä muodossaan, yhteensoveltuvuudesta yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1
kohdan ja EY 49 artiklan kanssa.
Belgian kuningaskunta kiisti komission väitteet 5.10.2006 päivätyssä kirjeessään ja ilmoitti, että siirtovelvollisuuteen Brysselin
pääkaupunkiseudulla oikeutetun aseman myöntämistä koskeva järjestelmä uudistetaan pian.
Sen jälkeen, kun Belgian viranomaiset olivat ilmoittaneet 16.3.2007 annetulla lailla säädetyistä 30.3.1995 annetun lain 13
§:ää koskevista muutoksista, komissio ilmaisi 27.6.2007 lähettämällään täydentävällä virallisella huomautuksella uudelleen
epäilynsä näiden uusien säännösten yhteensoveltuvuudesta yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdan ja EY 49 artiklan kanssa.
Komissio kehotti Belgian kuningaskuntaa toimittamaan sille huomautuksensa kahden kuukauden määräajan kuluessa kyseisen kirjeen
tiedoksi saamisesta.
Belgian kuningaskunta pyysi 1.8.2007 päivätyllä kirjeellään vastauksen antamiselle asetetun määräajan jatkamista ja ilmoitti
aikovansa ryhtyä virallisessa huomautuksessa vaadittuihin toimiin muuttamalla tarvittaessa kyseistä säännöstöä. Se kiinnitti
komission huomion kuitenkin jäsenvaltion sisäisiin institutionaalisiin ongelmiin. Komissio jatkoi vastaamiselle asetettua
määräaikaa 29.10.2007 saakka. Komissio hylkäsi kyseisen jäsenvaltion sille 26.10.2007 esittämän uuden pyynnön määräajan jatkamisesta;
siinä vedottiin samoihin perusteisiin kuin edellä mainitussa pyynnössä.
Komissio toimitti 8.5.2008 päivätyllä kirjeellä perustellun lausunnon, jossa se kehotti Belgian kuningaskuntaa toteuttamaan
lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksi saamisesta.
Belgian kuningaskunta vastasi perusteltuun lausuntoon 4.7.2008 päivätyllä kirjeellä, jossa se totesi pitävänsä nykyistä lainsäädäntöä
yhteisön oikeuden mukaisena.
Komissio toisti 1.12.2008 päivätyssä täydentävässä perustellussa lausunnossaan väitteensä, joiden mukaan Belgian lainsäädäntö
ei täyttänyt avoimuutta ja syrjimättömyyttä koskevia kriteerejä, ja tukeutui tältä osin asiassa C-250/06, United Pan-Europe
Communications Belgium ym., 13.12.2007 annettuun tuomioon (Kok., s. I-11135), jossa näistä kriteereistä muistutetaan.
Belgian kuningaskunta vastasi täydentävään perusteltuun lausuntoon 16.1.2009 päivätyllä kirjeellä, jossa se ilmoitti, että
sen jälkeen, kun Conseil d’État (Belgia) oli kumonnut ministerin asetukset, joilla nimettiin siirtovelvollisuuteen oikeutetut
televisiokanavat, millään yksityisellä lähetystoiminnan harjoittajalla ei ollut kyseiseen velvollisuuteen oikeutetun asemaa,
joten kyseinen jäsenvaltio noudatti näin ollen yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohtaa.
Koska Belgian kuningaskunnan vastaus kyseiseen perusteltuun lausuntoon ei vakuuttanut komissiota, se nosti nyt käsiteltävän
kanteen.

Kanne

Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Belgian kuningaskunta vaatii, että kanne jätetään ottamatta tutkimatta kolmesta syystä.
Kyseisen jäsenvaltion mukaan on ensinnäkin niin, että yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa annetaan jäsenvaltioille
ainoastaan oikeus siirtovelvollisuuksien asettamiseen. Koska SEUT 258 artikla kuitenkin koskee ainoastaan velvoitteiden noudattamatta
jättämistä, kyseisen artiklan mukaiset edellytykset jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan asian saattamiselle
unionin tuomioistuimeen eivät täyty.
Belgian kuningaskunta väittää lisäksi, että nyt käsiteltävä kanne on puhtaasti hypoteettinen. Sen mukaan komission tarkoittamat
kansalliset säännökset eivät nimittäin voi merkitä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, koska Belgian kuningaskunta
ei ole soveltanut niitä tehokkaasti. Kyseisen jäsenvaltion mukaan menettelyä siirtovelvollisuuteen oikeutettujen televisiokanavien
nimeämiseksi ei ole käytetty.
