CELEX: 62006TJ0039
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Toortubaka ostu ja esmase töötlemise turg Itaalias
EÜ artikli 81 rikkumist tuvastav otsus
Hinna kindlaksmääramine ja turu jagamine
Rikkumise süüks panemine
Trahvid
Proportsionaalsus
Rikkumise raskus ja kestus
Kergendavad asjaolud
Koostöö

Vaidluse taust
Hageja Transcatab SpA on Itaalia äriühing, mis on praegu lõpetamisel ja mille peamine tegevusala on toortubaka esmane töötlemine.
Käesoleva kohtuasja aluseks olevate asjaolude asetleidmise ajal oli Transcatab Itaalia tütarettevõtja, keda kontrollis 100%
tema emaettevõtja Standard Commercial Corp. (edaspidi „SCC”), üks maailma suurimaid iseseisvaid tubakalehtedega kauplejaid.
13. mail 2005, st haldusmenetluse ajal, ühines SCC Dimon, Inc‑ga, mille tulemusel tekkis uus üksus ärinimega Alliance One
International, Inc. (edaspidi „Alliance One”), kes kontrollis Transcatabi 100%.
1.
Haldusmenetlus
15. jaanuaril 2002 saatis Euroopa Ühenduste Komisjon nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81]
ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 11 alusel teabenõuded Itaalia toortubaka
turu kohta Itaalia tubaka töötlejate ja tootjate kutseliitudele, st Associazione professionale transformatori tabacchi italianile
(APTI, Itaalia tubakatöötlejate kutseliit) ja Unione Italiana Tabaccole (Unitab, Itaalia tubakaühendus).
19. veebruaril 2002 sai komisjon APTI liikmelt Deltafina SpA trahvide eest kaitse saamise taotluse, mis esitati vastavalt
komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (ELT 2002, C 45, lk 3; ELT
eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „koostööteatis”).
4. aprillil 2002 toimus APTI ruumides koosolek.  Sellel koosolekul teavitas Deltafina osalisi, sealhulgas Transcatabi ja Dimon
Italia Srl‑i (Dimoni tütarettevõtja, millest sai Mindo Srl) oma trahvide eest kaitse saamise taotlusest ja komisjoni otsusest
anda talle tingimuslik kaitse.
Samal päeval sai komisjon Dimon Italialt koostööteatise punkti 8 alusel esitatud trahvide eest kaitse saamise taotluse ja
teise võimalusena selle teatise punktide 20–27 alusel esitatud trahvi vähendamise taotluse ning paari tunni pärast Transcatabilt
samal alusel esitatud trahvi vähendamise taotluse.
9. aprillil 2002 teatas komisjon vastavalt koostööteatise punktile 25 Transcatabi esitatud taotluse kättesaamisest. 10. aprillil
2002 esitas Transcatab uue taotluse, mis koosnes selgitusest ja 44 lisast. 30. aprillil 2002 teatas komisjon vastavalt koostööteatise
punktile 25 ka selle kättesaamisest.
18. ja 19. aprillil 2002 viis komisjon määruse nr 17 artikli 14 alusel läbi uurimisi Dimon Italia ja Transcatab ning Trestina
Azienda Tabacchi SpA ja Romana Tabacchi Spa ruumides.
8. oktoobril 2002 teatas komisjon Dimon Italiale ja Transcatabile, et kuna need ettevõtjad olid vastavalt esimene ja teine
ettevõtja, kes esitasid koostööteatise alusel rikkumise kohta tõendeid, kavatses ta nende trahve haldusmenetluse lõpus vähendada
vastavalt vahemikus 30–50% ja 20–30% trahvisummast, mis neile võimalikult tuvastatava rikkumise eest ilma koostööta määrataks.
25. veebruaril 2004 võttis komisjon vastu vastuväiteteatise, mille ta adresseeris kümnele ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele,
mille hulgas olid ka Transcatab, Deltafina, Dimon Italia ja Romana Tabacchi (edaspidi „töötlejad”) ja nendest mõne emaettevõtjad,
muu hulgas SCC, Dimon ja Deltafina emaettevõtja Universal Corp. Vastuväiteteatise adressaatidel võimaldati vastata kirjalikult
ja 22. juunil 2004 toimunud ärakuulamisel suuliselt.
Pärast 25. veebruari 2004. aasta vastuväiteteatisele 21. detsembril 2004 tehtud täiendust, mis puudutas Deltafina poolt koostööteatises
sätestatud koostöökohustuse rikkumist tema taotluse trahvide eest kaitse saamiseks avalikuks tegemise tõttu (vt eespool punkt 4),
toimus 1. märtsil 2005 teine ärakuulamine.
Pärast konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega konsulteerimist ning võttes
arvesse ärakuulamise eest vastutava ametniku lõpparuannet, võttis komisjon 20. oktoobril 2005 vastu otsuse K(2005) 4012 (lõplik),
mis on seotud [EÜ] artikli 81 lõike 1 kohase menetlusega (Juhtum COMP/C.38.281/B.2 – Toortubakas – Itaalia) (edaspidi „vaidlustatud
otsus”), mille kokkuvõte on avaldatud 13. veebruari 2006. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT L 353, lk 45).
2.
Vaidlustatud otsus
Vaidlustatud otsus puudutab kõigepealt Itaalia toortubakaturul töötlejate poolt täidetud horisontaalkokkulepet.
1995. aastast kuni 2002. aasta alguseni määrasid töötlejad selle kokkuleppe raames kindlaks tehingutingimusi toortubaka ostmiseks
Itaalias, mis tähendas muu hulgas hindade kindlaksmääramist ning turu jagamist, ja see puudutas nii otseoste tootjatelt kui
ka oste „kolmandatelt pakendajatelt”.
Vaidlustatud otsuses käsitatakse teiseks veel kaht rikkumist, mis erinevad töötlejate kartellist ja mis pandi toime 1999. aasta
algusest kuni 2001. aasta lõpuni ning mis seisnesid APTI puhul nende lepinguliste hindade kindlaksmääramises, mida ta oma
liikmete esindajana läbi rääkis tootmisharudevaheliste kokkulepete sõlmimiseks Unitabiga, ja viimase puhul nende hindade kindlaksmääramises,
mida ta oma liikmete esindajana nende samade lepingute sõlmimiseks APTI‑ga läbi rääkis.
Vaidlustatud otsuses asus komisjon seisukohale, et töötlejate rikkumine on vaadeldav ühe vältava EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumisena
(vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 264–269).
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 kohaselt vastutavad kartellikokkuleppe eest töötlejad, Universal ning Dimoni ja SCC
ühinemisel moodustatud äriühing Alliance One.
Vaidlustatud otsuse artiklis 2 määras komisjon trahvid eelmises punktis viidatud ettevõtjatele, APTI‑le ja Unitabile (vt tagapool
punkt 71).

Vaidlustatud otsuse adressaadid
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 325–351 on loetletud selle adressaadid.
Esiteks viitas komisjon väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt tähendab konkurentsiõiguse kontekstis mõiste „ettevõtja”
majandusüksust asjassepuutuva kokkuleppe eseme seisukohast, isegi kui õiguslikus mõttes koosneb see majandusüksus mitmest
füüsilisest või juriidilisest isikust (vaidlustatud otsuse põhjendus 325).
Edasi märkis komisjon, et on tõendatud, et Deltafina, Dimon Italia, Transcatab ja Romana Tabacchi ning APTI ja Unitab osalesid
vastavate rikkumise kestel otseselt tuvastatud rikkumistes ja et seetõttu olid kõik need ettevõtjad ja ettevõtjate ühendused
vaidlustatud otsuse adressaadid (vaidlustatud otsuse põhjendus 327).
Komisjon jätkas oma analüüsi, uurides küsimust, kas teatud tütarettevõtjate (Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab) rikkumine
tuleb süüks panna nende emaettevõtjatele. Ta meenutas, et rikkumiste toimepanemise ajal oli Deltafina Universali 100% tütarettevõtja,
Dimon Italia oli Dimoni 100% tütarettevõtja ja Transcatab SCC 100% tütarettevõtja (vaidlustatud otsuse põhjendus 328).
Komisjon täheldas muu hulgas, et vastavalt kohtupraktikale peab selleks, et emaettevõtja vastutaks oma tütarettevõtja õigusvastase
tegevuse eest, olema võimalik tuvastada, et viimane ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult. Ta meenutas, et juhul,
kui emaettevõtja esindab tütarettevõtja kogu kapitali, võib eeldada, et tal on tegelik otsustav mõju tütarettevõtja tegevuse
üle, kui viimane paneb toime EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise (vaidlustatud otsuse põhjendused 329 ja 330).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 331 järeldas komisjon Deltafina, Dimon Italia ja Transcatabi kohta, et õiguspäraselt võis
eeldada, et neil „puudus sõltumatus”, sest nende vastavate emaettevõtjate osalus nende kapitalis oli või Dimon Italia puhul
oli olnud 100%.
Lükates kõrvale äriühingute poolt vastuväiteteatise vastuses esitatud teooria, et otsustava mõju tõendamiseks on vaja muid
asjaolusid kui ainult 100% kontroll, täpsustas komisjon, et 100% kontrollitava tütarettevõtja puhul on sellise mõju avaldamise
eeldus ümberlükatav. Isik, kes soovib selle eelduse ümber lükata, peab vastupidist tõendama „kindlate tõenditega”, mis ei
või olla lihtsalt üldine teave, mida ei toeta veenvad tõendid (vaidlustatud otsuse põhjendus 334).
Komisjon uuris järjest vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate emaettevõtjate argumente.
Komisjon lükkas kõigepealt kõrvale emaettevõtjate üldise argumendi nende tütarettevõtjate kohaliku juhatuse täieliku vastutuse
kohta nimetatud tütarettevõtjate tegevuse eest. Tema hinnangul ei saa asjaolu, et Dimon ja SCC tütarettevõtjates 100% osaluse
omandamisel juhatust ei muutnud, välistada, et nendel emaettevõtjatel oli otsustav mõju oma Itaalia tütarettevõtjate üle,
sest on tavapärane jätta 100% kontrollitava tütarettevõtja kohaliku igapäevase tegevuse juhtimine kohalikule juhatusele (vaidlustatud
otsuse põhjendus 338).
Komisjon leidis, et üldiselt ei tõendanud ükski neist ettevõtjatest kontserni sellise eripära olemasolu, mis oleks muutnud
tütarettevõtjate tegevuse suurel määral emaettevõtja mõjust sõltumatuks (vaidlustatud otsuse põhjendus 339).
Komisjon analüüsis Deltafina, Dimon Italia, Transcatabi ja nende vastavate emaettevõtjate vaheliste majanduslike sidemete
tugevust, mis tõendas, et Itaalia tütarettevõtjad moodustasid ülejäänud kontserniga ühe majandusüksuse. Komisjon märkis, et
asjassepuutuvad kontsernid olid maailma kõige suuremad tubakalehtedega kauplejad ning et nad ostsid ja turustasid sageli oma
Itaalia tütarettevõtjate poolt ostetud tubakat (vaidlustatud otsuse põhjendus 340).
Mis puudutab SCC-d, siis märkis komisjon, et enne seda, kui ta Transcatabi kapitali kogu osaluse omandas, kontrollis ta seda
juba koos oma Itaalia partneriga. Asjaolu, et pärast sellise osaluse omandamist SCC „ei teinud tütarettevõtja juhatuses mingeid
muudatusi”, ei saa seega vaadelda tõendina selle kohta, et ta ei mõjutanud otsustavalt juhatuse liikmeid pärast seda, kui
ta kogu kapitali esindama hakkas. Transcatabi peadirektorile delegeeritud tegevuspädevusega seoses märkis komisjon, et tal
puudub mis tahes teave, millest võiks järeldada, et seda isikut, nagu ka teisi juhatuse liikmeid, ei nimetanud SCC (vaidlustatud
otsuse põhjendused 341 ja 342).
Seejärel lükkas komisjon tagasi SCC argumendi, mille kohaselt ei toimunud tema ja tema tütarettevõtja vahel mingit suhtlust
(vaidlustatud otsuse põhjendused 343–344).
Ta märkis selle kohta, et Transcatabi tegevust peeti Standard Commercial Tobacco Co., Inc‑i – SCC kontserni kuuluva ja SCC
100% osalusega seltsingu – tegevuseks ning et seda analüüsiti kontserni tegevuse raames, mis hõlmas SCC müüki sigaretitootjatele.
Ta järeldas sellest, et Transcatabi tegevustulemuste aruanded esitati kontserni kõrgematesse instantsidesse ja seejärel konsolideeriti
(vaidlustatud otsuse põhjendus 344).
Komisjon täpsustas, et arvestades, et kontsernid, millesse Transcatab ja Dimon Italia rikkumise toimepanemise ajal kuulusid,
olid lõppenud seoses nende ühendamisega uude üksusesse Alliance One, oli viimane nende kahe kontserni õigusjärglasena vaidlustatud
otsuse adressaat (vaidlustatud otsuse põhjendus 349).
Neid erinevaid asjaolusid arvestades järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 351, et rikkumiste eest on vastutavad
ja vaidlustatud otsuse adressaadid on Deltafina, Universal, Mindo (varem Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi,
APTI ja Unitab.

Trahvisummade kindlaksmääramine
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 356–404 määras komisjon kindlaks selle otsuse adressaatide trahvid.
Komisjon määras trahvid kindlaks rikkumiste raskuse ja kestuse alusel ehk kahe kriteeriumi alusel, mis on sõnaselgelt välja
toodud nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade
rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõikes 3 ja määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2
(vaidlustatud otsuse põhjendused 356 ja 357).
Trahvi lähtesummade kindlaksmääramine
Rikkumise raskuse suhtes meenutas komisjon, et selle teguri hindamiseks pidi ta arvesse võtma rikkumise laadi, tegelikku mõju
turule, kui seda saab mõõta, ja geograafilise turu suurust (vaidlustatud otsuse põhjendus 365).
Edasi märgib komisjon, et toortubaka tootmine Itaalias moodustab 38% Euroopa Liidu kvoodist ja see oli 67 338 miljonit eurot
2001. aastal ehk rikkumise viimasel täisaastal (vaidlustatud otsuse põhjendus 366).
Mis puudutab rikkumise laadi, siis pidas komisjon rikkumist väga raskeks rikkumiseks, sest see seisnes mitut sorti toortubaka
ostuhinna kindlaksmääramises Itaalias ja ostetud koguste jaotamises. Komisjon lisas, viidates vaidlustatud otsuse osale, mis
puudutab konkurentsipiirangute analüüsi (vt põhjendus 277 ja järgmised punktid), et ostu puudutav keelatud kokkulepe võib
moonutada tootjate tahet saavutada teatud tulusus ning piirata töötlejate vahelist konkurentsi järelturgudel. Ta kinnitas
ka, et see on nii eriti siis, nagu käesolevas asjas, kui toode, mida keelatud kokkulepe puudutab, milleks on käesolevas asjas
toortubakas, moodustab järelturu osaliste tegevuses – milleks käesolevas asjas on tubaka esmatöötlemine ja töödeldud tubaka
müük – olulise „sisendi” (vaidlustatud otsuse põhjendused 367 ja 368).
Vaidlustatud otsuse põhjendus 369 järeldas komisjon eespool esitatud kaalutlustest, et töötlejate toime pandud rikkumine tuleb
kvalifitseerida väga raskeks rikkumiseks.
Edasi, vaidlustatud otsuse põhjendustes 370–376 uuris komisjon „osakaalu” ja „hoiatava mõju” küsimusi. Ta märkis, et trahvisumma
kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta „iga ettevõtja osakaalu ja ebaseadusliku tegevuse tõenäolist kahju konkurentsile” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 370).
Nii leidis komisjon, et trahvid tuleb määrata selle alusel, milline oli iga isiku positsioon turul (vaidlustatud otsuse põhjendus 371).
Komisjoni hinnangul pidi Deltafina trahvi lähtesumma olema kõige suurem, sest tema oli kõige suurem ostja, tema turuosa oli
2001. aastal umbes 25% (vaidlustatud otsuse põhjendus 372).
Arvestades, et Transcatabi, Dimon Italia ja Romana Tabacchi turuosad olid väiksemad, 2001. aastal umbes 9–11%, leidis komisjon,
et need äriühingud „tuleb liigitada” ning et nende trahvi lähtesumma peab olema väiksem (vaidlustatud otsuse põhjendus 373).
Komisjon leidis aga, et lähtesummal, mis väljendab ainult positsiooni turul, ei ole Deltafinale, Dimon Italiale (Mindo) ja
Transcatabile piisavalt hoiatavat mõju, sest hoolimata nende suhteliselt väikesest käibest, kuulusid nad – või Mindo puhul
oli kuulunud – suurtesse majanduslikult ja finantsiliselt tugevatesse rahvusvahelistesse kontsernidesse, mis olid peamised
ülemaailmsed tubakaga kauplejad, tegeledes tubakatööstuse erinevatel tasemetel ja erinevatel geograafilistel turgudel (vaidlustatud
otsuse põhjendus 374).
Seega otsustas komisjon, et trahvi hoiatava mõju tagamiseks tuleb Deltafina lähtesummale kohaldada kordajat 1,5 – ehk seda
suurendada 50% – ning Dimon Italia (Mindo) ja Transcatabi lähtesummale kohaldada kordajat 1,25 – ehk seda suurendada 25% (vaidlustatud
otsuse põhjendus 375).
Nii määras komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 376 järgmised trahvi lähtesummad:
–        Deltafina:                   37,5 miljonit eurot;
–        Transcatab:                   12,5 miljonit eurot;
–        Dimon Italia (Mindo):          12,5 miljonit eurot;
–        Romana Tabacchi:          10 miljonit eurot.
Trahvide põhisumma kindlaksmääramine
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 377 ja 378 uuris komisjon rikkumise kestuse küsimust.
Ta asus seisukohale, et töötlejate keelatud kokkuleppe täitmist alustati 29. septembril 1995 ja see lõppes vastavalt töötlejate
avaldustele 19. veebruaril 2002. Komisjon leidis, et seetõttu tuleb töötlejatele määratud trahvi lähtesummasid suurendada
60%, välja arvatud Romana Tabacchi puhul, kelle osalus oli lühem.
Vaidlustatud otsuse adressaatidele määrati seega järgmised trahvi põhisummad:
–        Deltafina:                   60 miljonit eurot;
–        Transcatab:                   20 miljonit eurot;
–        Dimon Italia (Mindo):          20 miljonit eurot;
–        Romana Tabacchi:          12,5 miljonit eurot.
Kergendavad asjaolud
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 380–398 uuris komisjon, kas arvesse tuleb võtta ka kergendavaid asjaolusid.
Mis puudutab Transcatabi olukorda, siis lükkas komisjon tagasi kõik tema argumendid, mille kohaselt oleks tulnud talle kergendavaid
asjaolusid kohaldada.
Kõigepealt märkis komisjon, et töötlejate kartelli loomine ei olnud seotud APTI raames kutsetegevusesiseselt sõlmitud kokkulepetega.
Ta järeldab sellest, et Itaalia õigusnormid ei soodustanud töötlejate tegevust ja seetõttu ei saa nende trahvi selle argumendi
alusel vähendada (vaidlustatud otsuse põhjendus 381).
Edasi lükkas komisjon tagasi töötlejate argumendi, et nende trahvi tuleb vähendada seetõttu, et nad lõpetasid rikkumise toimepanemise
enne komisjoni sekkumist. Selle kohta meenutab komisjon kohtupraktikat, mille kohaselt kohtuasjades, mis puudutavad konkurentsieeskirjade
raskeid rikkumisi, kus isikud teadsid või pidid teadma, et nende tegevus oli radikaalselt ebaseaduslik, ei pea rikkumise lõpetamine
enne komisjoni sekkumist üldjuhul andma alust trahvi vähendamisele selle väljaarvutamisel (vaidlustatud otsuse põhjendus 382).
Komisjon kinnitas ka, et ta ei saa asuda seisukohale, et keelatud kokkulepet ei täidetud, sest faktiliste asjaolude kirjeldusest
nähtus, et asjassepuutuvad isikud tagasid kokkuleppe täitmise muu hulgas regulaarsetel koosolekutel osalemise ning ostuperioodidel
hinna ja koguste kohta pidevalt teabe vahetamise teel (vaidlustatud otsuse põhjendus 383).
Lõpuks lükkas komisjon tagasi Transcatabi argumendi, mille kohaselt tuleb suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST]
artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171;
edaspidi „suunised”) punkti 5 alapunktil alusel trahvi kindlaksmääramiseks arvesse võtta Itaalia toortubakaturu spetsiifilist
majanduslikku ja sotsiaalset olukorda. Komisjon täheldas, et suuniste nimetatud punkti 5 alapunkti b kohaldatakse erandjuhul
ja et käesolevas asjas puuduvad asjaolud, mis oleksid identsed või võrreldavad nendega, mis esinesid Transcatabi argumendi
toetuseks viidatud kohtuasjas. Komisjon lisas veel, et ei ole nõustutud sellega, et teatud Itaalia piirkondades tubakasektorit
puudutaval õigusvastasel tegevusel võis olla määrav tähtsus, mis kutsus esile asjassepuutuva käitumise ja et turgude ühiskorralduse
reformil oli ajas väga ebakindel ja kauge mõju, et õigustada kergendava asjaolu arvessevõtmist (vaidlustatud otsuse põhjendus 384).
Edasi võttis komisjon arvesse Deltafina erilist olukorda ja otsustas, et tema trahvi tuleb koostöö eest vähendada 50% (vaidlustatud
otsuse põhjendused 385–398).
Komisjon määras pärast kergendavate asjaolude kohaldamist järgmised trahvisummad (vaidlustatud otsuse põhjendus 399):
–        Deltafina:          30 miljonit eurot;
–        Dimon Italia (Mindo): 20 miljonit eurot;
–        Transcatab:          20 miljonit eurot;
–        Romana Tabacchi: 8,75 miljonit eurot.
Lõpuks meenutas komisjon, et vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2 ei tohi ühegi rikkumises osalenud ettevõtja
ja ettevõtjate ühenduse trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest. Ta lisab, et kui ettevõtjad kuuluvad kontserni,
on tõendatud, et emaettevõtjad mõjutavad otsustavalt neid kõiki ning kuna viimased on seega solidaarselt vastutavad nende
tütarettevõtjatele määratud trahvi tasumise eest, tuleb eespool viidatud 10% ülemmäära kindlaksmääramisel aluseks võtta kontserni
ülemaailmne käive (vaidlustatud otsuse põhjendused 400 ja 401).
Sellest lähtudes otsustas ta, et Romana Tabacchi trahv ei tohiks ületada 2,05 miljonit eurot ja et teisi trahve ei tule selle
sätte alusel vähendada (vaidlustatud otsuse põhjendused 402 ja 403).
Koostööteatise kohaldamine
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 405–500 käsitles komisjon käesolevas asjas koostööteatise kohaldamise küsimust.
Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab taotlesid kõik kolm selle teatise kohaldamist. Komisjon meenutas, et ta oli andnud Deltafinale
tingimusliku kaitse trahvide eest. Komisjon täpsustas ka, et ta oli jõudnud esialgsele seisukohale, et Dimon Italia ja Transcatab
olid vastavalt esimene ja teine ettevõtja, kes esitasid kahtlustatava rikkumise kohta niisuguseid tõendeid, millel oli komisjoni
valduses olevate tõenditega võrreldes oluline lisaväärtus koostööteatise punkti 22 tähenduses (vaidlustatud otsuse põhjendused 405–407).
Pärast seda, kui komisjon oli uurinud Deltafina olukorda ja järeldanud, et talle ei saa kaitset trahvide eest anda, sest ta
on rikkunud koostööteatises sätestatud koostöökohustust (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 408–484 ja eespool punktid 4 ja
10), uuris ta Dimon Italia ja Transcatabi juhtumeid.
Esiteks märkis komisjon, et sellel, et Deltafinale ei antud lõplikku kaitset trahvide eest, ei ole mingit otsest mõju viisile,
kuidas koostööteatist kohaldada Dimon Italiale ja Transcatabile (vaidlustatud otsuse põhjendused 485–491).
Teiseks määras ta kindlaks trahvisumma vähendamise määra, mida selle teatise alusel kohaldada muu hulgas Transcatabile.
Komisjon tuvastas kõigepealt, et Transcatab täitis tema suhtes kohaldatavaid nõudeid, st ta lõpetas rikkumises osalemise hiljemalt
tõendite esitamise kuupäeval (vaidlustatud otsuse põhjendused 492 ja 493).
Edasi märkis komisjon, et trahvisumma vähendamise määra kindlakstegemiseks võttis ta arvesse aega, mil tõendeid esitati, milline
oli nende lisaväärtus ning milline oli ettevõtjate koostöö ulatus ja jätkamine pärast tõendite esitamise kuupäeva (vaidlustatud
otsuse põhjendus 494).
Nii täheldas komisjon esiteks, et Transcatab esitas trahvide määramata jätmise või nende vähendamise taotluse enne, kui ta
oli võtnud aktiivselt kontrollimeetmeid, et tema taotlus hõlmas kogu rikkumise perioodi ja et esitatud tõendid toetasid neid,
mis olid juba komisjoni valduses (vaidlustatud otsuse põhjendus 495).
Teiseks, mis puudutab täpsemalt Transcatabi esitatud dokumente, siis tunnistas komisjon, et faktiliste asjaolude ülevaade,
mis nende alusel oli koostatud, oli eriti üksikasjalik ja see oli eriti kasulik rikkumise, eriti osade selle osategude mõistmiseks
(nagu 1999. aastal kutsetegevusesisese kokkuleppe sõlmimine tubaka liigse tootmise kohta 1998. aastal). Ta märkis aga, et
ta oli teadlik kõigist faktidest, mille kohta Transcatab oli tõendeid esitanud (vaidlustatud otsuse põhjendus 497).
Lõpuks tunnistas komisjon ka seda, et Transcatab oli kogu menetluse kestel olnud tema suhtes koostööaldis ega vaielnud vastu
faktilistele asjaoludele, millele komisjon vastuväiteteatises tugines (vaidlustatud otsuse põhjendus 498).
Komisjon järeldas seega, et Transcatabi trahvisummat tuleb vähendada vastava vahemiku kõige suurema määra alusel, st 30% (vaidlustatud
otsuse põhjendus 499).
Vastavalt määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikele 2 määras komisjon lõpuks (vt vaidlustatud otsuse artikkel 2) vaidlustatud otsuse
adressaatideks olevatele ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele järgmised trahvid:
–        Deltafina ja Universal solidaarselt: 30 miljonit eurot;
–        Dimon Italia (Mindo) ja Alliance One: 10 miljonit eurot, Alliance One vastutab kogusumma eest ja Mindo vastutab temaga solidaarselt
vaid 3,99 miljoni euro eest;
–        Transcatab ja Alliance One solidaarselt: 14 miljonit eurot;
–        Romana Tabacchi: 2,05 miljonit eurot;
–        APTI: 1000 eurot;
–        Unitab: 1000 eurot.

