CELEX: 62007TJ0122
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för gasisolerade ställverk
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras
Uppdelning av marknaden
Effekter på den gemensamma marknaden
Begreppet fortlöpande överträdelse
Överträdelsens varaktighet
Preskription
Böter
Proportionalitet
Tak på tio procent av omsättningen
Solidariskt ansvar för betalningen av böterna
Förmildrande omständigheter
Samarbete
Rätten till försvar

Bakgrund till tvisten
I –
Sökandena och VA Tech-koncernen
Den 20 september 1998 förvärvade VA Technologie AG ett dotterbolag från Rolls-Royce, nämligen Reyrolle Ltd., som blev VA Tech
Reyrolle Ltd och därefter Siemens Transmission & Distribution Ltd, sökanden i mål T‑123/07 (nedan kallat Reyrolle). Den 13 mars 2001
förde VA Technologie, genom dess helägda bolag VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, den andra sökanden i mål T‑122/07
(nedan kallad KEG), över Reyrolle till det nystartade bolaget VA Tech Schneider High Voltage GmbH (nedan kallat VAS), i vilket
det genom sitt dotterbolag innehade 60 procent av andelarna av kapitalet. Resterande andelar innehades av Schneider Electric
SA. Sistnämnda företag hade tillskjutit sina dessförinnan helägda dotterbolag Schneider Electric High Voltage SA, som blev
VA Tech Transmission & Distribution SA, den första sökanden i mål T‑124/07 (nedan kallad SEHV), och Nuova Magrini Galileo
SpA, den andra sökanden i mål T‑124/07 (nedan kallad Magrini), till VAS. SEHV ansvarar sedan 1999 för flera av Schneider Electrics
dotterbolags tidigare högspänningsverksamheter.
I oktober 2004 förvärvade VA Technologie, genom KEG, samtliga Schneider Electrics andelar av kapitalet i VAS.
År 2005 förvärvade Siemens AG ensam kontrollen över den koncern i vilken VA Technologie var moderbolag (nedan kallad VA Tech-koncernen)
genom ett offentligt bud som lämnades av dess dotterbolag Siemens AG Österreich (nedan kallat Siemens Österreich), den första
sökanden i mål T‑122/07. Efter det att Siemens AG hade förvärvat kontrollen över VA Tech-koncernen slogs först VA Technologie
och därefter VAS samman med Siemens Österreich.
II –
GIS och det administrativa förfarandet
Gasisolerade ställverk (nedan kallade GIS) används för att kontrollera energiflödet i elnät. Det rör sig om tung elektrisk
utrustning som används som en viktig komponent i driftsfärdiga elektriska transformatorstationer. Transformatorstationerna
är reservkraftstationer som omvandlar elektrisk ström. Förutom transformatorn består transformatorstationerna av kontrollsystem,
reläer, batterier, batteriladdare och ställverk. Ett ställverks funktion är att skydda transformatorn mot överbelastning och/eller
att isolera en strömkrets och en bristfällig transformator.
Ställverken kan vara gas- eller luftisolerade eller en hybrid, när de två förstnämnda teknikerna kombineras. GIS säljs i
hela världen som en integrerad del av driftsfärdiga transformatorstationer eller som en separat del som ska integreras i sådana
transformatorstationer. Ställverken står för cirka 30­–60 procent av transformatorstationernas totalpris.
Den 3 mars 2004 anmälde ABB Ltd till kommissionen att det förekom konkurrensbegränsande förfaranden inom GIS-sektorn och ansökte
muntligen om immunitet mot böter i enlighet med kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och
nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).
De förfaranden som anmäldes av ABB bestod i en världsomfattande samordning av försäljningen av GIS-projekt, som innebar uppdelning
av marknader, tilldelning av kvoter, upprätthållande av respektive marknadsandelar, fördelning av GIS-projekt till därtill
utpekade tillverkare och manipulering av förfarandena för anbudsgivning (uppgjord anbudsgivning) för att tilldela dessa tillverkare
kontrakten, fastställande av priser genom komplexa avtal för GIS-projekt som inte fördelades, uppsägning av licensavtal med
företag utanför kartellen och utbyte av känsliga affärsuppgifter.
ABB:s muntliga ansökan om immunitet mot böter kompletterades genom muntliga yttranden och skriftlig bevisning. Kommissionen
beviljade ABB villkorlig immunitet mot böter den 25 april 2004.
På grundval av ABB:s förklaringar inledde kommissionen en utredning och genomförde, den 11 och den 12 maj 2004, inspektioner
i lokalerna hos Areva T&D SA, Siemens AG, VA Tech-koncernen, Hitachi Ltd och Japan AE Power Systems Corp (nedan kallat JAEPS).
Den 30 juli 2004 överlämnade VA Tech-koncernen en promemoria och handlingar till kommissionen. Den 23 augusti 2004 ingav koncernen
kompletterande förklaringar.
Den 20 april 2006 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som delgavs 20 bolag, däribland sökandena.
III –
Det angripna beslutet
Den 24 januari 2007 antog kommissionen beslut K(2006) 6762 slutlig om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i
EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) (nedan kallat det angripna beslutet). Sökandena delgavs beslutet
den 7 eller den 8 februari 2007.
Det angripna beslutet sändes, förutom till sökandena och Schneider Electric, till ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG,
Areva T&D Holding SA och Areva T&D SA (nedan gemensamt kallade bolagen i Arevakoncernen), Fuji Electric Holdings Co., Ltd
och Fuji Electric Systems Co., Ltd (nedan gemensamt kallade Fuji), Hitachi Ltd och Hitachi Europe Ltd (nedan gemensamt kallade
Hitachi), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (nedan kallat Melco), Siemens och Toshiba Corp.
Kommissionen påpekade, i skälen 113–123 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade samordnat
fördelningen av GIS-projekt i hela världen, med undantag av vissa marknader, enligt överenskomna regler. Syftet var bland
annat att upprätthålla kvoter som i stor utsträckning avspeglade deras beräknade historiska marknadsandelar. Kommissionen
preciserade att GIS‑projekten fördelades på grundval av en samlad ”japansk” kvot och en samlad ”europeisk” kvot, som de japanska
respektive europeiska tillverkarna därefter skulle fördela sinsemellan. Genom ett avtal som hade undertecknats i Wien den
15 april 1998 (nedan kallat GQ-avtalet) infördes bestämmelser som gjorde det möjligt att fördela GIS-projekt till antingen
japanska eller europeiska tillverkare och att dra av deras värde från motsvarande kvot. Kommissionen angav dessutom, i skälen
124–132 i det angripna beslutet, att de olika företag som deltog i kartellen hade ingått en muntlig överenskommelse (nedan
kallad den gemensamma överenskommelsen), enligt vilken GIS-projekt i Japan, å ena sidan, och i länderna för de europeiska
kartellmedlemmarna, å andra sidan, som gemensamt benämndes GIS-projektens ”hemländer”, förbehölls kartellens japanska och
europeiska medlemmar. GIS-projekt i ”hemländerna” var inte föremål för informationsutbyte mellan de två grupperna och påverkade
inte de respektive kvoterna.
GQ-avtalet innehöll även bestämmelser om utbyte av information som krävdes för att kartellen mellan de båda grupperna av tillverkare
skulle fungera, varvid utbytet särskilt säkerställdes genom sekreterarna i nämnda grupper. I avtalet fanns också bestämmelser
om manipulering av anbudsgivningen i fråga och om fastställande av priser för de GIS-projekt som inte kunde fördelas. Enligt
villkoren i bilaga 2 till GQ-avtalet skulle avtalet tillämpas på hela världen, med undantag av Förenta staterna, Kanada, Japan
och 17 länder i Västeuropa. Enligt den gemensamma överenskommelsen var GIS-projekt i europeiska länder som inte var ”hemländer”
dessutom förbehållna den europeiska gruppen, eftersom de japanska tillverkarna hade förbundit sig att inte avge anbud för
GIS-projekt i Europa.
Enligt kommissionen reglerades fördelningen av GIS-projekt mellan europeiska tillverkare av ett avtal, som också det hade
undertecknats i Wien den 15 april 1988, benämnt ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E‑gruppens avtal om genomförande
av GQ-avtalet) (nedan kallat EQ-avtalet). Kommissionen påpekade att fördelningen av GIS-projekt i Europa följde samma regler
och förfaranden som dem som gällde för fördelningen av GIS-projekt i andra länder. I synnerhet skulle GIS-projekt i Europa
också anmälas, förtecknas, fördelas, anordnas eller tilldelas ett minimipris.
Kommissionen konstaterade, i skäl 142 i det angripna beslutet, att de olika kartellmedlemmarna, för ändamålen med kartellens
organisation och funktion, identifierades i GQ-avtalet och i EQ-avtalet genom en kod bestående av siffror för de europeiska
medlemmarna och bokstäver för de japanska medlemmarna. Från och med juli 2002 ersattes de ursprungliga koderna med nummer.
Kommissionen slog i artikel 1 p och t i det angripna beslutet fast att Siemens Österreich och KEG hade deltagit i överträdelsen
under perioderna den 20 september 1998­–13 december 2000 samt den 1 april 2002–­11 maj 2004.
Kommissionen slog i artikel 1 m, q och r i det angripna beslutet fast att Reyrolle, SEHV och Magrini hade deltagit i överträdelsen
mellan den 15 april 1988 och den 13 december 2000 samt mellan den 1 april 2002 och den 11 maj 2004.
För de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet ålades Siemens Österreich och KEG, i artikel 2
l i det angripna beslutet, böter med 12 600 000 euro, för vars betalning de skulle svara solidariskt med Reyrolle.
För de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet ålades Reyrolle i artikel 2 l i det angripna beslutet
böter med 22 050 000 euro, varav 17 550 000 euro skulle betalas solidariskt med SEHV och Magrini, och 12 600 000 euro skulle
betalas solidariskt med Siemens Österreich och KEG.
För de överträdelser som konstaterades i artikel 1 i det angripna beslutet ålades SEHV och Magrini, i artikel 2 k och l i
det angripna beslutet, böter med 22 050 000 euro, varav 17 550 000 skulle betalas solidariskt med Reyrolle, och 4 500 000 euro
skulle betalas solidariskt med Schneider Electric.

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena väckte talan i förevarande tre mål genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 april 2007.
Kommissionen inkom med svaromål den 27 augusti 2007.
Sökandena ingav sina repliker den 22 oktober 2007.
Den 14 december 2007 ingav kommissionen sina dupliker.
Efter att ha hört parterna beslutade tribunalen den 20 januari 2010 att förena de förevarande målen vad gäller det muntliga
förfarandet och domen, i enlighet med artikel 50 i tribunalens rättegångsregler.
Som en åtgärd för processledning, enligt artikel 64 i rättegångsreglerna, anmodade tribunalen parterna att besvara vissa skriftliga
frågor. Sökandena och kommissionen besvarade frågorna inom den föreskrivna fristen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens muntliga frågor vid förhandlingen den 16 mars 2010.
Vid förhandlingen den 16 mars 2010 lämnade SEHV och Magrini på tribunalens anmodan in en kopia av Tribunal de Commerce de
Grenobles (Frankrike) dom av den 18 december 2009 i ett mål där vissa av sökandena var inblandade, som parterna gavs tillfälle
att yttra sig över. På kommissionens ansökan beviljade tribunalen kommissionen en förlängd frist till den 26 mars 2010 för
att inkomma med sitt skriftliga yttrande. Tribunalen har endast beaktat detta yttrande, som ingavs inom den föreskrivna fristen,
i den mån det avser Tribunal de Commerce de Grenobles dom av den 18 december 2009.
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara artikel 1 i det angripna beslutet, i den del som Reyrolle, SEHV och Magrini anses ha åsidosatt artikel 81 EG
och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES-avtalet) under perioden den 15 april 1988–­13 december 2000
samt i den del som samtliga sökandena anses ha åsidosatt nämnda bestämmelser under perioderna den 1 april 2002–­9 oktober 2002
samt den 21 januari 2004–11 maj 2004,
–        ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet, i den del sökandena berörs,
–        alternativt, sätta ned de böter sökandena ålagts till ett belopp som inte överstiger 1 980 000 euro för Siemens Österreich
och KEG, 1 100 000 euro för Reyrolle och Magrini samt 2 750 000 euro för SEHV, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
I –
Yrkandena om ogiltigförklaring
Sökandena har anfört två grunder till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring. Den första grunden avser åsidosättande
av artikel 81.1 EG, artikel 53.1 i EES‑avtalet, samt artiklarna 23.2, 23.3 och 25 i rådets förordning nr 1/2003 av den 16 december 2002
om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1). Den andra grunden avser åsidosättande
av rätten att yttra sig.
A –
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 81 EG, artikel 53.1 i EES‑avtalet och vissa bestämmelser i förordning nr 1/2003
Sökandena har inom ramen för den första grunden gjort gällande att kommissionen när den fastställde böterna i flera avseenden
åsidosatte artikel 81 EG, artikel 53 i EES-avtalet samt vissa bestämmelser i förordning nr 1/2003. Denna grund består av tre
delar. Den första delgrunden avser att det saknas bevis för den påstådda överträdelsen. Den andra delgrunden avser en oriktig
bedömning beträffande den påstådda överträdelsens varaktighet. Den tredje delgrunden avser att sökandena har ålagts orimligt
höga böter. I målen T‑123/07 och T‑124/07 har Reyrolle, SEHV och Magrini även anfört en delgrund avseende att den påstådda
överträdelsen är preskriberad vad gäller perioden före den 16 juli 1998.
1.     Delgrunden avseende bristande bevis för den påstådda överträdelsen
a)     Parternas argument
Sökandena har hävdat att kommissionen inte har styrkt förekomsten av en överträdelse av artikel 81 EG under perioden före
den 13 december 2000. Enligt sökandena framgår det klart av bilaga 2 till GQ-avtalet att de europeiska marknaderna var undantagna
från avtalets tillämpningsområde. Kommissionen kunde således inte av detta avtal dra slutsatsen att det förekom en konkurrensbegränsande
samverkan i den mening som avses i artikel 81 EG, det vill säga ett avtal som hade till syfte eller resultat att hindra, begränsa
eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden.
Vidare är det tveksamt huruvida förteckningen över GIS-projekt som åberopats i skäl 164 i det angripna beslutet har något
bevisvärde. Kommissionen har för det första inte angett i vilket syfte förteckningen upprättats eller preciserat huruvida
GIS-projekten som räknas upp där har varit föremål för avtal mellan parterna. För det andra visar förteckningen framför allt
på avsaknaden av märkbara verkningar av sådana avtal på den gemensamma marknaden, eftersom endast elva av de totalt ungefär
1 620 GIS-projekten i förteckningen geografiskt sett berör den gemensamma marknaden.
Kommissionen har bestritt sökandenas argument.
b)     Tribunalens bedömning
Det följer av det angripna beslutet, särskilt av skälen 124–163, att kommissionen ansåg att den konkurrensbegränsande samverkan
som sökandena anklagats och bötfällts för grundade sig på den ”gemensamma överenskommelsen”, enligt vilken GIS-projekt i ”hemländerna”
förbehölls kartellens japanska och europeiska medlemmar, skydd av så kallade ”hemmarknader” i Europa och uppdelning av marknaden
i ”europeiska länder som inte var hemländer” mellan europeiska tillverkare genom uppgjorda anbudsinfordringar och avtal om
priser. Enligt kommissionen var det genomförandet av den ”gemensamma överenskommelsen”, i vilket GQ-avtalet endast var en
faktor, som resulterade i en konkurrensbegränsande samverkan som omfattade den gemensamma marknaden.
För att bevisa förekomsten och räckvidden av den ”gemensamma överenskommelsen” hänvisade kommissionen i det angripna beslutet
till ett antal uppgifter, varav de viktigaste utgörs av förklaringarna från ABB, vittnet M., Fuji och Hitachi, samt vissa
handlingar såsom GQ-avtalet och EQ-avtalet samt bilagorna till dessa, en förteckning som tillhandahållits av ABB över GIS-projekt
som diskuterades inom kartellen, en odaterad handling som hittades i samband med kommissionens undersökningar av VA Tech-koncernens
lokaler med rubriken ”Sammanfattning diskussion med JJC”, samt skriftväxling som ägde rum den 18 januari 1999 mellan VA Tech-koncernens
anställda W., J. och B.