Lopuksi Belgian kuningaskunta väittää, että komission kanteensa tueksi esittämä kolmas peruste, jonka mukaan kyseinen jäsenvaltio
ei ole rajannut siirtovelvollisuutta koskemaan ainoastaan niiden verkkojen operaattoreita, joilla on huomattava määrä loppukäyttäjiä,
on esitetty ensimmäisen kerran kannekirjelmässä. Oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä esitetyt perusteet eivät näin ollen
ole samat kuin ne perusteet, joihin kyseisessä kannekirjelmässä vedotaan, mikä on estänyt kyseistä jäsenvaltiota puolustautumasta.
Komissio puolestaan toteaa, että yksinomaan se seikka, että Belgian kuningaskunta on saattanut yleispalveludirektiivin 31
artiklan 1 kohdan osaksi kansallista lainsäädäntöään, riittää sen argumentin kumoamiseksi, jonka mukaan kyseisellä säännöksellä
pikemminkin luodaan jäsenvaltioille oikeus kuin asetetaan niille velvollisuus. Lisäksi väitteestä, jonka mukaan käsiteltävänä
oleva kanne on puhtaasti hypoteettinen, on komission mukaan todettava, ettei se seikka, että tämän säännöksen täytäntöönpanolakia
ei sovelleta, riitä tekemään kyseisestä laista unionin oikeuden mukaista.
Väitteestä, jonka mukaan virallisessa huomautuksessa, perustellussa lausunnossa ja kannekirjelmässä esitetyt perusteet eivät
ole samoja, komissio toteaa, että tällainen oikeudenkäyntiväite koskee ainoastaan tiettyä kanneperustetta eikä koko kannetta.
Komission mukaan kyseinen peruste on joka tapauksessa esitetty samassa muodossa jo täydentävässä virallisessa huomautuksessa,
perustellussa lausunnossa ja täydentävässä perustellussa lausunnossa ja kyseisen perusteen otsikon uudelleenmuotoilu kuvastaa
perusteen ulottuvuuden rajoittamista – mikä on oikeuskäytännön mukaan sallittua – luopumalla kyseisen perusteen toisesta osasta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että komissio moittii Belgian kuningaskuntaa siitä, ettei se ole noudattanut yleispalveludirektiivin mukaisia
velvoitteitaan, koska mainitun direktiivin 31 artiklaa ei ole pantu asianmukaisesti täytäntöön.
Kuten Belgian kuningaskunta toteaa, 31 artiklassa jäsenvaltioille annetaan ainoastaan oikeus ottaa käyttöön lainsäädäntöä,
jossa asetetaan televisiokanavia koskevia siirtovelvollisuuksia. Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin riidatonta, että
Belgian lainsäädännössä ja tarkemmin ottaen 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisessa luetelmakohdassa säädetään tiettyjen
siirtovelvollisuuteen oikeutettujen kanavien nimeämisestä. Belgian kuningaskunta on siten – toisin kuin se väittää – käyttänyt
tätä oikeuttaan, koska on olemassa lainsäädäntöä, jolla yleispalveludirektiivin 31 artikla on saatettu osaksi kansallista
lainsäädäntöä. Komission väitteet liittyvät erityisesti kysymykseen siitä, onko se tapa, jolla Belgian kuningaskunta on toteuttanut
kyseisen täytäntöönpanon, unionin oikeuden mukainen.
Siitä väitteestä, jonka mukaan käsiteltävä kanne on puhtaasti hypoteettinen siksi, ettei Belgian kuningaskunta ole soveltanut
30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toista luetelmakohtaa tehokkaasti, koska tällä hetkellä ei ole ainuttakaan kanavaa,
jolle olisi myönnetty oikeus siirtovelvollisuuteen, on riittävää todeta, että tällainen seikka ei voi tehdä mainitusta säännöksestä
unionin oikeuden mukaista.
Siitä, että perusteet oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä eivät ole samat kuin perusteet, joihin kannekirjelmässä vedotaan,
on todettava, että komissio todellakin muutti kolmannen perusteensa otsikkoa ja luopui kyseisen perusteen toisesta osasta.
Yhtäältä oikeuskäytännössä on kuitenkin jo todettu, että oikeudenkäynnin kohdetta on mahdollisuus rajata oikeudenkäyntiä edeltävän
menettelyn aikana (ks. mm. asia C-221/04, komissio v. Espanja, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I‑4515, 33 kohta ja asia C-148/05,
komissio v. Irlanti, tuomio 14.6.2007, Kok., s. I-82*, 35 kohta).