Menetlus ja poolte nõuded
24. jaanuaril 2006 esitas Alliance One Üldkohtu kohtukantseleile hagiavalduse, milles ta palus vaidlustatud otsus osaliselt
tühistada (kohtuasi T‑25/06). Üldkohtu kantseleisse 3. veebruaril 2006 saabunud avaldusega esitas Transcatab hagi käesolevas
kohtuasjas.
Oma hagiavalduses palus Alliance One liita see kohtuasi käesoleva kohtuasjaga. Sama taotluse esitas Transcatab oma hagiavalduses.
Üldkohus kohtuasjade liitmise taotlust ei rahuldanud.
24. novembril 2009 esitas Üldkohus kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames Transcatabile ühe
kirjaliku küsimuse, millele viimane ettenähtud tähtaja jooksul vastas. 4. veebruaril 2010 esitas komisjon oma seisukohad Transcatabi
vastuse suhtes.
Üldkohus otsustas ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal avada suulise menetluse ja palus menetlust korraldavate meetmete raames
Transcatabil esitada teatav dokument. See esitati ettenähtud tähtajal.
Poolte kohtukõned ja Üldkohtu küsimustele esitatud vastused kuulati ära 30. novembri 2010. aasta kohtuistungil.
Kohtuistungil palus Üldkohus Transcatabil kodukorra artikli 64 alusel esitada veel üks dokument. Transcatab esitas selle 22. detsembril
2010.
Transcatab palub Üldkohtul:
–        tühistada osaliselt vaidlustatud otsus;
–        vähendada talle määratud trahvi;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        määrata pädevuse raames, mis on kohtule antud EÜ artiklis 229, trahvisummaks 15 miljonit eurot;
–        mõistja kohtukulud välja Transcatabilt.

Õiguslik käsitlus
Oma hagiavalduse toetuseks esitab Transcatab viis väidet, millest mõni jaguneb mitmeks osaks. Esimeses väites väidab Transcatab
sisuliselt, et komisjon on rikkunud õigusnormi, tuvastades, et Alliance One on vastutav Transcatabi toime pandud rikkumise
eest, et komisjon ei ole selles küsimuses piisavalt põhjendanud oma seisukohta ja et komisjon on rikkunud ka tema kaitseõigusi.
Teine väide puudutab põhjenduse puudumist ja ebaloogilist põhjendust, kaitseõiguste rikkumist ning rikkumise kindlaksmääramisel
proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist. Kolmas väide puudutab trahvisumma
kindlaksmääramisel õigusnormi rikkumist ja põhjenduse puudumist rikkumise kestuse hindamise seisukohast,
ne bis in idem
põhimõtte rikkumist seoses APTI‑le määratud trahviga ning võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist. Neljandas väites väidab
Transcatab, et komisjon on asunud vaidlustatud otsuses vääralt seisukohale, et ükski tema viidatud kergendav asjaolu ei ole
kohaldatav. Viiendas väites leiab ta lõpuks, et komisjon on vääralt kohaldanud koostööteatist.
Komisjon leiab, et kolmandas väites kordas Transcatab varasema koostöö argumenti, st ta ei vaidlustanud vastuväiteteatises
tuvastatud faktilisi asjaolusid. Nii palub komisjon vastuhagis Üldkohtul vähendada Transcatabile kohaldatud trahvi vähendamise
protsenti 30%‑lt 25%‑le ja määrata oma täielikku pädevust teostades trahviks 15 miljonit eurot.
3.
Esimene väide, mis puudutab rikkumise süükspanemist Transcatabi emaettevõtjale

Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on kohtupraktikat vääralt tõlgendatud, tähelepanuta on jäetud esitatud tõendeid
ja rikutud on kaitseõigusi
Poolte argumendid
Esiteks vaidleb Transcatab vastu vaidlustatud otsuse järeldusele, mille kohaselt lihtsalt asjaolust, et SCC‑le kuulus rikkumise
perioodil 100% tema aktsiakapitalist, piisab, et eeldada tema vastutust tema tütarettevõtja toime pandud rikkumise eest. See
eeldus on vastuolus kohtupraktikaga. Transcatabi hinnagul peab komisjon tõendama muude selliste kaudsete tõendite olemasolu,
mis lubavad järeldada, et emaettevõtja ka tegelikult mõjutas otsustavalt oma tütarettevõtja tegevust. Käesolevas asjas komisjon
lihtsalt eeldas SCC vastutust ega esitanud muid kaudseid tõendeid, mis näitaksid selle vastutuse tekkimist. Ta kandis nii
üle tõendamiskohustuse, mida ei olnud Transcatabil või tema emaettevõtjal, vaid komisjonil.
Teiseks väidab Transcatab, et SCC esitas komisjonile piisavalt tõendeid selle kohta, et ta ei olnud Transcatabi tegevusest
teadlik. Need asjaolud puudutasid nii kohaliku Itaalia turu tegeliku olukorra kirjeldust kui ka kontserni SCC struktuuri omapära,
mis tõendas tema tütarettevõtjate iseseisvust. Need puudutasid ka tema juhatuse ja peadirektori sõltumatust.
Repliiigis väidab Transcatab veel, et komisjoni argument, et otsustava mõjutamise eelduse saab ümber lükata ainult siis, kui
osalus on vaid puhas finantseering, on vastuolus kohtupraktikaga. Ta väidab, et komisjon ei uurinud tähelepanelikult haldusmenetluses
esitatud tõendeid ning piirdus kõigi argumentide tagasilükkamisega alusetute eelduste abil. Esiteks ei ole põhjendatud seisukoht,
et on vähetõenäoline, et emaettevõtja delegeerib kogu tütarettevõtja juhtimise. Nimelt nagu Transcatab haldusmenetluses tõendas,
takistas kontserni jaotatud struktuur ühtset juhtimist. Teiseks kohaldas komisjon otsustava mõjutamise eeldust ka perioodile,
mil SCC‑le kuulus vaid 50% osalus Transcatabis, kuigi viimane ja SCC olid tõendanud, et Transcatabi juhatus ja tegevudirektor
– kellele oli antud kõik äriühingu juhtimisega seotud volitused – olid ametisse nimetatud enne, kui SCC Transcatabi üle ainukontrolli
sai. Kolmandaks ei piisa selle tõendamiseks, et emaettevõtja mõjutas Transcatabi kaubandustegevuse juhtimist, asjaolust, et
teatud dokumendid olid koostatud inglise keeles. Kokkuvõttes lükkas komisjon vääralt esitatud tõendid kõrvale, seda piisavalt
või loogiliselt põhjendamata ja kõrvutamata neid tõendeid muude dokumentidega, millel oli vähemalt sama tõenduslik väärtus.
Seega ei täitnud komisjon kohustust uurida toimikut erapooletult.
Kolmandaks rikkus komisjon Alliance One’i kaitseõigusi, sest ta kasutas vaidlustatud otsuses toimikus olevaid dokumente, mida
vastuväiteteatises ei olnud mainitud, takistades nii SCC‑l võtta nende suhtes seisukoht ja kahjustades nii tema õigusjärglase
Alliance One’i õiguspärast ootust. Transcatab möönab, et need dokumendid olid pooltele teada. Kuid kuna vastuväiteteatises
nendele ei viidatud, võisid pooled õigustatult eeldada, et nendel ei ole käesolevas asjas tähtsust ning et neil ei ole seega
vaja nende kohta oma arvamust avaldada. Repliigis ja kohtuistungil kinnitas Transcatab, et ta väidab, et rikutud on tema kaitseõigusi.
Mis puudutab täpsemalt argumenti Alliance One kaitseõiguste rikkumise kohta, siis kahtleb komisjon selle vastuvõetavuses,
kuna Transcatab ei väida, et rikutud on tema enda, vaid kolmanda isiku kaitseõigusi. Kuna kaitseõigustega seotud väite eseme
laiendamine Transcatabile endale toimus hilinenult, on see vastuvõetamatu.
Üldkohtu hinnang
–       Tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panemise reeglite rikkumine
Transcatabi esimese argumendi osas tuleb meelde tuletada, et konkurentsiõigus on suunatud ettevõtjate tegevusele (Euroopa
Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P:
Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 59) ja et ettevõtja mõiste hõlmab mis tahes majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata
selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P − C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 112, ja 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8237, punkt 54).
Kohtupraktikast tuleneb, et mõistet „ettevõtja” tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda isegi siis, kui
õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (Euroopa Kohtu 14. detsembri 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑217/05: Confederaciόn Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, EKL 2006, lk I‑11987, punkt 40,
ja eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 55; Üldkohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑325/01: DaimlerChrysler
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑3319, punkt 85).
Juhul kui selline üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 145; 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑280/06: ETI jt, EKL 2007,
lk I‑10893, punkt 39, ja eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 56).
Konkurentsiõiguse rikkumine tuleb üheselt süüks panna juriidilisele isikule, kellele võidakse trahv määrata. Konkurentsiõiguse
valdkonnas vastu võetud komisjoni otsuse kohaldamiseks ja täitmiseks tuleb aga adressaadina määratleda õigusvõimeline üksus
(vt selle kohta Üldkohtu 20. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, nn kohtuotsus PCV II, EKL 2009, lk II‑931, punkt 978).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tütarettevõtja tegevuse võib süüks arvata emaettevõtjale eelkõige siis, kui tütarettevõtja
– olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja
poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte õiguslikku
üksust ühendavad (vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja
EÜ artikli 81 tähenduses ning komisjon võib adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada
emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (vt selle kohta eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 59).
Kohtupraktikast tuleneb ka, et sellisel konkreetsel juhul, kus emaettevõtja osalus konkurentsieeskirju rikkunud tütarettevõtja
kapitalis on 100%, võib esiteks see emaettevõtja tütarettevõtja tegevust otsustavalt mõjutada ja teiseks esineb ümberlükatav
eeldus, et nimetatud emaettevõtja ka tegelikult avaldab otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele (vt selle kohta eespool
punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja esindab tütarettevõtja kogu kapitali, et eeldada, et emaettevõtja
avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja turunduspoliitikale. Seejärel võib komisjon pidada emaettevõtjat tütarettevõtjale määratud
trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see eeldus ümber
lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis tõendavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑286/98 P:  Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9925, punkt 29, ja eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 61).
Kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus tugines kohtuotsuse Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon punktides 28 ja 29 peale 100% osaluse tütarettevõtja kapitalis muudele asjaoludele, nagu emaettevõtja mõju tütarettevõtja
turunduspoliitikale mittevaidlustamine ja kahe äriühingu ühine esindamine haldusmenetluses, tõstis Euroopa Kohus need asjaolud
esile siiski üksnes eesmärgiga näidata tõendite kogumit, millele Üldkohus oli oma põhjendused rajanud, mitte aga selleks,
et seada käesoleva kohtuotsuse punktis 94 nimetatud eelduse kohaldatavus sõltuvusse emaettevõtja mõju tegelikku avaldamist
puudutavate täiendavate tõendite esitamisest (vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk
Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 57).
Vaidlustatud otsusest tuleneb, et selleks, et tütarettevõtja rikkumine emaettevõtjale süüks panna, lähtus komisjon eeldusest,
et selline süükspanemine on võimalik, kuna emaettevõtja ja tütarettevõtja moodustavad ühe ja sama majandusüksuse ning seetõttu
ka ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses (vaidlustatud otsuse põhjendus 325).
Keskne asjaolu, millele komisjon tugines, et tuvastada, et tütarettevõtja rikkumise võis süüks panna emaettevõtjale, oli tütarettevõtja
turul tegutsemise sõltumatuse puudumine. Selle sõltumatuse puudumise tõttu mõjutaski emaettevõtja tütarettevõtja tegevust
„otsustavalt” ja sellise otsustava mõju tegelikku avaldamist võib kohtupraktika kohaselt eeldada, kui emaettevõtja esindab
tütarettevõtja kogu kapitali (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 329 ja 330).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 331 tuvastas komisjon, et käesolevas asjas puudus Transcatabil „sõltumatus”, sest tema emaettevõtjad
SCC kontrollisid teda 100%.
Vastupidi sellele, mida väidab Transcatab repliigis, st et käesolevas asjas muutis komisjon eelduse
iuris tantum
eelduseks
iuris et de iure
, ei kalduta komisjoni arutluskäigus kõrvale ümberlükatava eelduse loogikast. Seega nagu konkurentsiõiguse teiste lubatud
ümberlükatavate eelduste puhul võib juhul, kui komisjon võib õiguspäraselt eeldada teatud asjaolu esinemist, pidada seda asjaolu
tõendatuks, kui asjassepuutuv ettevõtja ei lükka nimetatud eeldust ümber vastupidiste veenvate tõenditega (vt eespool punktis 90
viidatud Euroopa Kohtu otsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 121 ja 126, ja 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punktid 162 ja 167). Arvestades lisaks selle eelduse ümberlükatavust – mida võib teha igas
asjas –, ei tähenda see eeldus, et emaettevõtja vastutab automaatselt oma sellise tütarettevõtja eest, mille kogu kapitali
ta esindab, sest see oleks vastuolus isikliku vastutuse põhimõttega, mis on konkurentsiõiguse osa.
Komisjon ei ole seega rikkunud emaettevõtjale tütarettevõtja tegevuse süüks panemise reegleid, pidades sisuliselt SCC‑d, mille
õigusjärglaseks on Alliance One, vastutavaks rikkumise eest, mille pani toime Transcatab.
Tuleb asuda seisukohale, et seda järeldust ei sea kahtluse alla Transcatabi argumendid vastuseks Üldkohtu kirjalikele küsimustele,
mis puudutasid järeldusi, mida võib teha eespool punktis 88 viidatud kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs.
komisjon. Ta väidab esiteks, et selles kohtuotsuses tõlgendas Euroopa Kohus vääralt varasemat kohtupraktikat, eriti eespool
punktis 95 viidatud kohtuotsust Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon, ja et igal juhul ei ole kohtupraktika selles küsimuses ühetaoline. Teiseks, selle kohtuasja faktilised asjaolud,
milles tehti eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, erinevad käesolevas asja faktilistest asjaoludest, kuna kartellis osales mitu tütarettevõtjat ning seega oli raskem
tõendada, et emaettevõtja ei olnud konkurentsivastasest tegevusest teadlik. Esimese argumendi osas piisab, kui märkida, et
eespool punktis 88 viidatud kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (vt selle kohta ka kohtujuristi Kokott’i ettepanek eespool punktis 88 viidatud otsusele Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8241, punktid 60 ja 61) nähtub, et Euroopa Kohus mitte ainult ei võtnud arvesse kohtupraktikat, millele
Transcatab suurel määral oma argumentatsioonis tugineb ja mille seas oli ka eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus Stora Kopparbergs
Bergslags
vs.
komisjon, vaid ta ka andis varasemale kohtupraktikale ühetähendusliku tõlgenduse (eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo
Nobel jt
vs.
komisjon, punktid 58–62). Mis puudutab teist argumenti, siis piisab, kui märkida, et mingit tähtsust ei ole sellel, et väidetavalt
erinevad see kohtuasi, milles tehti eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, ja käesolev kohtuasi, sest esimesena nimetatud kohtuasjas ei olnud süüks panemise kriteerium see, kas emaettevõtja
oli otseselt või kaudselt teadlik tema tütarettevõtja(te) tegevusest. Igal juhul, nagu märgib õigesti ka komisjon, ei võetud
selles kohtuotsuses seda asjaolu üldse arvesse.
–       Eelduse ümberlükkamiseks esitatud tõendite tähelepanuta jätmine
Nagu on märgitud juba eespool punktides 94 ja 95, võib komisjon juhul, kui emaettevõtja esindab tütarettevõtja kogu kapitali,
eeldada, et emaettevõtja mõjutab otsustavalt tütarettevõtja tegevust, ilma et ta peaks täiendavalt tõendama, et emaettevõtja
ka tegelikult sellist mõju avaldas või et ta oli teadlik rikkumisest või tütarettevõtja osalusest rikkumises. See on aga ümberlükatav
eeldus, mille saab vastupidist kinnitavate tõenditega ümber lükata. Erinevalt sellest, mida väidab Transcatab, tuleb seega
SCC‑l, kes rikkumise ajal esindas 100% Transcatabi aktsiakapitalist (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 336) –, see eeldus ümber
lükata tõendite abil, millest nähtub, et tema tütarettevõtja määrab sõltumatult kindlaks selle, kuidas ta turul tegutseb,
ja et need kaks äriühingut ei moodusta üht majandusüksust. Vastasel juhul tõendab kontrolli asjaolu, et kogu kapitali esindamisest
tulenevat eeldust ümber ei lükatud (vt selle kohta eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punktid 60–62 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 30. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑175/05: Akzo
Nobel jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 93).
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 335–344 keskendub komisjon käesolevas asjas SCC poolt vastuväiteteatise vastuses esitatud
nende argumentide ja tõendite analüüsimisele, millega tahetakse tõendada, et ta ei avaldanud otsustavat mõju Transcatabi kaubanduspoliitikale,
ning järeldab, et need ei lükka eeldust ümber.
Tuleb asuda seisukohale, et hagiavalduses piirdub Transcatab kinnitusega, ilma et ta seda kuidagi põhjendaks, et SCC tõendas
haldusmenetluses, et tal oli väga detsentraliseeritud struktuur, mida iseloomustasid täiesti sõltumatud kohalikud juhtkonnad,
millele oli delegeeritud kõigi ülesannete täitmise õigus, arvestades ka Itaalia toortubakaturu eripära, ning et tema juhatus
ja peadirektor olid sõltumatud ja neil puudusid mis tahes otsesed või kaudsed sidemed SCC‑ga. Transcatab ei too aga üldse
esile vigu, mis komisjon vaidlustatud otsuses nende tõendite hindamisel väidetavalt tegi. Alles repliigis, vastates komisjoni
teatud argumentidele, esitab ta mõne argumendi, milles kritiseeritakse kaudselt vaidlustatud otsust.
Igal juhul tuleb kõigepealt märkida, et nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 338 õigesti märkis, ei tõenda iseenesest
asjaolu, et tütarettevõtjal on oma kohapealne juhatus ja oma vahendid, et ta otsustab oma tegevuse üle turul emaettevõtjast
sõltumatult. See, et igapäevase tegevuse juhtimine antakse 100% osalusega tütarettevõtja kohalikule juhtkonnale, on tegelikult
täiesti tavapärane käitumine ja sellega ei saa järelikult tõendada tütarettevõtjate reaalset sõltumatust. Sama kehtib ka Itaalia
toortubakaturu väidetavaid iseärasusi puudutava argumendi kohta, sest need iseärasused ei takista emaettevõtjal teostamast
igakülgselt kontrolli oma tütarettevõtja üle.
Tuleb ka märkida, et komisjon täpsustas vaidlustatud otsuse põhjendustes 341 ja 342 esiteks, et enne seda, kui SCC Transcatabi
kapitalis kogu osaluse omandas, kontrollis ta juba seda äriühingut koos oma Itaalia partneriga ja asjaolu, et pärast kontrolli
omandamist ei teinud ta juhatuses mingeid muudatusi, ei saa seega vaadelda tõendina selle kohta, et ta ei mõjutanud otsustavalt
tütarettevõtjat pärast seda, kui ta kogu kapitali esindama hakkas. Komisjon märgib teiseks, et tegevuspädevuse delegeerimine
Transcatabi peadirektorile – keda vastupidiste tõendite puudumisel võib mõistlikult pidada SCC nimetatud isikuks – ei takistanud
teisi juhatuse liikmeid täitmast muid juhtivaid kohti ja tegelemast juhtimisfunktsioonidega.
Kuid tuleb märkida, et komisjon pidas SCC selgituste puudumisel õigesti oluliseks asjaolu, et SCC, kellele kuulus ainuaktsionäriks
saades täielik pädevus juhatus osaliselt või tervikuna välja vahetada, ei astunud selleks mingeid samme. Sellest tuleneb,
et juhatuse liikmete, eriti peadirektori ametikohale jäämist saab pidada vaid SCC kui Transcatabi ainuaktsionäri otsuseks.
Lisaks võib asjaolu, et ühel ainsal isikul, st peadirektoril on suured volitused, mille talle on andnud juhatus, vastupidi
anda tunnistust emaettevõtja tahtest lihtsustada kontrolli oma tütarettevõtja üle, täpsemalt jättes juhatuse ülesandeks vähetähtsate
toimingute tegemise ja andes kõik volitused ühele „usaldusisikule”. Nimelt ei ole usutav, et rahvusvaheline äriühing annab
üle kõik volitused, mis on seotud siseriiklikul turul tegutseva tütarettevõtjaga, nagu see on Transcatabi puhul – või lausa
aktsepteerib täieliku kontrolli omandamisele eelnenud varasemat volituste üleandmist –, ühele füüsilisele isikule, kes täiesti
sõltumatult tegutsedes ja olemata väidetavalt aktsionäride poolt nimetamata, valib omakorda juhatuse liikmed, võimaldamata
mis tahes muul isikul äriühingu juhtimist mõjutada, ja kes
de facto
ei anna oma tegevusest aru mitte kellelegi.
Seega, arvestades ka asjaolu, et tütarettevõtja peadirektorile tegutsemiseks volituste andmine ei ole ebatavaline, ei saa
see argument ümber lükata eeldust, et emaettevõtja teostas kontrolli Transcatabi üle.
Edasi, mis puudutab argumenti, milles tahetakse kritiseerida komisjoni järeldust, mille ta väidetavalt tegi asjaolust, et
teatud dokumendid koostati inglise keeles, siis piisab, kui märkida, et vastupidi sellele, mida väidab Transcatab, ei olnud
nende dokumentide eesmärk, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 343–346, tõendada, et emaettevõtjad said oma
Itaalia tütarettevõtjate tegevust mõjutada või et nad tegelikult oma Itaalia tütarettevõtjate tegevust mõjutasid, ega veelgi
vähem tõendada seda, et emaettevõtjad olid kartellist teadlikud. Vastupidi, komisjon mainis vaid mõnda haldusmenetluse toimikus
olnud dokumenti, et tõendada, milline on SCC poolt vastuväiteteatise vastuses esitatud nende argumentide ja tõendite usutavuse
määr, millega ta soovisid ümber lükata eeldust, et ta mõjutas otsustavat Transcatabi.
Lõpuks on oluline täheldada, et vastupidi sellele, mida väidab Transcatab repliigis, ei ole vaidlustatud otsuses kusagil märgitud,
et otsustava mõjutamise eelduse saab ümber lükata ainult siis, kui emaettevõtja osalus on vaid puhas finantseering.
Seega tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt on tähelepanuta jäetud eelduse ümberlükkamiseks esitatud tõendid.
–       Kaitseõiguste rikkumine
Transcatabi esitatud kolmanda argumendiga seoses tuleb meenutada, et kaitseõigustest kinnipidamine konkurentsipoliitikat puudutava
haldusmenetluse läbiviimisel on Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõte, mille täitmise tagab liidu kohus (vt Euroopa Kohtu 3. septembri
2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kaitseõiguse tagamiseks on nõutav, et uurimise all olev ettevõtja peab saama haldusmenetluses
esitada tõhusalt oma seisukoha nende väidetavate faktiliste asjaolude ja dokumentide tõelevastavuse ning asjakohasuse kohta,
millele komisjon viitab selleks, et põhjendada oma väidet asutamislepingu rikkumise toimepanemise kohta (Euroopa Kohtu 7. juuni
1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 10, ja 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑310/93 P: BPB Industries ja British Gypsum
vs.
komisjon, EKL 1995, lk I‑865, punkt 21).
Seda põhimõtet väljendab määruse nr 1/2003 artikli 27 lõige 1, kuna selles on sätestatud, et huvitatud isikutele tuleb saata
vastuväiteteatis, mis sisaldab selgelt kõiki peamisi asjaolusid, millele komisjon menetluse selles staadiumis tugineb (vt
selle kohta eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 67), et nad teaksid, millist käitumist komisjon neile ette heidab ja et end enne komisjoni lõpliku otsuse
tegemist igakülgselt kaitsta. Eeltoodud nõue on täidetud, kui otsuses ei panda isikule süüks vastuväiteteatises märgitust
erinevaid rikkumisi ega esitata muid faktilisi asjaolusid kui need, mille kohta huvitatud isikul on olnud võimalus oma selgitusi
anda (vt selle kohta Üldkohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑913, punkt 109 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuid see teave võib olla esitatud kokkuvõtlikult ja lõplik otsus ei pea olema vastuväiteteatise koopia (eespool punktis 115
viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 14), sest see teatis on ettevalmistav dokument, milles faktilistele ja õiguslikele asjaoludele antud hinnangud
on ainult esialgsed (vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. novembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 142/84 ja 156/84: British
American Tobacco ja Reynolds Industries
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 4487, punkt 70). Nii võib võrreldes vastuväiteteatisega esitada täiendusi, arvestades isikute antud
vastuseid, mille argumendid tõendavad, et nad on tegelikult saanud oma kaitseõigusi teostada. Komisjon võib haldusmenetluses
esitatut silmas pidades ka muuta või täiendada vastuväidete põhjenduseks esitatud faktilisi või õiguslikke argumente (vt selle
kohta Üldkohtu 28. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑86/95: Compagnie générale maritime jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II-1011, punkt 448, ja 22. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑310/01: Schneider Electric
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑4071, punkt 438).
Euroopa Kohus on ka täpsustanud, et haldusmenetluses ettevõtja esitatud argumendi arvessevõtmine ilma, et ettevõtjale oleks
antud enne lõpliku otsuse tegemist võimalus oma seisukoht esitada, ei saa iseenesest olla käsitatav tema kaitseõiguste rikkumisena
(Euroopa Kohtu 10. juuli 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑497/99 P: Irish Sugar
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I‑5333, punkt 24).
Lõpuks tuleb ka meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale saab kaitseõiguste tagamise põhimõtet rikkuda vaid
juhul, kui esineb võimalus, et komisjoni õigusvastase tegevuse puudumisel oleks tema poolt läbi viidav haldusmenetlus andnud
teise tulemuse. Hagejaks olev ettevõtja tõendab, et rikkumine on toime pandud, kui ta tõendab piisavalt mitte seda, et komisjoni
otsuse sisu oleks olnud teistsugune, vaid et ta oleks saanud end paremini kaitsta, kui menetluses ei oleks esinenud puudusi,
näiteks asjaolu tõttu, et ta oleks võinud oma kaitses kasutada dokumente, millega tutvumist talle haldusmenetluses ei võimaldatud
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑194/99 P: Thyssen Stahl
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑10821, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 1. juuli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑407/08 P:
Knauf Gips
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 28).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et selleks, et õigustada SCC‑le Transcatabi – milles tema kapitaliosalus oli 100% – poolt
toime pandud konkurentsiõiguse rikkumise eest vastutuse omistamist, arvestades eespool punktides 94–96 esitatud kohtupraktikast
tulenevaid põhimõtteid, võis komisjon vastuväiteteatises põhimõtteliselt piirduda selle tõendamisega, milline oli emaettevõtja
osaluse määr tütarettevõtja kapitalis (vt vastuväiteteatise punktid 336–338). Neid kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid
kohaldades pidi komisjon lõplikus otsuses võtma seisukoha argumentide suhtes, mille puudutatud isikud olid esitanud vastuseks
sellele teatisele (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 335 jj) ja millega üritati see eeldus ümber lükata.
Lisaks tuleb märkida Transcatabi argumendi osas, mille kohaselt kasutas komisjon vaidlustatud otsuses dokumente, mida vastuväiteteatises
ei olnud mainitud, et alles haldusmenetluses huvitatud isikute poolt oma kaitseõiguste teostamisel esitatud argumentide ja
tõendite hindamisel käsitleb komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 335–344 teatud konkreetseid aspekte ja dokumente suhete
kohta SCC ja Transcatabi vahel, ja seda tehes viitab ta haldustoimiku dokumentidele. Nende aspektide ja dokumentide hindamine
ei saanud seega kahjustada Transcatabi kaitseõiguste teostamise tõhusust, seda enam, et tal oli võimalus tutvuda haldusmenetluses
nende dokumentidega, mis olid igal juhul juba tema käsutuses.
Lisaks nähtub toimikust, et nii SCC kui Transcatab said vastata vastuväitele, mis oli selgelt esitatud neile adresseeritud
vastuväiteteatises, ja kaitsta end ärakuulamise eest vastutava ametniku juuresolekul toimunud ärakuulamisel. Seega on haldusmenetluses
järgitud võistlevuse põhimõtet.
Igal juhul tuleb samuti meenutada, nagu on täheldanud ka Euroopa Kohus, et kuna komisjon ei ole kohustatud rikkumise süüks
arvamise seisukohast vastuväiteteatise staadiumis esitama muid tõendeid kui need, mis puudutavad emaettevõtja osalust tütarettevõtjate
kapitalis, siis ei saa nõustuda argumendiga kaitseõiguse rikkumise kohta (vt selle kohta eespool punktis 88 viidatud 10. septembri
2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 64).
Seega tuleb sisuliselt tagasi lükata argument kaitseõiguste rikkumise kohta, ilma et tuleks lahendada komisjoni tõstatatud
vastuvõetavuse küsimust.
Järelikult arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esimese väite esimene osa tervikuna tagasi lükata.

Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
Poolte argumendid
Transcatab on seisukohal, et pidades Alliance One’i vastutavaks asjassepuutuva rikkumise eest, määras komisjon talle trahvi,
mis ületas ülempiiri 10% käibest majandusaastal, mil võeti vastu vaidlustatud otsus, nagu on ette nähtud määruse nr 1/2003
artikli 23 lõikes 2. Nimelt moodustab talle määratud trahv umbes 43% tema käibest.
Ülejäänud osas viitab Transcatab Alliance One’i hagiavalduses (kohtuasi T‑25/06) esitatud argumentidele, mille ärakirja ta
lisab oma hagiavaldusele.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et see väite osa on tihedalt seotud esimese väite esimese osaga, sest viimase tagasilükkamine mõjutab
kindlasti käesoleva väite osa põhjendatust. Seega arvestades kaalutlusi, mille alusel esimese väite esimene osa tagasi lükati,
tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole teinud viga, võttes määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud ülempiiri
10% käibest väljaarvutamisel aluseks SCC konsolideeritud käibe (vt selle kohta eespool punktis 103 viidatud 30. septembri
2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 114).
Nimelt tuleb see ülempiir arvutada kõikide nende äriühingute kogukäibe põhjal, kes moodustavad ühe majandusüksuse, mis tegutseb
ettevõtjana EÜ artikli 81 tähenduses, sest üksnes kõikide nende äriühingute kogukäive näitab selle ettevõtja suurust ja majanduslikku
suutlikkust (vt selle kohta eespool Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punktid 528 ja 529, ning eespool punktis 103 viidatud 30. septembri 2009. aasta kohtuotsus
Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 114).
Teiseks, mis puudutab Transcatabi üldist viidet tema emaettevõtja Alliance One’i hagiavalduses esitatud argumentidele, siis
tuleb märkida, et selline lisale tehtud üldine viide ei võimalda Üldkohtul täpselt kindlaks teha, millised on need argumendid,
mis täiendavad menetlusdokumentides esitatud väiteid, ning seda tuleb vastuvõetamatuks pidada.
Nimelt tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 21 kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c tuleb igas
hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad hagi vastuvõetavuse
eeldusena põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagi tugineb, vähemalt kokkuvõtlikult, kuid järjekindlalt ja
arusaadavalt nähtuma hagiavaldusest endast. Kuigi teatavate punktide osas saab hagiavalduse teksti toetada ja täiendada viidetega
hagiavaldusele lisatud dokumentide osadele, ei saa üldine viide teistele dokumentidele, isegi kui need on hagiavaldusele lisatud,
asendada selliste sisuliste õiguslike argumentide puudumist, mis eespool mainitud sätete kohaselt peavad olema märgitud hagiavalduses
endas. Üldkohtu ülesanne ei ole lisadest otsida ja kindlaks teha neid väited ja argumente, mida võib lugeda hagi aluseks,
kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav ülesanne (vt Üldkohtu 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑209/01: Honeywell
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5527, punktid 56 ja 57, ning 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑201/04: Microsoft
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑3601, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb ka esimese väite teine osa tagasi lükata osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu.
Kõigest eeltoodust nähtub, et esimene väide tuleb tervikuna tagasi lükata.
2.
Teine väide, mis puudutab lähtesumma kindlaksmääramist

Teise väite esimene osa, mis puudutab rikkumise raskust
Teise väite esimeses osas esitab Transcatab mitmeid argumente, mis puudutavad vaidlustatud otsuses rikkumise kvalifitseerimist
„väga raskeks” rikkumiseks.
Kõigepealt tuleb meenutada trahvide kindlaksmääramise ja täpsemalt rikkumise raskuse hindamise üldpõhimõtteid ning proportsionaalsuse
põhimõtet trahvide valdkonnas.
EÜ artikli 81 lõike 1 punktides a ja b kuulutatakse sõnaselgelt ühisturuga kokkusobimatuks kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus,
millega kas otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused, piiratakse
või kontrollitakse tootmist või turge. Kohtupraktikas loetakse eriti rasketeks rikkumisteks seda liiki rikkumisi – eriti kui
on tegu horisontaalsete kartellidega, kuna nende puhul sekkutakse otse asjaomase turu konkurentsi peamistesse parameetritesse
(Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑141/94: Thyssen Stahl
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑347, punkt 675) – või konkurentsinormide ilmseid rikkumisi (Üldkohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus
kohtuasjas T‑148/89: Tréfilunion
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1063, punkt 109, ja 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 303).
Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 kohaselt tuleb EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumiste eest trahvi kindlaksmääramiseks lisaks
rikkumise raskusele arvesse võtta selle kestust.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb konkurentsiõiguse rikkumiste raskuse määramisel lähtuda mitmest tegurist, nagu
juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui puudub siduv või ammendav loetelu teguritest,
millega tuleb arvestada (vt eespool punktis 88 viidatud Euroopa Kohtu otsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 241; eespool punktis 114 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 54, ning 24. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P:
Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8681, punkt 91).
Komisjon on kehtestanud suunised, et tagada läbipaistvus ja erapooletus konkurentsiõiguse normide rikkumiste eest trahve määravate
otsuste vastuvõtmisel (suuniste esimene lõik).
Suunised on vahend, mille eesmärk on täpsustada hierarhiliselt kõrgemal asetsevat õigust silmas pidades kriteeriumid, mida
komisjon kavatseb kasutada määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud kaalutlusõiguse teostamisel trahvide määramisel.
Suunised ei ole trahve määrava otsuse õiguslik alus – selleks on määrus nr 1/2003 –, kuid need määravad siiski üldiselt ja
abstraktselt metodoloogia, mida komisjon peab selle otsusega trahvisummade määramisel järgima, ning tagavad seetõttu ettevõtjate
õiguskindluse (vt selle kohta eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punktid 209–213, ja Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02:
Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punktid 219 ja 223).
Kuigi suuniseid ei saa lugeda õigusnormideks, mida ametiasutus igal juhul peab järgima, sätestavad need siiski praktikat väljendava
käitumisnormi, mida ametiasutus konkreetsel juhtumil ei või põhjendusi esitamata eirata (vt selle kohta eespool punktis 88
viidatud Euroopa Kohtu otsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punktid 209 ja 210, ning 18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels
Midland Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑4429, punkt 91).
Suuniste vastuvõtmisest tulenev komisjoni kaalutlusõiguse piiramine tema enda poolt ei ole aga vastuolus komisjoni olulise
kaalutlusruumi säilimisega (vt selle kohta Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑44/00: Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2223, punktid 246, 274 ja 275). Asjaolu, et komisjon on suunistes täpsustanud rikkumise raskuse
hindamise lähtekohti, ei takista selle teguri hindamist tervikuna kõigi asjassepuutuvate asjaolude põhjal, sealhulgas asjaolude
põhjal, mida suunistes sõnaselgelt ei ole märgitud (eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 237).
Suunistes sätestatud meetodi kohaselt lähtub komisjon ettevõtjatele määratavate trahvisummade arvutamiseks summast, mis on
kindlaks määratud rikkumisele „omase” raskuse põhjal. Selle raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta rikkumise laadi, tegelikku
mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjaomase geograafilise turu suurust (suuniste punkti 1A esimene lõik).
Rikkumised jagunevad kolme kategooriasse: „kerged rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1000–1 miljon eurot,
„rasked rikkumised”, mille eest on ette nähtud trahvisumma 1–20 miljonit eurot, ja „väga rasked rikkumised”, mille eest on
ette nähtud trahvisumma rohkem kui 20 miljonit eurot (suuniste punkti 1A teise lõigu esimene kuni kolmas taane). Väga rasked
rikkumised on komisjoni täpsustuse kohaselt üldjuhul horisontaalsed piirangud, näiteks „hinnakartellid” ja turujagamiskvoodid
või muud meetmed, mis ohustavad siseturu nõuetekohast toimimist, näiteks riikide turgude eraldamine üksteisest ja sisuliselt
monopoolses seisundis olevate ettevõtjate turgu valitseva seisundi ilmne ärakasutamine (suuniste punkti 1A teise lõigu kolmas
taane).
Lisaks tuleb märkida, et eespool punktis 220 märgitud rikkumise raskuse hindamise kolmel aspektil ei ole üldisel hindamisel
sama kaalu. Rikkumise laad on äärmiselt tähtis, muu hulgas selleks, et kvalifitseerida rikkumine „väga raskeks” (eespool punktis 139 viidatud
kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, punkt 101, ja Üldkohtu 28. aprilli 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑456/05 ja T‑457/05: Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 137).
Kuid tegelik mõju turule või geograafilise turu suurus ei ole aspektid, mis peavad kindlasti esinema selleks, et kvalifitseerida
rikkumine väga raskeks, kui tegemist on horisontaalse kartelliga, mille eesmärk on hindade kindlaksmääramine, nagu käesolevas
asjas. Nimelt, kuigi nende kahe teguriga tuleb rikkumise raskuse hindamisel arvestada, on need raskusele üldise hinnangu andmisel
vaid ühed näitajad teiste hulgas (vt selle kohta eespool punktis 114 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punktid 74 ja 81, ning eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich
vs.
komisjon, punktid 240 ja 311, ning 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑73/04: Carbone-Lorraine
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2661, punkt 91).
Vastavalt nüüdseks väljakujunenud kohtupraktikale tuleneb suunistest, et horisontaalseid kartelle, mille eesmärk on hindade
kindlaksmääramine, nagu käesolevas asjas, võib kvalifitseerida „väga rasketeks” rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma
et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku mõju turule (eespool punktis 114 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 75; vt selle kohta ka Üldkohtu 27. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑49/02–T‑51/02: Brasserie
nationale jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑3033, punkt 178, ja 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 150), ja ilma, et seda kvalifitseerimist takistaks geograafilise turu väiksus (vt selle
kohta eespool punktis 139 viidatud kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, punkt 103, ja eespool punktis 147 viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine
vs.
komisjon, punkt 91).
Seda järeldust kinnitab asjaolu, et kuigi raskete rikkumiste näidiskirjelduses on otseselt mainitud mõju turule ja suurele
osale ühisturust, ei mainita väga raskete rikkumiste kirjelduses ei tegelikku mõju turule ega teatava geograafilise ala mõjutamist
(eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 137; vt selle kohta ka eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus Brasserie nationale jt
vs.
komisjon, punkt 178).
Lisaks on rikkumise raskuse hindamise kolm aspekti üksteisest sõltuvad selles tähenduses, et rikkumise suur raskusaste ühest
aspektist võrreldes teise või kolmanda aspektiga võib kompenseerida rikkumise väiksemat raskusastet nendest kahest ülejäänud
aspektist hinnatuna (eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 241).
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsusest, et komisjon määras eri adressaatide trahvisummad kindlaks suunistes kehtestatud
üldkohaldatava meetodi alusel, kuigi ta suunistele vaidlustatud otsuses sõnaselgelt ei viita.
Poolte argumendid
Esiteks väidab Transcatab, et suuniste tekstist, nagu seda on tsiteeritud vaidlustatud otsuse põhjenduses 365, nähtub, et
rikkumise raskuse hindamisel peab komisjon arvesse võtma kolme kriteeriumi, nimelt rikkumise laadi, selle tegelikku mõju turule,
kui seda saab mõõta, ja geograafilise turu suurust. Nii ei saa komisjon rikkumist kvalifitseerida „väga raskeks” rikkumiseks
ainult rikkumise laadi alusel, võtmata arvesse kaht ülejäänud kriteeriumi.
Kuid hoolimata suunistest pidas komisjon asjassepuutuvat rikkumist ikkagi „väga raskeks” rikkumiseks. See kvalifikatsioon
on aga ekslik, sest selles jäetakse tähelepanuta asjaolu, et rikkumisel ei olnud tegelikku mõju turule ning et asjassepuutuv
geograafiline turg oli väike. Kui komisjon oleks eespool viidatud kolme kriteeriumit õigesti arvesse võtnud, oleks pidanud
ta keelatud kokkuleppe kvalifitseerima lihtsalt „raskeks”. Mitmel juhul on komisjon kvalifitseerinud sellise hinnakartelli,
nagu käesolevas asjas, raskeks rikkumiseks. Lisaks ei lähtunud komisjon käesolevas asjas rikkumise väga raskeks kvalifitseerimisel
ainult rikkumise laadist, nagu ta väidab, vaid ta hindas rikkumise raskust eespool nimetatud kolme kriteeriumi arvesse võttes,
nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 365 ja 368. Asjaolu, et komisjon määras karistuse alla suunistes ette nähtud
väikseimat määra 20 miljonit eurot, ei tähenda, et Transcatabil puudub väite esitamise huvi, kuna see lävi on vaid näide,
milline võib olla väikseim määratav trahvisumma.
Teiseks esitab Transcatab mitu argumenti konkreetselt selle kohta, et keelatud kokkulepe ei avaldanud turule mõju. Transcatab
leiab nimelt, et vaidlustatud otsusega karistatud kokkulepetel ei olnud mingit mõju turule, või vähemalt ei avaldanud need
kokkulepitud mõju. Nii nähtub vastuväiteteatises komisjoni tehtud mitmest hinnavõrdluses, et poolte vahel kokkuleppes määratletud
hinnad ei „kajastunud” kunagi turul. Transcatab viitab mitmele konkreetsele näitele ja mitmetele andmetele, mis tema argumenti
toetavad, ning väidab ka, et kui kokkulepe oleks mõju avaldanud, oleks toimunud hindade langus ja stabiliseerumine, mida aga
ei toimunud. Lisaks on vaidlustatud otsuse põhjenduses 97 ja järgmistes põhjendustes märgitud, et toortubaka hind Itaalias
tõusis ajavahemikul 1990–2000 nii, nagu see ei tõusnud üheski teises liikmesriigis, ning et hinnatõusud jätkusid kuni 2002. aastani,
st aastani, mil töötlejad kokkulepped lõpetasid. Lisaks kohtuasjas, milles tehti komisjoni 20. oktoobri 2004. aasta otsus
K(2004) 4030 (lõplik), mis on seotud [EÜ] artikli 81 lõike 1 kohase menetlusega (Juhtum COMP/C.38.238/B.2 – Toortubakas, Hispaania)
(edaspidi „asi Toortubakas – Hispaania”), asus komisjon seisukohale, et tubakahinna tõstmine hoolimata töötlejate vahelisest
kokkuleppest oli tõend kokkulepete täitmata jätmise kohta. Ka oma varasemas otsustuspraktikas on komisjon eriti raskete rikkumise
puhul arvesse võtnud turule avaldatava tegeliku mõju puudumist, kvalifitseerides need „raskeks”, mitte „väga raskeks” rikkumiseks.
Komisjon kinnitas ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 368 vääralt ja põhjendamatult, et keelatud kokkuleppel võis olla mõju
järelturule, st töötlemisele ja töödeldud tubaka müügile. Järelturul võis keelatud kokkulepe hoopis vähendada sigaretitootjate
kulusid.
Lisaks on vaidlustatud otsuse põhjendus rikkumisega turule avaldatud mõju osas ebaloogiline, sest komisjon leidis, et keelatud
kokkuleppe tõttu vähenes tubaka kogutoodang, kahjustades nii tarbijaid (vaidlustatud otsuse põhjendus 282), kuigi Euroopa
ja Itaalia tubakaturu põhiprobleem oli halvakvaliteedilise tubaka liigtootmine. Lisaks ei maininud komisjon vastuväiteteatises
üldse seda, et tubaka tootmine vähenes keelatud kokkuleppe tõttu. Kasutades seda argumenti esimest korda alles vaidlustatud
otsuses, rikkus komisjon Transcatabi kaitseõigusi, sest viimane ei saanud nii argumendile vastata. Komisjon mainis esimest
korda alles vaidlustatud otsuses ka võimalikku mõju järelturule, rikkudes nii veel kord tema kaitseõigusi.
Kolmandaks väidab Transcatab, et geograafiline turg, mida vaidlustatud otsusega karistatud rikkumised puudutasid, on eriti
väike, piirdudes nelja Itaalia piirkonnaga, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 84. Seega on tegemist geograafiliselt
palju väiksema turuga kui üleriigiline turg. Komisjon ei võtnud seda asjaolu aga rikkumise raskuse kindlaksmääramisel üldse
arvesse. Järelikult on vaidlustatud otsuses selles küsimuses tehtud ilmne hindamisviga. Lisaks oleks vastavalt komisjoni otsustuspraktikale
rikkumine tulnud kvalifitseerida raskeks, mitte väga raskeks rikkumiseks. Ka asjas Toortubakas – Hispaania tehtud otsuses
võttis komisjon trahvi kindlaksmääramisel arvesse suhteliselt väikest kaubaturgu, mis hõlmas vaid mõnda Hispaania piirkonda.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et Transcatab vaidlustab eraldi trahvi „põhisumma”, mis kooskõlas suuniste punkti 1 B neljanda lõiguga
saadakse rikkumise raskusastme ja kestuse alusel saadud summade liitmisel. Tema argumentatsioonist nähtub siiski, et ta vaidlustab
trahvisumma, mis on määratletud rikkumise raskusastme alusel, mistõttu summa, mida käsitletakse käesoleva väite raames, on
trahvi lähtesumma, nagu see on märgitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 376 (vt selle kohta 30. septembri 2009. aasta otsus
kohtuasjas T‑161/05: Hoechst
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑3555, punkt 107).
–       Rikkumise kvalifitseerimine väga raskeks rikkumiseks
Transcatabi argumendi osas, et komisjon tegi rikkumise „väga raskeks” kvalifitseerimisel vigu, tuleb kõigepealt märkida, et
nagu meenutatud eespool punktides 146–148, tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et suunistes loetletud kolme kriteeriumi
hulgas, mille alusel rikkumise raskust hinnata, on rikkumise laadil äärmiselt oluline roll väga raskete rikkumiste määratlemisel.
Seega võivad kokkulepped või kooskõlastatud tegevus, mille eesmärk on hindade kindlaksmääramine või turgude jagamine, ainuüksi
oma laadi tõttu tuua kaasa kvalifitseerimise „väga raskeks” rikkumiseks, ilma et oleks vaja, et seda tegevust iseloomustaks
tegelik mõju turule või turu teatud geograafiline suurus.
Käesolevas asjas, mis puudutab esiteks rikkumise liiki, siis tuleb märkida, et selle eesmärk oli muu hulgas nii töötlejate
poolt toortubaka eest makstava hinna ühine kindlaksmääramine kui ka varustusallikate ja toortubaka hulga jagamine. Selline
tegevus on suuniste tähenduses käsitatav „hinnakartelliks” oleva horisontaalse piiranguna ja järelikult laadilt „väga raske”
rikkumisena. Seda liiki keelatud kokkuleppeid peetakse kohtupraktika kohaselt konkurentsinormide ilmseteks rikkumisteks või
eriti rasketeks rikkumisteks, sest need mõjutavad otseselt peamisi konkurentsiparameetreid asjassepuutuval turul (vt eespool
punkt 137).
Seega võis komisjon käesolevas asjas keelatud kokkuleppe kvalifitseerida „väga raskeks” rikkumiseks selle laadi alusel ning
seda olenemata rikkumise tegelikust mõjust turule ja turu geograafilise suurusest (vt eespool punktides 146–149 viidatud kohtupraktika
ja eriti eespool punktis 139 viidatud kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, punkt 103).
Lisaks, mis puudutab konkreetselt Transcatabi erinevaid viiteid komisjoni varasematele otsustele, siis tuleb meenutada, et
komisjoni otsustuspraktika ei ole konkurentsi valdkonnas iseenesest trahvi määramisel õiguslikuks aluseks, kuna selleks on
ainult määrus nr 1/2003, mida kohaldatakse suuniseid arvestades, ja et komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramisel ulatuslik
kaalutlusõigus ning ta ei ole seotud oma varem antud hinnangutega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. märtsi 2009. aasta otsus
kohtuasjas C‑510/06 P: Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑1843, punkt 82, ja eespool punktis 139 viidatud kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, punkt 123). Seega on Transcatabi etteheited seoses komisjoni varasema otsustuspraktikaga tulemusetud.
Lisaks ei saa üksi Transcatabi esitatud argument seada kahtluse alla keelatud kokkuleppe kvalifitseerimist väga raskeks rikkumiseks.
Seega tuleb neid analüüsida vaid igakülgse uurimise huvides.
–       Rikkumise tegelik mõju turule
Mis puudutab konkreetselt argumente vigade kohta rikkumise raskuse kindlaksmääramisel seoses sellega, et väidetavalt ei avaldanud
rikkumine tegelikku mõju turule, siis tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab Transcatab, ilmneb vaidlustatud otsuse
lugemisel, et kuigi komisjon kinnitas selle otsuse põhjenduses 365, korrates suuniste sõnastust, et rikkumise raskuse hindamiseks
peab ta arvesse võtma kolme tegurit, mis on välja toodud suuniste punkti 1A esimeses lõigus (vt eespool punkt 144), ei põhistanud
ta edasi rikkumise raskuse hinnangut rikkumise tegelikule mõjule, mis sellel võis turule olla.
Nimelt ei sisalda vaidlustatud otsuse osa, milles on esitatud rikkumise raskuse hinnang (põhjendused 365–369), mingit analüüsi
turule tegelikult avaldatud mõju kohta. Täpsemalt, vastupidi sellele, mida väidab Transcatab, ei nähtu see analüüs vaidlustatud
otsuse põhjendusest 368. See põhjendus, mis on tihedalt seotud rikkumise laadi puudutava eelmise põhjendusega, käsitleb üldiselt
ostukokkuleppeid, mis nagu tüüpilised „müügikartellidki” kahjustavad konkurentsi. Komisjon kinnitab selles põhjenduses, et
seda liiki kokkulepped võivad muuta asjassepuutuvate ettevõtjate konkureerivat käitumist olenemata sellest, kas tegemist on
tootjate või järelturul tegutsevate ettevõtjatega, sest mõjutatakse töötlusahelas olevate ettevõtjate konkureeriva käitumise
põhilist parameetrit, milleks on töödeldava toote ostuhind. Samas põhjenduses kinnitab komisjon seejärel, et võime muuta konkurentsi
on seda olulisem niisuguse toote puhul, millega on tegemist käesolevas asjas.
Ka vaidlustatud otsuse osa, milles analüüsitakse konkurentsi piiramist (põhjendused 277 jj), millele viidatakse põhjenduses 368,
ei sisalda rikkumisega turule avaldatava tegeliku mõju analüüsi. Nimelt vastupidi sellele, mida väidab Transcatab, ei nähtu
kusagilt, et vaidlustatud otsuse sellest osast – milles uuritakse töötlejate vahel sõlmitud kokkulepete konkurentsi kahjustamise
ulatust – saab järeldada, et komisjon tugines keelatud kokkulepetega turule avaldatud tegelikule mõjule, et trahvisumma kindlaksmääramiseks
määratleda rikkumise raskus.
Lisaks asetseb suhteliselt üldsõnaline viide järelturu võimaliku mõjutamise kohta põhjenduste seas, mis puudutavad ostukartelli
võimet mõjutada töötlejate tegevust, mille Transcatab vaidlustab (vt eespool punkti 154 lõpp). Kuna kartell määras kindlaks
muu hulgas iga töötleja ostetava tubakakoguse, ei saa Transcatab väita, et tuvastatud asjaolu, et kartell oli võimeline mõjutama
tegevust tubaka töötlemisele järgneval turul ja töödeldud tubaka müügi tegevust, on väär. Nimelt kuna kartell otsustas toormaterjali
ostukogused, oli see kindlasti võimeline mõjutama järelturu töötlejate tegevust, mis puudutas töödeldud toodet. Lisaks ei
esita Transcatab ühtegi argumenti ega tõendit, mis selle tuvastatud asjaolu kahtluse alla seaks. Samuti tuleb täheldada, et
vaidlustatud otsuses ei ole mingit märget võimaliku mõju kohta lõpptarbijatele müüdavate sigarettide hindadele, mistõttu Transcatabi
need argumendid tuleb tagasi lükata.
Mis puudutab spetsiifiliselt Transcatabi esitatud või vaidlustatud otsuses märgitud andmeid, mis väidetavalt tõendavad, et
kartell turule mõju ei avaldanud (vt eespool punkt 154), siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on rikkumise
raskusastme hindamisel otsustav teada, kas kartelliliikmed tegid kõik, mis oli nende võimuses, et nende kavatsused saaksid
konkreetselt ellu viidud. Seda, mis toimus seejärel tegelike turuhindega – mida võisid mõjutada teised tegurid, mis ei allunud
kartelliliikmete kontrollile –, ei saa kartelli liikmed enda kasuks esile tuua, pöörates välised tegurid, mis nende jõupingutustele
vastu töötasid, nende trahvi vähendamist õigustavateks asjaoludeks (vt eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen
Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 287; eespool punktis 147 viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine
vs.
komisjon, punkt 86, ja eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 130 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et komisjonilt ei saa nõuda, et kui kartellikokkuleppe täitmine on tuvastatud, peab ta süstemaatiliselt
tõendama, et kokkulepped võimaldasid ettevõtjatel ka tegelikult saavutada kõrgema tehinguhinna taseme, või ostukartellide
puhul, nagu käesolevas asjas, väiksema hinnataseme sellest, mis oleks kehtinud kartelli puudumisel. Sellise tõendamise nõudmine
oleks ebaproportsionaalne ja võtaks olulisi vahendeid, kuna kasutada tuleks oletuslikke arvutusi, mis tuginevad sellistele
majandusmudelitele, mille täpsust on kohtul raske kontrollida ja mille eksimatust ei ole kuidagi tõendatud (vt selle kohta
eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 286; eespool punktis 147 viidatud kohtuotsus Carbone-Lorraine
vs.
komisjon, punkt 85, ja eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 129 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleneb vaidlustatud otsuse selle osa analüüsist, mis puudutab süüks pandud asjaolusid, et töötlejad tegelesid
teadlikult selle konkurentsivastase tegevusega, mille eest neile karistus määrati (vt näiteks vaidlustatud otsuse põhjendused 111,
124, 125, 141 ja 158). See kaalutlus leiab kinnitust ka asjaolus, et kartell oli salajane, nagu tuleneb vaidlustatud otsuse
põhjendustest 363 ja 473. Lisaks nähtub vaidlustatud otsusest, et töötlejad leppisid mitu korda kokku meetmetes, mis pidid
tagama kartelli tõhusa toimimise, nagu vastastikku üksteisele oma vastavate varustajate arvete edasisaatmine (vaidlustatud
otsuse põhjendused 122 ja 129), konsulteerimiskohustus ostude puhul väljaspool kartellikokkulepet (vaidlustatud otsuse põhjendus 139),
töötajate kontrollimise kohustus, et vältida nende poolt initsiatiivi ülesnäitamist ilma vajaliku kooskõlastuseta (vaidlustatud
otsuse põhjendus 140) ja struktuuri loomine, millega sooviti tagada konkurentsivastaste eesmärkide saavutamine (vaidlustatud
otsuse põhjendus 187). Selle kohta tuleb veel märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 383 nähtub, et komisjon tõendas,
et kartellikokkulepet täideti.
Neid asjaolusid arvestades tuleb tagasi lükata argumendid komisjoni vigade kohta seoses sellega, et kokkulepetes poolte kehtestatud
hindu turul ei kohaldatud, ja argumendid asjaolu kohta, et komisjoni valduses olid andmed, millest nähtus toortubaka hinna
suurem tõus kui muude põllumajandustoodete osas.
–       Turu geograafiline ulatus
Mis puudutab argumenti, et geograafiline turg, mida rikkumine puudutas, oli väike, siis tuleneb eespool punktides 147–149
viidatud kohtupraktikast, et geograafilise turu ulatus ei ole üks sõltumatu kriteerium selles tähenduses, et üksnes suuremat
osa liikmesriike puudutavaid rikkumisi saab kvalifitseerida „väga raskeks”. Asutamisleping, määrus nr 1/2003, suunised ega
kohtupraktika ei võimalda järeldada, et niisuguseks rikkumiseks saab kvalifitseerida üksnes geograafiliselt väga ulatuslikke
konkurentsipiiranguid. Samuti, nagu meenutatud eespool punktis 148, võivad kokkulepped, mille eesmärk on – nagu käesolevas
asjas – ostuhindade või ostetavate koguste kindlaksmääramine, ainuüksi oma laadi tõttu tuua kaasa kvalifitseerimise väga raskeks
rikkumiseks, ilma et oleks vaja, et kõnealust käitumist iseloomustaks teatud geograafiline ulatus. Seega ei ole asjassepuutuva
geograafilise turu suurus – isegi kui eeldada, et see on väike –takistuseks käesolevas asjas tuvastatud rikkumise kvalifitseerimisele
„väga raskeks” rikkumiseks. Komisjon ei ole seega rikkunud õigusnormi, kvalifitseerides rikkumise „väga raskeks” rikkumiseks,
arvestades asjassepuutuva geograafilise turu ulatust.
Alternatiivse tähelepanekuna tuleb märkida, et kuigi on selge, et toortubaka tootmine oli koondunud Itaalia teatud piirkondadesse,
tuleb asuda seisukohale, et kartell hõlmas toortubaka ostu turgu, mitte tootmise turgu, mistõttu ei piirdunud kartelli kohaldamisala
nende piirkondadega, vaid see hõlmas kogu Itaalia territooriumi. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on ühe liikmesriigi
kogu territoorium ühisturu oluline osa (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Nederlandsche
Banden-Industrie-Michelin
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 28, ja eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 150). Seega ei saa Transcatab tugineda argumendile, et geograafiline turg, mida rikkumine puudutas, oli väike.
–       Põhjendamiskohustuse rikkumine
Põhjendamiskohustuse rikkumise argumendi kohta tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab üksikakti põhjendusest
selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema õigusakti autoriks oleva institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks
võimalik teada saada võetud meetme põhjendused ja et pädeval kohtul oleks võimalik teostada kohtulikku kontrolli. Põhjendamise
nõuet tuleb hinnata üksikjuhtumi asjaolusid arvestades. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleksid välja toodud kõik asjassepuutuvad
faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuivõrd küsimust, kas õigusakti põhjendus vastab EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata
mitte üksnes lähtuvalt selle sõnastusest, vaid samuti selle vastuvõtmise kontekstist ja asjaomase valdkonna õiguslikust regulatsioonist
(vt Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvide kindlaksmääramisel on põhjendamiskohustus täidetud, kui komisjon esitab oma otsuses
kaalutluse aluseks olevad asjaolud, mis võimaldasid tal hinnata rikkumise raskust ja kestust (vt Euroopa Kohtu 15. oktoobri
2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P:
Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 463 ja seal viidatud kohtupraktika).
Rikkumise raskuse hindamise raames käesolevas asjas tõi komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 365–369 välja põhjused,
miks ta järeldas, et rikkumine tuleb kvalifitseerida väga raskeks rikkumiseks. Nagu märgitud eespool punktides 159 jj, tugines
komisjon selle järelduse tegemisel rikkumise väga raskele laadile.
Tuleb märkida, et kuna tegelik mõju turule ja asjassepuutuva geograafilise turu ulatus ei ole tegurid, mida tuleb kindlasti
arvesse võtta, et kvalifitseerida rikkumine väga raskeks rikkumiseks horisontaalsete kartellide puhul, mille eesmärk on, nagu
käesolevas asjas, hindade kindlaksmääramine, ei olnud komisjon kohustatud põhjendama nende tegurite arvesse võtma jätmist.
Tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale ei saa EÜ artikli 81 rikkumiste analüüsi raames tõlgendada EÜ artiklit 253 nii,
et see kohustab komisjoni selgitama oma otsustes põhjusi, miks ta trahvisumma arvutamisel ei lähtunud muust arutluskäigust
kui see, millest ta vaidlustatud otsuses tegelikult lähtus (vt Üldkohtu 19. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑18/05: IMI jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 153 ja seal viidatud kohtupraktika).
Neid asjaolusid arvestades ei rikkunud komisjon põhjendamiskohustust rikkumisega turule tegelikult avaldatud mõju või geograafilise
turu ulatuse aspektist.
Lõpuks, mis puudutab konkreetselt Transcatabi tõstatatud argumenti vaidlustatud otsuse põhjenduse ebaloogilisuse kohta seoses
tubaka liigtootmisega (vt eespool punkt 155), siis tuleb märkida, et liigtootmise esinemine ei ole iseenesest tõend asjaolu
kohta, et sellise keelatud kokkuleppe täitmisel, mis pidi seda tootmist vähendama, ei olnud mõju. Nimelt ei saa välistada,
et kartelli puudumisel oleks tubaka liigtootmine olnud veelgi ulatuslikum. Erinevalt sellest, mida väidab Transcatab, ei ole
seega paratamatult vastuolus liigtootmine ja vaidlustatud otsuses tuvastatud asjaolu, et keelatud kokkulepe oli laadilt tubaka
kogutoodangut vähendav kokkulepe. Transcatabi ei saa seega nimetatud argumendi alusel väita, et vaidlustatud otsuse põhjendus
on sellest aspektist ebaloogiline. Järelikult tuleb see argument tagasi lükata.
–       Kaitseõiguste rikkumine
Tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud praktikale on ettevõtja õigus olla ära kuulatud tagatud, kui komisjon märgib vastuväiteteatises
expressis verbis
, et ta kaalub asjassepuutuvale ettevõtjale trahvi määramist ja märgib trahvi määramise aluseks olevad peamised faktilised
ja õiguslikud asjaolud, nagu väidetava rikkumise raskusaste ja kestus, ning selle, kas asjaomane rikkumine pandi toime „tahtlikult
või ettevaatamatuse tõttu”. Nii annab komisjon talle võimaluse end kaitsta mitte ainult rikkumise tuvastamise, vaid ka trahvi
määramise suhtes (vt selle kohta eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 21; Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 199, ja 19. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑11/05: Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 129).
Kuid komisjonil ei ole trahvisumma arvutamise aluseks olevatele faktilistele ja õiguslikele asjaoludele viidates kohustust
täpsustada, millisel moel ta igat asjaolu trahvisumma suuruse kindlaksmääramisel arvesse võttis (eespool punktis 141 viidatud
kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 369). Lisaks võib komisjon, arvestades haldusmenetlust, oma otsuses muuta või täiendada faktilisi või õiguslikke
argumente, mis toetavad tema esitatud vastuväiteid (vt eespool punktis 117 viidatud kohtuotsus Schneider Electric
vs.
komisjon, punkt 438 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult tagab komisjon trahvisummade kindlaksmääramisel asjassepuutuvate ettevõtjate kaitseõiguse sellega, et ta annab
neile võimaluse esitada oma seisukoht neile etteheidetud faktiliste asjaolude kestuse, raskuse ja konkurentsivastase laadi
kohta (Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑83/91: Tetra Pak
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑755, punkt 235, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, punkt 131).
Käesolevas asjas tuleb asuda seisukohale, et vastuväiteteatise punktis II A tõi komisjon, nagu nõuab kohtupraktika, välja
peamised faktilised ja õiguslikud asjaolud, mille esinemine tähendab, et Transcatabile määratakse trahv. Täpsemalt märkis
komisjon seal ära faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele ta tugines vaidlustatud otsuses selleks, et arvutada hageja trahvi
lähtesumma. Transcatabil oli võimalik nende asjaolude kohta oma seisukoht esitada, mistõttu tuleb järeldada, et tema õigust
olla ära kuulatud on selles küsimuses nõuetekohaselt järgitud. Lisaks, nagu on märgitud käesoleva väite osa raames, ei tuginenud
komisjon vaidlustatud otsuses rikkumise väga raskeks kvalifitseerimisel mitte rikkumisega turule avaldatud tegelikule mõjule,
ei tootmise vähenemise ega järelturu tegevuse seisukohast, vaid ta põhistas seda kvalifikatsiooni hoopis rikkumise väga raske
laadiga.
Eeltoodut arvestades tuleb teise väite esimene osa tervikuna tagasi lükata.