Sökandena har bestritt att det skett någon överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalen med det enda argumentet
att GQ-avtalet inte hade till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden
och genom att bestrida bevisvärdet av förteckningen i skäl 164 i det angripna beslutet över GIS-projekt i Europa. Sökandena
har däremot inte bestritt vare sig förekomsten av den ”gemensamma överenskommelsen” eller bevisvärdet av övriga uppgifter
som nämns ovan i punkt 39, vilka kommissionen grundade sig på för att konstatera att kartellen hade haft en sådan inverkan.
Mot bakgrund av det stora antalet uppgifter som kommissionen grundade sig på i förevarande fall kan sökandena emellertid inte
göra ett allmänt bestridande av att det skett en överträdelse av artikel 81 EG utan att specifikt ifrågasätta kommissionens
föregående konstateranden och utan att bland annat utförligt ange på vilket sätt den bevisning som kommissionen åberopade
inte kan godtas, är irrelevant eller saknar bevisvärde.
Även med beaktande av att ordalydelsen i GQ-avtalet uteslöt de flesta länderna i Europa från avtalets tillämpningsområde och
bortsett från förteckningen i skäl 164 i det angripna beslutet över GIS-projekt i Europa, ska nämligen de bevis som åberopats
av kommissionen anses vara tillräckliga för att visa räckvidden av den ”gemensamma överenskommelsen”.
För det första går det redan av kommissionens konstaterande att de europeiska kartellmedlemmarna diskuterade och sinsemellan
fördelade GIS-projekt avseende den gemensamma marknaden och EES att fastställa att kartellen påverkade konkurrensen inom dessa
områden. Det framgår vidare av det angripna beslutet att kommissionen även grundade sig på förklaringarna från ABB och M.
samt från Fuji och Hitachi, bilaga 2 till EQ-avtalet, förteckningen i skäl 164 i det angripna beslutet över GIS-projekt i
Europa, handlingen med rubriken ”Sammanfattning diskussion med JJC” och skriftväxlingen av den 18 januari 1999.
För det andra, såsom framgår av skälen 125–131 i det angripna beslutet, grundade sig kommissionens konstaterande att de europeiska
och japanska tillverkarna globalt delade upp marknaden i fråga så att GIS-projekt i Japan förbehölls de japanska tillverkarna
och GIS-projekt i Europa i princip förbehölls europeiska tillverkare på förklaringarna från ABB och M., Fuji och Hitachi samt
på bilaga 2 till EQ-avtalet.
För det tredje, såsom framgår av skälen 133–138 i det angripna beslutet, grundade sig kommissionens konstaterande att det
förekom ett skydd av så kallade ”hemmarknader” i Europa, genom att GIS-projekt i de länder där de europeiska tillverkarna
historiskt sett var närvarande helt förbehölls dessa och inte påverkade kvoterna enligt kartellen, på ABB:s och M:s förklaringar,
handlingen med rubriken ”Sammanfattning diskussion med JJC” och skriftväxlingen av den 18 januari 1999.
Även om det antogs att sökandenas kritik avseende de två bevisuppgifter som ifrågasatts är grundad, inverkar detta inte på
kommissionens konstaterande att samverkan hade till resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma
marknaden och EES.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
2.     Delgrunden avseende en oriktig bedömning beträffande den påstådda överträdelsens varaktighet
Sökandena har gjort gällande att det angripna beslutet är behäftat med oriktiga bedömningar beträffande överträdelsens varaktighet,
vilket har medfört att den på ett otillbörligt sätt förlängts. Dessa fel hänför sig för det första till datumet då sökandena
upphörde att delta i överträdelsen, för det andra till datumet då företaget som bildades av bolagen i VA Tech-koncernen (nedan
kallat VA Tech‑företaget) återupptog sitt deltagande i överträdelsen och för det tredje till datumet för överträdelsens upphörande.
a)     Datumet då sökandena upphörde att delta i överträdelsen
Parternas argument
Sökandena har subsidiärt, i förhållande till den första delgrunden avseende bristande bevisning för den påstådda överträdelsen
av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, anfört att kommissionen felaktigt konstaterade att sökandenas deltagande i
överträdelsen hade upphört den 13 december 2000, då det organiserades en fest i Ville‑d’Avray (Frankrike) för att fira det
påstådda upplösandet av kartellen som övriga kartelldeltagare hade låtit påskina. Kommissionen borde i stället ha fastställt
att sökandenas deltagande upphörde den 16 juli 1998, då det sista GIS-projektet i Europa som nämns i skäl 164 i det angripna
beslutet diskuterades, eller senast den 12 oktober 2000, då ett möte hölls i Zürich (Schweiz), vid vilket de informerades
om det påstådda upplösandet av kartellen.
Kommissionen har bestritt sökandenas argument.
Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis erinras om att det inte har ifrågasatts att Reyrolle, SEHV och Magrini faktiskt upphörde att delta i
kartellen. Däremot är parterna oense om det exakta datumet för detta avbrott. Sökandena har bestritt att de deltog i kartellen
efter den 16 juli 1998 eller senast efter den 12 oktober 2000. Kommissionen har hävdat att Reyrolle, SEHV och Magrini inte
upphörde att delta i kartellen förrän vid ”avskedsfesten” den 13 december 2000.
Denna oenighet väcker frågan vem som bär bevisbördan i detta avseende. Sökandena anser att det ankom på kommissionen att bevisa
hur länge överträdelsen pågick, medan kommissionen har hävdat att så snart den har styrkt förekomsten av en olaglig kartell,
ska denna anses ha fortgått till dess upplösande bevisas, och att sådan bevisning ska förebringas av det företag som har deltagit
i kartellen.
Det ska härvid erinras om att det enligt fast rättspraxis åligger den part eller myndighet som gör gällande att konkurrensreglerna
åsidosatts att förebringa bevisning genom att styrka att omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse.
Det åligger vidare det företag som åberopar rätten till försvar, då överträdelse kan konstateras, att visa att villkoren för
att tillämpa ett sådant försvar är uppfyllda, varför denna myndighet alltså bör tillgripa andra bevismedel (förstainstansrättens
dom av den 16 november 2006 i mål T‑120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4441, punkt 50; se även,
för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998,
s. I‑8417, punkt 58, och av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00
P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 78).
Principen att kommissionen ska styrka att samtliga omständigheter föreligger som utgör rekvisit för en överträdelse, inklusive
dess varaktighet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 7 juli 1994 i mål T‑43/92, Dunlop Slazenger
mot kommissionen, REG 1994, s. II‑441, punkt 79, av den 13 december 2001 i mål T‑48/98, Acerinox mot kommissionen, REG 2001,
s. II‑3859, punkt 55, och av den 29 november 2005 i mål T‑62/02, Union Pigments mot kommissionen, REG 2005, s. II‑5057, punkt 36
), och som kan inverka på den slutliga bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är påverkas inte i förevarande fall av att
sökandena i målen T‑123/07 och T‑124/07 har åberopat en grund avseende preskription som de sistnämnda i princip har bevisbördan
för.
När en sådan grund åberopas är det nämligen uppenbart att överträdelsens varaktighet och vilken dag denna upphörde måste fastställas.
Dessa omständigheter i sig gör det emellertid inte befogat att överföra bevisbördan i detta avseende till sökandena, till
deras förfång. För det första utgör överträdelsens varaktighet, ett begrepp som förutsätter att den dag denna upphörde måste
vara känd, en av de huvudsakliga omständigheterna för överträdelsen, och bevisbördan för detta åvilar kommissionen, oberoende
av att den omständigheten att detta bestritts även utgör en del av grunden avseende preskription. Denna slutsats är vidare
befogad mot bakgrund av att den omständigheten att preskription enligt bestämmelserna i förordning nr 1/2003 inte inträtt
med avseende på kommissionens förfarande är ett objektivt rättsligt kriterium som följer av rättssäkerhetsprincipen (se, för
ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 oktober 2005 i de förenade målen T‑22/02 och T‑23/02, Sumitomo
Chemical och Sumika Fine Chemicals mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4065, punkterna 80–82) och som därför är ett villkor
för giltigheten hos varje beslut om sanktionsåtgärder. Det åligger kommissionen att iaktta denna princip även om företaget
inte åberopar någon grund i detta avseende (domen i det ovan i punkt 52 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen,
punkt 52).
Det ska dock preciseras att fördelningen av bevisbördan kan variera, eftersom de faktiska omständigheter som en part åberopar
kan vara sådana att motparten tvingas lämna en förklaring eller en motivering, vid äventyr av att bevisbördan kan anses ha
uppfyllts (domen i det ovan i punkt 52 nämnda målet Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, punkt 53; se även, för ett liknande
resonemang, domen i de ovan i punkt 52 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 79). När kommissionen
såsom i förevarande fall har styrkt att det föreligger ett avtal, ankommer det på de deltagande företagen att visa att man
har tagit avstånd från det, och av denna bevisning måste det framgå att företagen har uttryckt sin vilja att ställa sig utanför
avtalet på ett tydligt sätt, så att detta har framgått för de övriga deltagande företagen (förstainstansrättens dom av den
27 september 2006 i mål T‑168/01, GlaxoSmithKline Services mot kommissionen, REG 2006, s. II‑2969, punkt 86; se även, för
ett liknande resonemang, domstolens dom av den 6 januari 2004 i de förenade målen C‑2/01 P och C‑3/01 P, BAI och kommissionen
mot Bayer, REG 2004, s. I‑23, punkt 63, och domen i de ovan i punkt 52 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen,
punkterna 81–84).
Tribunalen ska mot bakgrund av dessa principer kontrollera huruvida kommissionen kunde konstatera att sökandenas deltagande
i kartellen hade upphört den 13 december 2000.
Det följer i förevarande fall av skälen 188–190 och 297 i det angripna beslutet att kommissionen i detta avseende grundade
sig på förklaringarna från ABB, Areva och Schneider Electric. ABB förklarade att företaget hade kommit överens med Alstom
om att utesluta sökandena från kartellen på grund av deras relativt höga kvot i förhållande till deras produktionskapacitet.
I detta syfte organiserades ett möte den 13 december 2000 i Ville‑d’Avray, varigenom den konkurrensbegränsande samverkan påstods
avslutad. Samverkan fortsatte emellertid mellan ABB, Alstom, Fuji, Melco och Toshiba. Kommissionen har vidare angett att Areva
och Schneider Electric bekräftade att detta möte hade ägt rum i slutet av november eller i början av december 2000. Areva
har dock bestritt uppfattningen att syftet med detta möte var att utesluta deltagare från kartellen.
Sökandena har bestritt att deras deltagande i kartellen upphörde den 13 december 2000 och har härvid anfört två argument.
De har för det första gjort gällande att datumet för upphörandet ska fastställas till den 16 juli 1998 då det sista GIS-projektet
i Europa som anges i skäl 164 i det angripna beslutet diskuterades. De har för det andra, liksom inom ramen för förfarandet
vid kommissionen, hävdat att det beslutades att kartellen skulle upplösas den 12 oktober 2000 vid ett möte i Zürich och att
mötet den 13 december 2000 endast var en ”avskedsfest” och att samverkan inte fortgick mellan dessa datum.
Vad gäller det första argumentet ska det erinras om att, såsom har redogjorts för ovan i punkterna 41–45, förekomsten av den
”gemensamma överenskommelsen” som lagts sökandena till last i det angripna beslutet ska anses styrkt även om det bortses från
förteckningen över GIS-projekt i Europa i skäl 164 i det angripna beslutet. Den omständigheten att den sista diskussionen
rörande ett GIS-projekt i denna förteckning ägde rum den 16 juli 1998 utgör följaktligen inte bevis för att kartellen upphörde
att existera eller att sökandena upphörde att delta i kartellen detta datum. Sökandena kan följaktligen inte vinna framgång
med detta argument.
Vad gäller det andra argumentet framgår det av den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 55 ovan att när kommissionen
såsom i förevarande fall har styrkt att det föreligger ett avtal ankommer det på de deltagande företagen att visa att man
har tagit avstånd från det, och av denna bevisning måste det framgå att företagen har uttryckt sin vilja att ställa sig utanför
avtalet på ett tydligt sätt, så att detta framgår för de övriga deltagande företagen.
Sökandena har förvisso rätt i sin bedömning att en situation där en kartelldeltagare utmanövreras från kartellen genom en
hemlig överenskommelse mellan övriga kartelldeltagare under förevändning att nämnda kartell har upplösts är att likställa
med ett sådant uttryckligt avståndstagande. Eftersom kommissionen bevisat förekomsten av den ”gemensamma överenskommelsen”
är det dock sökandena som har bevisbördan för att de andra deltagarna fått dem att tro att kartellen hade upplösts. Vidare,
även om det antogs att kartellens upphörande inte tillkännagavs som någon ”överraskning” vid mötet den 13 december 2000, utan
en viss tid dessförinnan, understöds den 12 oktober 2000 som sökandena angett som datum inte av någon bevisning. I avsaknad
av bevisning för vilket datum sökandena faktiskt uteslöts från kartellen, hade kommissionen således rätt att fastställa den
13 december 2000 som det datum då deras deltagande i kartellen upphörde, utan att för den skull vara skyldig att bevisa att
olagliga avtal slöts just detta datum.
Följaktligen kan sökandena inte vinna framgång med sin anmärkning avseende datumet då de upphörde att delta i överträdelsen.
b)     Datumet då VA Tech-företaget återupptog sitt deltagande i överträdelsen
Parternas argument
Sökandena anser att det var fel av kommissionen att konstatera att VA Tech‑företaget återupptog sitt deltagande i överträdelsen,
genom VAS, den 1 april 2002. Enligt sökandena hade VA Tech-företaget, även om det redan från och med sommaren 2002 informerats
om kartellens återupptagande, ännu inte återupptagit sitt deltagande vid denna tidpunkt. VA Tech-företaget återupptog inte
sitt deltagande förrän den 9 oktober 2002, vid mötet i Paris (Frankrike) där vissa av dess företrädare deltog. Sökandena har
hävdat att deras egna förklaringar härvid stöds av andra uppgifter i akten. Bland annat företräddes VA Tech‑företaget inte
vid mötet i Frankfurt (Tyskland) den 10 juli 2002. Det deltog inte heller i några avtal eller någon samordning avseende GIS-projekt
som skulle genomföras under perioden april–oktober 2002. Under alla omständigheter är kommissionens fastställande av tidpunkten
för när överträdelsen återupptogs inkonsekvent, eftersom kommissionen i Hitachis fall valde att beakta det datum då bolaget
för första gången deltog i ett multilateralt möte.
Kommissionen har tillbakavisat sökandenas argument.
Tribunalens bedömning
Såsom framgår av skälen 199, 203, 204 och 441 i det angripna beslutet grundade kommissionen i huvudsak sin slutsats att VA
Tech-företaget hade återupptagit sitt deltagande i kartellen senast den 1 april 2002 på uppgifterna i ABB:s svar på meddelandet
om invändningar. ABB förklarade däri att vittnet M. hade erinrat sig att VA Tech-företaget, efter att ha utträtt år 2000,
hade återupptagit sitt deltagande i kartellen det första kvartalet år 2002. I avsaknad av ett exakt datum fastställde kommissionen
den 1 april 2002 såsom det för det ifrågavarande företaget mest förmånliga datumet. Enligt kommissionen är ABB:s förklaring
mycket trovärdig, eftersom det endast var genom detta bolag som kommissionen fick kännedom om att VA Tech-företaget hade avbrutit
sitt deltagande i kartellen under en viss tid. I meddelandet om invändningar utgick kommissionen från att VA Tech-företaget
hade deltagit i kartellen utan avbrott. Kommissionen anser vidare att nämnda förklaring stöds av handskrivna anteckningar
från Z., en anställd inom VA Tech‑koncernen, vilka hittades vid inspektioner på plats i koncernens lokaler i april 2004.
Vad gäller Z.:s anteckningar, hänvisas det i skäl 204 i det angripna beslutet till tre sidor som enligt kommissionen inkluderar
spörsmål avseende VA Tech‑koncernens intresse för ett GIS-projekt i Ravenna (Italien) och de eventuella möjligheterna att
fastställa en prisnivå, diskussioner med japanska tillverkare, ett möte som planerats i juli månad för att diskutera GIS-projekt
samt hur diskussionerna i slutet av augusti 2002 framskridit. Dessa sidors innehåll återges på sidorna 2014, 2018 och 2024
i akten för förfarandet vid kommissionen.