Toisaalta on riidatonta, että kolmannen perusteen se osa, joka on säilytetty kannevaiheessa, mainitaan sekä täydentävässä
virallisessa huomautuksessa että perustellussa lausunnossa ja täydentävässä perustellussa lausunnossa. Belgian kuningaskunta
ei näin ollen voi pätevästi väittää, että mainittuun perusteeseen olisi vedottu ensimmäisen kerran unionin tuomioistuimessa
ja ettei se ole voinut esittää tehokkaasti perusteita puolustautuakseen tältä osin.
Nyt esillä oleva kanne on edellä esitetyn perusteella näin ollen otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Komissio vetoaa kanteensa tueksi kolmeen perusteeseen.
Ensimmäinen perustuu siihen, ettei kyseisessä kansallisessa säännöstössä ole selkeästi määritetty yleisen edun mukaisia tavoitteita.
Komission mukaan kyseisessä lainsäädännössä mainitut yleisen edun mukaiset tavoitteet on ilmaistu varsin epämääräisesti ja
yleisesti ja niitä konkreettisia kriteerejä, joiden perusteella kansalliset viranomaiset valitsevat siirtovelvollisuuteen
oikeutetut televisiokanavat, ei ole täsmennetty mainitussa lainsäädännössä itsessään eikä sen esitöissä.
Komission mukaan nimittäin ainoastaan kyseisen kansallisen lainsäädännön perusteluissa todetaan, että laadittaessa luetteloa
televisiokanavista, jotka voivat olla siirtovelvollisuuteen oikeutettuja, on määritettävä selkeästi kyseisellä lainsäädännöllä
tavoiteltu yleisen edun mukainen tavoite. Komissio kuitenkin muistuttaa, että edellä mainitussa asiassa United Pan-Europe
Communications Belgium ym. annetun tuomion, jossa tarkasteltiin nimenomaan sitä, oliko SEUT 56 artikla esteenä 30.3.1995 annetun
lain 13 §:lle, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä muodossaan, seurauksena 17.1.2001 annettu ministerin asetus, jossa nimettiin
siirtovelvollisuuteen oikeutetut televisiokanavat, kumottiin Conseil d’État’n tuomiolla 14.7.2008 muun muassa sillä perusteella,
etteivät viranomaisten soveltamat kriteerit olleet ennalta tiedossa.
Komissio väittää toisessa perusteessaan, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisessa luetelmakohdassa säädetty
menettely siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman myöntämisestä ei ole avoimuusperiaatteen mukainen.
Komission mukaan Belgian kuningaskunta ei ensinnäkään ole esittänyt 17.1.2001 annetun ministerin asetuksen antamista koskevien
tietojen lisäksi mitään lisätietoja. Kun ei ole säädetty objektiivisia kriteerejä, joilla taataan avoimuuden ja oikeusturvan
välttämätön vähimmäistaso, viranomaisilla on täten erittäin laaja harkintavalta, jota voidaan mahdollisesti käyttää mielivaltaisesti.
Komissio toteaa lisäksi, että avoimuuden puutetta korostaa se seikka, että siirtovelvollisuutta vaikutettaisiin sovellettavan
lähetystoiminnan harjoittajiin ja siten tarkemmin täsmentämättömästi kaikkiin niiden lähettämiin televisiokanaviin eikä ohjelmasisällön
perusteella erikseen siirtovelvollisuuteen oikeutetuiksi nimettyihin kanaviin. Komissio tukeutuu edellä mainitussa asiassa
United Pan-Europe Communications Belgium ym. annettuun tuomioon ja katsoo, että yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa
käytettyä termiä ”tietty” on tulkittava niin, että siirtovelvollisuuteen oikeutetun asema on rajoitettava tiukasti niille
televisiokanaville, joiden kokonaisohjelmasisällöllä voidaan saavuttaa esitetty yleisen edun mukainen tavoite.
Lopuksi komissio esittää, että mainitussa asiassa annetusta tuomiosta käy ilmi, että kriteerien, joiden perusteella siirtovelvollisuuteen
oikeutetun asema myönnetään, on oltava syrjimättömiä, ja että tämän aseman myöntäminen ei saa perustua vaatimukseen valtion
alueelle sijoittautumisesta. Kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan siirtovelvollisuus koskee kuitenkin ainoastaan
ranskankielisen kieliyhteisön tai flaaminkielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvien lähetystoiminnan harjoittajien lähettämiä
ohjelmia. Komission mielestä siten jonkin toisen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneiden lähetystoiminnan harjoittajien sulkeminen
soveltamisalan ulkopuolelle ilman erityistä perustetta ei ole ainoastaan SEUT 56 artiklan vastaista syrjivyytensä ja rajoittavuutensa
vuoksi vaan myös avoimuuden puutteen vuoksi ja sillä rikotaan siten yleispalveludirektiivin 31 artiklaa.