Teise väite teine osa, mille kohaselt on trahvi põhisumma kindlaksmääramisel rikutud proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise
ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Poolte argumendid
Esiteks väidab Transcatab, et komisjon rikkus proportsionaalsuse põhimõtet sellega, et ta määras Transcatabile 14 miljoni
euro suuruse trahvi. See trahvisumma on ebaproportsionaalne nii tema aastase ostude kogumahuga arvutuse aluseks oleval turul,
mis ei ulatunud 13 miljoni euroni, kui ka kokkulepete esemeks olevate tubakaostude koguväärtusega, mis ei ületanud 50 miljonit
eurot aastas. Komisjon oleks pidanud trahvi määramisel võtma arvesse turu eriti väikseid mõõtmeid. Lisaks on uutes suunistes
määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210,
lk 2, edaspidi „2006. aasta suunised”) sätestatud, et trahvi põhisumma kindlaksmääramisel peaks aluseks võtma ettevõtja kaupade
müügiväärtuse rikkumise esemeks oleval turul.
Teiseks väidab Transcatab, et trahvi põhisumma kindlaksmääramisel rikkus komisjon võrdse kohtlemise ja õiguspärase ootuse
kaitse põhimõtet. Ta kohtles põhjendamatult erinevalt käesoleva asja esemeks olevat keelatud kokkulepet ja asjas Toortubakas
– Hispaania tehtud otsuse esemeks olevat keelatud kokkulepet, kuigi need kaks asja olid väga sarnased nii kokkuleppe eseme
kui ka väikse geograafilise ulatuse seisukohast.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
–       Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine
Tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et institutsioonide aktid ei läheks kaugemale sellest, mis on asjassepuutuvate
õigusnormidega taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme
sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet; tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega
(Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑180/96: Ühendkuningriik
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑2265, punkt 96, ja Üldkohtu 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑30/05: Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 223).
Komisjoni poolt konkurentsiõiguse rikkumise eest karistuse määramiseks algatatud menetluses tähendab selle põhimõtte kohaldamine,
et tuleb järgida, et trahvid ei oleks ebaproportsionaalsed võrreldes seatud eesmärkidega, st võrreldes nende õigusnormide
järgimise eesmärgiga, ja et konkurentsiõiguse normide rikkumise eest ettevõtjale määratud trahvi suurus oleks proportsionaalne
rikkumisega, mida tuleb hinnata tervikuna, arvestades muu hulgas rikkumise raskust (vt selle kohta eespool punktis 188 viidatud
12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punktid 223 ja 224 ning seal viidatud kohtupraktika). Proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb, et komisjon peab määrama
trahvi proportsionaalselt asjaoludega, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et ta peab neid asjaolusid
hindama seostatult ning objektiivselt põhjendatult (Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punktid 226–228, ja 28. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑446/05: Amann & Söhne ja Cousin
Filterie
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 171).
Mis puudutab esiteks argumenti, et trahv oli ebaproportsionaalne võrreldes ostude koguväärtusega asjassepuutuval turul, siis
tuleb märkida, et määrusest nr 1/2003 ega suunistest ei nähtu, et trahv tuleb määrata otseselt puuudutatud turu suuruse alusel,
sest see tegur ei ole kohustuslikult arvessevõetav aspekt, vaid rikkumise raskusele hinnangu andmiseks arvessevõetav üks asjassepuutuv
aspekt teiste seas (Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 132, ja eespool punktis 114 viidatud 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Prym ja Prym
Consumer
vs.
komisjon, punkt 55). Need sätted ei nõua seega iseenesest, et komisjon võtaks arvesse kaubaturu väiksust (vt selle kohta Üldkohtu
27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑322/01: Roquette Frères
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3137, punkt 148).
Kuid nagu märgitud eespool punktis 139, tuleb kohtupraktika kohaselt rikkumise raskusastme hindamisel komisjonil arvestada
suure hulga selliste teguritega, mille laad ja tähtsus erinevad sõltuvalt rikkumise liigist ja selle erilistest asjaoludest.
Ei saa välistada, et nende rikkumise raskusastet tõendavate asjaolude hulgas võib sõltuvalt juhtumist olla asjassepuutuva
kaubaturu suurus (eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 120, ja eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 267).
Järelikult, kuigi turu suurus võib endast kujutada rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvessevõetavat asjaolu, varieerub
selle tähtsus vastavalt rikkumise liigile ja asjassepuutuva rikkumise eriomastele asjaoludele.
Käesolevas asjas, mis puudutab esiteks rikkumise liiki, siis tuleb märkida, et keelatud kokkuleppe eesmärk oli muu hulgas
nii töötlejate poolt toortubaka eest makstava hinna ühine kindlaksmääramine kui ka varustusallikate ja toortubaka hulga jagamine.
Selline tegevus on suuniste tähenduses käsitatav „hinnakartelliks” oleva horisontaalse piiranguna ja järelikult laadilt „väga
raske” rikkumisena. Seda liiki keelatud kokkulepete eest, mida peetakse kohtupraktika kohaselt konkurentsinormide ilmseteks
rikkumisteks või eriti rasketeks rikkumisteks, sest need mõjutavad otseselt peamisi konkurentsiparameetreid asjassepuutuval
turul (vt eespool punkt 137), on suunistes ette nähtud karistus, mille minimaalne lähtesumma on üle 20 miljoni euro.
Teiseks, mis puudutab asjassepuutuva rikkumise eriomaseid asjaolusid, siis tuleb märkida, et asjassepuutuva turu suurus ei
olnud üldse vähetähtis, arvestades, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 366 tuleneb, et toortubaka tootmine Itaalias moodustas 38%
liidu kvoodist. Samuti nähtub vaidlustatud otsuse joonealusest märkusest nr 290, et kuna kartell hõlmas ka oste „kolmandatelt
pakendajatelt” – st vahendajatelt, kes ostavad ise tootjatelt toortubakat ja tegelevad selle esmatöötlusega –, siis puudutas
see oste väärtuses, mis ületas Itaalias toodetud toortubaka lihtsa ostuväärtuse.
Seda arvestades ei saa Transcatab väita, et tema trahv on ebaproportsionaalne võrreldes tema ostude koguväärtusega asjassepuutuval
turul.
Teiseks, mis puudutab argumenti, et trahv oli ebaproportsionaalne võrreldes Transcatabi ostude väärtusega asjassepuutuval
turul, siis tuleb kõigepealt rõhutada, et kohaldatavas õiguses puudub üldkohaldatav põhimõte, mille kohaselt peab karistus
olema proportsionaalne ettevõtja käibega asjassepuutuvatel kaubaturgudel (vt eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann
ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 277 ja seal viidatud kohtupraktika).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on trahvi kindlaksmääramisel lubatud arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet, mis
on üks, olgugi et ligikaudne ja ebatäiuslik näitaja ettevõtja suuruse ja majandusliku suutlikkuse kohta, kui ka käibe seda
osa, mis tuleneb rikkumise esemeks olnud kaupade müügist, mis võib näidata rikkumise ulatust. Kummalegi käibele ei tohi omistada
tähtsust, mis võrreldes teiste hindamiselementidega oleks ebaproportsionaalne, ja seetõttu ei saa sobiva trahvisumma kindlaksmääramine
olla üksnes kogukäibel põhineva arvutuse tulemus. Eriti on see nii siis, kui asjassepuutuvad kaubad moodustavad vaid väikese
osa sellest käibest (vt eespool punktis 115 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 121; eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 243, ning 3. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P: Papierfabrik
August Koehler jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑7191, punkt 114).
Kuid tuleb märkida, et nagu nähtub ka eespool punktidest 40–43, määras komisjon vaidlustatud otsuses trahvi iga ettevõtja
turuosa alusel, mis tehti kindlaks ostetud toodete käibe alusel turul, millel pandi toime rikkumine. Seega oli ostude väärtus
asjassepuutuval turul kriteerium, mida käesolevas asjas trahvi kindlaksmääramisel on arvesse võetud.
Samuti tuleneb kohtupraktikast, et kuna lõpliku trahvi summa ei ületa 10% puudutatud ettevõtja rikkumise viimase aasta kogukäibest,
ei saa trahvi käsitleda ebaproportsionaalsena üksnes asjaolu tõttu, et trahv ületab asjaomasel turul saadud käivet (vt selle
kohta Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punkt 200).
Nagu juba märgitud eespool punktides 160 ja 193, oli asjassepuutuva rikkumine käsitatav „hinnakartelliks” oleva horisontaalse
piiranguna suuniste tähenduses ja järelikult laadilt „väga raske” rikkumisena. Seda liiki eriti raskete keelatud kokkulepete
eest on suunistes ette nähtud karistus, mille minimaalne lähtesumma on üle 20 miljoni euro. Vaidlustatud otsuse põhjendusest 376
nähtub, et Transcatabile määratud trahvi lähtesumma on selgelt väiksem summast, mille komisjon oleks suuniste alusel võinud
väga raske rikkumise puhul määrata. Seda arvestades ei saa Transcatab väita, et talle määratud trahv on ebaproportsionaalne
võrreldes asjassepuutuva turu mõõtmete väidetava väiksusega ja tema aastase ostude kogumahuga arvutuse aluseks oleval turul.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, milles hageja tugineb 2006. aasta suunistele, siis tuleb rõhutada, nagu möönis ka Transcatab
ise, et need suunised ei olnud käesoleva vaidluse aluseks olevate faktiliste asjaolude suhtes kohaldatavad (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑413/08 P: Lafarge
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 108).
–       Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega tegemist ainult siis, kui sarnaseid olukordi
koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt
põhjendatud (Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Sermide, EKL 1984, lk 4209, punkt 28, ja eespool
punktis 158 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs.
komisjon, punkt 79).
Samuti tuleb meenutada, nagu seda tehti juba eespool punktis 162, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole komisjoni
otsustuspraktika konkurentsi valdkonnas trahvi määramisel õiguslikuks aluseks, et komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramisel
ulatuslik kaalutlusõigus ning et ta ei ole seotud oma varem antud hinnangutega.
Ainuüksi asjaolu, et komisjon pidas oma varasemas otsustuspraktikas teatud käitumise eest sobivaks teatud trahvisummat, ei
tähenda, et ta on kohustatud hilisemas otsuses sama hinnangu andma (vt Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑329/01:
Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3255, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nii tuleb käesolevas asjas asuda seisukohale, et Transcatabi lihtne viide otsusele asjas Toortubakas – Hispaania ei saa iseenesest
olla tulemuslik, kuna komisjonil ei olnud kohustust käesolevat juhtumit samal viisil hinnata (vt selle kohta eespool punktis 162
viidatud 19. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 83).
Mis puudutab konkreetselt võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamist käesolevas asjas, siis tuleb rõhutada, et komisjoni teised
trahviotsused on üksnes näidiseks, seda enam, et nende teiste otsuste asjaolusid puudutavad andmed ei ole identsed käesoleva
asja omadega (eespool punktis 204 viidatud 27. septembri 2006. aasta otsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 112). Kuigi on tõsi, et käesolevas asjas ja asjas Toortubakas – Hispaania esineb teatud analoogseid asjaolusid,
on nendes siiski olulisi erinevusi, mida ei saa tähelepanuta jätta. Esiteks ei ole vaidlustatud, et Hispaania turg on mõõtmetelt
ja olulisuselt Itaalia turust väiksem. Teiseks olid erinevad asjassepuutuvas sektoris kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid
(vt täpsemalt tagapool punkt 317 ja järgmised punktid).
Arvestades neid tähelepanuväärseid erinevusi, oli komisjonil õigus ja isegi kohustus kohelda neid kaht asja karistuse kindlaksmääramise
seisukohast erinevalt. Seetõttu ei saa Transcatab tulemuslikult tugineda komisjoni otsusele asjas Toortubakas – Hispaania,
väitmaks, et käesolevas asjas on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet.
–       Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt eeldab õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele, et täidetud on kolm tingimust.
Esiteks peavad ametiasutused olema andnud huvitatud isikule pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta
ja ühtelangevaid tagatisi. Teiseks peavad need tagatised olema laadilt sellised, mis tekitavad isikule, kellele need on adresseeritud,
õiguspärase ootuse. Kolmandaks peavad antud tagatised olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt Üldkohtu 4. veebruari
2009. aasta otsus kohtuasjas T‑145/06: Omya
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑145, punkt 117, ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka Üldkohtu 30. aprilli 2009. aasta
otsus kohtuasjas T‑13/03: Nintendo ja Nintendo of Europe
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑947, punkt 203 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb asuda seisukohale, et kohtupraktikas ette nähtud esimene tingimus ei ole täidetud. Nimelt tuleneb kohtupraktikast,
et trahvisummade arvutamisel on komisjonil suur kaalutlusõigus, mistõttu ettevõtjal ei saa tekkida nende summade kindlaksmääramise
seisukohast õiguspärast ootust (vt eespool punktis 204 viidatud 27. septembri 2006. aasta kohtuotsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 109 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega ei saanud lahend, mis tehti asjas Toortubakas – Hispaania ja millele
Transcatab viitab, anda talle täpseid, tingimusteta ja ühtelangevaid tagatisi eelmises punktis viidatud kohtupraktika tähenduses.
Lisaks tuleb asuda seisukohale, et otsuse asjas Toortubakas – Hispaania tegi komisjon 2004. aasta oktoobris, st enam kui kaks
aastat pärast seda, kui Transcatab oli esitanud koostööteatise alusel trahvi vähendamise taotluse. Seetõttu ei saa Transcatab
kuidagi väita, et ta tegutses selles asjas määratud trahvist tekkinud õiguspärasele ootusele tuginedes.
Arvestades kõike eeltoodut, tuleb teise väite teine osa tervikuna tagasi lükata.