Det ska härvid påpekas att Z.:s anteckningar i stort saknar datumangivelser, både avseende när anteckningarna gjorts och när
de omständigheter som det hänvisas till däri inträffat. För övrigt är det inte möjligt att dra några slutsatser utifrån sidornas
följdordning i akten för förfarandet vid kommissionen, eftersom det är uppenbart att ordningen för vissa sidor har ändrats
i förhållande till den kronologiska ordningen för deras upprättande. I synnerhet har de sidor vars innehåll återges på sidorna
2014 och 2015 i akten för förfarandet vid kommissionen placerats i omvänd ordning, vilket framgår av sidan 2014, som syns
till höger om sidan 2015, och av sidan 2016, som innehåller ett protokoll från ett styrelsemöte av den 27 juni 2002 och som
således gav daterad information och inte kan ha följt direkt på sidan 2014, eftersom det rör sig om två högersidor.
De enda tillförlitliga uppgifterna rörande tidpunkten för när Z.:s anteckningar upprättades är de som går att härleda ur de
få angivelser med datumhänvisningar och som finns på samma sida som de uppgifter som åberopats av kommissionen.
För det första ska det konstateras att det varken av de utdrag ur Z.:s anteckningar som citerats i det angripna beslutet eller
de utdrag som kommissionen har hänvisat till i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor går att dra slutsatsen att VA Tech‑företaget
återupptog sitt deltagande i kartellen den 1 april 2002. Även om sökandena inte har bestritt att nämnda anteckningar upprättades
år 2002, finns nämligen inte den 1 april uttryckligen omnämnt och detta datum går inte heller att härleda av innehållet i
anteckningarna.
För det andra ska det påpekas att akten för förfarandet vid kommissionen bland annat innehåller angivelserna ”discuter package
avec Jap. Ils ont pris une série d’[i]nitiatives” (diskutera package med Jap. De har tagit en rad initiativ) och ”en pratique
réserver 1 date 1
er
juillet pour discuter 1 package G
d
Export avec Jap.” (i praktiken boka ett datum 1 juli för att diskutera 1 package G
d
Export med Jap.). Av dessa angivelser kan man sluta sig till att anteckningarna där de ingår upprättades före den 1 juli 2002
och således senast i juni 2002. I avsaknad av ett exakt datum, ska följaktligen den 1 juli 2002, i enlighet med principen
in dubio pro reo
, anses utgöra det datum då VA Tech-företaget återupptog sitt deltagande i kartellen.
För det tredje, vad avser föremålet för tillverkarnas samordning, ska det erinras om att kommissionen i det angripna beslutet
konstaterade att under överträdelsens andra fas så diskuterades GIS-projekt inte längre enskilt, utan ”paketvis”. Sökandena
har inte bestritt detta. Sökandena har inte heller bestritt att kartellen under den andra fasen avsåg GIS-projekt inom EES.
Den del av den första grunden varigenom sökandena har bestritt att kartellen hade några verkningar inom den gemensamma marknaden
avser nämligen endast den första fasen av deras deltagande. Den omständigheten att de ovan i punkt 70 nämnda anteckningarna
inte hänvisar till något GIS-projekt inom EES påverkar följaktligen inte det faktum att sökandena, från och med att de återupptog
deltagandet i kartellen år 2002, deltog i diskussioner avseende GIS-projekt inom EES.
Tribunalen finner följaktligen att sökandenas anmärkning att det var fel av kommissionen att konstatera att sökandena hade
återupptagit deltagandet i kartellen redan den 1 april är riktig.
c)     Datumet för överträdelsens upphörande
Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att det var fel av kommissionen att konstatera att överträdelsen slutgiltigt upphörde först den
11 maj 2004, och inte senast den 21 januari 2004, då det sista mötet vid vilket GIS-projekt diskuterades ägde rum utan att
något avtal kunde ingås. Eftersom samordningssystemet därefter började rasa samman behandlade mötena endast spörsmål avseende
huruvida samverkan skulle fortsätta och vissa andra frågor som faller utanför konkurrensrätten.
Kommissionen har avvisat påståendet att kartellen upphörde senast den 21 januari 2004 och inte den 11 maj 2004. Enligt kommissionen
fortsatte den konkurrensbegränsande samverkan efter den 21 januari 2004, eftersom ABB avbröt sitt deltagande först i februari 2004.
Avtalen hade åtminstone verkningar fram till det möte som följde på ABB:s utträde.
Tribunalens bedömning
För det första ska det erinras om att det enligt fast rättspraxis följer av själva texten i artikel 81.1 EG att avtal mellan
företag är förbjudna oberoende av deras inverkan om de har ett konkurrensbegränsande syfte (domstolens dom av den 8 juli 1999
i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 123, och förstainstansrättens dom av den
8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501,
punkt 181). Det krävs följaktligen inte att de faktiska konkurrensbegränsande verkningarna visas när det konkurrensbegränsande
syftet med det påtalade beteendet har styrkts (se förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot
kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 178 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall grundade sig kommissionen i huvudsak på avtalens och de samordnade förfarandenas konkurrensbegränsande
syfte som anges i artikel 1 i det angripna beslutet. Kommissionen konstaterade inledningsvis, i skälen 303 och 304 i det angripna
beslutet, att samtliga avtal och/eller samordnade förfaranden som beskrivits syftade till att begränsa konkurrensen i den
mening som avses i artikel 81 EG och i artikel 53 i EES-avtalet. Kommissionen fann att det under sådana omständigheter med
avseende på tillämpningen av dessa bestämmelser var onödigt att beakta de konkreta verkningarna av ett avtal. Kommissionen
tillade i skäl 308 i nämnda beslut att genomförandet av ett sådant slags avtal som beskrivits, på grund av dess art, ger upphov
till en betydande snedvridning av konkurrensen. Kommissionen bekräftade på samma sätt vad gäller fastställandet av böterna,
uttryckligen i skäl 477 i det angripna beslutet, att den inte grundade sig på några specifika verkningar vid fastställandet
av hur allvarlig överträdelsen var.
För det andra, liksom kommissionen angav i skäl 215 i det angripna beslutet på grundval av VA Tech-koncernens uttalanden,
avsåg kommunikationen och mötena efter ABB:s utträde bland annat informationsutbyte avseende pågående förfaranden för anbudsinfordringar,
marknadsställningen för aktörer utanför kartellen, huruvida kontakterna skulle upprätthållas eller upphöra samt säkerhetsfrågor.
Dessa diskussionsämnen visar att kartellens kvarstående medlemmar, även om de inte lyckades nå någon överenskommelse avseende
konkreta projekt, hade för avsikt att fortsätta den konkurrensbegränsande samverkan i framtiden eller, åtminstone inte hade
fattat något beslut om att avsluta denna.
Denna tolkning av de faktiska omständigheterna påverkas inte av Hitachis förklaringar, som sökandena åberopat, avseende tidpunkten
för när den konkurrensbegränsande samverkan upphörde. Enligt sökandena förklarade Hitachi avseende mötet den 21 januari 2004
att ”[p]arterna [hade] avvisat samtliga förslag” och att ”mötet [därefter hade] avslutats”. I en annan förklaring drog samma
företag därav slutsatsen att ”[d]et nya systemet [hade] börjat rasa samman i januari 2004, när det sista arbetsmötet vid vilket
ABB [hade deltagit] ägde rum”.
För det första betyder inte den omständigheten att det inte kom till stånd något avtal avseende de GIS-projekt som diskuterats
vid mötet den 21 januari 2004 att kartellen upphörde att existera vid denna tidpunkt, även om Hitachi i efterhand bedömde
att detta misslyckande kan ha utgjort utgångspunkten för ”kartellens sammanbrott”. De frågor som diskuterades under följande
möten, vilka inte har bestritts av sökandena, vittnar nämligen om en vilja att fortsätta samverkan utan ABB. Vad för det andra
gäller Hitachis uppfattning att kartellen hade börjat rasa samman i januari 2004, bekräftar denna endast, om så är nödvändigt,
att ”kartellens sammanbrott” ännu inte hade inträffat i januari 2004.
Under dessa omständigheter var det, för att kunna dra slutsatsen att den konkurrensbegränsande samverkan fortsatte efter detta
datum, inte nödvändigt att kommissionen bevisade att det ingåtts nya avtal avseende konkreta GIS-projekt vid de möten som
ägde rum efter den 21 januari 2004.
Sökandena har följaktligen inte visat att kommissionen gjorde en oriktig bedömning när den fastställde att den konkurrensbegränsande
samverkan upphörde den 11 maj 2004. Anmärkningen om en sådan oriktig bedömning ska följaktligen underkännas.
Artikel 1 i det angripna beslutet ska följaktligen ogiltigförklaras i den del kommissionen konstaterade att sökandena hade
begått en överträdelse mellan den 1 april och den 30 juni 2002. I övrigt kan sökandena inte vinna framgång med den första
grundens första del, som avser en oriktig bedömning beträffande överträdelsens varaktighet.
3.     Delgrunden avseende att preskription inträtt i fråga om den påstådda överträdelsen vad gäller perioden före den 16 juli 1998
a)     Parternas argument
Reyrolle, SEHV och Magrini anser att perioden före den 16 juli 1998 omfattas av preskription för åläggande av sanktioner.
Enligt dessa företag ska höjningen av utgångsbeloppet för böterna, för överträdelsens varaktighet, sättas ned till 10 procent,
eftersom preskriptionstiden på fem år ska räknas från den 16 juli 1998 och de endast deltog i det nya systemet under ett år och
tre månader.
Reyrolle, SEHV och Magrini har tillagt att kommissionens ståndpunkt att överträdelsen var fortlöpande är felaktig i fråga
om dessa, eftersom villkoren i rättspraxis, det vill säga att det objektivt sett inte skett något avbrott i överträdelsen
och subjektivt sett att en generell avsikt ligger till grund för de ifrågavarande företagens beteenden, inte är uppfyllda.
Kommissionen har bestritt dessa argument.
b)     Tribunalens bedömning
I artikel 25.1 b i förordning nr 1/2003 fastställs en preskriptionstid på fem år vid överträdelser av det slag som sökandena
anklagats för. Enligt artikel 25.3 första meningen i förordningen ska preskriptionstiden avbrytas av åtgärder som vidtas av
kommissionen i syfte att undersöka eller ingripa mot överträdelsen.
Den i förevarande fall åberopade preskriptionsinvändningen avseende första fasen av den överträdelse som Reyrolle, SEHV och
Magrini anklagats för förutsätter att två kumulativa villkor är uppfyllda. För det första ska den första fasen av överträdelsen
ha upphört senast den 10 maj 1999, det vill säga fem år före dagen för kommissionens kontroller på plats den 11 och den 12 maj 2004.
För det andra ska de två faserna av överträdelsen som de anklagas för inte ingå i en enda, fortlöpande överträdelse i den
mening som avses i artikel 25.2 i förordning nr 1/2003. I ett sådant fall ska preskriptionstiden nämligen räknas först från
och med den dag då överträdelsen upphörde.
Såsom angetts i punkterna 57–62 ovan fastställde kommissionen med rätta i det angripna beslutet att den första fasen av överträdelsen
som Reyrolle, SEHV och Magrini anklagats för upphörde först den 13 december 2000, det vill säga efter den 10 maj 1999. Preskriptionsinvändningen
kan följaktligen inte bifallas.
Under alla omständigheter är inte heller det andra villkoret, som anges i punkt 87 ovan, uppfyllt. Kommissionen konstaterade
nämligen med rätta att den kartell som Reyrolle, SEHV och Magrini deltog i år 2002 i huvudsak var samma kartell som de hade
deltagit i fram till år 2000.
Unionsdomstolarna har identifierat flera kriterier som är relevanta vid bedömningen av huruvida en enda överträdelse ska anses
föreligga, inklusive de aktuella förfarandenas gemensamma syften (se, för ett liknande resonemang domstolens dom av den 21 september 2006
i mål C‑113/04 P, Technische Unie mot kommissionen, REG 2006, s. I‑8831, punkterna 170 och 171, samt förstainstansrättens
dom av den 20 mars 2002 i mål T‑21/99, Dansk Rørindustri mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1681, punkt 67, och av den 27 september 2006
i mål T‑43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3435, punkt 312), huruvida de berörda varorna eller tjänsterna
är identiska (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T‑71/03, T‑74/03,
T‑87/03 och T‑91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, REG 2005, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 118, 119
och 124, samt domen i det ovannämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, punkt 312), huruvida det är samma företag som har
deltagit (domen i det ovannämnda målet Jungbunzlauer mot kommissionen, punkt 312) och huruvida sättet för genomförande är
identiskt (domen i det ovannämnda målet Dansk Rørindustri mot kommissionen, punkt 68). Andra relevanta kriterier utgörs av
huruvida samma fysiska personer har varit inblandade för företagens räkning och huruvida det geografiska tillämpningsområdet
för de ifrågavarande förfarandena är identiskt.
I förevarande fall kan man av samtliga ovan nämnda kriterier dra slutsatsen att den kartell som Reyrolle, SEHV och Magrini
deltog i år 2002 i allt väsentligt var samma kartell som företagen hade deltagit i fram till år 2000.
För det första eftersträvades samma syfte under de båda perioderna i fråga, bestående i att stabilisera kartellmedlemmarnas
marknadsandelar, att dela upp den globala marknaden mellan japanska och europeiska tillverkare – bland annat genom att de
europeiska marknaderna förbehölls de sistnämnda – och att undvika prisfall.
För det andra är kartellens funktionssätt i stort sett oförändrat, även om det gradvis har förändrats under åren, bland annat
i förhållande till det minskade antalet deltagande företag till följd av konsolideringen inom sektorn och den tekniska utvecklingen
av kommunikationsmedel. Såsom kommissionen har angett i skäl 280 i det angripna beslutet inföll dessa ändringar inte vid någon
särskild tidpunkt mellan åren 2000 och 2002, utan allteftersom. De påverkade inte heller de huvudsakliga principerna för kartellens
funktion, det vill säga fördelningen av GIS-projekt mellan kartellmedlemmarna på grundval av de kvoter som de hade fastställt
och genom uppgjorda anbudsinfordringar samt fastställandet av minimipriser för GIS-projekt som inte hade fördelats.
Kommissionens utförliga konstateranden avseende kartellens funktionssätt, som inte i detalj bestritts av sökandena, vederläggs
inte av det generella och föga detaljerade påståendet att ”samordningen från och med år 2002 skedde enligt ett helt nytt system”,
såsom bland annat förklaringarna från ABB:s anställda ger vid handen. I de avsnitt som sökandena i målen T‑123/07 och T‑124/07
citerade lösryckta ur deras sammanhang, angav den ifrågavarande anställde Wi. i huvudsak att hans överordnade vid tidpunkten
för omständigheterna hade förtigit den verkliga omfattningen av ”samarbetet” med de andra GIS-tillverkarna och att den konkurrensbegränsande
samverkan, såsom den såg ut från år 2002, var en fortsättning av samverkans tidigare fas.
För det tredje avsåg kartellen samma marknad under de två perioderna i fråga, det vill säga marknaden för GIS-projekt i form
av reservdelar eller driftsfärdiga transformatorstationer.
För de fjärde, med beaktande av den konsolidering som ägde rum inom GIS‑sektorn under denna period och med beaktande av, som
enda undantag, det tillfälliga avbrottet från Siemens, VA Tech-företaget och Hitachi, var det i stort sett samma företag och
bolag som dessa utgjordes av som deltog i den konkurrensbegränsande samverkan under hela den period som samverkan pågick 1988–2004.
För det femte företräddes de olika företagen i kartellen i stort sett av samma personer år 2000 och år 2002, bortsett från
vissa normala personalförändringar inom varje företag. Företrädarnas personliga kontinuitet bekräftas av de olika förteckningarna
över möten som ingår i handlingarna i målet, särskilt den i bilaga I till det angripna beslutet samt förteckningen i bilaga
II till det angripna beslutet över medarbetarna i de företag som var aktiva inom kartellen.
För det sjätte var kartellens geografiska tillämpningsområde detsamma år 2000 som under perioden 2002–2004. Tillämpningsområdet
utvidgades lite efter år 1988 på grund av att marknaderna i Central- och Östeuropa blev tillgängliga för kartellmedlemmarna.
Vidare visar den omständigheten, som kommissionen har understrukit och vilken inte har bestritts av sökandena i målen T‑123/07
och T‑124/07, att de andra medlemmarna i kartellen fortsatte samverkan utan de företag som tillfälligt avbröt sitt deltagande
och att samma överträdelse således objektivt sett fortlöpte att det var fråga om en och samma kartell.