Kolmannessa kanneperusteessaan komissio vetoaa siihen, ettei yleispalveludirektiivin 31 artiklan soveltamisalaa ole otettu
huomioon. Komission mukaan 30.3.1995 annetun lain 13 §:stä näet käy ilmi, että ilman toimivaltaisen ministerin mahdollisesti
myöntämää poikkeusta sellaisen verkon operaattorille, jota pääasiallisena keinonaan vastaanottaa radio- ja televisiolähetyksiä
käyttävien loppukäyttäjien määrä ei ole merkittävä, kuuluu – vastoin yleispalveludirektiivissä säädettyä ­ – lähtökohtaisesti
siirtovelvollisuuksia.
Belgian kuningaskunta kiistää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen, josta sitä arvostellaan.
Kyseinen jäsenvaltio väittää, että sen lainsäädännössä säädetty siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman myöntämistä koskeva
järjestelmä on palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan periaatteen mukainen. Kyseistä järjestelmää näet sovelletaan ainoastaan
Brysselin pääkaupunkiseudun kaksikieliselle alueelle sijoittautuneisiin belgialaisiin lähetystoiminnan harjoittajiin, eikä
sitä sovelleta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin lähetystoiminnan harjoittajiin.
Mainittu järjestelmä ei sen mukaan merkitse kotimaisille lähetystoiminnan harjoittajille myönnettyä etua muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneiden lähetystoiminnan harjoittajien vahingoksi, koska järjestelmää sovelletaan näihin kotimaisiin lähetystoiminnan
harjoittajiin vastikkeena niille belgialaisissa kieliyhteisöissä asetetuista merkittävistä velvoitteista. Lisäksi Belgian
kuningaskunta katsoo, että yhtäältä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet lähetystoiminnan harjoittajat eivät ole vaatineet
päästä siirtovelvollisuuden piiriin Brysselin alueella, koska brysseliläiset televisionkatsojat eivät kuulu niiden kohdeyleisöön,
ja toisaalta niillä on lähtöjäsenvaltiossa oikeus siirtovelvollisuuteen sekä 30.3.1995 annetun lain 14 §:n mukaisesti oikeus
lähetystoiminnan harjoittamiseen Brysselin alueella. Kyseisillä lähetystoiminnan harjoittajilla on sen mukaan käytössään sitä
paitsi muita teknisiä keinoja ohjelmiensa jälleenlähettämiseksi.
Belgian kuningaskunta väittää, että vaikka kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä luotu siirtovelvollisuuteen oikeutetun
aseman myöntämistä koskeva järjestelmä katsottaisiinkin palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukseksi, se on joka tapauksessa
perusteltu yleistä etua koskevista pakottavista syistä.
Mainittu järjestelmä on nimittäin osa audiovisuaalialan politiikkaa, jolla pyritään mahdollistamaan televisionkatsojille julkisia
palveluja tarjoavien lähitelevisiokanavien tai sellaisten kanavien lähetyksien vastaanottaminen, joille on asetettu julkisia
palveluja koskevia velvollisuuksia. Tavoitteena on Belgian kuningaskunnan mukaan säilyttää kaapelitelevision ohjelmatarjonta
moniarvoisena ja kulttuuria edistävänä ja taata kaikkien televisionkatsojien pääsy osallisiksi tarjonnan moniarvoisuudesta.
Lisäksi 30.3.1995 annetun lain 13 §:ssä säädettyjen siirtovelvollisuuksien yhteensoveltuvuudesta yleispalveludirektiivin kanssa
Belgian kuningaskunta toteaa, että kyseiset velvollisuudet koskevat ainoastaan ranskankieliseen ja flaaminkieliseen kieliyhteisöön
kuuluvia julkisia palveluja tarjoavia lähetystoiminnan harjoittajia ja lähitelevisiokanavia. Kyseinen jäsenvaltio ilmoittaa,
ettei se ole käyttänyt oikeuttaan nimetä muita lähetystoiminnan harjoittajia, minkä vuoksi sitä ei voida moittia jäsenyysvelvoitteiden
laiminlyönnistä.