Teise väite kolmas osa, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, sest arvesse võeti karistuse hoiatavat mõju
ja Transcatabi rahalist seisu
Poolte argumendid
Transcatab vaidleb vastu kordajale, mida kohaldati trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel. Esiteks vaidleb ta vastu selle kohaldamise
eeldusele, st rikkumise eest vastutuse omistamisele tema emaettevõtjale Alliance One.
Teiseks väidab ta, et käesolevas asjas oleks hoiatava mõju saanud saavutada ka ilma kordajat kohaldamata ja komisjoni määratust
väiksema trahvi lähtesumma määramisega.
Kolmandaks leiab ta proportsionaalsuse põhimõttele tuginedes, et komisjon oleks pidanud trahvisummat kohandama, võttes arvesse
Transcatabi nõrka rahalist seisu ja riske seoses tema majandustegevuse jätkamisega. Nimelt ajavahemikul 1995–2002 tekkis Transcatabil
oluline kahjum ning ta oli komisjoni määratud trahvi tõttu sunnitud oma tegevuse lõpetama. Lisaks ei ole Transcatabi enam
Itaalia turul ja vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval ta sel turul enam ei tegutsenud, mistõttu ei ole mingit vajadust
teda hoiatada. Lisaks ei esine käesolevas asjas ühtegi hoiatamist tingivat täiendavat tegurit, mis on seotud n-ö komplekttoodete
tootmisega. Lõpuks viidatakse isegi 2006. aasta suunistes ettevõtja poolt trahvi maksmise suutlikkusele, võttes nii arvesse
tema majandusliku jätkusuutlikkuse ohustamise riski.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et määruse nr 1/2003 artiklis 23 sätestatud sanktsioonide eesmärk on karistada ebaseadusliku tegevuse
eest ning ennetada sellise tegevuse kordumist. Hoiatamine on seega trahvi üks eesmärk (vt selle kohta Üldkohtu 15. märtsi
2006. aasta otsus kohtuasjas T-15/02: BASF
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑497, punktid 218 ja 219 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool punktis 103 viidatud 30. septembri
2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 150).
Vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju nõuab, et trahvi summat kohandataks nii, et arvesse võetakse mõju, mida tahetakse
avaldada ettevõtjale, kellele see trahv määratakse, ja seda selleks, et trahv ei muutuks tähtsusetuks ega vastupidi ülemääraseks,
arvestades eeskätt asjaomase ettevõtja rahalist võimsust, kooskõlas esiteks trahvi tõhususe tagamise vajaduse ja teiseks proportsionaalsuse
põhimõtte järgimise nõuetega (Üldkohtu 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/02: Degussa
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑897, punkt 283; 18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 379, ja eespool punktis 103 viidatud 30. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 154). Seega kuigi vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju on seaduslik eesmärk, mida komisjon võib trahvisummat
kindlaks määrates taotleda, peab ta siiski järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse
põhimõtteid, ja seda mitte üksnes lähtesumma kindlaksmääramisel, vaid ka selle summa suurendamisel eesmärgiga tagada trahvile
piisavalt hoiatav mõju (eespool viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 316).
Suunistes viidatakse hoiatavale mõjule rikkumise raskust puudutavas punktis 1A. Täpsemalt on selle punkti neljandas lõigus
märgitud, et „[trahvi suurus tuleb määrata] nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju”. Käesolevas asjas põhjendas komisjon
vaidlustatud otsuse põhjendustes 374 ja 375 kordaja 1,25 kohaldamise vajadust tahtega tagada Transcatabile määratud trahvi
piisavalt hoiatav mõju, arvestades, et see äriühing kuulus olulise majandusliku ja rahalise suutlikkusega rahvusvahelisse
kontserni, mis oli maailma üks peamistest tubakaga kauplejatest, mis tegutses tubakatööstuse erinevatel tasanditel ja erinevatel
geograafilistel turgudel.
Esiteks, mis puudutab argumenti kordaja kohaldamise eelduse, st tema rikkumise eest vastutuse emaettevõtjale Alliance One
omistamise kohta, siis piisab, kui märkida, et esimese väite uurimisel järeldati, et komisjon asus õigesti seisukohale, et
Alliance One’i tuleb pidada Transcatabi toime pandud rikkumise eest kaasvastutavaks (vt esimese väite esimene osa). Seega
ei ole see argument tulemuslik.
Teiseks, mis puudutab Transcatabi argumenti, et lähtesumma 10 miljonit eurot on juba piisavalt hoiatav, siis tuleb märkida,
et ta ei toeta millegagi oma väidet, et trahvisumma oleks olnud sellise mõju tagamiseks piisav, kui see oleks kindlaks määratud
ilma hoiatava mõjuga kaasnevat kordajat arvestamata (vt selle kohta eespool punktis 201 viidatud kohtuotsus Lafarge
vs.
komisjon, punkt 107).
Kolmandaks, mis puudutab argumenti, et komisjon ei võtnud arvesse nõrka rahalist seisu ning rikkus kordaja kohaldamisega proportsionaalsuse
põhimõtet, siis tuleb kõigepealt märkida, et kuna kohtupraktika kohaselt on trahvil hoiatav eesmärk selleks, et suunata ettevõtjate
käitumist liidus, tuleb hoiatamise tegurit hinnata mitme asjaolu alusel, mitte ainult asjassepuutuva ettevõtja konkreetse
olukorra alusel (vt Üldkohtu 30. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑12/03: Itochu
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑883, punkt 93; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑289/04 P:
Showa Denko
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5859, punkt 23, ja eespool punktis 189 viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 300).
Lisaks ei ole väljakujunenud kohtupraktika kohaselt komisjonil kohustust trahvisumma kindlaksmääramisel arvestada ettevõtja
halba majanduslikku olukorda, kuna sellise kohustuse tunnustamine viiks turutingimustega halvemini kohandunud ettevõtjatele
õigustamatu konkurentsieelise andmiseni (vt eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 327, ja 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑308/04 P: SGL Carbon
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5977, punkt 105 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 28. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑452/05:
BST
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 95).
Nii ei saa Transcatab vastu vaielda hoiatamise eesmärgil kordaja kohaldamisele, tuginedes asjaolule, et tal tekkisid keelatud
kokkuleppe täitmise ajal kahjumid, mis viisid selleni, et alates menetluse algatamisest oli tema tegevus kokkuleppe esemeks
oleval turul lõppenud. Arvestades ka Transcatabi kuulumist rahvusvahelisse kontserni, millel on oluline majanduslik ja rahaline
suutlikkus, ning seda, et vastutus omistati ka tema emaettevõtjale, ei saa niisuguse kordaja kohaldamist, mis määrati kindlaks
kontserni kogukäibe alusel, pidada trahvi ebaproportsionaalseks muutvaks kordajaks.
Lisaks tuleb asuda seisukohale, et käesolevas asjas ei ole Transcatab haldusmenetluses ega Üldkohtu menetluses tõendanud oma
argumenti, et ta pidi oma tegevuse lõpetama seetõttu, et komisjon algatas uurimise ja et talle kavatseti trahv määrata. Samuti
tuleb meenutada, et see, et institutsiooni võetud meede põhjustab ettevõtja pankroti või lõpetamise, ei ole iseenesest liidu
õigusega keelatud. Nimelt isegi kui ettevõtja likvideerimine tema antud õiguslikus vormis kahjustab omanike, aktsionäride
või osanike rahalisi huve, ei tähenda see sugugi, et ettevõtja esindatavad isiklikud, varalised ja mittevaralised vahendid
kaotaksid ühtlasi oma väärtuse (vt Üldkohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01,
T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, punkt 372 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab argumenti hoiatamist tingiva täiendava teguri kohta n-ö komplekttooteid tootvate ettevõtjate puhul, siis tuleb
märkida, et vaidlustatud otsus ei sisalda ühtegi viidet sellisele nõudele, mistõttu on see argument käesolevas asjas asjassepuutumatu.
Lõpuks tuleb 2006. aasta suunistega seotud argumendi osas täheldada, et nagu juba märgitud, ei olnud need käesoleva vaidluse
aluseks olevate faktiliste asjaolude suhtes kohaldatavad (vt eespool punkt 201).
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teise väite kolmas osa ja järelikult teine väide tervikuna tagasi lükata.
4.
Kolmas väide, mis puudutab trahvi põhisumma kindlaksmääramist

Kolmanda väite esimene osa, mille kohaselt on trahvisummat vääralt suurendatud rikkumise kestuse alusel
Poolte argumendid
Esiteks vaidlustab Transcatab lähtesumma suurendamise 60% seetõttu, et töötlejad osalesid ühes rikkumises kestusega kuus aastat
ja neli kuud. Nimelt ei võtnud komisjon arvesse seda, et ajavahemikul 1999–2002 olid Itaalia toortubakaturul sõlmitud kokkulepped
suures osas Unitabi ja APTI raames kutsetegevusesiseselt sõlmitud kokkulepped. Komisjon oleks seega trahvi kindlaksmääramisel
pidanud eristama käitumist ajavahemikul 1995–1998 ja käitumist ajavahemikul 1999–2002, mille eest vastutas APTI ainuisikuliselt.
Lisaks märkis komisjon ise, et APTI oli ainuisikuliselt vastutav oma otsuste eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 253). Nii
oleks komisjon vähemalt pidanud mitte suurendama trahvi asjassepuutuva kolme aasta eest.
Eriti nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 152 ja 154, nagu ka toimikus olevatest teatud dokumentidest, et juba alates
1998. aastast toimus töötlejate vaheline suhtlemine kutsetegevusesiseste kokkulepete raames ja nende ettevalmistamiseks. Töötlejate
vahelised koosolekud toimusid kogu ajavahemiku jooksul, mil APTI ülesanne oli läbi rääkida kutsetegevusesiseseid kokkuleppeid
Unitabiga. Transcatab viitab konkreetselt vaidlustatud otsuse põhjendustele 104, 143, 151–153, 158 ja 165. Mis puudutab aastat
1999, siis ei puudutanud otseselt kutsetegevusesiseseid kokkuleppeid ainult vaidlustatud otsuse põhjendused 158 ja 159. Kuid
need puudutasid neid siiski kaudselt. Isegi pärast 1999. aastat toimus töötlejate vaheline suhtlemine ikka veel APTI‑s ühise
positsiooni kindlaksmääramiseks. Transcatab viitab näidetena vaidlustatud otsuse põhjendustele 199 ja 212 või Cogentabi –
APTI ja Unitabi asutatud ühendus – kaudu seatud eesmärkide osas vaidlustatud otsuse põhjendustele 187–189, 191 ja 208. Igal
juhul piirdus töötlejate vaheline suhtlemine väljaspool kutsetegevusesiseseid kokkuleppeid turu teatud aspektidega, olles
konkreetsem peamiselt lihtsa teabevahetuse korral.
Teiseks tõendas Transcatab teise väite raames, et keelatud kokkuleppel ei olnud mõju turule ning see ei saanud tarbijatele
kahju tekitada. Vastavalt suunistele on pikaajaliste rikkumise eest trahvi suurendamise eesmärk „kehtestada tõhusad sanktsioonid
piirangute puhul, millel on pikka aega olnud kahjulik mõju tarbijatele”. Sellest tuleneb, et suurendades trahvi automaatselt
10% aasta kohta ilma konkreetse juhtumi asjaolusid arvestamata, tegi komisjon vea nende kriteeriumide kohaldamisel, mille
ta ise oli endale trahvide arvutamiseks kehtestanud.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
–       Trahvi suurendamine kokkuleppe kestuse alusel
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes
üksikus teos, vaid ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses (eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 81). Kui erinevad teod kuuluvad tervikplaani nende identse eesmärgi tõttu, millega rikutakse konkurentsitingimusi
ühisturul, on komisjonil õigus omistada nende tegude eest vastutus osalemise alusel rikkumises kui tervikus (eespool punktis 88
viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 258).
Lisaks, kui tuvastatud kokkulepped ja kooskõlastatud tegevused kuuluvad oma identse eesmärgi tõttu regulaarselt peetavate
koosolekute ning sihthindade ja –kvootide kindlaksmääramise süsteemidesse, mis omakorda kuuluvad ettevõtjate pingutuste hulka,
millel on vaid üks majanduslik eesmärk – kahjustada hindade vaba kujunemist –, siis on kunstlik jagada vaid ühte eesmärki
taotlev vältav tegevus erinevateks rikkumisteks, kui tegemist on hoopis ühe rikkumisega, mis järjest enam konkretiseerus nii
kokkulepete kui ka kooskõlastatud tegevuse kaudu (vt selle kohta eespool punktis 222 viidatud kohtuotsus BST
vs.
komisjon, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ilma et Transcatab talle selles küsimuses vastu vaidleks, asus komisjon käesolevas asjas vaidlustatud otsuses seisukohale,
et töötlejate tegevus oli käsitatav EÜ artikli 81 lõike 1 ühe vältava rikkumisena, kuna sellega tegeleti tervikplaani alusel,
millega oli kindlaks määratud ostukäitumised turul, millel oli sama konkurentsivastane ja majanduslik eesmärk, st moonutada
hindade vaba kujunemist toortubakaturul ja kontrollida varustamist selle ärajagamise teel. Komisjon tõi eriti esile, ilma
et Transcatab seda asjaolu vaidlustaks, et kartellil oli kogu selle kestuse vältel samad eesmärgid ning läbi aegade sama struktuur
ja toimimismehhanismid (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 264–269).
Komisjon tuvastas ka, ilma et Transcatab talle selles küsimuses vastu vaidleks, et pärast 1999. aastat, paralleelselt koordineerimisega
väljaspool kutsetegevusesiseseid lepinguid, tegid töötlejad ka koostööd oma käitumise kindlaksmääramiseks APTI‑s ning et see
koostöö oli aastate jooksul töötlejate kokkuleppe strateegia oluline element (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 244). Seega
oli APTI koosolekute ettevalmistamisel sama konkurentsivastane eesmärk mis töötlejate vaheliste kokkulepete sõlmimisel, st
moonutada hindade vaba kujunemist toortubakaturul.
Kuna neid hinnanguid ei vaidlustatud, siis isegi juhul, kui alates 1999. aastast olid töötlejate koosolekud esialgsed ja APTI
koosolekuid ettevalmistavad, nagu Transcatab väidab, võis komisjon asuda õigesti seisukohale, et osalemine nendel koosolekutel
toimus ühe vältava rikkumise raames, kuna ta tuvastas, et töötlejate vaheline koordineerimine APTI tegevuse kindlaksmääramiseks
oli osa kartelli strateegiast ning selle eesmärk oli sama, mida töötlejad soovisid saavutada enne 1999. aastat.
Seega isegi kui eeldada, et pärast 1999. aastat oli töötlejate tegevus ainult esialgne ja APTI koosolekuid ettevalmistav,
nagu väidab Transcatab, ei saa see asjaolu mõjutada rikkumise kestust, mistõttu komisjon oleks isegi sellisel teoreetilisel
juhul võinud järeldada, et töötlejate toime pandud rikkumine kestis umbes kuus aastat ja neli kuud. Seega ei saa Transcatabi
argument, et ajavahemikul 1999–2002 oli töötlejate tegevus suunatud ainult kutsetegevusesiseste kokkulepete sõlmimise ettevalmistamisele,
mõjutada vaidlustatud otsuse õiguspärasust, mistõttu tuleb seda argumenti pidada tulemusetuks.
Seda tuvastatud asjaolu ei saa seada kahtluse alla argumendiga, et komisjon järeldas, et selle tegevuse eest vastutas APTI,
mitte tema liikmed (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 253). Nimelt oli APTI tegevus käsitatav töötlejate rikkumisest erineva
rikkumisena, millel oli oma konkurentsivastane eesmärk, isegi kui see langes osaliselt kokku töötlejate konkurentsivastase
eesmärgiga (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 270–273). Seda tuvastatud asjaolu Transcatab ei vaidlusta.
Igal juhul tuleb märkida, et käesolevat argumenti ei toeta ka faktid.
Esiteks tunnistab Transcatab ise sõnaselgelt oma menetlusdokumentides, et asjassepuutuval ajavahemikul kontakteerusid töötlejad
omavahel „ka muudel teemadel kui kutsetegevusesisesed kokkulepped” ja need puudutasid „turu teatud aspekte” ning nende kontaktide
abil vahetati turu kohta tundlikku teavet. Transcatab kinnitab ka, et sel ajavahemikul oli „enamik” kokkuleppeid, mis Itaalia
toortubaka turul sõlmiti, kutsetegevusesisesed kokkulepped Unitabi ja APTI vahel; sellest kinnitusest võib välja lugeda, et
sel perioodil sõlmiti töötlejate vahel ka muid lepinguid lisaks kontaktidele seoses kutsetegevusesiseste kokkulepetega.
Teiseks nähtub vaidlustatud otsusest ja toimikust, et sellel perioodil olid töötlejate vahelised kontaktid palju laiahaardelisemad
kui esialgsed kohtumised selleks, et kujundada ühine positsioon APTI raames kutsetegevusesiseste kokkulepete läbirääkimisteks.
Selle kohta tuleb meenutada, et 16. märtsi 1988. aasta seaduse legge n° 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e
sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli (kutsealaliste kokkulepete, külvieelsete lepingute ning põllumajandustoodangu
müügi lepingute seadus nr 88) (
GURI
nr 69, 23.3.1988; edaspidi „seadus nr 88/88”) kohaselt käsitlesid kutsetegevusesisesed kokkulepped madalaima hinna kindlaksmääramist,
mis fikseeriti külvieelsetes lepingutes (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 68 ja 253), samas kui töötlejate vaheliste kokkulepete
ese oli palju laiem, sest kartelli raames nähti ette muu hulgas kõrgeima või keskmise tarnehinna kindlaksmääramine ning ka
iga töötleja ostetav tubakakogus ning vastavad varustusallikad (vaidlustatud otsuse põhjendus 363).
Vaidlustatud otsuses viidatud ja toimikus olevast mitmest tõendist nähtub, et isegi alates 1999. aastast oli töötlejate vahelise
sidepidamise ese palju laiahaardelisem kui lihtsalt APTI positsiooni koordineerimine kutsetegevusesiseste kokkulepete sõlmimiseks.
Nii näiteks nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 186, et komisjoni arvates sõlmisid töötlejad 1999. aasta oktoobris salajase
kokkuleppe, mille sisu ja vorm olid väga sarnased 1998. aasta septembri Villa Grazioli kokkuleppega (vt vaidlustatud otsuse
põhjendus 142). Selles kokkuleppes, mis on lisatud kostja vastusele, määrati peamiselt kindlaks toortubaka ostuhind (Burley
ja Bright) „kolmandatelt pakendajatelt”, määrati kõigile sellistele „pakendajatele” kindlaks konkreetne müügimaht igale töötlejale
ning kohustati vältima neid „kolmandaid pakendajaid”, kes ei olnud ühinenud Cogentabiga (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 186).
Veel nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 202–204, et 2000. aastal kontakteerumine töötlejate vahel jätkus. Transcatab
ei tõenda mingil viisil, et see koordineerimine puudutas ainult APTI‑s võetavaid seisukohti. Kuid vaidlustatud otsuse põhjendusest 204
tuleneb, et töötlejad kohtusid 21. septembril 2000, et luua koordineerimismehhanism töötlejate ostudirektorite tasemel.
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 212 nähtub, et 14. septembril 2001 toimus Deltafina, Dimoni ja Transcatabi presidentide ja
ostudirektorite koosolek, mille väljapakutud päevakorda kuulus mitte ainult APTI ja Unitabi vahel sõlmitav kutsetegevusesisene
kokkulepe, vaid ka nende ettevõtjate omavahelised suhted, ostud „kolmandatelt pakendajatelt”, suhted Romana Tabacchiga ja
tulevikustrateegiad.
Kõik need näited tõendavad, et ajavahemikul 1999–2002 ei olnud töötlejate vahelise suhtlemise ese ainult kutsetegevusesisesed
kokkulepped, nagu väidab Transcatab, vaid vastupidi – sel perioodil toimis töötlejate kokkulepe edasi paralleelselt kutsetegevusesiseste
kokkulepetega. Lisaks ei ole Transcatab tõendanud, et komisjon rikkus õigusnormi sellega, et ta ei järeldanud, et ajavahemikul
1999–2002 oli töötlejate tegevus suunatud ainult kutsetegevusesiseste kokkulepete sõlmimise ettevalmistamisele.
Arvestades eeltoodut, tuleb asuda seisukohale, et Transcatabi poolt väite käesoleva osa raames esitatud esimene argument tuleb
tagasi lükata.
–       Tarbijatele kahju mitte tekitamine
Transcatabi argument, et komisjon on teinud vea trahvi suurendamisel 10% aasta kohta, kuna rikkumisega ei tekitatud kahju
tarbijatele, on alusetu nii õiguslikust kui faktilisest aspektist.
Esiteks ei saa tuletada määruse nr 1/2003 artiklist 23 ega suuniste punkti 1B kolmandast lõigust, millele viitab Transcatab,
et nendes seatakse pikaaegsete rikkumiste puhul trahvi suurendamine sõltuvusse tarbijatele pikaaegse kahjuliku mõju tekitamisest.
Suuniste lõigud, millele Transcatab viitab, põhjendavad üldiselt suunistega kehtestatud trahvipoliitikat, eriti muudatusi
võrreldes varasema praktikaga. Transcatab ei saa seega oma argumendis tugineda sellele suuniste sättele.
Teiseks, vastupidi Transcatabi väidetule ei ole üldse tõendatud, et kokkuleppel ei olnud mõju turule, ja veelgi vähem on tõendatud
see, et kokkuleppel puudus negatiivne mõju tarbijatele. Nimelt ei võimalda andmed, millele Transcatab teises väites tugineb,
tõendada sellise mõju puudumist, kuna neid andmeid võisid mõjutada muud tegurid (vt muu hulgas eespool punkt 168). Asjaolu,
et kokkuleppe oli jõus mitu aastat, näitab ka, et töötlejate arvates ei olnud kokkulepe kasutu ja et sel puudus mõju. Seega
on Transcatabi argumendi eeldus väär.
Arvestades eeltoodut, tuleb seega kolmanda väite esimene osa tervikuna tagasi lükata.

Kolmanda väite teine osa, mis puudutab
ne bis in idem
põhimõtte rikkumist ja põhjenduse puudumist
Poolte argumendid
Transcatab väidab, et komisjon on rikkunud
ne bis in idem
põhimõtet. Komisjon asus vaidlustatud otsuses seisukohale, et vastutus kutsetegevusesiseste kokkulepete sõlmimise eest ajavahemikul
1999–2001 tuleb omistada ainult APTI‑le. Kuid ilma, et ta oleks eristanud perioode 1995–1998 ja 1999–2001, omistas ta töötlejatele
vastutuse tegevuse eest, millega tegeleti kutsetegevusesiseste kokkulepete raames, st tegevuse eest, mille ta oli juba süüks
pannud APTI‑le ainuisikuliselt.
Käesolevas asjas on APTI‑le etteheidetud faktilised asjaolud identsed Transcatabile ajavahemiku osas 1999–2002 etteheidetutega,
kuna sel perioodil toimunud töötlejate koosolekud toimusid APTI koosolekute ettevalmistamiseks. Lisaks on samad ka rikkumise
toimepanijad, sest on üldteada, et kutsetegevusliidud on nende liikmete väljendusviis. Nii karistas komisjon töötlejaid sama
rikkumise eest kaks korda. Kõigepealt karistati neid APTI liikmetena ja siis individuaalselt. Sellest nähtub, et töötlejatele
määrati liiga suur karistus ning et vaidlustatud otsus on selles küsimuses põhjendamata.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale on
non bis in idem
põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mis on sätestatud ka Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste
kaitse konventsiooni protokolli nr 7 artiklis 4 ja mida kohtud järgivad. Konkurentsiõiguse valdkonnas välistab nimetatud põhimõte
selle, et komisjon karistab ettevõtjat teist korda või algatab tema suhtes teist korda menetluse seoses konkurentsivastase
tegevusega, mille eest teda on juba karistatud või seoses millega ta on õigeks mõistetud komisjoni eelmise otsusega, mida
ei saa enam vaidlustada (Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels
Midland Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punktid 85 ja 86, ja eespool punktis 224 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punktid 130 ja 131).
Non bis in idem
põhimõtet kohaldatakse, kui on täidetud kolm tingimust: faktilised asjaolud on samad, õigusrikkumise toime pannud isik on
sama ja kaitstav õigushüve on sama. Niisiis ei saa vastavalt kõnealusele põhimõttele karistada sama isikut mitu korda sama
ebaseadusliku teo eest sama õigushüve kaitsmise eesmärgil (eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 338, ja Üldkohtu 13. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑217/03 ja T‑245/03: FNCBV jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑4987, punkt 340).
Käesolevas asjas ei ole täidetud esimene tingimus, st faktiliste asjaolude samasus. Nimelt isegi kui eeldada, et osa töötlejatele
süüks pandud erinevaid konkurentsivastaseid tegusid, muu hulgas koordineerimine APTI tegevuse kindlaksmääramiseks (vaidlustatud
otsuse põhjendus 244), ja APTI‑le süüks pandud tegevus, st positsiooni kindlaksmääramine, mida ta kavatseb kaitsta Unitabiga
kutsetegevusesiseste kokkulepete sõlmimiseks toimuvatel hinnaläbirääkimistel (vaidlustatud otsuse põhjendused 253 ja 254),
teatud ulatuses kattusid, tuleb asuda seisukohale, et tegemist oli kahe eraldiseisva tegevusega. Nimelt erineb otsuse vastuvõtmisele
eelnev koordineerimine selle otsuse enda vastuvõtmisest.
Lisaks, nagu märgitud käesoleva väite esimeses osas, toimus töötlejate vaheline koordineerimine APTI tegevuse kindlaksmääramiseks
laiahaardelisema kartelli strateegia raames, mille oluline osa see oli (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 244). Selle kohta
tuleb ka märkida, et vaidlustatud otsuses täheldas komisjon selgelt ja täpselt, et APTI‑d ja töötlejaid karistati erinevate
rikkumiste eest (vt APTI suhtes vaidlustatud otsuse põhjendused 253, 254 ja 270–273 ning töötlejate suhtes põhjendused 240–252
ja 264–269).
Seega ei saa Transcatab väita, et käesolevas asjas olid töötlejatele ja APTI‑le etteheidetud asjaolud identsed.
Mis puudutab teist tingimust, st õigusrikkumise toimepanija identsust, siis tuleb märkida, et ka see tingimus ei ole käesolevas
asjas täidetud. Nimelt isegi kui Transcatab on APTI liige, on siiski tegemist kahe eraldiseisva üksusega, sest APTI on iseseisva
õigusvõimega isik, millel on oma ese ja eesmärgid, mis ei sõltu ja on erinevad Transcatabi omadest (vt selle kohta eespool
punktis 254 viidatud kohtuotsus FNCBV jt
vs.
komisjon, punkt 128).
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas ei ole täidetud nii samade faktiliste asjaolude kui ka sama toimepanija tingimus, sest
vaidlustatud otsuses ei karistata korduvalt samu üksusi või isikuid samade asjaolude eest. Seega tuleb asuda seisukohale,
et
ne bis in idem
põhimõtet ei ole rikutud.
Mis puudutab argumenti põhjenduse puudumise kohta, siis tuleb märkida, et kuna töötlejatele ja APTI‑le etteheidetud teod olid
erinevad ja toime pandud erinevate õiguslike üksuste poolt, ei olnud komisjon kohustatud esitama põhjendust
ne bis in idem
põhimõtte kohaldamise osas. Lisaks ei ajanud komisjon vaidlustatud otsuses kuidagi segamini APTI ja töötlejate vastutust.
Täpsemalt, vastavalt eespool punktis 174 mainitud kohtupraktikale näitavad eespool punktis 256 viidatud põhjendused selgelt
ja ühemõtteliselt komisjoni asjassepuutuvat arutluskäiku, mis võimaldas seega Transcatabil mõista tema suhtes võetud meetme
õigustusi ja Üldkohtul teostada kontrolli.
Arvestades eespool esitatud kaalutlusi, tuleb väite osa tervikuna tagasi lükata.