Slutligen, vad gäller den subjektiva faktorn, är det tillräckligt att Reyrolle, SEHV och Magrini, när VA Tech-företaget återupptog
sitt deltagande i kartellen, var medvetna om att de deltog i samma kartell som tidigare. I detta avseende ska det påpekas
att vissa av de anställda som företrädde VA Tech-företaget i kartellen från år 2002 hade chefsbefattningar inom de bolag som
ingick i denna koncern redan innan nämnda bolag drog sig ur samverkan år 2000. Z., V., C., B. och W., som finns med på listan
över deltagare vid de olika mötena från och med oktober 2002 (se bilaga I till det angripna beslutet), arbetade redan för
Reyrolle, SEHV, Magrini och Schneider Electric före år 2000 (se bilaga II till det angripna beslutet). Reyrolle, SEHV och
Magrini kan följaktligen inte ha varit omedvetna om att de faktorer som avgör att det rör sig om en enda kartell var desamma.
Tvärtemot vad sökandena i målen T‑123/07 och T‑124/07 har gjort gällande utesluter inte den omständigheten att de missleddes
år 2000, såvitt de andra deltagarna i kartellen lät förstå att den hade upplösts, en subjektiv faktor. Det är nämligen inte
deras kännedom år 2000 som är avgörande i detta avseende, utan deras kännedom när de återupptog deltagandet i kartellen.
Följaktligen ska den preskriptionsinvändning som Reyrolle, SEHV och Magrini gjort under alla omständigheter underkännas med
anledning av att de två faserna av överträdelsen som företagen anklagats för ingick i en enda, fortlöpande överträdelse.
Sammanfattningsvis kan talan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den delen av den första grunden som avser att preskription
inträtt i fråga om den första fasen av Reyrolles, SEHV:s och Magrinis medverkan i den påtalade överträdelsen.
4.     Delgrunden avseende åläggande av orimligt höga böter
Sökandena har till stöd för denna delgrund anfört flera anmärkningar. Den första anmärkningen avser att taket på 10 procent
av omsättningen har överskridits vad gäller Reyrolle, SEHV och Magrini. Den andra anmärkningen avser underlåtenhet att beakta
situationen i det enskilda fallet för dessa bolag. Den tredje anmärkningen avser att Siemens Österreich och KEG ålagts orimligt
höga böter i förhållande till de böter som Reyrolle ålagts. Den fjärde anmärkningen avser ett obegripligt fastställande av
solidariskt ansvar mellan de olika sökandena. Den femte anmärkningen avser att kommissionen felaktigt höll Reyrolle ansvarigt
utöver dess moderbolag. Den sjätte anmärkningen avser att principen
ne bis in idem
har åsidosatts vad gäller Siemens Österreich och KEG. Den sjunde anmärkningen avser utebliven nedsättning av böterna för
Siemens Österreich och KEG.
Det ska påpekas att de fyra första anmärkningarna i huvudsak avser att kommissionen har tillämpat begreppet företag i den
mening som avses i gemenskapens konkurrensrätt på ett felaktigt sätt. Sökandena har i de argument som framförts till stöd
för dessa anmärkningar kritiserat att kommissionen vid beräkningen av deras böter tillämpade ett utgångsbelopp som grundade
sig på VA Tech-koncernens totala omsättning för år 2005 och inte på sökandenas individuella omsättningar. De har vidare kritiserat
att de bötesbelopp för vilka de olika bolagen inom koncernen ålades solidariskt betalningsansvar har fastställts på ett obegripligt
sätt. Dessa fyra anmärkningar ska följaktligen prövas tillsammans innan tribunalen tar ställning till de andra anmärkningarna.
a)     De fyra första anmärkningarna som i huvudsak avser kommissionens felaktiga tillämpning av begreppet företag i den mening som
avses i gemenskapens konkurrensrätt
Parternas argument
Reyrolle, SEHV och Magrini har klandrat kommissionen för att vid beräkningen av deras böter ha tillämpat ett utgångsbelopp
grundat på den totala omsättningen för VA Tech-koncernen, så som den såg ut vid tidpunkten för antagandet av det angripna
beslutet, och inte på deras individuella omsättning.
Enligt Reyrolle, SEHV och Magrini gick kommissionen därigenom uppenbarligen emot det tillvägagångssätt som det vid upprepade
tillfällen redogörs för i det angripna beslutet, enligt vilket kommissionen avsåg att hålla VA Tech-koncernens dotterbolag
”individuellt ansvariga” för överträdelsen av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet. Reyrolle, SEHV och Magrini har även
gjort gällande att den beräkningsmetod som kommissionen tillämpade medför att Reyrolle hålls ansvarigt för SEHV:s och Magrinis
agerande och vice versa, trots att de under den största delen som överträdelsen varade, det vill säga mellan den 15 april 1988
och den 13 december 2000, inte hade någon anknytning till varandra. Ett sådant ”retroaktivt medansvar” strider mot principen
att sanktioner ska stå i proportion till det fel som begåtts, eftersom nämnda bolags ekonomiska vikt inom kartellen därigenom
klart överskattas.
Reyrolle, SEHV och Magrini har vidare gjort gällande att kommissionen inte i det angripna beslutet iakttog det tak på 10 procent
av omsättningen som föreskrivs enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. För år 2005 uppgick deras världsomsättning till
cirka 118 953 000 euro för Reyrolle, 222 034 242 euro för SEHV och 103 047 112 euro för Magrini. Böterna på 22 050 000 euro
som de ålades är följaktligen orimligt höga.
Reyrolle, SEHV och Magrini anser vidare att det beräkningssätt som kommissionen använde sig av strider mot artikel 7.1 i Europeiska
konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950
(nedan kallad Europakonventionen), enligt vilken det inte får utmätas ett strängare straff än det som var tillämpligt vid
den tidpunkt då brottet begicks. Nämnda sökanden anser att kommissionens retroaktiva tillämpning av begreppet ekonomisk enhet
vid beräkningen av bötesbeloppet medförde en strängare sanktion.
Reyrolle har tillagt att kommissionen skulle ha beaktat dess begränsade kapacitet att allvarligt skada konkurrensen på den
gemensamma marknaden, antingen genom att sätta ned utgångsbeloppet för böterna eller inom ramen för tillämpningen av förmildrande
omständigheter. Reyrolles verksamhet inom EES var av tekniska skäl begränsad till Förenade kungariket och Irland under GQ‑avtalets
hela varaktighet. Reyrolles världsomsättning ger följaktligen, eftersom dess konkurrensmässiga vikt på den gemensamma marknaden
överskattats, inte någon relevant bild av dess kapacitet att vålla andra aktörer inom EES skada.
Siemens Österreich och KEG har hävdat att det bötesbelopp som ålades dem är oproportionerligt jämfört med det som ålades Reyrolle
på grund av kommissionens val att ålägga dem böter som om de hade varit knutna till SEHV och Magrini under perioden 1998­–2000,
och därmed betydligt överskatta deras ekonomiska vikt inom kartellen.
Siemens Österreich och KEG har tillagt att böter som åläggs moderbolag för överträdelser som deras dotterbolag har begått,
på grund av att förstnämnda utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagens kommersiella beteende, i princip inte får
överstiga de böter som ålagts dotterbolagen. Nämnda sökanden anser emellertid att det bötesbelopp som ålagts dem i förevarande
fall, med beaktande av varaktigheten av de överträdelser som de hålls ansvariga för, är dubbelt så högt som det bötesbelopp
som ålagts Reyrolle. För varje månad som överträdelsen varade ålades nämligen de förstnämnda bolagen 242 307 euro, medan Reyrolle
ålades 124 576 euro per månad.
Siemens Österreich och KEG anser att kommissionens tillvägagångssätt strider mot principen om att en sanktion ska motsvara
ett bolags individuella bidrag till det kritiserade händelseförloppet och ”skuldprincipen”. Kommissionen har därigenom åsidosatt
artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 och artikel 7.1 i Europakonventionen. Ett sådant tillvägagångssätt strider även mot kommissionens
riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 [KS] (EGT C 9, 1998,
s. 3) (nedan kallade riktlinjerna). Kommissionen har vidare i sin svarsinlaga felaktigt, och utan några som helst bevis, presumerat
att VA Technologie, vid förvärvet av Reyrolle och när VAS bildades kände till, eller borde ha känt till, Reyrolles deltagande
i samverkan, trots att VA Technologie ”trädde in i GIS-sektorn ... först efter förvärvet av Reyrolle” och att den föregående
prövning (due diligence) som genomfördes då inte visade på någon konkurrensbegränsande verksamhet.
Siemens Österreich och KEG har hävdat att kommissionen först skulle ha beräknat bötesbeloppet för varje dotterbolag i VA Tech-koncernen
innan den, i förhållande till hur länge kontrollen över varje dotterbolag varat, beräknade det bötesbelopp som moderbolagen
skulle hållas solidartiskt betalningsansvariga för. Enligt denna metod skulle kommissionen ha ålagt Reyrolle böter på 720 000
euro, SEHV böter på 900 000 euro och Magrini böter på 360 000 euro, det vill säga böter till ett sammanlagt belopp av 1 980
000 euro.
SEHV och Magrini har även gjort gällande att det totala bötesbeloppet på 22 050 000 euro, som de hade ålagts i det angripna
beslutet, fördelades felaktigt mellan å ena sidan den koncern för vilken Schneider Electric är moderbolag (nedan kallad Schneiderkoncernen)
med ett belopp på 4 500 000 euro, och å andra sidan VA Tech-koncernen med ett belopp på 17 550 000 euro. De har påstått att
kommissionens förmodade beräkning medför att Schneider Electric i slutändan endast ges ett mycket begränsat ansvar, nämligen
40 procent, för den period under vilken det ensamt hade kontroll över SEHV och Magrini. VA Tech-koncernen och Reyrolle har
däremot uppenbart missgynnats.
SEHV och Magrini har tillagt att kommissionen fastställde utgångsbeloppet för de böter som tillämpades på Schneider Electric
med hänsyn till dess andelar i VAS. VA Technologie förde med sig olika verksamheter i VAS som inte hade några kopplingar till
kartellen. Det bötesbelopp som SEHV, Magrini och Reyrolle ålades att betala solidariskt i artikel 2 l i i det angripna beslutet
är därför orimligt högt.
Kommissionen anser att fastställandet av bötesbeloppet i det angripna beslutet uppfyller de kriterier som har fastställts
i rättspraxis och, såvitt erfordras, tar hänsyn till den individuella situationen för Reyrolle, SEHV och Magrini.
Kommissionen har vad gäller artikel 7 i Europakonventionen understrukit att den inte är direkt tillämplig i förevarande fall.
Den har vidare hävdat att det angripna beslutet inte strider mot förbudet mot retroaktiv verkan eller principen ”inget straff
utan lag”.
Kommissionen har vidare tillbakavisat Reyrolles argument att beaktandet av bolagets världsomsättning leder till ett orimligt
högt utgångsbelopp för beräkningen av böterna. Kommissionen anser att den, när en kartell näst intill täcker hela världsmarknaden,
har rätt att grunda sig på världsomsättningen som ett uttryck för hur allvarlig överträdelsen är. Kommissionen har vidare
påpekat att det inte finns någon gemenskapsbestämmelse enligt vilken sanktioner ska vara proportionerliga i förhållande till
överträdelsens varaktighet.
Kommissionen har dessutom påpekat att Siemens Österreich och KEG inte har gjort gällande att summan av de två hypotetiska
bötesbelopp som ska åläggas VA Tech-koncernen, dels för Reyrolles agerande, dels för SEHV och Magrinis agerande, är lägre
än det enda bötesbelopp som fastställts i det angripna beslutet. Ett beslut kan endast ogiltigförklaras om den påstått felaktiga
beräkningen faktiskt gått en sökande emot.
Vad gäller fastställandet av de belopp för vilka solidariskt betalningsansvar ska gälla, har kommissionen gjort gällande att
denna anmärkning ska avvisas, eftersom SEHV och Magrini som inte direkt berörs av detta fastställande, inte kan göra gällande
det globala företagets intressen. Kommissionen anser vidare att den har motiverat beräkningen av det bötesbelopp som sökandena
ålades i tillräcklig utsträckning. Dessutom är kommissionen av den uppfattningen att det skulle vara betydligt mindre fördelaktigt
för VA Tech-koncernen om Schneider Electric tillskrevs ett större solidariskt ansvar än den fördelning som kommissionen gjort,
eftersom det globala ansvaret för nämnda koncern skulle bli betydligt större.
Kommissionen har slutligen i sina svar på tribunalens skriftliga frågor samt vid förhandlingen gjort gällande att den fritt
kan fastställa de bötesbelopp som ska betalas solidariskt, eftersom solidariskt ansvar är till fördel för de berörda bolagen.
Att Reyrolle å ena sidan och SEHV och Magrini å andra sidan hållits solidariskt ansvariga för ett belopp som saknar samband
med perioden för deras gemensamma deltagande i kartellen, i egenskap av dotterbolag till VA Tech‑koncernen, utgör följaktligen
inte något fel. Samma sak gäller den omständigheten att Reyrolles egna deltagande under tio år, innan det förvärvades av VA
Technologie, inte har resulterat i ett belopp som företaget ska bära själv, eller den omständigheten att Siemens Österreich
och KEG inte hållits solidariskt ansvariga för en del av det bötesbelopp som ålagts SEHV och Magrini. Enligt kommissionen
ska de uppgifter som lämnats i skäl 468 i det angripna beslutet avseende perioderna för solidariskt ansvar inte heller förstås
som något definitivt solidariskt ansvar i den mening som avses med solidariskt betalningsansvar för en skuld. När kommissionen
i nämnda skäl 468 uttalade sig avseende Reyrolles personliga ansvar för perioden den 15 april 1988­–20 september 1988, uteslöt
den nämligen inte att solidariskt ansvar kunde göras gällande av andra skäl än förekomsten av en ekonomisk enhet, den uteslöt
endast att bolaget skulle hållas solidariskt ansvarigt tillsammans med sina moderbolag för denna period. Kommissionen anser
på det hela taget att solidariskt ansvariga gäldenärer sinsemellan kan fördela det totala bötesbeloppet som de vill, vilket
utgör en fördel för dem.
Tribunalens bedömning
–       Principen att straff och påföljder ska vara individuella
Det ska inledningsvis erinras om att enligt principen att straff och påföljder ska vara individuella ska sanktionsåtgärder
endast vidtas mot en fysisk eller juridisk person på grund av omständigheter som kan hänföras till denna personligen (förstainstansrättens
dom av den 13 december 2001 i de förenade målen T‑45/98 och T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot
kommissionen, REG 2001, s. II‑3757, punkt 63). Den principen gäller i varje administrativt förfarande som kan leda till sanktioner
enligt gemenskapsrättens konkurrensregler (förstainstansrättens dom av den 4 juli 2006 i mål T‑304/02, Hoek Loos mot kommissionen,
REG 2006, s. II‑1887, punkt 118). Principen måste emellertid tillämpas i överensstämmelse med begreppet företag i den mening
som avses i artikel 81 EG såsom det tolkats i rättspraxis. Tribunalen erinrar i detta hänseende om att begreppet företag i
den mening som avses i artikel 81 EG omfattar ekonomiska enheter som var och en består av en enhetlig organisation med personal
samt materiella och immateriella tillgångar, vilken på ett varaktigt sätt strävar efter att uppnå ett bestämt ekonomiskt mål,
och som kan medverka till en överträdelse av det slag som avses i denna bestämmelse (se förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002
i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen REG 2002, s. II‑1487, punkt 54 och där angiven rättspraxis). Enligt gemenskapens
konkurrensrätt ska nämligen olika bolag som tillhör samma koncern anses utgöra en ekonomisk enhet och således ett företag
i den mening som avses i artikel 81 EG, försåvitt koncernens dotterbolag inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 september 2003 i mål T‑203/01, Michelin mot kommissionen,
REG 2003, s. II‑4071, punkt 290).
Följaktligen kan Siemens Österreich och KEG inte vinna framgång med sitt påstående att den omständigheten att ett företag
som deltar i en överträdelse utgörs av flera olika bolag inte medför att de sistnämnda ska anses utgöra en enda deltagare
i överträdelsen. Detta påstående har nämligen sin grund i en förväxling mellan begreppet företag och begreppet bolag och saknar
stöd i den rättspraxis som sökandena har hänvisat till.