Lopuksi Belgian kuningaskunta väittää, että kyseisen kansallisen lainsäädännön yleisen edun mukaiset tavoitteet on selvästi
määritetty 30.3.1995 annetussa laissa itsessään, koska mainitun lain tarkoituksena on taata kulttuurin moniarvoisuus ja monimuotoisuus
ja koska siirtovelvollisuuteen oikeutetun asema myönnetään selkeässä ja avoimessa menettelyssä, josta on säädetty samassa
laissa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava suoraan, että tiettyjen televisiokanavien nimeäminen siirtovelvollisuuteen oikeutetuiksi 30.3.1995 annetun lain
13 §:n mukaisesti merkitsee SEUT 56 artiklassa määrätyn palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta kuten oikeuskäytännössä
on jo edellä mainitussa asiassa Pan-Europe Communications Belgium ym. annetun tuomion 28–38 kohdassa todettu siltä osin kuin
kyse oli tiettyjen yksityisten lähetystoiminnan harjoittajien kanavien nimeämisestä toimivaltaisen ministerin asetuksella
kyseisen kansallisen säännöksen, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä muodossaan, mukaisesti.
Oikeuskäytännön mukaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa taattua perusvapautta voidaan näin rajoittaa yleistä
etua koskevien pakottavien syiden vuoksi, kunhan rajoitus on asianmukainen sillä tavoiteltavan päämäärän saavuttamisen varmistamiseksi
eikä se mene pidemmälle kuin on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (em. asia United Pan-Europe Communications Belgium
ym., tuomion 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Samasta näkökulmasta käsin yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa
annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus asettaa kohtuullisia siirtovelvollisuuksia silloin, kun se on ”välttämätöntä selkeästi
määriteltyjen yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi” ja edellytetään, että kyseiset velvollisuudet ovat ”oikeasuhteisia
ja avoimia”.
Nyt käsiteltävässä asiassa tavoitteena, joka mainitaan 30.3.1995 annetun lain 13 §:ssä, on taata kulttuurin moniarvoisuus
ja monimuotoisuus. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan – ja komission nyt käsiteltävässä asiassa toteaman tavoin – kulttuuripolitiikka
voi kuitenkin olla yleiseen etuun liittyvä pakottava syy, jolla voidaan perustella palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuva
rajoitus (ks. vastaavasti em. asia United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomion 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio esittää kuitenkin epäilyjä 30.3.1995 annetun lain oikeasuhteisuudesta ja tarkemmin ottaen siitä, ovatko siirtovelvollisuuteen
oikeutettujen kanavien nimeämistä koskeva menettely ja tässä yhteydessä sovellettavat kriteerit asianmukaisia.
Belgian kuningaskunta toteaa, etteivät sen viranomaiset ole käyttäneet oikeuttaan nimetä muita lähetystoiminnan harjoittajia
kuin ranskankielisen ja flaaminkielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvia julkisia palveluja tarjoavia lähetystoiminnan
harjoittajia ja lähitelevisiokanavatoiminnan harjoittajia, joista nyt käsiteltävässä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä
koskevassa kanteessa ei sen mukaan ole kyse.
Tässä yhteydessä on todettava, että komission nostamasta kanteesta kokonaisuudessaan ja erityisesti kanteen lukuisista viittauksista
30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toiseen luetelmakohtaan ja edellä mainitussa asiassa United Pan-Europe Communications
Belgium ym. annettuun tuomioon, joka koskee kyseisen säännöksen täytäntöön panemiseksi toteutetun toimenpiteen yhteensoveltuvuutta
unionin oikeuden kanssa, käy ilmi, että nyt käsiteltävä kanne koskee ainoastaan mainitunlaisten yksityisten lähetystoiminnan
harjoittajien lähettämien ohjelmien nimeämistä kyseisen lain 13 §:n 1 momentin toisen luetelmakohdan mukaisesti. Näin ollen
komission argumentti, joka perustuu siihen seikkaan, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin ensimmäisessä luetelmakohdassa
itsessään säädetään, että ranskankielisen kieliyhteisön ja flaaminkielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvien julkisia palveluja
tarjoavien lähetystoiminnan harjoittajien lähettämiä televisio-ohjelmia koskee siirtovelvollisuus, on merkityksetön, koska
kanteessa ei esitetä erityisesti argumentteja jälkimmäisestä säännöksestä, joten on katsottava, ettei kanne koske kyseistä
säännöstä.
On kuitenkin korostettava, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:llä on tarkoitus taata yleispalveludirektiivin 31 artiklan täytäntöönpano
ja että 13 §:n 1 momentin toisessa luetelmakohdassa nimenomaisesti säädetään muiden, yksityisten lähetystoiminnan harjoittajien
nimeämisestä siirtovelvollisuuteen oikeutetuiksi.