Kolmanda väite kolmas osa, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet
Poolte argumendid
Teise võimalusena väidab Transcatab, et töötlejad olid põllumajanduskäitlejatega lepinguid sõlmides veendunud, et nad tegutsevad
vastavalt siseriiklikele õigusnormidele, muu hulgas seadusele nr 88/88 ja kutsetegevusesisestele kokkulepetele. Viimaste osas
tunnistas komisjon, et kohaldatav õiguslik raamistik võis tekitada väga ebakindla seisu APTI tegevuse õiguspärasuse küsimuses.
Seetõttu määras ta APTI‑le sümboolse, kõigest 1000-eurose trahvi. Transcatab ei mõista, miks sama arutluskäiku ei kohaldatud
tema puhul, kuigi hulgaliselt tõendeid tõendavad, et töötlejate vaidlusalune tegevus aastatel 1999–2002 puudutas peaaegu tervikuna
eellepinguid, mille eesmärk oli määrata kindlaks ühine positsioon APTI‑s. APTI ja Transcatabi käitumisele erineva hinnangu
andmisega on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, nagu nähtub ka eespool punktis 202 viidatud kohtupraktikast, et võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega on
tegemist ainult siis, kui sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja
arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.
Käesolevas asjas tuleb esiteks märkida, nagu juba mainitud ka käesoleva väite teise osa raames (vt eespool punkt 256), et
töötlejaid ja APTI‑d karistati erinevate rikkumiste eest (vt vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendused 240–252, 253 ja 254).
Mis puudutab konkreetselt ajavahemikku alates 1999. aastast, siis tuleneb vaidlustatud otsusest, et töötlejaid karistati mitme
konkurentsivastase teo eest, mis viidi täide ühe ja sama kartellistrateegia raames, mida hakati ellu viima juba kaua aega
enne 1999. aastat. Töötlejaid karistati seega nii hinnakokkulepete eest, mis sõlmiti väljaspool kutsetegevusesiseseid kokkuleppeid,
kui ka paralleelse koordineerimistegevuse eest, mille eesmärk oli kindlaks määrata APTI käitumine (vt eriti vaidlustatud otsuse
põhjendus 244).
Kuid APTI‑d peeti vastutavaks ainult kutsetegevusesiseselt sõlmitavate kokkulepetega seotud käitumise eest. Komisjon asus
seisukohale, et APTI ei saa vastutada töötlejate poolt toime pandud ühe vältava rikkumise eest, kuna komisjoni toimikus ei
olnud ühtegi tõendit, millest oleks nähtunud, et see ühendus oli liitunud töötlejate rakendatud tervikplaaniga, mille eesmärk
oli koordineerida kogu nende ostutegevust, või et ta oli sellest teadlik (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 270 ja 271).
Teiseks tuleneb vaidlustatud otsusest, et ka pärast 1999. aastat oli töötlejate kokkulepe palju laiaulatuslikum kui seaduse
nr 88/88 kohaldamisala (vt ka eespool punktid 240–245). Transcatab ei saa seega väita, et õiguslik raamistik õigustas töötlejatele
sümboolse trahvi määramist, nagu see määrati APTI‑le (vt selle kohta eespool punktides 298–311 esitatud põhjendusi).
Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et töötlejate, eriti Transcatabi olukord ning APTI olukord ei ole ajavahemikul
1999–2002 toime pandud rikkumise seisukohast võrreldavad. Seega ei saa Transcatab tugineda võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele.
Arvestades kõiki eespool esitatud kaalutlusi, tuleb kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
5.
Neljas väide, mis puudutab teatud kergendavaid asjaolusid

Neljanda väite esimene osa, mis puudutab keelatud kokkuleppe täitmata jätmisest tulenevat kergendavat asjaolu
Poolte argumendid
Transcatab heidab kõigepealt komisjonile ette, et ta ei kohaldanud talle kergendavat asjaolu, mis on ette nähtud suuniste
punkti 3 teises taandes, mis puudutab rikkumise esemeks oleva kokkuleppe või tegevuse tegelikku täide viimata jätmist. Ta
leiab, et ta on teise väite esimese osa raames juba tõendanud, et töötlejad ei täitnud kokkulepete enamikku. Seda saab järeldada
nende kokkulepete mõju puudumisest turule.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale sõltub suuniste punkti 3 teises taandes ette nähtud kergendav asjaolu,
mis puudutab rikkumise esemeks oleva kokkuleppe või tegevuse tegelikku täide viimata jätmist, iga ettevõtja individuaalsest
käitumisest. Sellest tuleneb, et selle kergendava asjaolu hindamiseks tuleb arvestada mitte rikkumisest kui tervikust tulenevat
mõju – mida tuleb arvesse võtta rikkumisega turule avaldatud tegeliku mõju hindamisel, et hinnata rikkumise raskust (suuniste
punkti 1 A esimene taane) –, vaid iga ettevõtja individuaalset tegevust, et uurida iga ettevõtja rikkumises osalemise suhtelist
raskusastet (eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 384, ja eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Gütermann ja Zwicky
vs.
komisjon, punkt 178).
Seega ei saa Transcatab tugineda sellele, et komisjon kohaldas vääralt kergendavat asjaolu, kuna rikkumisel ei olnud hindadele
tegelikku mõju.
Teiseks tuleb igal juhul meenutada, et kohtupraktikast tuleneb, et suuniste punkti 3 teise taande kohaldamiseks peavad rikkumise
toimepanijad tõendama, et nad käitusid turul konkureerivalt, või vähemalt seda, et nad on selgelt ja märgatavalt rikkunud
kartellikokkuleppega kehtestatud kohustusi niivõrd, et see häiris kokkuleppe toimimist, ning et nad ei jätnud lepinguga liitumise
muljet ega õhutanud seega teisi ettevõtjaid kartellikokkulepet täitma (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑50/00:
Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2395, punkt 292, ja 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑26/02: Daiichi Pharmaceutical
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑713, punkt 113).
Kuid käesolevas asjas ei väida Transcatab absoluutselt, et ta oli selgelt ja märgatavalt kartellikokkuleppe täitmise vastu,
niivõrd, et see häiris kokkuleppe toimimist. Seega ei saa ta väita, et komisjon on teinud vea, kuna ta ei kohaldanud tema
suhtes asjassepuutuvat kergendavat asjaolu.
Lõpuks tuleb ka märkida, et esiteks, komisjon tõendas vaidlustatud otsuse põhjenduses 383, et kokkulepet täideti, ja teiseks,
toetades ise väidet, et „enamikku” kokkulepetest ei täidetud, tunnistab Transcatab, et asjassepuutuvat kartellikokkulepet
täideti vähemalt osaliselt (vt eespool punkt 239).
Arvestades eespool toodud kaalutlusi, tuleb väite käesolev osa tagasi lükata.

Neljanda väite teine osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on vaidlusaluse tegevuse lõpetamine enne komisjoni sekkumist
Poolte argumendid
Transcatab heidab komisjonile ette, et viimane ei kohaldanud talle suuniste punkti 3 kolmandas taandes sätestatud kergendavat
asjaolu, mis puudutab rikkumise lõpetamist kohe, kui komisjon sekkub.
Esiteks ei sea suunised selle kergendava asjaolu kohaldamist sõltuvusse rikkumise kergemast või raskemast laadist, mistõttu
on see kergendav asjaolu kohaldatav nii raskete kui ka väga raskete rikkumiste puhul. Teiseks ei olnud Transcatabi tegevus
pärast komisjoni sekkumist selline, mida saaks pidada konkurentsiõiguse normide rikkumiseks. Kolmandaks jättis komisjon tähelepanuta
toortubakasektori eripära. Neljandaks tulenes selle kergendava asjaolu kohaldamata jätmine trahvidealase kohtupraktika muutusest,
mis leidis aset Üldkohtu poolt 15. juuni 2005. aasta otsusega Tokai Carbon jt
vs.
komisjon (liidetud kohtuasjad T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03, kohtulahendite kogumikus ei avaldata). See kohtupraktika
muutumine, mis toimus pärast menetluse algust, kahjustas Transcatabi õiguspärast ootust, sest ta arvas, et tema trahvi vähendatakse,
kuna ta oli lõpetanud rikkumise kohe, kui komisjon sekkus.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vastavalt suuniste punkti 3 kolmandale taandele võidakse komisjoni poolt määratud trahvi põhisummat vähendada,
kui ettevõtja lõpetab rikkumise kohe, kui komisjon sekkub.
Kuid väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et trahvi vähendamine rikkumise lõpetamise tõttu komisjoni esimesel sekkumisel
ei toimu automaatselt, vaid sõltub konkreetse juhtumi asjaolude hindamisest komisjoni poolt tema kaalutlusõiguse raames (vt
eespool punktis 147 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, punkt 228 ja seal viidatud kohtupraktika). Konkreetse juhtumi asjaolud võivad seega kaasa tuua selle, et komisjon
otsustab õigusvastase kokkuleppe pooleks oleva ettevõtja trahvi põhisummat mitte vähendada (eespool punktis 162 viidatud kohtuotsus
Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 148).
Seega asus Euroopa Kohus seisukohale, et kergendava asjaolu arvessevõtmisega nõustumine olukorras, kus ettevõtja on pooleks
ilmselgelt ebaseaduslikus kokkuleppes, mille suhtes ta teadis või pidi teadma, et tegemist on rikkumisega, võib julgustada
ettevõtjaid jätkama salajast kokkulepet nii kaua kui võimalik lootuses, et nende käitumist mitte kunagi ei avastata, kuid
samas teades, et kui nende käitumine avastatakse, võidakse nende trahvi vähendada, kui nad rikkumise lõpetavad. Selline nõustumine
võtaks määratavalt trahvilt kogu hoiatava mõju ja kahjustaks EÜ artikli 81 lõike 1 kasulikku mõju (eespool punktis 162 viidatud
kohtuotsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 149). Lisaks on Üldkohus juba otseselt sedastanud, et tahtlikult toime pandud rikkumise lõpetamist ei saa
lugeda kergendavaks asjaoluks, kui selle lõpetamise tingis komisjoni sekkumine (Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑157/94:
Ensidesa
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑707, punkt 498, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, punkt 229).
Käesolevas asjas puudutas rikkumine salajast kartellikokkulepet, mille ese oli muu hulgas hindade kindlaksmääramine ning varustajate
ja ostetavate koguste jagamine. Nagu märgitud eespool punktis 137, on seda liiki kokkulepped EÜ artikli 81 lõike 1 punktide a
ja b alusel selgelt keelatud ning need on kohtupraktika kohaselt eriti rasked rikkumised, kuna need mõjutavad otseselt konkurentsi
peamisi parameetreid asjassepuutuval turul. Lisaks, nagu märgitud eespool punktis 170, panid töötlejad käesolevas asjas neile
süüks pandud konkurentsivastased teod toime teadlikult ning nad leppisid mitmel korral kokku meetmetes, mis pidid tagama kartellikokkuleppe
tõhusa täitmise.
Neil asjaoludel ja arvestades eespool punktides 283 ja 284 viidatud kohtupraktikat, ei saa Transcatab väita, et komisjon on
rikkunud õigusnormi, jättes tema suhtes kohaldamata viidatud kergendava asjaolu.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Transcatabi esitatud konkreetsed argumendid.
Nimelt arvestades eespool viidatud kohtupraktikat, ei tähenda see, et Transcatabi tegevus ei olnud pärast komisjoni esimesi
sekkumisi konkurentsivastane, et komisjon on kohustatud asjassepuutuvat kergendavat asjaolu kohaldama. Selle tegevusvaldkonna
eripära, nagu varasemate juhtumite puudumine, millele Transcatab viitab, ja kohaldatavad õigusnormid, ei ole ka asjassepuutuvateks
asjaoludeks nende hulgas, mida vaidlusalase kergendava asjaolu kohaldamisel arvestatakse, kuigi need võivad teatud rolli mängida
muude kergendavate asjaolude hindamisel (vt eelkõige käesoleva väite kolmas ja viies osa).
Lõpuks, mis puudutab väidetavat õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist, siis tuleb meenutada, et nagu märgitud juba
eespool punktis 208, eeldab kohtupraktika kohaselt õigus tugineda sellele põhimõttele, et täidetud on kolm tingimust. Esiteks
peavad ametiasutused olema andnud huvitatud isikule pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta
ja ühtelangevaid tagatisi. Teiseks peavad need tagatised olema laadilt sellised, mis tekitavad isikule, kellele need on adresseeritud,
õiguspärase ootuse. Kolmandaks peavad antud tagatised olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (vt eespool punktis 208
viidatud kohtupraktika).
Piisab, kui selle kohta märkida, et käesolevas asjas ei ole täidetud nendest tingimustest esimene, sest Transcatab ei saa
tugineda ühelegi täpsele, tingimusteta ja ühtelangevale komisjoni antud tagatisele, et tema trahvi vähendatakse, kui ta lõpetab
konkurentsivastase tegevuse kohe, kui komisjon sekkub.
Veel tuleb meenutada, et ainuüksi asjaolu, et komisjon luges oma varasemas otsustuspraktikas trahvisumma kindlaksmääramisel
teatavad asjaolud kergendavateks asjaoludeks, ei tähenda veel, et ta peaks sama hinnangu andma hilisemates otsustes (Üldkohtu
14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑347/94: Mayr-Melnhof
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1751, punkt 368, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 337). Seega ei saa Transcatab tugineda oma argumentatsioonis asjaolule, et seda kergendavat asjaolu kohaldati
teistes rikkumiste asjades. Lisaks ei muudeta kohtupraktikat eespool punktis 280 viidatud 15. juuni 2005. aasta kohtuotsusega
Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 382, sest nagu märgib õigesti ka komisjon, oli Üldkohus juba
enne seda kohtuotsust selgelt otsustanud, et tahtlikult toime pandud rikkumise lõpetamist ei saa käsitleda kergendava asjaoluna,
kui selle lõpetamise tingis komisjoni sekkumine (Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta otsused kohtuasjades T‑156/94: Aristrain
vs
. komisjon, EKL 1999, lk II‑645, punkt 138, ja eespool punktis 284 viidatud kohtuotsus Ensidesa
vs
. komisjon, punkt 498). Seega ei saa Transcatab tugineda selles küsimuses õiguspärasele ootusele.
Arvestades eespool toodud kaalutlusi, tuleb seega neljanda väite teine osa tagasi lükata.

Neljanda väite kolmas osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on põhjendatud kahtlus vaidlusealuse tegevuse õigusvastasuse
osas
Väite käesolevas osas esitab Transcatab sisuliselt kaks argumenti. Esiteks väidab ta, et komisjon on rikkunud õigusnormi sellega,
et ta ei kohaldanud kergendavat asjaolu, milleks on põhjendatud kahtlus vaidlusaluse tegevuse õigusvastasuse osas. Teiseks
väidab ta, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet võrreldes asjaga Toortubakas – Hispaania.
Põhjendatud kahtlus vaidlusaluse tegevuse õigusvastasuse osas
–       Poolte argumendid
Transcatab väidab, et Euroopa ja siseriikliku tasandi segane õiguslik taust tekitas põhjendatud kahtluse toortubaka töötlejate
ja APTI poolt Itaalias läbiviidava tegevuse õigusvastasuse osas. Seega oleks komisjon pidanud kohaldama suuniste punkti 3
neljandas taandes ette nähtud kergendavat asjaolu, ja vähemalt vähendama igale töötlejale määratud trahvi. Komisjon ei põhjendanud,
miks ta jättis rahuldamata Transcatabi esitatud selle kergendava asjaolu kohaldamise taotluse.
Täpsemalt väidab Transcatab, et nõukogu 4. aprilli 1962. aasta määrus nr 26, millega kohaldatakse teatavaid konkurentsieeskirju
põllumajandussaaduste ja toodete tootmise ja nendega kauplemise suhtes (EÜT 1962, 30, lk 993; ELT eriväljaanne 03/01, lk 6),
sätestab teatud tingimuste esinemisel erandi kokkulepete suhtes, mida on vaja EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärkide saavutamiseks.
Töötlejate vahelisi kokkuleppeid peetigi EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärkide saavutamiseks vajalikeks. Nimelt olid need kokkulepped
vajalikud selleks, et tagada põllumajandusliku tootmise ratsionaalne areng ning et stabiliseerida ja elus hoida Itaalia turgu.
Nende abil vähendati vahendajate tulu, vähendamata ja pigem vastupidi – suurendades põllumajandustootjate tulu. Transcatab
leiab, et ta on tõendanud, et arvestades käesolevas asjas esinevat eripärast faktilist tausta, oli töötlejate vaheliste kokkulepete
eesmärk EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärkide saavutamine. Need kaalutlused ning liidu muu sekkumine tubakasektoris tekitasid
töötlejate põhjendatud kahtluse vaidlusaluse tegevuse konkurentsieeskirjadele vastavuse suhtes.
Transcatab väidab, et liikmesriigi õigusnormid, muu hulgas seadus nr 88/88, olid samuti sellised, mis tekitasid teatud määral
ebakindlust vaidlusaluse tegevuse õiguspärasuse seisukohast. Vaidlustatud otsuses oleks komisjon pidanud seda asjaolu kohaldama
töötlejate suhtes nii, nagu ta tegi APTI ja Unitabi puhul, kellele ta määras sümboolse trahvi 1000 eurot.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
–       Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et käesolevas asjas käsitletakse osalust horisontaalses kartellikokkuleppes, mida selle pooled hoidsid
eriti hindade kindlaksmääramise osas mitu aastat saladuses. Seega on tegemist EÜ artikli 81 ilmse ja väga raske rikkumisega.
Lisaks, mis puudutab asjassepuutuvat ettevõtjat, siis on tegemist ühe peamise toortubaka töötlejaga Itaalias, mis kuulub maailma
ühte suurimasse sõltumatusse tubakalehtedega kauplevasse kontserni. Seega on tegemist ettevõtjaga, kellel on materiaalseid
ning intellektuaalseid vahendeid, mis võimaldavad tal hinnata kohaldatava õigusliku regulatsiooni laadi ja tema tegevusest
tulenevaid võimalikke õiguslikke tagajärgi, muu hulgas konkurentsiõiguse vaatepunktist lähtudes. Seda arvestades ei saa mõistlikult
väita, et Transcatabil võis olla kahtlusi oma tegevuse õigusvastasuse suhtes (vt selle kohta eespool punktis 148 viidatud
kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 406, ja eespool punktis 147 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, punkt 229).
Esiteks, mis puudutab konkreetselt määrust nr 26, millele Transcatab viitab, siis tuleb märkida, et see määrus, eriti selle
artikkel 2, kehtestab EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamatuse erandi kokkulepete, otsuste ja tegevuste suhtes, mis on seotud EÜ
lepingu I lisas loetletud nende toodete tootmise või turustamisega – mille hulka kuulub muu hulgas ka toortubakas –, mis moodustavad
siseriikliku turukorralduse lahutamatu osa või mida on vaja EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärkide saavutamiseks.
Kohtupraktikast tuleneb, et mis puudutab erandit EÜ artikli 81 lõike 1 üldkohaldatavuse reeglist, siis määruse nr 26 artiklit 2
tuleb tõlgendada kitsendavalt. Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et määruse nr 26 artikli 2 lõike 1 esimest lauset,
milles on ette nähtud nimetatud erand, kohaldatakse vaid siis, kui asjassepuutuv kokkulepe soodustab kõikide EÜ artikli 33
eesmärkide saavutamist. Lõpuks, nagu nähtub määruse nr 26 artikli 2 lõike 1 esimese lause tekstist endast, peab kokkulepet
olema „vaja” nende eesmärkide saavutamiseks (vt eespool punktis 254 viidatud kohtuotsus FNCBV jt
vs.
komisjon, punkt 199 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 303–313 välistab komisjon sõnaselgelt määruse nr 26
artiklis 2 sätestatud EÜ artikli 81 lõike 1 erandite kohaldamise käesolevas asjas. Transcatab ei vaidlusta seda analüüsi ega
komisjoni järeldust, piirdudes argumendiga, et asjassepuutuvad õigusnormid tekitasid temas põhjendatud kahtluse, mida komisjon
oleks pidanud arvestama.
Teiseks tuleb märkida, et määruse nr 26 artikli 2 lõigetes 2 ja 3 on ette nähtud erimenetlus, mis võimaldab komisjonil tuvastada,
millistele kokkulepetele saab artiklis 2 ette nähtud erandeid kohaldada. See menetlus näeb muu hulgas ette, et komisjon peab
nõu liikmesriikidega ja huvitatud ettevõtjate või ettevõtjate ühendustega.
Miski toimikus ei viita sellele, et töötlejate vahelistest kokkulepetest anti komisjonile teada, et nimetatud erimenetluse
teel erandi kohaldamist saavutada. Lisaks ei väida ka Transcatab, et nendest kokkulepetest komisjonile teada anti. Vastupidi,
APTI 4. aprilli 2002. aasta koosolekul (vt eespool punkt 4) Dimon Italia esindajate tehtud teatud märkmetest nähtub selgelt,
et nendest kokkulepetest komisjonile teada ei antud ning Transcatab sellele asjaolule vastu ei vaidle. Teavitamise ja ametliku
menetluse puudumisel ei saa Transcatab väita, et töötlejatel tekkis kahtlus võimaluse suhtes, et nende kokkulepped võivad
kuuluda määruses nr 26 ette nähtud erandi kohaldamisalasse. Lisaks on välistatud sellise süsteemi puhul, nagu on ette nähtud
määruses nr 26, et erakapitalil põhinevad ettevõtjad võiksid asendada komisjoni hinnangu enda omaga meetmete osas, mis on
kõige kohasemad EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärkide saavutamiseks ja nii võtta õigusvastaseid meetmeid, mida õigustaks asjaolu,
et nendega soovitakse saavutada nimetatud eesmärke.
Kolmandaks, vaidlustatud otsusest nähtub, et keelatud kokkuleppe eesmärk oli algusest peale selgelt konkurentsivastane (vt
näiteks vaidlustatud otsuse põhjendus 111). Käesoleva asja asjaoludest ei tulene ja Transcatab ka ei tõenda, et töötlejad
soovisid õigusvastaste kokkulepetega saavutada EÜ artiklis 33 sätestatud eesmärke.
Euroopa Kohus on otsustanud, et tõhusa konkurentsi säilitamine põllumajandustoodete turul kuulub ühise põllumajanduspoliitika
ja turgude ühiskorralduse eesmärkide hulka (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 311 ja Euroopa Kohtu 9. septembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas C‑137/00: Milk Marque ja National Farmers’ Union, EKL 2003, lk I‑7975, punkt 57). Transcatab ei saa seega
väita, et selgelt konkurentsivastaste kokkulepetega, nagu töötlejate kokkulepe käesolevas asjas, sooviti saavutada EÜ artikli 33
lõikes 1 ette nähtud eesmärke.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et Transcatab ei saa mõistlikult väita, et määrus nr 26 tekitas
põhjendatud kahtluse asjassepuutuva kartellikokkuleppe õigusvastasuse suhtes.
Teiseks, mis puudutab siseriiklikke õigusnorme, siis tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 323 tuvastas komisjon,
et töötlejate kokkulepe ei kuulunud seaduse nr 88/88 sätete kohaldamisalasse, kuna sellega määrati peamiselt kindlaks kõrgeim
või keskmine tarnehind ning jagati kogused ning varustajad, kuid nimetatud seaduse eesmärk oli tagada minimaalsed hinnad põllumajandustootjatele.
Kuna siseriiklikud õigusnormid kartelli tegevust ei reguleerinud, ei saanud töötlejatel ka sellele regulatsioonile tuginedes
tekkida kahtlust nende tegevuse õigusvastasuse suhtes.
Neid kaalutlusi ja eespool punktis 298 viidatud põhjendusi arvestades tuleb järeldada, et komisjon ei ole rikkunud õigusnormi,
jättes asjassepuutuva kergendava asjaolu alusel trahvi vähendamata.
Mis puudutab repliigis esitatud argumenti kergendava asjaolu kohaldamata jätmise osas põhjenduse puudumise kohta, siis tuleb
meenutada, et kuigi vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on komisjon EÜ artikli 253 alusel kohustatud oma otsust põhjendama,
esitades faktilised asjaolud, millest sõltub otsuse õigustatus ja kaalutlused, mis komisjoni selle otsuse vastuvõtmiseni viisid,
ei nõua see säte, et ta käsitleks kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mida haldusmenetluses puudutati (eespool punktis 173
viidatud kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs.
komisjon, punktid 14 ja 15, ning Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑319/94: Fiskeby Board
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1331, punkt 127).
Seega ei saa argumendina tugineda asjaolule, et vaidlustatud otsuse osas, mis puudutas kergendavaid asjaolusid, ei esitanud
komisjon selgitust põhjuste kohta, miks tema hinnangul ei tule kergendavateks asjaoludeks pidada osa Transcatabi vastuväiteteatise
vastuses viidatud asjaoludest. Lisaks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 303–324 analüüsis komisjon nii määruse
nr 26 kui ka siseriiklike õigusnormide mõju.
Erinev kohtlemine võrreldes asjaga Toortubakas – Hispaania
–       Poolte argumendid
Transcatab kinnitab, et see, et komisjon ei kohaldanud asjassepuutuvat kergendavat asjaolu nii segases õiguslikus olukorras,
nagu seda oli käesolevas asjas esinenud olukord, viis Itaalia ja Hispaania töötlejate väga ebavõrdse kohtlemiseni. Vaidlustatud
otsuse põhjenduskäik on nimetatud küsimuses ilmselgelt ebaloogiline, sest selles ei ole arvesse võetud teatud põhjendusi,
millega arvestati asjas Toortubakas – Hispaania, mis on väga sarnane käesolevale asjale. Täpsemalt tuvastas komisjon Hispaania
asjas, et õiguslik raamistik ja valitsuse käitumine tekitasid sellise ebakindluse, et see õigustas trahvi vähendamist 40%
mitte ainult kutsetegevusliitude puhul, vaid ka individuaalsete töötlejate puhul.
Kuid käesolevas asjas järeldas komisjon praktiliselt identses olukorras, et töötlejate kokkulepe jääb igati EÜ artikli 81
kohaldamisalasse, kuna selle peamine eesmärk oli kõrgeima või keskmise tarnehinna kindlaksmääramine, samas kui seadus nr 88/88
nägi ette miinimumhinnad. Samas oli ka asjas Toortubakas – Hispaania seaduse eesmärk ainult miinimumhindade kindlaksmääramine.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
–       Üldkohtu hinnang
Käesolevas argumendis leiab Transcatab, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet, sest käesoleva asjaga analoogses asjas,
nimelt asjas Toortubakas – Hispaania, kohaldas komisjon töötlejate suhtes asjassepuutuvat kergendavat asjaolu.
Eespool punktides 202 ja 264 meenutati juba, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega
tegemist ainult siis, kui sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja
arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud.
Käesolevas asjas näitab kahe asjassepuutuva otsuse võrdlus vaidlustatud tegevust reguleerivate siseriiklike õiguslike raamistike
seisukohast, et kaks olukorda erinesid oluliselt mõju osas, mida õiguslik raamistik avaldas õigusvastasele tegevusele. Eriti
nähtub asja Toortubakas – Hispaania põhjendustest 52 ja järgmistest põhjendustest, 349 ja järgmistest põhjendustest, 426–429,
437 ja 438, et Hispaanias oli ametiasutustel oluline roll tootjate ja töötlejate vaheliste lepingute läbirääkimisel. Tegemist
on „avalikeks” kvalifitseeritavate läbirääkimistega. Hispaania eksisteeris lausa „ministeeriumide tasemel praktika lubada
ja julgustada pooli rääkima kollektiivselt läbi tubaka ostu- ja müügitingimusi, sealhulgas hinda” (asi Toortubakas – Hispaania
põhjendus 60) [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]. Komisjon järeldab sellest, et „tootjate
ja töötlejate esindajate avalikel läbirääkimistel fikseeriti vähemalt teatud ulatuses põhilised lähtepunktid (eriti see, millistel
juhtudel koos tegutsetakse ja võetakse ühine seisukoht), mille alusel võisid töötlejad lisaks avalikel läbirääkimistel ühise
seisukoha väljendamisele kujundada salajase strateegia (kõrgeima) keskmise tarnehinna ja koguste suhtes” (asi Toortubakas
– Hispaania põhjendus 438). Sisuliselt sel põhjusel vähendas komisjon Hispaania töötlejate trahvi põhisummat 40%.
Tuleb asuda seisukohale, et käesolevas asjas ei olnud aga ametiasutustel tootjate ja töötlejate vaheliste lepingute läbirääkimisel
sellist rolli.
Transcatab ei saa seega väita, et komisjon on temale selle kergendava asjaolu kohaldamata jätmisega rikkunud võrdse kohtlemise
põhimõtet.
Lõpuks, mis puudutab argumenti ebaloogilise põhjenduse kohta, siis tuleb märkida, et Transcatab piirdub väga üldise viitega
otsusele asjas Toortubakas – Hispaania, täpsustamata, millised on need põhjendused, mida vaidlustatud otsuses ei arvestatud
ja mis muutsid selle otsuse põhjenduskäigu ebaloogiliseks.
Seega tuleb neljanda väite kolmas osa tervikuna tagasi lükata.