Reyrolle, SEHV och Magrini kan följaktligen inte heller vinna framgång med sitt argument, som det redogörs för ovan i punkt 108,
att kommissionens retroaktiva tillämpning av begreppet ekonomisk enhet vid beräkningen av bötesbeloppet medför en svårare
sanktion och därmed strider mot artikel 7.1 i Europakonventionen, enligt vilken det inte får utmätas ett strängare straff
än det som var tillämpligt vid den tidpunkt då brottet begicks. Kommissionens praxis att vid beräkningen av bötesbeloppet
beakta företagets omsättning – och således, i förekommande fall, den sammanlagda omsättningen för alla bolag som ingår i företaget
– har nämligen varit konstant genom tiden och borde således vara känd för de ekonomiska aktörerna. Sökandena fortsatte dessutom
att delta i överträdelsen efter en fusion som medförde att företagets omsättning ökade. De kan således inte kräva att kommissionen
skulle ha behandlat dem som om fusionen inte hade ägt rum, eftersom principen – enligt vilken det är företagets omsättning
och inte omsättningen för bolagen som det består av, var för sig, som är relevant vid beräkningen av bötesbeloppet – var tillämplig
under den period som kartellen verkade och således inte har tillämpats retroaktivt.
Det ska även tilläggas att kommissionens fasta praxis att vid beräkningen av bötesbeloppet beakta omsättningen för det sista
helåret för överträdelsen underförstått har godtagits i rättspraxis (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den
16 november 2000 i mål C‑291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9991, punkterna 85–87).
Det ska i detta avseende inledningsvis erinras om den rättspraxis enligt vilken böternas avskräckande verkan utgör en av de
omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är (domstolens dom av den 17 juli 1997 i
mål C‑219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 1997, s. I‑4411, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 12 december 2007
i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05, BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkt 45). Böternas avskräckande
verkan beror i hög grad på om de är tillräckligt kännbara för det berörda företaget. För att kunna bedöma böternas avskräckande
verkan för ett företag som har deltagit i en överträdelse, ska den situation som gällde när överträdelsen upphörde, och inte
den situation som kan ha gällt vid ett tidigare tillfälle, beaktas. Om hänsyn tas till en tidigare situation finns det risk
för att böterna antingen blir för låga för att vara tillräckligt avskräckande, för det fall omsättningen för det berörda företaget
därefter har ökat, eller högre än som krävs för att de ska vara avskräckande, för det fall omsättningen för det berörda företaget
därefter har minskat.
För det andra skulle det med hänsyn till principen om god förvaltningssed och kraven på ett ekonomiskt administrativt förfarande
vara ogenomförbart och helt orimligt att begära att kommissionen ska ta hänsyn till hur det berörda företagets omsättning
utvecklats under hela den period som en kartell har pågått. Ett sådant tillvägagångssätt skulle, såsom kommissionen med rätta
gjort gällande, innebära att ett särskilt utgångsbelopp för böterna beräknades för varje år av deltagandet i samverkan och
att man, för detta ändamål, för varje överträdelseår fastställde deltagarnas respektive marknadsandelar.
Följaktligen kan Siemens Österreich och KEG inte heller vinna framgång med sitt argument, som det redogörs för i punkt 110
ovan, enligt vilket kommissionens tillvägagångssätt att ålägga dem böter med beaktande av VA Tech-koncernens omsättning för
år 2003 och inte med beaktande av koncernens lägre omsättning före förvärvet av SEHV och Magrini har medfört att deras ekonomiska
vikt inom kartellen har överskattats.
Tribunalen underkänner även Siemens Österreichs och KEG:s argument, som det redogörs för i punkt 112 ovan, enligt vilket kommissionens
tillvägagångssätt strider mot principen att en sanktion ska motsvara ett bolags individuella bidrag till det kritiserade händelseförloppet
och skuldprincipen. Det följer nämligen av det angripna beslutet, och särskilt av skälen 468 c och 507 i detta, att sökandena
i fråga endast har hållits ansvariga för den period under vilken de deltog i samverkan genom sina dotterbolag, det vill säga
först Reyrolle och därefter, från år 2001, även SEHV och Magrini.
Vad gäller Siemens Österreichs och KEG:s argument, som det också redogörs för i punkt 112 ovan, enligt vilket kommissionen
felaktigt har presumerat att VA Technologie vid förvärvet av Reyrolle och när VAS bildades kände till, eller borde ha känt
till, Reyrolles deltagande i samverkan, ska det erinras om att kommissionen rimligen kan presumera att ett helägt dotterbolag
i huvudsak tillämpar de instruktioner som erhålls av moderbolaget och att denna presumtion innebär att kommissionen inte är
skyldig att kontrollera huruvida moderbolaget faktiskt har utövat denna möjlighet (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006
i mål T‑330/01, Akzo Nobel mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3389, punkt 83 och där angiven rättspraxis). Det krävs således
inga bevis för att ett moderbolag hade vetskap om ett helägt dotterbolags ageranden för att moderbolaget ska tillskrivas ansvar
för detta. Det ankommer tvärtom på moderbolaget, om det trots att dotterbolaget är helägt anser att dotterbolaget på ett självständigt
sätt bestämmer sitt agerande på marknaden, att motbevisa denna presumtion genom att inge tillräcklig bevisning (se domen i
det ovannämnda målet Akzo Nobel mot kommissionen, punkt 83 och där angiven rättspraxis).
Huruvida VA Technologie, vid förvärvet av Reyrolle år 1998, kände till att bolaget var inblandat i samverkan saknar således
betydelse i förevarande fall, eftersom Siemens Österreich och KEG inte har bestritt vid Tribunalen att Reyrolle, sedan år 1998
ett helägt dotterbolag till VA Tech-koncernen, i huvudsak tillämpade VA Technologies instruktioner eller att det inte kunde
bestämma sitt agerande på marknaden självständigt. Följaktligen kan den omständigheten att kommissionen felaktigt kan ha ansett
att VA Technologie hade sådan kännedom inte medföra att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras.
Vad vidare gäller bildandet av VAS år 2001, hade kommissionen rätt när den ansåg att VA Technologie vid den aktuella tidpunkten
kände till deltagandet både av dess tidigare dotterbolag Reyrolle och av dess nya dotterbolag SEHV och Magrini i den konkurrensbegränsande
samverkan. Kommissionen förklarade nämligen i skäl 454 och följande skäl i det angripna beslutet att flera av de personer
som företrätt VA Tech-företaget vid kartellmötena hade innehaft ledande befattningar i dotterbolagen Reyrolle, SEHV och Magrini
samtidigt som de hade ledande befattningar i moderbolagen, det vill säga VA Technologie och VAS – för vilka Siemens Österreich
är rättslig efterträdare – samt KEG. Siemens Österreich och KEG har inte bestritt dessa konstateranden vid tribunalen.
Detta argument ska följaktligen underkännas.
Slutligen, eftersom den enhet som har överträtt artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet är ett företag i den mening som
avses enligt konkurrensreglerna, vilket inte som sådant är ett rättssubjekt, måste kommissionen i sitt beslut om sanktioner
för denna överträdelse och genom vilket böter åläggs, fastställa till vilka individuella bolag inom företaget beslutet ska
ställas och som, å företagets vägnar, ska ansvara för betalningen av böterna. Individuella böter som åläggs olika bolag inom
företaget ska följaktligen, utom i undantagsfall, beräknas på grundval av företagets ekonomiska styrka, och således på företagets
omsättning, och inte på grundval av de individuella bolagens ekonomiska styrka.
I förevarande fall förklarade kommissionen för det första i skäl 333 i det angripna beslutet att det är företaget i den mening
som avses i konkurrensreglerna som utgör föremålet för artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet, vilket är ett begrepp som
inte ska förväxlas med begreppet juridisk person i nationell affärs-, bolags‑ eller skattelagstiftning. Eftersom ett beslut
om sanktioner för överträdelser av dessa artiklar måste tillställas en juridisk person, var det emellertid nödvändigt för
kommissionen att inom de berörda företagen identifiera vilka juridiska personer som beslutet skulle rikta sig till. Därefter
förklarade kommissionen i skäl 335 i det angripna beslutet att de moderbolag som utövar ett avgörande inflytande över ett
dotterbolags kommersiella beteende kan hållas solidariskt ansvarigt för dotterbolagets överträdelse, vilket emellertid inte
befriar sistnämnda bolag från eget ansvar. Moderbolagets ansvar tillkommer således utöver dotterbolagets ansvar. Dessa överväganden
tar fullt hänsyn till de principer som det redogjorts för i punkterna 122 och 134 ovan.
Reyrolle, SEHV och Magrini kan följaktligen inte vinna framgång med sitt argument, som det redogörs för i punkt 106 ovan,
att det föreligger en motsättning mellan åläggandet av böter på grundval av VA Tech-koncernens totala omsättning och tillvägagångssättet
att hålla de olika dotterbolagen i koncernen individuellt ansvariga för överträdelsen.
–       De olika bolag som kan tillskrivas ansvar för beteendet av de företag som deltagit i kartellen och tillämpningen av bestämmelserna
om solidariskt ansvar för betalning av böter
Tribunalen ska inledningsvis fastställa vilka olika bolag som kan tillskrivas ansvar för agerandet av de företag som deltagit
i kartellen. Därefter ska det prövas huruvida kommissionen beräknade de böter som ålagts sökandena korrekt, och särskilt huruvida
beloppen för vars betalning de är solidariskt betalningsansvariga fastställdes korrekt. Eftersom denna prövning bland annat
avser den interna logiken i det angripna beslutet, ska vid denna prövning kommissionens egen bedömning i det angripna beslutet
avseende överträdelsens varaktighet beaktas. I synnerhet ska den 1 april 2002 och inte den 1 juli 2002 (se punkterna 72 och
82 ovan) anses utgöra det datum då VA Tech-företaget återupptog sitt deltagande i kartellen.
Vad för det första avser fastställandet av vilka olika bolag som kan tillskrivas ansvar för agerandet av de företag som deltagit
i kartellen, erinrar tribunalen inledningsvis om att det inte har bestritts att Reyrolle, SEHV och Magrini, inom ramen för
VA Tech-företagets deltagande i kartellen, inte bestämde sitt beteende på marknaden självständigt. Såsom framgår av punkt 1
ovan gäller detta i fråga om Reyrolle den period som inleddes den 20 september 1998, när det förvärvades av VA Technologie,
och i fråga om SEHV och Magrini, perioden efter den 13 mars 2001, då VAS bildades. Kommissionen drog härav i det angripna
beslutet slutsatsen att Reyrolle, SEHV och Magrini under nämnda perioder utgjorde ett och samma företag, i den mening som
avses i artikel 81 EG, tillsammans med VA Technologie och VAS (som förvärvades av Siemens Österreich år 2006) samt KEG, vilket
inte har bestritts av sökandena.
Det ska härefter påpekas, såsom kommissionen gjorde i skäl 337 i det angripna beslutet, att de juridiska enheter som deltagit
självständigt i en överträdelse och som därefter förvärvats av ett annat företag fortsätter att själva svara för sina överträdelser
före förvärvet, om bolagen inte bara blivit uppköpta utan har fortsatt att driva sina verksamheter i egenskap av dotterbolag
till förvärvaren (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑279/98 P, Cascades mot kommissionen,
REG 2000, s. I‑9693, punkterna 78–80). I ett sådant fall kan förvärvaren endast hållas ansvarig för dess dotterbolags beteende
från och med förvärvet om dotterbolaget fortsätter med överträdelsen och om det kan visas att det nya moderbolaget är ansvarigt
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål T‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot
kommissionen, REG 2000, s. I‑9925, punkterna 37–39).
I förevarande fall kan å ena sidan Reyrolles situation och å andra sidan Siemens Österreichs och KEG:s situation liknas vid
den andra situationen i punkt 139 ovan, eftersom Reyrolle först deltog i överträdelsen självständigt och därefter, från och
med den 20 september 1998, fortsatte med överträdelsen i egenskap av dotterbolag i VA Tech-koncernen (se ovan punkt 1).
Samma princip gäller dessutom i tillämpliga delar för det fall ett förvärvat bolag, före förvärvet, inte självständigt men
i egenskap av dotterbolag i en annan koncern, deltog i överträdelsen, såsom är fallet för SEHV och Magrini vilka, innan de
omfattades av VA Tech-företaget, fram till den 13 mars 2001, utgjorde en del av det företag som ingick i Schneiderkoncernen
(nedan kallat Schneiderföretaget).
Det framgår i detta avseende av handlingarna i målet att Reyrolle, SEHV och Magrini från och med den 13 mars 2001, genom VAS,
ägdes till 60 procent av VA Tech-koncernen. Kommissionen redogjorde i skälen 454 och 455 i det angripna beslutet, utan att
motsägas av sökandena, för sin ståndpunkt att VA Technologie och KEG kunde utöva ett avgörande inflytande över Reyrolles,
SEHV:s och Magrinis kommersiella beteende genom deras innehav av 60 procent av kapitalet i VAS. Kommissionen drog därav slutsatsen
att Siemens Österreich och KEG eller deras rättsliga föregångare utgjorde ett och samma företag tillsammans med dotterbolagen
Reyrolle, SEHV och Magrini mellan den 13 mars 2001, då VAS bildades, och den 11 maj 2004, då den konkurrensbegränsande samverkan
upphörde. Det framgår i synnerhet av skälen 423, 424, 450 och 467 i det angripna beslutet att kommissionen ansåg att Schneider
Electrics ansvar för deltagandet av dess tidigare dotterbolag SEHV och Magrini upphörde i och med att VAS bildades den 13 mars 2001,
trots att det innehade 40 procent av kapitalet i VAS fram till oktober 2004.
Det följer av tillämpningen av principen i punkt 139 ovan att SEHV och Magrini fortsätter att själva svara för ¨de överträdelser
som de begick innan VA Tech‑koncernen tog kontrollen över dem den 13 mars 2001. Eftersom dessa bolag före detta datum ingick
i ett annat företag tillsammans med Schneider Electric, ska Schneider Electric dessutom hållas solidariskt ansvarigt med bolagen
vad gäller den perioden.
Av vad som anförts kan fyra olika perioder urskiljas:
–        För det första ansvarar Reyrolle självt för sitt deltagande i kartellen mellan den 15 april 1988 och den 20 september 1998.
Vad gäller dess dåvarande moderbolag Rolls-Royce är överträdelsen nämligen preskriberad.
–        För det andra är SEHV och Magrini solidariskt ansvariga med deras dåvarande moderbolag Schneider Electric för bolagens deltagande
i kartellen mellan den 15 april 1988 och den 13 december 2000.
–        För det tredje är Reyrolle solidariskt ansvarigt med Siemens Österreich, den rättsliga överträdaren till VA Technologie, dess
dåvarande moderbolag, för sitt deltagande i kartellen mellan den 20 september 1998 och den 13 december 2000.
–        För det fjärde är Reyrolle, SEHV och Magrini solidariskt ansvariga med sina moderbolag KEG och Siemens Österreich, rättsliga
efterträdare till deras tidigare moderbolag VAS och VA Technologie, för deras deltagande i kartellen mellan den 1 juli 2002
(den 1 april 2002 enligt det angripna beslutet) och den 11 maj 2004.
I enlighet med den princip som det redogörs för i punkterna 139–143 ovan konstaterade kommissionen faktiskt i skälen 449–451
i det angripna beslutet, vad gäller Reyrolles deltagande i överträdelsen, att det skulle hållas ensamt ansvarigt för överträdelsen
för perioden innan det förvärvades av VA Tech-koncernen, det vill säga från den 15 april 1988 till den 20 september 1998,
att Siemens Österreich och KEG skulle hållas solidariskt ansvariga med Reyrolle för deltagandet i överträdelsen från det att
det sistnämnda förvärvades av VA Tech-koncernen, det vill säga från den 20 september 1998 till den 13 december 2000 och från
den 1 april 2002 till den 11 maj 2004, samt att SEHV och Magrini, andra dotterbolag i VA Tech-koncernen som deltog i överträdelsen,
skulle hållas solidariskt ansvariga för detta deltagande för perioden den 1 april 2002­–11 maj 2004.
Vad gäller SEHV:s och Magrinis deltagande i överträdelsen konstaterade kommissionen i skäl 465 i det angripna beslutet att
Schneider Electric skulle hållas solidariskt ansvarigt med dessa för deltagandet mellan den 15 april 1988 och den 13 december 2000.
Den konstaterade vidare i skäl 467 i det angripna beslutet att Siemens Österreich och KEG skulle hållas solidariskt ansvariga
med dessa för deltagandet i överträdelsen mellan den 1 april 2002 och den 11 maj 2004.
Det var således korrekt av kommissionen att slå fast följande i skäl 468 i det angripna beslutet:
”Följaktligen ska
a)      [Reyrolle] hållas ensamt ansvarigt för sitt deltagande i överträdelsen mellan den 15 april 1988 och den 20 september 1998,
b)      [SEHV] och [Magrini] hållas solidariskt ansvariga med [Schneider Electric] från den 15 april 1988 till den 13 december 2000,
c)      [Siemens Österreich och KEG] hållas solidariskt ansvariga från den 20 september 1998 till den 13 december 2000 och från den
1 april 2002 till den 11 maj 2004 (till och med den 13 december solidariskt med Reyrolle och, från och med den 1 april 2002,
solidariskt även med [SEHV] och [Magrini]).”