Siltä on kuin yleispalveludirektiivi on saatettu osaksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen kohteena
olevaa kansallista lainsäädäntöä, on tutkittava, merkitseekö kyseisen lainsäädännön teksti itsessään virheellistä tai puutteellista
täytäntöönpanoa (ks. vastaavasti asia C-392/96, komissio v. Irlanti, tuomio 21.9.1999, Kok., s. I‑5901, 59 ja 60 kohta; asia
C-66/06, komissio v. Irlanti, tuomio 20.11.2008, Kok., s. I-158*, 59 kohta ja asia C-475/07, komissio v. Puola, tuomio 12.2.2009,
Kok., s. I-19*, 54 kohta).
Ensimmäisestä perusteesta, jonka mukaan 30.3.1995 annetun lain 13 §:ssä ei ole määritetty selkeästi yleisen edun mukaisia
tavoitteita, on muistutettava, että yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen mukaan siirtovelvollisuuksia
voidaan asettaa ainoastaan, jos se on välttämätöntä selkeästi määriteltyjen yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi,
ja niiden on oltava oikeasuhteisia ja avoimia.
Yleispalveludirektiivin 43 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden olisi nimittäin voitava asettaa perustellun yleisen edun
nimissä oikeasuhteisia velvollisuuksia niiden lainkäyttövaltaan kuuluville yrityksille, mutta tällaisia velvollisuuksia olisi
asetettava ainoastaan silloin, kun se on välttämätöntä jäsenvaltioiden yhteisön lainsäädännön mukaisesti selkeästi määrittämien
yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi, ja velvollisuuksien olisi oltava oikeasuhteisia ja avoimia ja ne olisi
tarkistettava säännöllisin väliajoin.
Pitää toki paikkansa, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentissa säädetään, että operaattoreiden on kulttuurin moniarvoisuuden
ja monimuotoisuuden takaamiseksi välitettävä tiettyjen belgialaisten kieliyhteisöjen toimivaltaan kuuluvien lähetystoiminnan
harjoittajien lähettämät televisio-ohjelmat niiden lähetysaikaan ja kokonaisuudessaan. Sitä paitsi oikeuskäytännössä on todettu,
että 30.3.1995 annetulla lailla on siis kulttuuria edistävä yleistä etua koskeva tavoite, jonka toteutumisen takaamiseksi
se on asianmukainen (em. asia United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomion 42 ja 43 kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin SEUT 56 artiklaa tulkitessaan todennut siltä osin kuin kyse on siitä, onko 30.3.1995 annetun
lain 13 §:n 1 momentin toisen luetelmakohdan aikaisempi versio tarpeellinen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi, että vaikka
moniarvoisuuden säilyttäminen kulttuuripolitiikan yhteydessä liittyy sananvapautta koskevaan perusoikeuteen ja vaikka kansallisilla
viranomaisilla on tältä osin näin ollen laaja harkintavalta, tällaisen politiikan toteuttamiseksi tarkoitetuista toimenpiteistä
johtuvat vaatimukset eivät missään tapauksessa saa olla suhteettomia mainittuun päämäärään nähden eikä niiden soveltamista
koskevissa yksityiskohtaisissa säännöissä saa syrjiä toisten jäsenvaltioiden kansalaisia (em. asia United Pan-Europe Communications
Belgium ym., tuomion 44 kohta). Täten siirtovelvollisuuteen oikeutetun kanavan asema on rajoitettava tiukasti niihin kanaviin,
joiden kokonaisohjelmasisältö soveltuu tavoitellun yleisen edun mukaisen päämäärän saavuttamiseen (ks. vastaavasti em. asia
United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomion 47 kohta ja asia C-336/07, Kabel Deutschland Vertrieb und Service, tuomio
22.12.2008, Kok., s. I-10889, 42 kohta).
On todettava, ettei näitä edellytyksiä täytetä sillä, että pelkästään ilmaistaan yleisen politiikan tavoite tuomatta esiin
sellaisia muita seikkoja, joiden perusteella operaattorit voisivat ennalta määrittää niiden vaatimusten ja velvollisuuksien
täsmällisen luonteen ja ulottuvuuden, jotka niiden on täytettävä siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman saamiseksi.
Näin ollen on todettava, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisessa luetelmakohdassa ei määritellä selvästi niitä
konkreettisia kriteerejä, joiden perusteella kansalliset viranomaiset valitsevat siirtovelvollisuuteen oikeutetut televisiokanavat,
ja että kyseinen säännös ei siis ole riittävän täsmällinen sen takaamiseksi, että näin valitut kanavat ovat sellaisia, joiden
kokonaisohjelmasisältö soveltuu tavoitellun yleisen edun mukaisen kulttuuria edistävän päämäärän saavuttamiseen.
Näin ollen komission kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen peruste on perusteltu.