Neljanda väite neljas osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on Transcatabi tõhus koostöö menetluse käigus
Poolte argumendid
Esiteks väidab Transcatab, et komisjon oleks pidanud temale kohaldama suuniste punkti 3 kuuendas taandes ette nähtud kergendavat
asjaolu, milleks on ettevõtja tõhus koostöö väljaspool koostööteatise kohaldamisala. Ta on seisukohal, et tema koostöö komisjoniga
oli täielik kogu menetluse kestel ja see oli ulatuslikum kui koostööteatise alusel nõutud. Ta viitab konkreetselt tema peadirektori
ja tema ostudirektori vabatahtlikult tehtud avaldustele kartellikokkuleppe toimimise kohta ja kontrolle läbi viinud komisjoni
ametnike poolt tema koostööle antud positiivsele hinnangule. Lisaks on komisjon erinevates varasemates asjades vähendanud
esialgset trahvisummat, mida ta määrata kavatses, võttes arvesse ettevõtja avatust koostööle.
Teiseks väidab Transcatab, et jättes tema suhtes selle kergendava asjaolu kohaldamata, kuid kohaldades seda Deltafinale, rikkus
komisjon võrdse kohtlemise põhimõtet. Komisjon vähendas Deltafina trahvi 50% tema koostöö eest, võttes arvesse asjaolu, et
koostööteatise alusel tema trahvi ei vähendatud. Kuid vaidlustatud otsusest nähtub, et Deltafina ei täitnud koostöökohustust,
mida tuleb täita koostööteatise kohaldamisel. Seega vähendati sellise ettevõtja trahvi, kes ei täitnud oma koostöökohustust,
rohkem kui Transcatabi trahvi, kes tegi vastupidi pidevat ja ulatuslikumat koostööd kui rangelt vajalik. Selline suhtumine
vähendab olematuseni koostööteatise motiveeriva mõju.
Transcatab väidab, et asjaolu, et Deltafina rikkus tahtlikult koostöökohustust, ei muuda tema olukorda erandlikuks. Transcatab
leiab nii, et on kaks võimalust: kas koostööteatise süsteem ja koostöö kui kergendav asjaolu võivad koos eksisteerida ja sel
juhul vähendas komisjon õigesti Deltafina trahvi, kuid ta oleks pidanud ka võrdsuse kaalutlustel sama moodi kohtlema Transcatabi,
kes tegi koostööd vähemalt Deltafinaga samal määral, või need kaks süsteemi ei saa koos eksisteerida ja sel juhul on Deltafinale
kergendava asjaolu kohaldamine käesolevas asjas välistatud, kuna ta oli esimene ettevõtja, kes tugines koostööteatise kohaldamisele.
Teise võimalusena palub Transcatab, et tema trahvi vähendataks rohkem, vähemalt võrdselt Deltafinaga, kui arvestada kogu koostööd,
mida ta tegi väljaspool koostööteatise süsteemi.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Mis puudutab Transcatabi esimest argumenti, siis tuleb meenutada, et vastavalt suuniste punkti 3 kuuendale taandele võib ettevõtja
trahvi põhisummat vähendada menetlustes tehtud tõhusa koostööd eest, mis jääb koostööteatise kohaldamisalast välja.
Kohtupraktikast tuleneb, et seda konkreetset kergendavat asjaolu kohaldatakse ainult rikkumistele, mis ei kuulu koostööteatise
kohaldamisalasse (eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 380).
Selle kohta tuleb märkida, et suuniste punkti 3 kuuenda taande kohaldamise tagajärg ei saa olla koostööteatise kasuliku mõju
kõrvaldamine. Tuleb nimelt tõdeda, et koostööteatises esitatakse raamistik komisjoni uurimise käigus tehtava koostöö kompenseerimiseks
sellistele ettevõtjatele, kes osalevad või on osalenud liidu huve kahjustavates salajastes kartellides. Seega nähtub selle
teatise sõnastusest ja ülesehitusest, et ettevõtjate trahvi võib üldjuhul nende koostöö eest vähendada üksnes siis, kui nad
täidavad selles teatises ette nähtud ranged tingimused.
Seega säilitamaks koostööteatise kasuliku mõju, võib komisjon üksnes erandlikes olukordades suuniste punkti 3 kuuenda taande
alusel ettevõtja trahvi vähendada. Niisuguse olukorraga on tegemist näiteks juhul, kui ettevõtja koostöö, mis küll ületab
tema õiguslikku koostöökohustust, kuid ei anna talle siiski õigust trahvi vähendamisele koostööteatise alusel, on komisjonile
objektiivselt vajalik.
Käesolevas asjas tuleneb põhjendustest 493–498, et komisjon hindas koostööteatise raames Transcatabi esitatud tõendeid ning
tema hoiakut ja koostöö kestust kogu menetluse ajal. Tuleb meenutada, et komisjonil on lai kaalutlusõigus ettevõtja koostöö
kvaliteedi ja kasulikkuse hindamisel (Euroopa Kohtu 10. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑328/05 P: SGL Carbon
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑3921, punkt 88).
Kuna Transcatab oli teine ettevõtja pärast Mindot, kes täitis koostööteatises ette nähtud trahvi vähendamise tingimused, vähendas
komisjon tema koostööle selle teatise alusel antud hinnangut arvestades tema trahvi 30%, st määral, mis oli teisena trahvi
vähendamise tingimusi täitnud ettevõtjale koostööteatises ette nähtud vahemikus suurim määr.
Nii tuleb asuda seisukohale, et komisjon võttis arvesse Transcatabi koostööd, mida ta tegi koostööteatise raames. Lisaks on
käesolevas asjas vaieldamatult tegemist keelatud kokkuleppega ja seega ka selle teatise kohaldamisalasse kuuluva rikkumisega
(vt selle kohta eespool punktis 88 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 381).
Lisaks ei ole Transcatab tõendanud, et käesolevas asjas esineb erandlik olukord, mis õigustab väljaspool koostööteatise kohaldamisala
tehtud koostöö arvessevõtmist ja seega suuniste punkti 3 kuuendas taandes ette nähtud kergendava asjaolu kohaldamist. Nimelt
ei ole Transcatabi viidatud asjaolud, nagu vabatahtlikud avaldused või koostööle antud positiivne hinnang, tegurid, mis võiksid
õigustada selle kergendava asjaolu kohaldamist käesolevas asjas.
Mis puudutab Transcatabi teist argumenti väidetava võrdse kohtlemise põhimõtte kohta seoses selle kergendava asjaolu kohaldamisega
Deltafinale, siis ka see ei ole tulemuslik.
Juba on meenutatud, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega tegemist ainult
siis, kui sarnaseid olukordi koheldakse erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja arvatud juhul,
kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt eespool punktid 202, 264 ja 316).
Tuleb asuda seisukohale, et käesolevas asjas ei ole Deltafina olukord võrreldav Transcatabi olukorraga. Nimelt oli Deltafina
esimene ettevõtja, kes komisjoniga ühendust võttis ja kes taotles koostööteatise alusel kaitset trahvide eest, samas kui Transcatab
oli alles kolmas ettevõtja, kes selle teatise alusel komisjonile taotluse esitas. Seega pärast seda, kui komisjon oli andnud
Deltafinale tingimusliku kaitse trahvide eest nimetatud teatise alusel, ja olles tuvastanud, et Deltafina rikkus koostöökohustust,
mida ta trahvide eest kaitse saamise taotluse esitajana oli kohustatud täitma, otsustas komisjon menetluse lõpus talle mitte
anda lõplikku kaitset trahvide eest. Komisjon oli seisukohal, et Deltafina trahvi ei tule koostööteatise alusel üldse vähendada,
kuna see ei olnud komisjoni hinnangul tema suhtes enam kohaldatav. Seetõttu asus komisjon seisukohale, et Deltafina olukord
oli erandlik, mis õigustas trahvi vähendamist asjassepuutuva kergendava asjaolu alusel.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et Deltafina ja Transcatabi olukord oli väga erinev nende koostöö hindamise seisukohast, mistõttu
Transcatab ei saa viidata võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele seetõttu, et komisjon ei kohaldanud tema suhtes kergendavat
asjaolu, milleks oli tõhus koostöö haldusmenetluses.
Seega tuleb neljanda väite neljas osa tagasi lükata.

Neljanda väite viies osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on varasemate juhtumite puudumine toortubakaturul ajal,
mil komisjon alustas kontrolle
Poolte argumendid
Transcatab väidab, et komisjon oleks pidanud kergendava asjaoluna arvesse võtma asjaolu, et ajal, mil ta algatas käesolevas
asjas menetluse, ei olnud tehtud ühtegi otsust toortubakaturu valdkonnas. Komisjon jättis selle kergendava asjaolu kohaldamise
taotluse rahuldamata ilma ühegi põhjenduseta vaidlustatud otsuses, rikkudes nii oma põhjendamiskohustust. Oma argumendi toetuseks
viitab Transcatab mitmele otsusele.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Suunistes ei ole sõnaselgelt ette nähtud ühtegi kergendavat asjaolu, mis oleks seotud varasemate otsustega rikkumist puudutava
turu kohta. Suuniste punkti 3 viimases taandes on aga sätestatud komisjoni õigus võtta arvesse muid asjaolusid kui need, millele
on viidatud trahvi põhisumma vähendamise alustena eelmistes taanetes.
Selles osas tuleb meenutada, et kergendavate asjaolude kohaldamisel on komisjonil kaalutlusruum (eespool punktis 143 viidatud
kohtuotsus Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, punkt 307). Lisaks otsustas Üldkohus, et komisjon ei ole kohustatud trahvi vähendama, kui ta uurib esimest korda
tegevust teatud majandussektoris (Üldkohtu 20. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑52/02: SNCZ
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5005, punkt 84).
Tuleb asuda seisukohale, et Transcatab ei ole tõendanud, miks on komisjon eksinud, jättes tuvastamata, et varasemate tubakakasektorit
puudutavate otsuste puudumine viib Transcatabi trahvi vähendamiseni. Transcatab piirdub ainult viidetega reale otsustele,
milles komisjon võttis kergendava asjaoluna arvesse asjaolu, et EÜ artiklit 81 ei olnud veel kunagi kohaldatud tegevussektoris,
mida rikkumine puudutas.
Kuid selle kohta tuleb meenutada, et ainult asjaolu, et komisjon võttis oma varasemas otsustuspraktikas arvesse, et trahvisumma
kindlaksmääramisel on teatud asjaolud kergendavateks asjaoludeks, ei tähenda, et ta peaks sama hinnangu andma oma hilisemas
otsuses (eespool punktis 291 viidatud kohtuotsus Mayr-Melnhof
vs.
komisjon, punkt 368, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 337).
Mis puudutab argumenti põhjenduse puudumise kohta, siis on juba eespool punktides 310 ja 311 meenutatud, et EÜ artiklist 253
ei tulene nõuet, et komisjon on kohustatud käsitlema kõiki faktilisi ja õiguslikke küsimusi, mida haldusmenetluses puudutati,
ja et argumentatsioonis ei saa tugineda asjaolule, et vaidlustatud otsuse osas, mis puudutab kergendavaid asjaolusid, ei esita
komisjon selgitust põhjuste kohta, miks tema hinnangul ei tule kergendavateks asjaoludeks pidada teatud Transcatabi viidatud
asjaolusid.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb ka neljanda väite viies osa tagasi lükata.

Neljanda väite kuues osa, mis puudutab Itaalia toortubaka sektori sotisaal-majanduslikku laadi ja selle sektori kriisi
Poolte argumendid
Transcatab leiab, et komisjon oleks pidanud trahvi vähendama suuniste punkti 5 alapunkti b alusel, võttes arvesse Itaalia
turu kriisi konteksti ja survet, mida töötlejatele avaldasid vahendajad, sealhulgas õigusvastase tegevuse abil. Väga eriline
majanduslik ja sotsiaalne taust tingis meetmete võtmise töötlemisettevõtete ellujäämiseks. Mitu dokumenti tõendavad tohutut
survet, mida töötlejatele avaldati, ja nende „kohutavat hirmutamist ning ähvardamist”. Lisaks vastas töötlejate käitumine
vajadusele panna vastu vahendajate survele. Töötlejad suutsid selles olukorras vastu panna ainult tänu kokkulepetele, millel
oli tegelik pärssiv mõju. Komisjon oleks pidanud seda olukorda arvesse võtma ja trahvi vähendama.
Lisaks tekkis Transcatabil, nagu teistelgi Itaalias tegutsevatel töötlejatel, asjassepuutuval perioodil pidev ja oluline kahjum
ning algatati tema lõpetamise menetlus. Need asjaolud tõendavad, et keelatud kokkulepe oli ainult abivahend selle sektori
kriisist ülesaamiseks ja ellujäämise tagamiseks.
Transcatab väidab, et komisjoni 2. aprilli 2003. aasta otsuses 2003/600/EÜ [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/C.38.279/F3
– Prantsuse veiseliha) (EÜT L 209, lk 12, põhjendused 180–185) asus komisjon seisukohale, et asjassepuutuva tegevussektori
kriis õigustas trahvi vähendamist 60%. Asjassepuutuva turu eripära on võetud arvesse ka kohtupraktikas ja muudes juhtumites.
Lisaks arvab Transcatab, et suuniste punkti 5 alapunkti b tuleb kohaldada ainult erandlikes olukordades. Sõnad „tuleks arvesse
võtta” näitavad nimelt, et komisjonil ei ole mingit kaalutlusruumi selles loetletud asjaolude arvessevõtmise osas.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et komisjonil ei ole kohustust lugeda kergendavaks asjaoluks tegevussektori halba
rahalist seisu (vt eespool punktis 224 viidatud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 345 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑64/02: Heubach
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5137, punkt 139, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, punkt 227). Nimelt täheldati, et keelatud kokkulepped sõlmitakse üldjuhul ajal, mil tegevussektor on raskustes.
Seega juhul, kui järgida Transcatabi arutluskäiku, tuleks trahvi vähendada peaaegu kõigis keelatud kokkuleppeid puudutavates
asjades (vt selle kohta eespool punktis 141 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 510; eespool punktis 188 viidatud 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 207, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, punkt 227).
On tõsi, et komisjoni otsustuspraktikas on mõni kord kergendava asjaoluna võetud arvesse turu ülesehituslikku kriisi. Kuid
eelmises punktis viidatud kohtupraktika kohaselt ei tähenda see, et varasemates juhtumites on komisjon tegevussektori majanduslikku
olukorda kergendava asjaoluna arvesse võtnud, et ta peab kindlasti seda tegema ka hilisemates asjades (eespool punktis 188
viidatud 12. septembri 2007. aasta kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 208, ja eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Wieland‑Werke jt
vs.
komisjon, punkt 227).
Nii ei saa Transcatab väita, et komisjon oli kohustatud trahvi vähendama asjaolu tõttu, et Itaalia toortubakaturg oli kriisiolukorras.
Arvestades lisaks kohtupraktikat, millele on viidatud eespool punktides 352 ja 353 ning punktides 162 ja 346, tuleb asuda
seisukohale, et viide otsusele 2003/600 ei ole asjassepuutuv. Igal juhul tuleb märkida, et komisjon on hästi selgitanud, et
olukord, mis oli selle otsuse vastuvõtmise taustaks, erines oluliselt käesoleva asja olukorrast, kuna Prantsuse veiseliha
asjas oli süüks pandud tegevus reaktsiooniks nõudluse äkklangusest tulenevale ootamatule kriisile, mis tekkis tegevussektori
majanduslikust olukorrast täiesti sõltumatute faktorite tõttu, samas kui käesolevas asjas esinesid sektoris raskused juba
pikka aega ja olid suurel määral ülesehituslikud.
Mis puudutab argumenti, et töötlejate käitumine vastas vajadusele seista vastu vahendajate survele, siis selgitas komisjon
vaidlustatud otsuse põhjendustes 289 ja 290 põhjuseid, miks ta selle argumendi tagasi lükkas. Eriti kinnitas ta vaidlustatud
otsuse põhjenduses 289 õigesti, et ettevõtjad ei saa võtta EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus olevaid meetmeid, et kompenseerida
tegevust, mida nad kas õigustatult või õigustamatult peavad õigusvastaseks.
Lisaks tuleb asuda seisukohale, et Transcatab ei ole tõendanud tema väidetavat „kohutavat hirmutamist ning ähvardamist”. Nimelt
nagu märgib ka komisjon, ei ole toimiku dokument nr 2573 midagi muud kui protokoll, mille Dimon Italia esindajad koostasid
1997. aastal toimunud koosolekul, kus osalesid Deltafina, Transcatab ja APTI ning mis puudutas tubaka tootmist kvoodi väliselt
ja ametiasutuste vajadust võtta kohaseid meetmeid selle korrapäraseks läbiviimiseks. See dokument viitab ainult võimalusele,
et põllumajandustootjad võivad nende tegevussektori raskuste tõttu protesti avaldada. Nimetatud dokumendist ei nähtu, et need
võimalikud protestid – mille tegeliku asetleidmise kohta puuduvad igasugused tõendid – oleksid kindlasti suunatud töötlejate
vastu. Lihtsalt protestide avaldamise võimalus ei ole käsitatav erandliku kriisiolukorrana, mis õigustaks EÜ artiklit 81 rikkuvat
tegevust. Lisaks ei mainita Transcatabi viidatud parlamendi uurimiskomisjoni aruandes ühtegi konkreetset fakti, mis oleks
seotud õigusvastase tegevusega tubakaturul, ning seega ei ole see aruanne selles küsimuses asjassepuutuv.
Lõpuks tuleb märkida, et argumenti Transcatabi rahalise seisu kohta analüüsiti ja see lükati tagasi teise väite kolmandas
osas.
Seega tuleb ka neljanda väite kuues osa ning järelikult kogu see väide tervikuna tagasi lükata.
6.
Viies väide koostööteatise kohaldamise kohta

Poolte argumendid
Esiteks väidab Transcatab, et kuna komisjon järeldas, et koostööteatis ei ole Deltafinale kohaldatav, oleks komisjon pidanud
teda kohtlema nagu esimest ettevõtjat, kelle trahvi tuleb vähendada.
Teiseks väidab Transcatab, et koostööteatise punkti 23 viimase lõigu kohaselt ei oleks pidanud teda karistama tegevuse eest
ajavahemikul 1999–2002. Nimelt oli ta esimene ettevõtja, kes teavitas komisjoni sel perioodil sõlmitud kokkulepete olemasolust.
Tema panus oli väga üksikasjalik, määrav ja täielik. Enne kui Transcatab selle teabe edastas, olid komisjoni käsutuses vaid
mõned andmed, mille oli esitanud Deltafina ja Dimon. Transcatab viitab mitmele näitele teabe kohta, mis esitati ajavahemiku
1999–2002 iga aasta kohta.
Seega on Transcatab selle ajavahemiku kohta esitanud „tõendeid faktide kohta, millest komisjon enne teadlik ei olnud”, ja
need faktid „mõjutavad otseselt kartelli tähtsust ja kestust” koostööteatise punkti 23 viimase lõigu tähenduses. Selle lõigu
eesmärk on võimaldada komisjonil kohandada trahvi vähendamise protsenti ettevõtja puhul, kes esitab ehk teavet hiljem kui
konkurendid, kuna tal läheb aega põhjaliku avalduse koostamiseks.
Komisjon palub Transcatabi argumendid tagasi lükata.