Vad därefter gäller beräkningen av de böter som ska åläggas de olika bolagen som kan tillskrivas ansvar för de i kartellen
deltagande företagens beteende och, särskilt, fastställandet av de belopp för vars betalning dessa ska svara solidariskt,
ska det undersökas huruvida kommissionen beaktade de ovan angivna principerna i punkterna 122, 134, 139, 141 och 143 i det
angripna beslutet samt den plan som kommissionen själv fastställde i skäl 468 i det angripna beslutet.
Det ska i detta hänseende understrykas att det solidariska ansvaret för betalning av böter på grund av en överträdelse av
artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet är en rättsverkan som följer direkt av det materiella innehållet i dessa artiklar.
Det framgår av rättspraxis att när flera personer kan hållas personligen ansvariga för deltagandet i en överträdelse av ett
och samma företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna, ska de anses vara solidariskt ansvariga för överträdelsen
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 6 mars 1974 i de förenade målen 6/73 och 7/73, Istituto Chemioterapico
Italiano och Commercial Solvents mot kommissionen, REG 1974, s. 223, punkt 41, svensk specialutgåva, volym 2, s. 219, och
av den 16 november 2000 i mål C‑294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10065, punkterna 33 och 34, samt
förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i de förenade målen T‑339/94–T‑342/94, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, REG 1998,
s. II‑1727, punkterna 42–44, domen i det ovan i punkt 122 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkterna 54, 524 och 525,
och domen i de ovan i punkt 90 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 62, samt dom av den 12 december 2007
i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II‑5049, punkterna 57–62).
Det förhållandet att företagets beteende på marknaden är enhetligt motiverar, vid tillämpningen av konkurrensreglerna, att
de bolag eller, mer allmänt, de rättssubjekt som kan hållas personligen ansvariga för detta beteende förpliktas solidariskt
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 150 nämnda förenade målen Istituto Chemioterapico Italiano
och Commercial Solvents mot kommissionen, punkt 41, och av den 14 juli 1972 i mål 52/69, Geigy mot kommissionen, REG 1972,
s. 787, punkt 45, samt domen i det ovan i punkt 122 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkterna 54, 524 och 525, och
domen i de ovan i punkt 150 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 62). Det solidariska ansvaret
för betalning av böter som åläggs på grund av en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet är, genom att
det bidrar till att säkerställa att böterna faktiskt betalas, en del av det avskräckande syfte som i allmänhet eftersträvas
med konkurrensreglerna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiefarma mot
kommissionen, REG 1970, s. 661, punkterna 172 och 173, svensk specialutgåva, volym 1, s. 447, och av den 29 juni 2006 i mål C‑289/04
P, Showa Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5859, punkt 61), och detta med iakttagande av principen
ne bis in idem
, en grundläggande princip i unionsrätten, vilken även slås fast i artikel 4 i protokoll nr 7 i Europakonventionen. Denna
princip innebär förbud mot att, för en och samma överträdelse av konkurrensreglerna, ålägga sanktioner mer än en gång för
samma beteende av ett företag på marknaden, genom de rättssubjekt som kan hållas personligen ansvariga (se, för ett liknande
resonemang, domen i de ovan i punkt 52 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 338, samt förstainstansrättens
dom av den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94
och T335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkterna 95–99, och av den 13 december 2006
i de förenade målen T‑217/03 och T‑245/03, FNCBV m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4987, punkt 340).
Den omständigheten att det personliga ansvar som flera bolag ådrar sig på grund av ett och samma företags deltagande i en
överträdelse inte är identiskt utgör inte hinder för att de åläggs att solidariskt betala böter, i den mån det solidariska
ansvaret för betalningen av böterna endast omfattar den period för överträdelsen under vilken de utgjorde en ekonomisk enhet
och följaktligen ett företag, i den mening som avses i konkurrensreglerna.
Kommissionen kan i detta avseende, till skillnad mot vad den anfört inom ramen för den argumentering som det redogörs för
i punkt 121 ovan, inte fritt fastställa de belopp som ska betalas solidariskt. Det följer nämligen av principen att straff
och påföljder ska vara individuella, som det redogörs för i punkt 122 ovan, att varje bolag måste kunna utläsa ur beslutet
varigenom det åläggs böter för vilka det föreligger solidariskt betalningsansvar med ett eller flera andra bolag, den andel
av böterna som ska bäras av bolaget i förhållande till sina solidariskt förpliktade medgäldenärer när kommissionen väl fått
betalt. Kommissionen ska därvid bland annat precisera för vilka perioder de berörda bolagen tillskrivs (med)ansvar för de
överträdelser som begåtts av de företag som deltagit i kartellen och, i förekommande fall, vilken grad av ansvar för överträdelserna
som tillskrivs nämnda bolag.
Kommissionen skulle följaktligen i förevarande fall ha beaktat konstaterandena i skäl 468 i det angripna beslutet vad gäller
perioderna för gemensamt ansvar för de olika bolagen i VA Tech-koncernen när den fastställde de belopp för vilka dessa bolag
skulle åläggas solidariskt betalningsansvar. Dessa belopp ska i största möjliga mån spegla vikten av de enskilda delarna i
ansvaret som nämnda bolag delar, såsom de definierats i nämnda skäl.
Det ska tilläggas att begreppet ”solidariskt ansvar för betalning av böter” som följer direkt av konkurrensreglerna (se punkterna 150
och 151 ovan), på samma sätt som begreppet företag i den mening som avses i konkurrensreglerna, är ett självständigt begrepp
som ska tolkas med hänsyn till syftena och systemet för de konkurrensregler som det ingår i och vid behov, till de allmänna
principer som utvecklas i alla nationella rättssystem. I synnerhet, även om betalningsskyldigheten för de bolag som kommissionen
har ålagt böter för vars betalning de ska svara solidariskt på grund av en överträdelse av gemenskapens konkurrensregler skiljer
sig från medgäldenärernas privaträttsliga skyldighet, ska ledning hämtas bland annat från det rättsliga systemet för solidariskt
ansvar.
Följaktligen har det beslut genom vilket kommissionen ålägger flera bolag att solidariskt betala böter nödvändigtvis alla
de rättsverkningar som anknyter till det rättsliga systemet för betalning av böter som följer av konkurrensreglerna, och detta
såväl i förhållandena mellan borgenären och de solidariskt förpliktade medgäldenärerna som i förhållandena mellan de solidariskt
förpliktade medgäldenärerna inbördes.
Det ankommer således uteslutande på kommissionen att, inom ramen för utövandet av dess behörighet att ålägga böter enligt
artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, fastställa de olika bolagens respektive andelar av de bötesbelopp som de ålagts att betala
solidariskt, i den mån de ingår i samma företag. Denna uppgift kan, tvärtemot vad kommissionen har anfört vid förhandlingen,
inte överföras på de nationella domstolarna.
Om inget annat anges i det beslut genom vilket kommissionen ålägger flera bolag att solidariskt betala ett bötesbelopp på
grund av ett företags överträdelse, ska det anses att kommissionen lastar bolagen i lika mån för överträdelsen (se, för ett
liknande resonemang, domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C‑196/99 P, Aristrain mot kommissionen, REG 2003, s. I‑11005,
punkterna 100 och 101). De bolag som åläggs att solidariskt betala ett bötesbelopp och som, såvida inget annat anges i beslutet
om åläggande av böterna, lastas i lika mån för överträdelsen ska i princip bidra med lika delar till betalningen av de böter
som ålagts på grund av överträdelsen. Det bolag som, efter att eventuellt ha lastats av kommissionen, betalar hela bötesbeloppet
kan följaktligen, med stöd av samma beslut från kommissionen, rikta återkrav mot dess solidariskt förpliktade medgäldenärer,
var och en i förhållande till dennes andel. Om det beslut genom vilket flera bolag åläggs att solidariskt betala ett bötesbelopp
inte på förhand gör det möjligt att fastställa vilket av bolagen som faktiskt ska betala bötesbeloppet till kommissionen,
är det dock otvetydigt vilken andel av bötesbeloppet som hänför sig till dem och att vart och ett av dem, i förekommande fall,
kan rikta återkrav mot dess solidariskt förpliktade medgäldenärer avseende de belopp som det har betalat utöver denna andel.
Det anges inte i det angripna beslutet att vissa bolag inom VA Tech-företaget bär ett större ansvar än andra för nämnda företags
deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan under en given period. Bolagen lastas följaktligen i lika mån för överträdelsen
och därmed för lika stor andel av bötesbeloppen som de ålagts solidariskt.
Det framgår i förevarande fall att ovannämnda principer och konstaterandena i skäl 468 i det angripna beslutet inte beaktades
vid beräkningen av de individuella bötesbeloppen för SEHV och Magrini eller vid fastställandet av bötesbeloppen för vilka
Siemens Österreich, KEG, Reyrolle, SEHV och Magrini och Schneider Electric hålls solidariskt betalningsansvariga vilka framgår
av skälen 505, 509 och 525 i det angripna beslutet och i det resultat som anges i artikel 2 j–l i nämnda beslut.
För det första höll kommissionen å ena sidan Reyrolle och å andra sidan SEHV och Magrini solidariskt betalningsansvariga för
ett belopp på 17 550 000 euro av det totala bötesbeloppet på 22 050 000 som den ålade respektive bolag (skälen 509 och 552
samt artikel 2 k och l i i det angripna beslutet).
Dessa tre bolag ingick endast i samma företag mellan den 1 april 2002 och den 11 maj 2004, det vill säga under en period om
två år och en månad. Såsom följer av skälen 507 och 509 i det angripna beslutet ålades VA Tech-företaget ett totalt bötesbelopp
på 12 600 000 euro för perioden den 20 september 1998­–11 maj 2004, det vill säga för en period om fyra år och fyra månader,
som således är mer än dubbelt så lång som ovannämnda period. Även med hänsyn till att de böter som åläggs olika bolag inom
ett företag som har deltagit i en kartell inte behöver stå i proportion till överträdelsens varaktighet (se i detta avseende
punkt 181 nedan), överskrider beloppet på 17 550 000 euro för vilket dotterbolagen SEHV och Magrini ska svara solidariskt
med Reyrolle uppenbarligen det belopp som, på grundval av kommissionens egna konstateranden i det angripna beslutet, utgör
en lämplig sanktion för SEHV:s och Magrinis, i egenskap av dotterbolag i VA Tech-koncernen, deltagande i kartellen mellan
den 1 april 2002 och den 11 maj 2004.
För det andra, av det totala bötesbeloppet på 22 050 000 euro som kommissionen ålade Reyrolle, hålls Siemens Österreich och
KEG solidariskt betalningsansvariga för 12 600 000 euro och SEHV och Magrini solidariskt betalningsansvariga för 17 550 000 euro
(skälen 509 och 552 samt artikel 2 l i och 2 l ii i det angripna beslutet).
Summan av de belopp som Reyrolle ålagts att betala solidariskt med andra bolag överstiger klart dess totala bötesbelopp. Även
om detta inte, såsom kommissionen understrukit i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor, medför att Reyrolle måste betala
ett belopp som överstiger 22 050 000 euro, möjliggör ett sådant fastställande av de belopp för vilka solidariskt betalningsansvar
ska gälla inte för sökandena att utläsa ur det angripna beslutet vilken andel av bötesbeloppet som bolagen ska bära sinsemellan,
när kommissionen väl fått betalt, vilket står i strid med kommissionens skyldighet enligt punkt 153 ovan. Det ska vidare konstateras
att, tvärtemot vad kommissionen med rätta angav i skäl 468 a i det angripna beslutet, Reyrolle inte hölls ensamt ansvarigt
för en del av bötesbeloppet motsvarande perioden 1988–1998, under vilken det ensamt deltog i överträdelsen.
För det tredje följer det av tabellen i skäl 509 och artikel 2 l i det angripna beslutet att Siemens Österreich och KEG inte
hölls solidariskt ansvariga för en del av det bötesbelopp som ålades SEHV och Magrini, tvärtemot vad kommissionen med rätta
angav i slutet av skäl 468 c i det angripna beslutet för att ta hänsyn till den period om två år och en månad under vilken
dessa bolag ingick i samma företag.
Av det ovanstående sluter sig tribunalen till att kommissionen åsidosatte principen om att straff och påföljder ska vara individuella,
såsom anges i punkt 122 ovan, genom att hålla Reyrolle, SEHV och Magrini solidariskt betalningsansvariga för ett bötesbelopp
som klart överstiger deras gemensamma ansvar, genom att inte hålla Siemens Österreich och KEG solidariskt ansvariga för betalningen
av en del av det bötesbelopp som ålades SEHV och Magrini och genom att Reyrolle inte hölls ensamt ansvarigt för en del av
de böter som bolaget ålades.
Följaktligen ska artikel 2 i det angripna beslutet ogiltigförklaras såvitt avser beräkningen av de böter som ålagts SEHV och
Magrini samt vad gäller fastställandet av de belopp för vilka sökandena hålls solidariskt betalningsansvariga.
–       Underlåtenhet att beakta de särskilda omständigheter som förelåg i fråga om Reyrolle, SEHV och Magrini vid tillämpningen på
dessa av utgångsbeloppet för VA Tech-företaget
Reyrolle, SEHV och Magrini har gjort gällande att på grund av de särskilda omständigheter som förelåg avseende dessa, medför
den omständigheten att kommissionen tillämpade det utgångsbelopp som hade fastställts för VA Tech‑företaget på dem att de
ålagts oproportionerligt höga böter i förhållande till deras bidrag till den konkurrensbegränsande samverkan.
Reyrolles argument (se punkt 109 ovan) avser att kommissionen, genom att tillämpa det utgångsbelopp för böterna som fastställts
för VA Tech-företaget på detta bolag, inte beaktade dess begränsade kapacitet att skada konkurrensen på den gemensamma marknaden
till följd av att dess verksamhet inom EES under GQ-avtalets varaktighet begränsades till Förenade kungariket och Irland.
Det ska härvid erinras om att kommissionen, när det är fråga om en världsomspännande kartell som utöver fastställandet av
priser innebär en uppdelning av marknader, har rätt att grunda sig på den globala omsättningen avseende den aktuella produkten
för att återspegla överträdelsens art, dess faktiska påverkan på marknaden och den geografiska marknadens omfattning, med
hänsyn till skillnaderna i storlek mellan kartellens medlemmar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom
av den 29 april 2004 i de förenade målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 och T‑252/01, Tokai Carbon m.fl.
mot kommissionen, REG 2004, s. II‑1181, punkterna 197 och 198, och av den 27 september 2006 i mål T‑329/01, Archer Daniels
Midland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3255, punkt 87).
Det ska i förevarande fall först erinras om att Förenade kungariket och Irland tillsammans utgör en betydande del av den gemensamma
marknaden. En skadlig inverkan på konkurrensen på dessa marknader kan således inte anses som ringa. För det andra ska det
påpekas att den överträdelse som sökandena har klandrats för i det angripna beslutet just innefattar invändningen att de berörda
företagen delade upp olika nationella marknader på europeisk nivå genom ett system bestående av ”hemländer”. Att Reyrolle
i enlighet med ett sådant rättsstridigt avtal begränsade sin verksamhet på den gemensamma marknaden till dessa nationella
marknader kan således inte anses utgöra någon förmildrande omständighet. För det tredje ska det erinras om att deltagarna
i kartellen, enligt kommissionens konstateranden som inte har bestritts av sökandena, själva tog hänsyn till världsomsättningen
vid fastställandet av de individuella kvoterna inom kartellen, vilka tillämpades både på europeisk nivå – med undantag för
”hemländerna” – och globalt. Kommissionen hade följaktligen också rätt att beakta deras världsomsättning med avseende på GIS-projekt
vid bedömningen av de olika inblandade företagens särskilda vikt.
Reyrolle kan följaktligen inte vinna framgång med sitt argument.
SEHV:s och Magrinis argument (se ovan punkt 115) avser att kommissionen fastställde det utgångsbelopp som tillämpades på Schneiderföretaget
med beaktande av företagets andelar i VAS. Eftersom VA Technologie förde med sig olika verksamheter utan koppling till kartellen
motsvarar det förhållande som därigenom erhålls mellan utgångsbeloppen för de böter som tillämpades på VA Tech-företaget och
Schneiderföretaget inte förhållandet mellan omsättningen med avseende på GIS-projekt för VA Technologies och Schneider Electrics
respektive dotterbolag i VAS. Detta innebär att det utgångsbelopp som fastställdes för Schneiderföretaget är för lågt i förhållande
till det utgångsbelopp som fastställdes för VA Tech-företaget.