Toisessa perusteessaan komissio moittii Belgian kuningaskuntaa siitä, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisessa
luetelmakohdassa säädetty siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman myöntämistä koskeva menettely ei ole yleispalveludirektiivin
31 artiklan 1 kohdassa säädetyn avoimuusperiaatteen mukainen, kun otetaan huomioon se, ettei mainitun aseman myöntämisessä
käytettäviä kriteerejä ole määritetty eikä mainittuun asemaan oikeutettuja televisiokanavia nimetty ja että Belgian alueelle
sijoittautumista koskevan edellytyksen laajuus on epäselvä.
On ensinnäkin todettava, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:ssä nimetään ne lähetystoiminnan harjoittajat, joiden ohjelmat ovat
oikeutettuja siirtovelvollisuuteen. Kyseisen pykälän 1 momentin toinen luetelmakohta koskee kaikkia ranskankielisen kieliyhteisön
ja flaaminkielisen kieliyhteisön toimivaltaan kuuluvia ei-julkisia lähetystoiminnan harjoittajia, jotka kuningas nimeää ministerineuvoston
istunnossa antamallaan asetuksella.
Tältä osin on todettava, ettei kyseisessä säännöksessä täsmennetä minkäänlaisia objektiivisia ja ennalta tiedossa olevia kriteerejä,
joita Belgian viranomaiset käyttävät mainittujen siirtovelvollisuuteen oikeutettujen lähetystoiminnan harjoittajien lähettämien
ohjelmien nimeämiseksi. Samassa säännöksessä nimittäin ainoastaan todetaan, että kuningas nimeää ministerineuvoston istunnossa
antamallaan asetuksella näiden lähetystoiminnan harjoittajien joukosta ne tähän velvollisuuteen oikeutetut lähetystoiminnan
harjoittajat.
Tässä tilanteessa siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman myöntämisedellytykset eivät ole ennalta sellaisten ei-julkisten
lähetystoiminnan harjoittajien tiedossa, jotka voivat saada oikeuden siirtovelvollisuuksiin. Näin ollen kyseinen menettely
ei ole yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa säädetyn avoimuusperiaatteen mukainen.
Lisäksi yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä virkkeestä seuraa, että jäsenvaltiot voivat asettaa sähköisten
viestintäverkkojen operaattoreille tiettyjen radio- ja televisiokanavien sekä radio- ja televisiopalvelujen välittämistä koskevia
kohtuullisia siirtovelvollisuuksia.
Siitä, että siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman voivat saada vain tietyt radio- ja televisiokanavat, unionin tuomioistuin
on jo todennut, että tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltioiden on yksilöitävä erityisellä tavalla ne kanavat,
joille myönnetään siirtovelvollisuuteen oikeutetun asema (em. asia Kabel Deutschland Vertrieb und Service, tuomion 24 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännössä on todettu, ettei tällaista asemaa voida automaattisesti myöntää kaikille saman yksityisen lähetystoiminnan
harjoittajan lähettämille televisiokanaville, vaan se on rajoitettava tiukasti niihin kanaviin, joiden kokonaisohjelmasisällöllä
voidaan saavuttaa tavoiteltu yleisen edun mukainen päämäärä (ks. em. asia United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomion
47 kohta ja em. asia Kabel Deutschland Vertrieb und Service, tuomion 42 kohta).
Kuitenkaan 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisen luetelmakohdan sanamuodon mukaan ei voida pitää pois suljettuna
sitä, että kuningas määrää siirtovelvollisuuteen oikeutetuiksi ranskankielisen kieliyhteisön ja flaaminkielisen kieliyhteisön
toimivaltaan kuuluvia ei-julkisia lähetystoiminnan harjoittajia, jolloin kaikki näiden lähetystoiminnan harjoittajien lähettämät
ohjelmat kuuluvat automaattisesti siirtovelvollisuuden piiriin riippumatta kyseisten kanavien kokonaisohjelmasisällöstä ja
siitä, voidaanko näillä ohjelmilla saavuttaa kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä tavoitellut perustellut yleisen edun
mukaiset päämäärät.
Näin ollen 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisessa luetelmakohdassa ei säädetä riittävän selvästi, että oikeus siirtovelvollisuuteen
voidaan yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa edellytetyllä tavalla myöntää vain tietyille televisiokanaville.
Lopuksi on muistutettava, että kriteerien, joiden perusteella siirtovelvollisuuteen oikeutetun asema myönnetään, on oltava
syrjimättömiä. Erityisesti on todettava, että tämän aseman myöntäminen ei saa oikeudellisesti eikä tosiasiallisesti perustua
valtion alueelle sijoittautumista koskevaan vaatimukseen (ks. em. asia United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomion
48 kohta).