Üldkohtu hinnang
Staatus „esimene ettevõtja”, kellel on õigus trahvi vähendamisele
Tuleb meenutada, et hagide vastuvõetavuse tingimused kuuluvad avalikust huvist tulenevate asja läbivaatamist takistavate asjaolude
hulka, mida liidu kohus peab vajaduse korral kontrollima omal algatusel (vt eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Honeywell
vs.
komisjon, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 29. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C‑176/06 P: Stadtwerke Schwäbisch Hall jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 18).
Nagu on meenutatud eespool punktides 131 ja 132, peab vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 21 ja Üldkohtu kodukorra
artikli 44 lõike 1 punktile c hagiavalduses ära märkima muu hulgas „hagi eseme” ning „ülevaate fakti- ja õigusväidetest”.
Samuti sätestab selle kodukorra artikli 48 lõige 2, et „[m]enetluse käigus ei või esitada uusi väiteid, kui need ei tugine
faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus”. Nendest sätetest tuleneb, et vastuvõetamatuna
tuleb käsitada iga väidet, mida ei ole piisavalt kirjeldatud asja algatavas hagiavalduses. Samuti peab hageja esitatud ülevaade
fakti- ja õigusväidetest olema nii selge ja täpne, et see võimaldaks kostjal end kaitsta ja Üldkohtul hagi vajaduse korral
lahendada ilma täiendavate materjalideta (Üldkohtu 24. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑145/98: ADT Projekt
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑387, punkt 66, ja 16. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑157/01: Danske Busvognmænd
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑917, punkt 45). Analoogseid nõudeid tuleb järgida väite toetuseks esitatud argumendi puhul (14. mai
1998. aasta otsus kohtuasjas T‑352/94: Mo Och Domsjö
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II‑1989, punkt 333).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad õiguskindluse ja korrakohase õigusmõistmise tagamise eesmärgil selleks, et hagi
oleks vastuvõetav, selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt
tulenema hagiavalduse tekstist (vt eespool punktis 132 viidatud kohtuotsus Honeywell
vs.
komisjon, punkt 56). Kuigi hagiavalduse teksti saab konkreetsete punktide osas põhjendada ja täiendada viidetega hagiavaldusele
lisatud dokumentide kindlatele osadele, ei saa üldine viide muudele dokumentidele, isegi kui need on hagiavaldusele lisatud,
kompenseerida hagiavalduse õigusliku argumentatsiooni oluliste elementide puudumist, mis peavad eespool viidatud sätete alusel
hagiavalduses esinema (vt Üldkohtu määrus 21. mai 1999. aasta kohtuasjas T‑154/98: Asia Motor France jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑1703, punkt 49). Pealegi ei ole hagi alusena käsitletavate väidete ja argumentide väljaotsimine
ja kindlakstegemine selle lisadest Üldkohtu ülesanne, kuna lisadel on üksnes tõenduslik ja abistav funktsioon (vt Üldkohtu
7. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑151/05: NVV jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑1219, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
See argument on käesolevas asjas esitatud väga kokkuvõtlikult, nimelt on Transcatab sellele hagiavalduses pühendanud ainult
ühe lause.
Kohtuistungil selgitas Transcatab oma argumendi ulatust, nõustudes, et see oli esitatud ebatäpselt. Sisuliselt väidab Transcatab,
et kui Üldkohus asub seisukohale, et koostööteatis ei olnud Deltafinale kohaldatav ja seetõttu tuleb viimase asemel esimeseks
ettevõtjaks, kellele trahvide eest kaitse antakse, pidada Mindot, tuleks teda teatud „doominoefekti” tõttu pidada koostööteatise
artikli 23 esimese lõigu punkti b tähenduses esimeseks ettevõtjaks, kelle trahvi vähendatakse. Seega tuleks suurendada komisjoni
poolt Transcatabile kohaldatud trahvi vähendamise määra.
Tuleb märkida, et Transcatabi argumendiga nõustumine eeldab esiteks, et Mindo on esitanud Üldkohtule vaidlustatud otsuse peale
hagiavalduse, teiseks, et ta on esitanud väite selle kohta, et Deltafina asemel oleks pidanud kaitse trahvide eest andma hoopis
talle, sest Deltafinale ei saanud kohaldada koostööteatist, ja kolmandaks, et Üldkohus nõustub selle väitega Mindot puudutavas
kohtuasjas.
Seega tugineb Transcatabi argument kaudsel viitel väitele, mis võib olla esitatud ühes teises kohtuasjas, millele ei ole isegi
täpselt viidatud. Lisaks saab sellise argumendi vastuvõetavaks tunnistada ainult siis, kui Üldkohus nõustub Mindo poolt teises
kohtuasjas võimalikult esitatud väitega.
Kui seega nõustuda, et vastuvõetav on väide, mida on hagis puudulikult kirjeldatud, kuid milles viidatakse hagiavalduses kaudselt
viidatud teises asjas teise isiku poolt teoreetiliselt esitatud väidetele, võimaldaks see kõrvale hoiduda eespool punktis 365
viidatud kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c sätestatud kohustuslikest nõuetest (vt selle kohta eespool punktis 132 viidatud
kohtuotsus Honeywell
vs.
komisjon, punkt 64).
Igal juhul tuleneb Euroopa Kohus praktikast, et Üldkohus peab jätma vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata talle esitatud hagiavalduse
nõude, kui selle hagiavalduse tekstist endast ei nähtu ühtselt ja arusaadavalt faktilised ja õiguslikud asjaolud, millel see
nõue põhineb, sest nende asjaolude puudumist hagiavalduses ei saa korrigeerida nende esitamisega kohtuistungil (vt Euroopa
Kohtu 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑214/05 P. Rossi
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I‑7057, punkt 37).
Arvestades kõiki neid kaalutlusi, tuleb asuda seisukohale, et see argument on vastuvõetamatu.
Koostööteatise punkti 23 viimane lõik
Mis puudutab Transcatabi argumenti, et koostööteatise punkti 23 viimase lõigu kohaldamisel ei oleks pidanud teda karistama
tegevuse eest ajavahemikul 1999–2002, sest ta oli esimene ettevõtja, kes teavitas komisjoni sel perioodil sõlmitud kokkulepete
olemasolust, siis tuleb meenutada, et selles sättes on märgitud, et „kui ettevõtja esitab muu hulgas tõendid selliste faktide
kohta, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik ja mis mõjutavad otseselt kahtlustatava kartelli tähtsust või kestust,
ei võta komisjon neid andmeid arvesse võimalike trahvide määramisel kõnealused tõendid esitanud ettevõtja suhtes”.
Tuleb ka meenutada, et keelatud kokkuleppe poolte osutatud koostöö hindamisel võib vaidluse aluseks olla üksnes komisjoni
ilmne hindamisviga, kuna komisjonil on ulatuslik hindamisruum ettevõtja koostöö kvaliteedi ja kasu hindamisel (vt selle kohta
eespool punktis 331 viidatud 10. mai 2007. aasta kohtuotsus SGL Carbon
vs.
komisjon, punkt 88).
Nii tuleb esiteks selgitada koostööteatise punkti 23 viimase lõigu ulatust ja teiseks kontrollida, kas komisjon on selle sätte
kohaldamisel teinud ilmse hindamisvea, karistades Transcatabi tema tegevuse eest ajavahemikul 1999–2002.
Kõigepealt tuleb tagasi lükata Transcatabi tõlgendus, mille ta annab koostööteatise punkti 23 viimasele lõigule ja mille kohaselt
on selle eesmärk võimaldada komisjonil kohandada trahvi vähendamise protsenti ettevõtja puhul, kes esitab ehk teavet hiljem
kui konkurendid, kuna tal läheb aega põhjaliku avalduse koostamiseks (vt eespool punkt 362). Selline tõlgendus on vastuolus
koostööteatise loogikaga, sest see seab ohtu nimetatud teatisega kehtestatud süsteemi peamise eesmärgi julgustada keelatud
kokkulepete pooli kartelli „alt vedama” ja tegema komisjoniga koostööd.
Nimelt tuleneb koostööteatise preambulist, et selle teatise eesmärk on julgustada kartellidevastase võitluse raames õigusvastaste
kokkulepete poolteks olevaid ettevõtjaid tegema komisjoniga koostööd, sest kartelli tüüpi keelatud kokkulepped kuuluvad raskeimate
konkurentsipiirangutena käsitatavate tegevuste hulka. Seda arvestades on komisjon nimetatud koostöö soodustamiseks kehtestanud
süsteemi, mis annab temaga koostööd tegevatele ettevõtjatele kas kaitse trahvide eest või õiguse trahvi vähendamisele võrreldes
summaga, mis neile muidu määrataks.
Sellele loogikale on omane, et mõju, mida koostööteatisega soovitakse saavutada, on ebakindla õhustiku loomine kartelli sees,
julgustades nendest komisjoni teavitama. See ebakindlus tuleneb täpsemalt asjaolust, et kartellikokkuleppes osalejad teavad,
et ainult üks nende seast võib saada trahvi eest täieliku kaitse, kui ta annab üles teised rikkumises osalejad, tekitades
seega viimastele ohu, et neile määratakse trahvid. Selle süsteemi raames ja sama loogika kohaselt on koostööd kiiremini alustanud
ettevõtjatel võrreldes aeglasemalt koostööd tegevate ettevõtjatega õigus ulatuslikumale trahvi vähendamisele kui see, mis
neile muidu määrataks.
Keelatud kokkuleppe poolte pakutud koostöö ajaline järjestus ja kiirus on seega koostööteatisega kehtestatud süsteemi põhielemendid.
Seega peab koostööteatise sätte eesmärgi tõlgendus olema kooskõlas selle teatise enda loogikaga. Seda arvestades tuleb koostööteatise
punkti 23 viimast lõiku tõlgendada nii, et selles on sätestatud vastutasu sellisele ettevõtjale, kes küll ei olnud esimene,
kes asjassepuutuva keelatud kokkuleppe osas esitas trahvide eest kaitse saamise taotluse, oli esimene, kes esitas komisjonile
tõendeid talle enne teadmata olnud asjaoludel kohta, mis mõjutasid otseselt kokkuleppe raskust või kestust. Teisisõnu, kui
ettevõtja esitatud tõendid puudutavad faktilisi asjaolusid, mis võimaldavad komisjonil muuta sel ajahetkel keelatud kokkuleppe
raskusele või kestusele antud hinnangut, antakse neid tõendeid esitanud ettevõtjale vastutasuks kaitse nendele faktilistele
asjaoludele antud hinnangute suhtes, mida need tõendid saavad tõendada.
Nii ei puuduta koostööteatise punkti 23 viimane lõik juhtumeid, kus ettevõtja lihtsalt esitas uusi või täiuslikumaid tõendeid
nende faktiliste asjaolude kohta, millest komisjon on juba teadlik. See lõik ei ole ka kohaldatav juhtudel, kus ettevõtja
annab teada uutest faktilistest asjaoludest, mis ei ole aga sellised, mis muudaksid komisjoni hinnangut rikkumise raskuse
või kestuse kohta. See säte on kohaldatav ainult juhul, kui täidetud on kaks tingimust: esiteks on ettevõtja esimene, kes
tõendab faktilisi asjaolusid, millest komisjon ei olnud varem teadlik, ja teiseks võimaldavad need faktilised asjaolud, mis
mõjutavad otseselt kahtlustatava keelatud kokkuleppe raskust või kestust, komisjonil jõuda rikkumise osas uutele järeldustele.
Järelikult tuleb neid kaalutlusi arvesse võttes kontrollida, kas komisjon on teinud vea, määrates Transcatabile karistuse
tema tegevuse eest ajavahemikul 1999–2002. Esiteks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 497 kinnitab komisjon
sõnaselgelt, et ta oli teadlik kõigist faktilistest asjaoludes, mille kohta Transcatab tõendeid esitas, ja teiseks, et käesoleva
argumendi raames esitab Transcatab põhjendusi ainult kokkuleppe kestuse kohta. Kuid ta ei puuduta fakte, mis võisid mõjutada
rikkumise raskust.
Toimikust nähtub, et alates ajast, mil Deltafina esitas 19. veebruaril 2002 trahvide eest kaitse saamise taotluse, oli komisjon
teadlik faktist, et keelatud kokkulepe algas 1995. aastal ja kestis kuni 2001. aastani. Nimelt esiteks kinnitas Deltafina
seda asjaolu selgelt oma trahvide eest kaitse saamise taotluses ja teiseks esitas ta kaheksa omakäelist ülestähendust töötlejate
vahel toimunud kohtumiste ja arutelude teemal 1999. aasta kohta ja kaks omakäelist ülestähendust 2000. aasta kohta ning veel
kaks 2001. aasta kohta. Lisaks tuleb märkida, et Transcatab piirdub kinnitusega, et ta oli esimene, kes esitas tõendeid töötlejate
mitmete kokkulepete ja sidepidamise kohta sel ajavahemikul. Ta ei väida aga, et komisjon ei olnud veel teadlik asjaolust,
et töötlejate kokkulepe toimis ajavahemikul 1999–2002.
Lisaks tuleneb vaidlustatud otsuse üksikasjalikust analüüsist, et komisjon tugines oma otsuses töötlejate vahelise suhtlemise
küsimuses mitmetele andmetele, mille oli talle esitanud Deltafina ja Dimon Italia, ning seega ei sõltunud see Transcatabi
esitatud teabest.
Täpsemalt nähtub aasta 1999 kohta vaidlustatud otsusest, et Deltafina esitas mitmeid andmeid töötlejate vahelise sidepidamise
kohta sel aastal ja nendele on viidatud näiteks vaidlustatud otsuse põhjenduses 159 (joonealune märkus nr 181), põhjenduses 195
(joonealune märkus nr 206), põhjenduses 199 (joonealune märkus nr 212) ja põhjenduses 200 (joonealune märkus nr 214). Nendest
kõigist joonealustest märkustest tuleneb, et Deltafina kirjeldas koosolekute sisu avaldustes, mis olid esitatud enne Transcatabi
trahvi vähendamise taotluse esitamist.
Mis puudutab keelatud kokkuleppe eseme laienemist liigtootmisele, siis nähtub vaidlustatud otsusest, et selle põhjendused 144
ja 148 koostati Deltafina esitatud andmete alusel. Komisjon täpsustas vasturepliigis, et need põhjendused põhinevad Deltafina
poolt 22. veebruaril 2002 esitatud dokumentidel, st jällegi enne, kui esitati Transcatabi trahvi vähendamise taotlus. Asjaolu,
et see kokkuleppe eseme laiendamine pandi ametlikult kirja lepingus, mille esitas hiljem Transcatab, ei muuda midagi koostööteatise
punkti 23 viimase lõigu seisukohast Transcatabi käesolevale argumendile antud hinnangus.
Aasta 2000 osas tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 203 (joonealune märkus nr 216) ja 204 (joonealune märkus nr 218),
et Deltafina esitas mitu tõendit töötlejate vahelise sidepidamise kohta sel aastal. Joonealuses märkuses nr 218 selgitatakse
muu hulgas, et Deltafina kirjeldas vaidlustatud otsuse põhjenduses 204 mainitud koosoleku sisu juba avaldustes, mis olid esitatud
enne Transcatabi poolt trahvi vähendamise taotluse esitamist, ja komisjon kinnitas seda vasturepliigis. Lisaks nähtub toimikust,
et ka 19. märtsil 2002 esitas Deltafina komisjonile teavet ja dokumente sellel aastal toimunud sidepidamise kohta.
Mis puudutab aastat 2001, siis tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 209 (joonealune märkus nr 223) ja 211 (joonealune
märkus nr 225), et enne seda, kui Transcatab esitas trahvide vähendamise taotluse, oli Deltafina juba komisjonile esitanud
dokumente, mis tõendasid töötlejate vahelist sidepidamist sel aastal. Täpsemalt tõendavad nendes kahes joonealuses märkuses
viidatud dokumendid 495, 498, 524 ja 614 ühemõtteliselt, et töötlejad suhtlesid sel ajavahemikul omavahel. Need dokumendid
näitavad ka, et enne seda, kui Transcatab esitas trahvi vähendamise taotluse, oli komisjon juba teadlik töötlejate – kelle
hulka kuulus ka Transcatab – vahelisest õigusvastasest suhtlemisest vähemalt kuni 15. oktoobrini 2001.
2002. aasta osas väidab komisjon, et tema käsutuses oli juba teave töötlejate vahelise sidepidamise jätkumise kohta sel aastal
ja see tulenes Dimoni esitatud faksist, mida mainitakse vaidlustatud otsuse joonelauses märkuses nr 235. Transcatab leiab
aga, et see dokument esitati pärast 18. aprilli 2002, st kuupäeva, mil tema esitas 2002. aasta kohta joonelauses märkuses
nr 234 viidatud dokumendid.
Selle kohta tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et Dimon Italia esitas selle dokumendi pärast Transcatabi ja nii oli Transcatab
esimene ettevõtja, kes esitas tõendeid kohtumiste kohta 2002. aasta alguses, ei ole sellel asjaolul mingit praktilist tagajärge.
Nimelt esiteks, nagu märgitud eespool punktis 389, nähtub toimikust, et enne seda, kui Transcatab esitas trahvi vähendamise
taotuse, oli komisjoni käsutuses juba tõendeid keelatud kokkuleppe kestuse kohta vähemalt kuni 15. oktoobrini 2001. Kuna kartellikokkulepe
algas 29. septembril 1995 (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 377), ja Transcatab seda asjaolu ei vaidlusta, tuleb asuda seisukohale,
et enne Transcatabi poolt dokumentide esitamist oli komisjonil juba piisavalt teavet, et tuvastada, et keelatud kokkulepe
kestis üle kuue aasta. See asjaolu üksi võimaldas komisjonil suurendada trahvi lähtesummat 60%. Sellest tuleneb, et asjaolul,
et komisjon tuvastas rikkumise kestuse veel nelja kuu võrra pikemana (kuni 19. veebruarini 2002), ei ole lõpliku karistuse
kindlaksmääramisel mingit tähtsust.
Teiseks tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 256 ja järgmistes põhjendustes tuvastas komisjon, et keelatud
kokkulepe oli üks vältav rikkumine ja Transcatab ei ole sellele hinnangule vastu vaielnud (vt eespool punkt 233). Komisjon
tuvastas ka, et see rikkumine lõppes 19. veebruaril 2002, päeval, mil Deltafina esitas taotluse trahvide eest kaitse saamiseks.
Transcatab ei kinnita ega tõenda, et ta lõpetas rikkumises osalemise enne seda kuupäeva.
Selle kohta tuleb meenutada, et ettevõtja, kes osaleb oma käitumisega sellises rikkumises, mis vastab konkurentsivastase eesmärgiga
kokkuleppe mõistele või kooskõlastatud tegevusele EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses ning kui tema käitumise eesmärk on aidata
kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, on ühtlasi selle rikkumise eest vastutav selle rikkumise raames teiste ettevõtjate
poolt toime pandud käitumise eest kogu tema osaluse ajal (vt eespool punktis 222 viidatud kohtuotsus BST
vs.
komisjon, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks võib ettevõtjat pidada vastutavaks keelatud kokkuleppe eest tervikuna, isegi kui on tõendatud, et ta on otseselt osalenud
vaid selle kokkuleppe ühes või mitmes osas, kui esiteks ta teadis või pidi kindlasti teadma, et kokkumäng, milles ta osales,
kuulus tervikplaani, ja teiseks, kui see tervikplaan hõlmas keelatud kokkuleppe kõiki osi (vt eespool punktis 91 viidatud
Üldkohtu otsus PVC II, punkt 773; ja eespool punktis 130 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punkt 231, ja 19. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑19/05: Boliden jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 61).
Neid asjaolusid arvestades tuleb asuda seisukohale, et Transcatab ei ole esitanud tõendeid faktide kohta, millest komisjon
ei olnud varem teadlik ja mis mõjutasid otseselt kahtlustatava kartelli raskust või kestust, mis õigustaks osalise kaitse
andmist koostööteatise artikli 23 viimase lõigu alusel. Seega ei saa Transcatab väita, et komisjon on teinud ilmse hindamisvea
ja et teda ei oleks tulnud pidada vastutavaks kogu rikkumise eest.
Seega tuleb vaidlustatud otsuse osalise tühistamise nõue tervikuna rahuldamata jätta. Mis puudutab vaidlustatud otsust muutva
kohtuotsuse tegemise nõuet, siis leiab Üldkohus, et kuna käesolevas asjas puuduvad asjaolud, mis õigustaksid trahvi vähendamist,
ei tule ka seda nõuet rahuldada. Kõigest eeltoodust tuleneb, et hagiavaldus tuleb tervikuna rahuldamata jätta.
7.
Komisjoni vastuhagi

Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Transcatab vaidles vastu faktidele, eriti kokkuleppe kestusele, nagu komisjon need vaidlustatud otsuses
tuvastas. Kinnitades kolmanda väite esimeses osas, et alates 1999. aastast oli tema tegevus seotud ainult kutsetegevusesiseste
kokkulepete täitmisega (vt eespool punktid 227 ja 228), ei piirdunud Transcatab ainult komisjoni poolt faktilistele asjaoludele
antud tõlgenduse vaidlustamisega, vaid ta seadis kahtluse alla ka need faktid, millega ta varem oli nõustunud. Kuna Transcatab
vaidlustas kokkuleppe kestuse – mis on faktiliste asjaolude kirjelduse oluline osa –, muutub osaliselt õigustamatuks trahvisumma
vähendamise määr 30%, mida komisjon tema suhtes kohaldas. Nii palub komisjon Üldkohtul seda määra vähendada 30%‑lt 25%‑le
ning määrata trahviks oma täielikku pädevust teostades 15 miljonit eurot.
Transcatab vaidleb komisjoni vastuhagile vastu.

Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud otsusest nähtub, et asjaolu, et Transcatab ei „vaidlustanud faktilisi asjaolusid, millele komisjon vastuväiteteatises
tugines”, oli üks põhjustest, mille alusel komisjon kohaldas talle trahvi vähendamise määra 30% (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 498
ja 499).
Kuid Transcatabi vastusest vastuväiteteatisele nähtub, et kuigi ta ei vastanud selgelt komisjoni vastuväidetele rikkumise
kestuse kohta, väitis ta siiski, et kuna alates 1999. aastast tegutsesid töötlejad seaduse nr 88/88 nõuete kohaselt, ei tuleks
neid pidada vastutavaks konkurentsivastase käitumise eest, mis leidis aset alates sellest aastast.
Seega isegi kui selle argumendi esitamine on vastuolus teatud kinnitustega, mis esitati haldusmenetluse käigus ja sellega,
et komisjoni analüüsi teatud osasid ei vaidlustatud, ei muuda see fakti, et kolmanda väite esimeses osas esitatud argument
tõstatati ka juba haldusmenetluses. Seega ajal, mil komisjon otsustas Transcatabi trahvi vähendada, oli ta juba sellest argumendist
teadlik, mistõttu ei saa see olla asjaolude sisulise õigsuse vaidlustamine, mis seab kahtluse alla vaidlustatud otsuses koostööteatise
alusel kohaldatud trahvi vähendamise määra.
Seega tuleb komisjoni vastuhagi rahuldamata jätta.
Arvestades kõiki eespool toodud järeldusi nende kogumis, tuleb hagiavaldus ja ka komisjoni vastuhagi tervikuna rahuldamata
jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuid kodukorra artikli 87 lõike 3 esimese lõigu kohaselt võib Üldkohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole
kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või kui tegemist on eriliste põhjustega.
Käesolevas asjas on Transcatab kohtuasja kaotanud poolteks, samas kui komisjon on kohtuasja kaotanud oma vastuhagi osas. Kuna
vastuhagis palutakse trahvi suurendada suhteliselt väiksel määral, tuleb tõdeda, et kohtuasja on kaotanud peamiselt hageja.
Neil asjaoludel tuleb otsustada, et hageja kohtukulud tuleb jätta tema enda kanda ja temalt mõistetakse välja 90% komisjoni
kohtukuludest, ning komisjon kannab ise 10% tema enda kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta Euroopa Komisjoni vastuhagi rahuldamata.
3.
Jätta Transcatab SpA kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja 90% komisjoni kohtukuludest.
4.
Jätta komisjoni kohtukuludest 10% tema enda kanda.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 5. oktoobril 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust
1.  Haldusmenetlus
2.  Vaidlustatud otsus
Vaidlustatud otsuse adressaadid
Trahvisummade kindlaksmääramine
Trahvi lähtesummade kindlaksmääramine
Trahvide põhisumma kindlaksmääramine
Kergendavad asjaolud
Koostööteatise kohaldamine
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
3.  Esimene väide, mis puudutab rikkumise süükspanemist Transcatabi emaettevõtjale
Esimese väite esimene osa, mille kohaselt on kohtupraktikat vääralt tõlgendatud, tähelepanuta on jäetud esitatud tõendeid
ja rikutud on kaitseõigusi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panemise reeglite rikkumine
–  Eelduse ümberlükkamiseks esitatud tõendite tähelepanuta jätmine
–  Kaitseõiguste rikkumine
Esimese väite teine osa, mille kohaselt on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
2.  Teine väide, mis puudutab lähtesumma kindlaksmääramist
Teise väite esimene osa, mis puudutab rikkumise raskust
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Rikkumise kvalifitseerimine väga raskeks rikkumiseks
–  Rikkumise tegelik mõju turule
–  Turu geograafiline ulatus
–  Põhjendamiskohustuse rikkumine
–  Kaitseõiguste rikkumine
Teise väite teine osa, mille kohaselt on trahvi põhisumma kindlaksmääramisel rikutud proportsionaalsuse, võrdse kohtlemise
ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine
–  Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
–  Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine
Teise väite kolmas osa, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, sest arvesse võeti karistuse hoiatavat mõju
ja Transcatabi rahalist seisu
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
4.  Kolmas väide, mis puudutab trahvi põhisumma kindlaksmääramist
Kolmanda väite esimene osa, mille kohaselt on trahvisummat vääralt suurendatud rikkumise kestuse alusel
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Trahvi suurendamine kokkuleppe kestuse alusel
–  Tarbijatele kahju mitte tekitamine
Kolmanda väite teine osa, mis puudutab ne bis in idem põhimõtte rikkumist ja põhjenduse puudumist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kolmanda väite kolmas osa, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
5.  Neljas väide, mis puudutab teatud kergendavaid asjaolusid
Neljanda väite esimene osa, mis puudutab keelatud kokkuleppe täitmata jätmisest tulenevat kergendavat asjaolu
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite teine osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on vaidlusaluse tegevuse lõpetamine enne komisjoni sekkumist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite kolmas osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on põhjendatud kahtlus vaidlusealuse tegevuse õigusvastasuse
osas
Põhjendatud kahtlus vaidlusaluse tegevuse õigusvastasuse osas
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Erinev kohtlemine võrreldes asjaga Toortubakas – Hispaania
–  Poolte argumendid
–  Üldkohtu hinnang
Neljanda väite neljas osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on Transcatabi tõhus koostöö menetluse käigus
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite viies osa, mis puudutab kergendavat asjaolu, milleks on varasemate juhtumite puudumine toortubakaturul ajal,
mil komisjon alustas kontrolle
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Neljanda väite kuues osa, mis puudutab Itaalia toortubaka sektori sotisaal-majanduslikku laadi ja selle sektori kriisi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
6.  Viies väide koostööteatise kohaldamise kohta
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Staatus „esimene ettevõtja”, kellel on õigus trahvi vähendamisele
Koostööteatise punkti 23 viimane lõik
7.  Komisjoni vastuhagi
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.