SEHV och Magrini har gjort gällande att de verksamheter som saknar koppling till de GIS-projekt som VA Technologie förde med
sig i VAS inte motiverar att VA Tech-företaget åläggs högre böter i förhållande till dem som åläggs Schneiderföretaget. SEHV
och Magrini anser att kommissionen skulle ha fördelat utgångsbeloppet utifrån omsättningen avseende GIS-projekt för de tidigare
dotterbolagen i VAS eller enligt deras kvoter i kartellen, vilka de enligt tabellen i skäl 144 i det angripna beslutet uppskattat
till 2,79 procent för Reyrolle och 7,28 procent för SEHV och Magrini.
Vad gäller det utgångsbelopp som tillämpades på Schneiderföretaget ska det påpekas att det inte fastställdes på grundval av
världsomsättningen för år 2003, som för de andra företagen,  antagligen därför att kommissionen ansåg att det inte längre
deltog i överträdelsen under denna period. Som anges i slutet av skäl 489 i det angripna beslutet fastställdes det utgångsbelopp
som tillämpades på Schneiderföretaget till 40 procent av det utgångsbelopp som tillämpades på VA Tech-företaget, med hänsyn
till att det innehade 40 procent av kapitalet i VAS, som från den 13 mars 2001 inkluderade VA Tech-koncernens och Schneiderkoncernens
samtliga GIS-verksamheter. Storleken av detta innehav ger således en antydan om den relativa betydelsen av å ena sidan Reyrolles
och å andra sidan SEHV:s och Magrinis respektive omsättning vid tidpunkten för VAS:s bildande.
SEHV:s och Magrinis argument ska underkännas av tre skäl.
För det första avser deras argument i huvudsak den omständigheten att kommissionen missgynnade VA Technologie, KEG och Reyrolle
i förhållande till Schneider Electric, SEHV och Magrini. SEHV och Magrini har inget intresse av att framställa en sådan anmärkning.
För det fall tribunalen skulle bifalla talan på detta argument och följaktligen höja utgångsbeloppet för böterna vad gäller
Schneiderföretaget, skulle detta nämligen komma att medföra en höjning av den del av böterna som ska åläggas SEHV och Magrini
för deras deltagande i överträdelsen under den period som de ingick i Schneiderföretaget, utan att bötesbeloppet för den delen
skullekomma att minska i fråga om deras deltagande under den period då de ingick i VA Tech-företaget. SEHV och Magrini drar
således fördel av det fel som kommissionen påstås ha gjort sig skyldig till och har därför inte rätt att ifrågasätta detta
vid tribunalen. Detta argument kan följaktligen inte tas upp till sakprövning.
För det andra ska det för fullständighetens skull påpekas att det inte har förebringats någon bevisning till stöd för påståendet
att VA Technologie förde med sig betydande verksamheter i VAS som saknar koppling till GIS-projekt. SEHV och Magrini har dessutom
varken angett vilka verksamheter det rör sig om eller deras relativa vikt i förhållande till GIS-verksamheterna. Argumentet
ska således underkännas även av detta skäl.
För det tredje har de ursprungliga kvoterna inom kartellen, som anges i skäl 144 i det angripna beslutet och som SEHV och
Magrini grundar sig på, ändrats efter hand. I skäl 145 i det angripna beslutet finns således en tabell i vilken, för en period
som inte specificerats men som inträffade efter det att Alstom återupptog AEG:s GIS-verksamhet år 1996, Schneiderföretaget
tillskrivs en kvot på 10,94 procent och Reyrolle en kvot på 10,3 procent. Mot slutet av den första fasen av sökandenas deltagande
i kartellen var Reyrolles vikt följaktligen större i förhållande till SEHV och Magrini, jämfört med de siffror som de sistnämnda
har lämnat, vilka således inte kan godtas, eftersom de är felaktiga.
–       Höjningen med anledning av överträdelsens varaktighet
Siemens Österreich och KEG har för det första gjort gällande, såsom det redogörs för ovan i punkt 111, att deras bötesbelopp
är dubbelt så högt som Reyrolles i förhållande till varaktigheten av de överträdelser som de hålls ansvariga för. Siemens
Österreich och KEG ålades nämligen 242 307 euro för varje månad som överträdelsen varade, medan Reyrolle ålades 124 576 euro
för varje månad som överträdelsen varade.
Tribunalen konstaterar härvid, i likhet med vad kommissionen har gjort i sin svarsinlaga i mål T‑122/07, att gemenskapsrätten
inte kräver att böter som åläggs olika bolag inom ett och samma företag ska stå i proportion till varaktigheten av deltagandet
som vart och ett av dessa bolag klandras för. Siemens Österreich och KEG har inte heller åberopat någon sådan princip, utan
har begränsat sig till att dels göra gällande en princip enligt vilken de böter som åläggs moderbolag som hålls solidariskt
ansvariga för en överträdelse som begåtts av deras dotterbolag och som grundar sig på att moderbolagen har ett avgörande inflytande
över dotterbolagens kommersiella beteende inte får vara högre än de böter som åläggs dotterbolagen. De har vidare kritiserat
den omständigheten att de böter som fastställdes i det angripna beslutet var högre för varje månad av överträdelsen som de
hölls ansvariga för än för Reyrolle, under den period då Reyrolle stod under deras kontroll. Eftersom böter som åläggs olika
bolag inom samma företag inte måste stå i proportion till varaktigheten av det deltagande som vart och ett av bolagen klandras
för, kan en sådan jämförelse mellan beloppen i euro per månad av deltagandet i den överträdelse som tillämpas på två bolag
vilka klandras för deltagande av skild varaktighet inte visa på någon särbehandling.
Det framgår följaktligen inte att kommissionens praxis att fastställa böterna på ett sätt som inte står i exakt proportion
till varaktigheten går utöver dess utrymme för skönsmässig bedömning som den har enligt rättspraxis (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T‑150/89, Martinelli mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1165,
punkt 59, av den 11 december 1996 i mål T‑49/95, Van Megen Sports mot kommissionen, REG 1996, s. II‑1799, punkt 53, och av
den 21 oktober 1997 i mål T‑229/94, Deutsche Bahn mot kommissionen, REG 1997, s. II‑1689, punkt 127).
För det andra har Siemens Österreich och KEG i detta avseende hävdat att det förekommer en motstridighet mellan beslutsdelen
och motiveringen i det angripna beslutet. Såsom kommissionen även har påpekat i sin svarsinlaga i mål T‑122/07, följer det
indirekt men klart av riktlinjerna att de böter som beräknas på grundval av dessa under inga förhållanden står i proportion
till en överträdelses varaktighet. Den omständigheten att grundbeloppet i enlighet med slutet av punkt 1 B i riktlinjerna
fastställs genom att lägga ihop utgångsbeloppet, som fastställs enbart med hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är, och
ökningen med hänsyn till överträdelsens varaktighet innebär tvärtom att bötesbeloppet för varje månad av överträdelsen är
avtagande med tiden. Den relativa vikten av utgångsbeloppet, som är konstant, i denna sammanräkning avtar nämligen ju högre
ökningen på grundval av varaktigheten är. Eftersom kommissionen vid upprepade tillfällen i det angripna beslutet angett att
den beräknade böterna med tillämpning av riktlinjerna, vilket dessutom utgör kommissionens praxis, kan det inte när det gäller
den avtagande karaktären av bötesbeloppet per månad vara fråga om någon motstridighet eller inkonsekvens mellan beslutsdelen
och motiveringen i det angripna beslutet.
Siemens Österreich och KEG kan följaktligen inte vinna framgång med detta argument.
–       Taket på 10 procent av omsättningen
Såsom det redogjorts för ovan i punkt 107 har Reyrolle, SEHV och Magrini gjort gällande att taket på 10 procent av omsättningen,
som föreskrivs enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, inte iakttas i det angripna beslutet.
Tribunalen erinrar i detta hänseende för det första om att den omständigheten att flera bolag hålls solidariskt betalningsansvariga
för böterna på grund av att de utgör ett företag i den mening som avses i artikel 81 EG inte innebär, vad beträffar tillämpningen
av den i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 föreskrivna gränsen, att ansvaret för vart och ett av bolagen ska begränsas till
10 procent av deras omsättning under det senaste verksamhetsåret. Enligt fast rättspraxis ska nämligen gränsen på 10 procent
i den mening som avses i denna bestämmelse beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen för samtliga bolag som utgör den
ekonomiska enhet som agerar såsom företag i den mening som avses i artikel 81 EG, eftersom det endast är den sammanlagda omsättningen
för de deltagande bolagen som kan utgöra en indikation på det ifrågavarande företagets storlek och ekonomiska inflytande (förstainstansrättens
dom i det ovan i punkt 122 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkterna 528 och 529, och i det ovan i punkt 150 nämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 90).
Tvärtemot vad sökandena har gjort gällande skiljer sig således inte begreppet företag i den mening som avses i artikel 23.2
och 23.3 i förordning nr 1/2003 från begreppet företag i den mening som avses i artikel 81.1 EG. När flera bolag inom en koncern
som utgör ett företag i den mening som avses i dessa bestämmelser är solidariskt ansvariga ska taket följaktligen inte heller
fastställas i förhållande till det bolag som har lägst omsättning.
Denna slutsats ifrågasätts inte genom domen i det ovan i punkt 158 nämnda målet Aristrain mot kommissionen, som har åberopats
av sökandena. I det målet konstaterade nämligen kommissionen att två bolag som tillhörde samma koncern hade medverkat i en
överträdelse, men påförde endast det ena av bolagen böter med förklaringen att böterna även avsåg beteendet hos det andra
bolaget. Eftersom kommissionen inte hade angett några skäl för sitt val av mottagare till det angripna beslutet och i synnerhet
inte hade visat att det bolag som ålades böter hade utövat något bestämmande inflytande över det andra bolaget, ogiltigförklarade
domstolen delvis det angripna beslutet på grund av bristande motivering (domen i det ovan i punkt 158 nämnda målet Aristrain
mot kommissionen, punkterna 93–100). Domstolen motsatte sig således inte i nämnda mål en gemensam tillämpning på samtliga
bolag som ingår i ett företag av taket på 10 procent av omsättningen för företaget i fråga. Den erinrade endast om att kommissionen
måste visa att det förekommer faktiska omständigheter som motiverar att flera bolag kvalificeras som en ekonomisk enhet.
I förevarande fall har det, såsom det erinras om ovan i punkt 138, inte bestritts att Reyrolle, SEHV och Magrini, vid slutet
av den konkurrensbegränsande samverkan, tillsammans med Siemens Österreich och KEG, respektive de bolag som var deras företrädare,
utgjorde ett enda företag. Kommissionen kunde följaktligen i princip använda detta företags totala omsättning som referens
vid beräkningen av taket på 10 procent för vart och ett av de bötesbelopp som ålades bolagen i nämnda företag.
Reyrolle, SEHV och Magrini har dessutom åberopat förstainstansrättens rättspraxis enligt vilken varje adressat av beslutet
har rätt att få taket på 10 procent av omsättningen tillämpat individuellt på sig om den ekonomiska enheten har brutits upp
innan överträdelsen upphörde och före dagen för beslutet om sanktioner för överträdelsen (domen av den 15 juni 2005 i de ovan
i punkt 90 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 390). De har därav dragit slutsatsen att taket
på 10 procent generellt endast kan beräknas på grundval av den globala omsättningen för en ekonomisk enhet om den har sett
likadan ut mellan tidpunkten för överträdelsen och dagen för antagandet av kommissionens beslut. Enligt sökandena i fråga
ska taket på 10 procent följaktligen även beräknas individuellt för varje bolag när den ekonomiska enheten utvidgats efter
överträdelsen.
Reyrolle, SEHV och Magrini kan inte vinna framgång med detta argument, eftersom den ekonomiska enheten benämnd ”VA Tech” i
det angripna beslutet, som bland annat omfattar Reyrolle, SEHV och Magrini, inte utvidgades mellan kartellens upplösande och
det angripna beslutet. Samtliga sökanden ingick nämligen i denna enhet när kartellen upphörde den 11 maj 2004 och var fortfarande
del av denna vid tidpunkten för antagandet av det angripna beslutet den 24 januari 2007 – även om vissa hade bytt namn och,
i VAS:s fall, uppgått i ett annat bolag.
Argumentet att taket på 10 procent av omsättningen har överskridits vad gäller Reyrolle, SEHV och Magrini ska följaktligen
underkännas.
b)     Den femte anmärkningen avseende att kommissionen felaktigt höll Reyrolle ansvarigt utöver dess moderbolag
Parternas argument
Reyrolle har hävdat att dess anställda från och med år 2002 inte längre deltog i systemet för samordning av avtal och att
bolaget endast berördes av den konkurrensbegränsande samverkan som en ”del av VAS”. Dotterbolag är endast individuellt ansvariga
för konkurrensbegränsande förfaranden om de själva har deltagit i dessa. Däremot kan dotterbolag inte hållas ansvariga för
ett moderbolags agerande. Sökanden kunde följaktligen inte åläggas böter med anledning av den andra fasen av överträdelserna,
det vill säga för perioden 2002–2004.
Kommissionen har tillbakavisat Reyrolles argument.
Tribunalens bedömning
Det ska för det första påpekas att Reyrolles anmärkning har sin grund i en överdrivet formalistisk förståelse av den överträdelse
som bolaget klandrats för i det angripna beslutet. Deltagandet i kartellmöten är nämligen endast klandervärt som ett externt
uttryck för att deltagarna hade för avsikt att träffa överenskommelser och att de ansåg sig bundna av de rättsstridiga avtal
som slutits inom kartellen. Reyrolle har varken gjort gällande att det tog avstånd från dessa avtal eller från kartellen generellt
sett, eller att det inte längre iakttog kartellens regler och konkreta avtal avseende GIS-projekt i sin verksamhetsdrift.
Även om det antogs att Reyrolle efter det att VAS hade bildats, inte längre företräddes av några egna anställda vid mötena
inom kartellen, visar detta följaktligen inte att bolaget, i egenskap av juridisk person, inte hade gjort sig skyldig till
omständigheter som utgör en överträdelse av artikel 81.1 EG.
För det andra medför inte den omständigheten att ett moderbolag hålls ansvarigt för ett dotterbolags beteende på grund av
att det styrt över dotterbolagets kommersiella beteende att nämnda moderbolag ska anses som upphovsman till agerandet i dotterbolagets
ställe. Ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags agerande befriar med andra ord inte dotterbolaget från sitt eget ansvar
i egenskap av juridisk person, och dotterbolaget förblir således individuellt ansvarigt för de konkurrensbegränsande förfaranden
som det deltagit i.
Reyrolle kan följaktligen inte vinna framgång med denna anmärkning.
c)     Den sjätte anmärkningen avseende ett åsidosättande av principen
ne bis in idem
Parternas argument
Siemens Österreich och KEG har hävdat att artikel 2 l ii i det angripna beslutet strider mot principen
ne bis in idem
såvitt den kan föranleda att de åläggs dubbla sanktioner för en och samma överträdelse. Det följer av skälen 487 och 505 i
det angripna beslutet att kommissionen avsåg att ålägga VA Tech-företaget böter med 22 050 000 euro. Kommissionen fördelade
därefter bötesbeloppet godtyckligt mellan de olika juridiska personer som nämnda företag utgjordes av vid tidpunkten för överträdelsens
upphörande. Denna fördelning kan medföra att VA Tech-koncernen och, i slutändan, Siemens Österreich och KEG, som är de enda
bland bolagen i denna koncern som förfogar över tillräckliga ekonomiska medel, måste betala ytterligare böter på 4 500 000 euro
för samma överträdelse för det fall Schneider Electric, som det har angett, skulle vägra att betala de böter för vilka det
ålagts solidariskt betalningsansvar med SEHV och Magrini.
Vidare har SEHV och Magrini ålagts dubbla sanktioner för sin överträdelse under perioden 1988–2000. Deras agerande har nämligen
medfört både ett tyngre ansvar för Reyrolle – för vilket utgångsbeloppet tar hänsyn till SEHV:s och Magrinis omsättning –
och ett solidariskt ansvar för SEHV, Magrini och Schneider Electric.
Kommissionen har tillbakavisat parternas argument.