Tässä yhteydessä on todettava – kuten komissio Belgian kuningaskunnan tältä osin vastustamatta esittää –, että 30.3.1995 annetun
lain 13 §:n 1 momentin toisesta luetelmakohdasta johtuvalla vaatimuksella, jonka mukaan ei-julkisten lähetystoiminnan harjoittajien
on kuuluttava Belgian kieliyhteisöjen toimivaltaan, ei voida sulkea pois sitä, että siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman
saaminen edellyttää sekä oikeudellisesti että tosiasiallisesti sitä, että nämä lähetystoiminnan harjoittajat ovat sijoittautuneet
Belgiaan.
Joka tapauksessa on todettava, ettei mainittu vaatimus ole riittävä, jotta yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa
säädetty edellytys avoimuudesta täyttyisi. Kyseisen 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 1 momentin toisesta luetelmakohdasta ei
nimittäin ilmene selvästi, mikä on sen vaatimuksen ulottuvuus, jonka mukaan ei-julkisten lähetystoiminnan harjoittajien on
siirtovelvollisuuteen oikeutetun aseman saadakseen kuuluttava Belgian kieliyhteisöjen toimivaltaan.
Tältä osin Belgian tasavalta ei esitä minkäänlaista täsmennystä sille, mitä Belgian kieliyhteisöjen toimivaltaan kuuluvilla
lähetystoiminnan harjoittajilla tarkoitetaan.
Näin ollen myös toinen peruste, johon komissio on vedonnut kanteensa tueksi, on perusteltu.
Komission esittämä kolmas peruste koskee yleispalveludirektiivin 31 artiklan soveltamisalan rikkomista sillä perusteella,
että 30.3.1995 annetun lain 13 §:ssä ei sen mukaan ole rajattu siirtovelvollisuutta koskemaan ainoastaan sellaisissa sähköisen
viestinnän verkoissa toimivia operaattoreita, joilla on huomattava määrä loppukäyttäjiä.
Kyseisen lain 13 §:n 4 momentin b kohdassa annetaan toimivaltaiselle ministerille oikeus IBPT:tä kuultuaan vapauttaa operaattori
siirtovelvollisuudesta, ellei verkolla ole riittävästi sellaisia loppukäyttäjiä, jotka käyttävät verkkoa ensisijaisena lähteenä
televisio-ohjelmien vastaanottamiseksi, joten investoinnit teknisten esteiden sulkemiseksi pois olisivat kohtuuttomia.
Yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdasta johtuvia siirtovelvollisuuksia voidaan kuitenkin asettaa sähköisten viestintäverkkojen
operaattoreille ainoastaan silloin, jos merkittävä määrä kyseisten verkkojen loppukäyttäjiä käyttää niitä pääasiallisena keinonaan
vastaanottaa radio- ja televisiolähetyksiä.
Näissä olosuhteissa on todettava, että 30.3.1995 annetun lain 13 §:n 4 momentin b kohdalla ei panna asianmukaisesti täytäntöön
yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa säädettyä edellytystä. Siksi, että Belgian viranomaiset voivat vapauttaa siirtovelvollisuuksista
niiden verkkojen operaattorit, joilla ei ole riittävästi sellaisia loppukäyttäjiä, jotka käyttävät näitä verkkoja ensisijaisena
lähteenä televisio-ohjelmien vastaanottamiseksi, viranomaiset nimittäin voivat mainitun vapautuksen evätessään asettaa kyseisille
operaattoreille näitä velvollisuuksia. Asianomaisen operaattorin on lisäksi osoitettava, että edellytykset vapautuksen myöntämiselle
täyttyvät.
Koska yleispalveludirektiivin 31 artiklassa säädetyt siirtovelvollisuudet voivat täten koskea ainoastaan niiden verkkojen
operaattoreita, joilla on riittävästi kyseistä verkkoa ensisijaisesti käyttäviä loppukäyttäjiä, tästä siis seuraa, että 30.3.1995
annetun lain 13 §:n 4 momentin b kohdassa ei panna asianmukaisesti täytäntöön yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohtaa.
Näin ollen on todettava, että komission kanteensa tueksi esittämä kolmas peruste on perusteltu.
Kaikesta edellä todetusta seuraa täten, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut yleispalveludirektiivin ja SEUT 56 artiklan
mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole pannut asianmukaisesti täytäntöön kyseisen direktiivin 31 artiklaa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Belgian kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen
alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) ja SEUT 56 artiklan
mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole pannut kyseisen direktiivin 31 artiklaa asianmukaisesti täytäntöön.
2)
Belgian kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.