Tribunalens bedömning
Det ska för det första konstateras att Siemens Österreich och KEG inte har något intresse av att framställa denna anmärkning,
eftersom den inte rör dem personligen. Enligt artikel 2 l i det angripna beslutet har de nämligen endast ålagts böter med
12 600 000 euro för vars betalning de ska svara solidariskt med Reyrolle. De har däremot inte hållits solidariskt betalningsansvariga
för de böter som ålagts SEHV och Magrini. För det fall Schneider Electric beslutade att rikta återkrav mot SEHV och Magrini,
skulle det belopp som Siemens Österreich och KEG är skyldiga att betala inte öka. Såvitt de sistnämnda påstår sig vara de
enda bolagen inom VA Tech-koncernen som förfogar över tillräckliga ekonomiska medel ska det tilläggas att det varken i det
angripna beslutet eller generellt i gemenskapsrätten föreskrivs att ett moderbolag är skyldigt att betala böterna i stället
för ett dotterbolag som är mottagare av ett beslut om åläggande av böter om dotterbolaget saknar likvida medel.
För det andra, såsom har konstaterats ovan i punkt 167, ska artikel 2 i det angripna beslutet ogiltigförklaras såvitt avser
beräkningen av de böter som ålagts SEHV och Magrini samt vad gäller de bötesbelopp för vilka bolagen i VA Tech-företaget ålagts
solidariskt betalningsansvar. Förevarande anmärkning som framställts av Siemens Österreich och KEG har följaktligen mist sitt
föremål.
För det tredje är den omständigheten att SEHV:s och Magrinis omsättning kan beaktas både vid fastställandet av utgångsbeloppet
för Reyrolles böter, inklusive för perioden 1988­–2000 när bolaget inte ingick i samma företag som SEHV och Magrini, och vid
beräkningen av de böter som de sistnämnda ska åläggas för samma period, en oundviklig följd av att nämnda bolag vid den ifrågavarande
tidpunkten inte var en del av samma företag i den mening som avses i gemenskapens konkurrensregler. Detta utgör emellertid
inte en dubbel sanktion för samma överträdelse vare sig när det gäller Reyrolle eller VA Tech-företaget, såvitt VA Tech-företaget
och Schneiderföretaget ålagts separata sanktioner för perioden 1988–2000.
Siemens Österreich och KEG kan följaktligen inte vinna framgång med denna anmärkning.
d)     Den sjunde anmärkningen avseende underlåtenhet att sätta ned böterna
Parternas argument
Siemens Österreich och KEG har gjort gällande att artikel 2 l ii i det angripna beslutet utgör ett åsidosättande av de regler
om förmildrande omständigheter som följer av riktlinjerna och gemenskapsrättspraxis samt av meddelandet om samarbete. De har
särskilt framhållit att kommissionen inte tog hänsyn till att de upphörde frivilligt med överträdelsen den 21 januari 2004
innan kommissionen ens ingrep, att de hade avbrutit alla kontakter som stod i strid med konkurrensreglerna med övriga kartellmedlemmar
vid tidpunkten för kommissionens inspektioner, VA Tech-företagets passiva roll inom kartellen, deras aktiva samarbete under
det administrativa förfarandet och att de hela tiden medgett VA Tech-företagets deltagande i kartellen mellan oktober 2002
och mars 2004.
Kommissionen har bestritt Siemens Österreichs och KEG:s argument.
Tribunalens bedömning
–       Förmildrande omständigheter
Det ska erinras om att det föreskrivs i punkt 3 i riktlinjerna att böternas grundbelopp kan minskas vid ”förmildrande omständigheter”
som till exempel att ett företag har haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll och att det upphört med överträdelsen
vid kommissionens första ingripanden.
Det ska påpekas att denna bestämmelse inte innehåller någon tvingande uppräkning av de förmildrande omständigheter som kommissionen
är skyldig att beakta. Kommissionen har följaktligen behållit ett visst utrymme för att skönsmässigt göra en helhetsbedömning
av storleken på en eventuell nedsättning av bötesbeloppet på grund av förmildrande omständigheter (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål T‑50/00, Dalmine mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2395, punkt 326).
I förevarande fall är det för det första, såvitt sökandena har gjort gällande att de frivilligt avbröt sitt deltagande i överträdelsen
från den 21 januari 2004, tillräckligt att erinra om att, såsom följer av övervägandena i punkterna 77–81 ovan, kommissionen
med rätta konstaterade att sökandena hade deltagit i kartellen fram till den 11 maj 2004.
Vad för det andra gäller att bolagen hade ”upphört med överträdelsen vid kommissionens första ingripanden”, som anges i punkt 3
i riktlinjerna, kan Siemens Österreich och KEG inte heller vinna framgång med sin anmärkning.
Kommissionen är nämligen inte skyldig att inom ramen för sin skönsmässiga bedömning bevilja en nedsättning av böterna på grund
av att en uppenbar överträdelse upphört, oavsett om överträdelsen upphörde före eller efter kommissionens ingripanden (domen
av den 15 juni 2005 i de ovan i punkt 90 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 292).
Överträdelsen i ifrågavarande mål var otvivelaktigt en uppenbar överträdelse, eftersom den avsåg en hemlig samverkan i syfte
att fastställa priser och dela upp marknader. Denna typ av samverkan förbjuds uttryckligen i artikel 81.1 a och c EG och är
särskilt allvarlig, såsom kommissionen med rätta konstaterade i skäl 479 i det angripna beslutet. Siemens Österreich och KEG
har således fel när de klandrar kommissionen för att inte ha beviljat dem en nedsättning av böterna på den grunden att de
hade upphört med överträdelsen.
Även om kommissionen tidigare funnit att ett frivilligt upphörande med överträdelsen är en förmildrande omständighet, får
den vid tillämpningen av sina riktlinjer beakta den omständigheten att det fortfarande är relativt vanligt med allvarliga
överträdelser trots att de varit otillåtna ända sedan gemenskapens konkurrenspolitik etablerades, och att det därför kan vara
motiverat att överge denna generösa inställning och inte längre kompensera upphörandet av en sådan överträdelse med en nedsättning
av böterna (domen i de ovan i punkt 90 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl., punkt 294 och där angiven rättspraxis). Tribunalen
finner under alla omständigheter ingen anledning att ändra på kommissionens bedömning, ens inom ramen för sin obegränsade
behörighet.
Av vad som anförts följer att den omständigheten att de bolag som ingick i VA Tech-företaget upphörde med överträdelsen vid
kommissionens första ingripanden inte kan anses som en förmildrande omständighet.
Vad för det tredje gäller att bolagen ”haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll i genomförandet av överträdelsen”,
som anges i punkt 3 i riktlinjerna, kan Siemens Österreich och KEG inte heller vinna framgång med denna argumentering.
Siemens Österreich och KEG har för det första hävdat att de inte deltog i upprättandet av de konkurrensbegränsande avtalen.
Kommissionen konstaterade härvid i det angripna beslutet att Reyrolle, Magrini och Schneider Electric, i egenskap av företrädare
för SEHV:s rättsliga föregångare, hade deltagit i upprättandet av de avtal som ligger till grund för den konkurrensbegränsande
samverkan och varit med och grundat kartellen. I detta sammanhang ska det anges att bilaga 1 till GQ-avtalet, som innehåller
en förteckning över de medlemmar som var med och grundade kartellen och koderna för dessa, bland annat innehåller numren ”13”,
”26” och ”32”, vilka kommissionen utan att motsägas av sökandena konstaterade var de respektive koderna för Reyrolle, Schneiderkoncernen
och Magrini. Eftersom Siemens Österreich och KEG inte på ett utförligt sätt har bestritt konstaterandet att deras dotterbolag
deltog i upprättandet av GQ-avtalet, kan de inte vinna framgång med detta argument.
För det andra har Siemens Österreich och KEG gjort gällande att de andra medlemmarna i kartellen i december 2000 lurade VA
Tech-företaget att tro att kartellen hade upphört och att de andra medlemmarnas diskussioner avseende GIS-projekt under den
andra fasen av VA Tech-företagets deltagande ägde rum utan dess vetskap.
Det är i detta avseende tillräckligt att konstatera att den omständigheten att VA Tech-företaget, vars deltagande i kartellen
– vilket var en särskilt allvarlig överträdelse såsom angetts ovan i punkt 211– har styrkts av kommissionen, fördes bakom
ljuset av de andra kartellmedlemmarna, vilka därigenom försökte erhålla ytterligare fördelar jämfört med de fördelar som nämnda
kartell förde med sig, inte kan medföra att detta företags beteende ska anses som mindre allvarligt. Sådana omständigheter
kan följaktligen inte utgöra en förmildrande omständighet, och i synnerhet visar de inte att nämnda företag hade en uteslutande
passiv eller efterföljande roll i kartellen.
–       Tillämpningen av meddelandet om samarbete
Nedsättningen av bötesbeloppet i de fall där de företag som har deltagit i överträdelsen av gemenskapens konkurrensregler
samarbetar grundar sig enligt rättspraxis på bedömningen att ett sådant samarbete underlättar kommissionens uppgift att konstatera
överträdelsen och, i förekommande fall, att få den att upphöra (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 28 juni 2005
i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen,
REG 2005, s. I‑5425, punkt 399, samt förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑311/94, BPB de Eendracht mot kommissionen,
REG 1998, s. II‑1129, punkt 325, i mål T‑338/94, Finnboard mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1617, punkt 363, och i mål T‑347/94,
Mayr-Melnhof mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1751, punkt 330).
Såsom anges i punkt 29 i meddelandet om samarbete har detta meddelande skapat berättigade förväntningar som företagen stöder
sig på när de avslöjar förekomsten av en kartell för kommissionen. Med hänsyn till de berättigade förväntningar som meddelandet
har kunnat ge upphov till hos företag som önskat samarbeta med kommissionen, var kommissionen skyldig att följa meddelandet
när den vid fastställelsen av det bötesbelopp som skulle åläggas Siemens Österreich och KEG bedömde deras samarbete med kommissionen
(se analogt, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑26/02, Daiichi Pharmaceutical
mot kommissionen, REG 2006, s. II‑713, punkt 147 och där angiven rättspraxis).
Kommissionen har emellertid, inom de gränser som anges i meddelandet om samarbete, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning
när den bedömer huruvida den bevisning som har lagts fram av ett företag tillför ett betydande mervärde i den mening som avses
i punkt 22 i meddelandet om samarbete och huruvida ett företag av denna anledning ska medges en nedsättning enligt meddelandet
(se analogt domen i de ovan i punkt 219 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 393 och
394, och förstainstansrättens dom av den 14 december 2006 i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank
Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑5169, punkt 532). Denna bedömning sker inom ramen för en begränsad domstolsprövning.
Det ska i detta hänseende påpekas att Siemens Österreich och KEG inte har styrkt att deras bevisning har tillfört ett betydande
mervärde jämfört med den som redan samlats in av kommissionen i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Det ankommer nämligen på sökandena i fråga att ange exakt vilken information som de ingett till kommissionen och på vilket
sätt denna information underlättade kommissionens uppgift att fastställa sakförhållandena i fråga.
Siemens Österreich och KEG har i förevarande fall gjort gällande, vad avser perioden oktober 2002–­mars 2004, att VA Tech-koncernen
utarbetade listor över GIS-projekt och möten med detaljerad information om i vilka möten som VAS och dess dotterbolag deltog
och vilka konkreta GIS-projekt som diskuterades. Att dessa uppgifter underlättade för kommissionen att bevisa att VA Tech-företaget
och andra företag hade begått en överträdelse följer av att kommissionen, exempelvis i skäl 163 i det angripna beslutet, återgav
stora delar av den information som lagts fram av VA Tech-koncernen.
Kommissionen, som inte har bestritt att den använde den information som lämnades av VA Tech-koncernen, konstaterade i skälen
539, 541 och 542 i det angripna beslutet att den på det hela taget redan kände till dessa omständigheter och att VA Tech-koncernen
således inte hade lämnat några bevis som underlättade för kommissionen att fastställa omständigheterna i fråga. Kommissionen
tog även hänsyn till att VA Tech-koncernen förnekade vissa omständigheter som den ansåg vara styrkta och att den lämnade motsägelsefulla
förklaringar, vilket inte underlättade kommissionens slutsatser.
Det framgår av skäl 163 i det angripna beslutet – det enda avsnitt i det angripna beslutet som Siemens Österreich och KEG
har kunnat identifiera där kommissionen grundade sig på de uppgifter som lämnats av VA Tech-koncernen – att påståendet att
kommissionen återgav ”stora delar av den information som lagts fram” av VA Tech-koncernen är överdrivet. Den enda omständighet
avseende vilken kommissionen uttryckligen hänvisade till den förklaring som VA Tech-koncernen avgett enligt meddelandet om
samarbete är att flera paket GIS‑projekt i Europa och utanför Europa diskuterades mellan oktober 2002 och februari 2004. Även
om det antogs att påståendet att kommissionen för första gången uppmärksammades på distinktionen mellan paket av europeiska
GIS‑projekt, benämnda ”EP”, och andra GIS-projekt, benämnda ”P”, genom nämnda sökandena, kan mervärdet av denna information
inte anses vara betydande i den mening som avses i punkt 21 i meddelandet om samarbete.
Siemens Österreich och KEG har varken angett på vilket sätt de uppgifter som har bestritts av kommissionen stärkte kommissionens
förmåga att fastställa sakförhållandena i ärendet, eller identifierat några andra uppgifter som de lämnat till kommissionen
som underlättade i detta avseende.
Av ovanstående följer att kommissionen, med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som den tillerkänns enligt den
rättspraxis som angetts ovan i punkt 221, inte kan klandras för att olagligen ha vägrat att bevilja Siemens Österreich och
KEG en nedsättning av de böter som de ålagts.
Siemens Österreich och KEG kan följaktligen inte vinna framgång med denna anmärkning.
B –
Den andra grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och, i synnerhet, sökandenas rätt att förhöra det vittne som
åberopats emot dem, som följer av artikel 6.3 d i Europakonventionen och av rätten till en rättvis rättegång
Parternas argument
Sökandena har i huvudsak hävdat att kommissionen åsidosatte deras rätt att, enligt processrättsliga skyddsregler som följer
av artikel 6.3 d i Europakonventionen och av rätten till en rättvis rättegång, förhöra det vittne som åberopats emot dem.
Kommissionen grundade sig nämligen på förklaringarna från ABB:s huvudvittne M. för att konstatera att VA Tech-företaget hade
återupptagit sitt deltagande i överträdelsen genom VAS den 1 april 2002, utan att iaktta deras rätt att dessförinnan förhöra
eller låta förhöra detta vittne som hade åberopats emot dem. Denna processrättsliga skyddsregel gör sig gällande i ännu högre
grad, eftersom det ifrågavarande vittnet hade ett subjektivt intresse av att sökandena i förevarande fall ålades stränga sanktioner,
då det konkurrerande företag som vittnet företrädde självt var befriat från att betala böterna enligt meddelandet om samarbete
och han under alla omständigheter inte var skyldig enligt artikel 19 i förordning nr 1/2003 att säga sanningen.
Sökandena har understrukit att dessa regler är tillämpliga på förfaranden vid kommissionen på området för konkurrensbegränsande
samverkan även om de inte utgör brottmålsförfaranden inför en domstol, eftersom det är erkänt att böter i den mening som avses
i artikel 23 i förordning nr 1/2003 i vid mening är av straffrättslig art. En sådan oegentlighet kan under alla omständigheter
inte åtgärdas under förfarandet vid tribunalen genom att nämnda vittne hörs.
Kommissionen har bestritt sökandenas argument.
Tribunalens bedömning
Enligt fast rättspraxis utgör de grundläggande rättigheterna en integrerad del av de allmänna rättsprinciper som gemenskapsdomstolarna
ska säkerställa iakttagandet av (domstolens yttrande 2/94 av den 28 mars 1996, REG 1996, s. I‑1759, punkt 33, och domstolens
dom av den 29 maj 1997 i mål C‑299/95, Kremzow, REG 1997, s. I‑2629, punkt 14). Domstolen och tribunalen utgår därvid från
medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner liksom från uppgifter i de internationella dokument som rör skyddet
för de mänskliga rättigheterna och som medlemsstaterna har varit med om att utarbeta eller tillträtt. I detta avseende är
Europakonventionen av särskild betydelse (domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651, punkt 18,
svensk specialutgåva, volym 8, s. 597, och domen i det ovannämnda målet Kremzow, punkt 14). Vidare föreskrivs i artikel 6.2
EU att unionen som allmänna principer för gemenskapsrätten ska respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras
i Europakonventionen och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner.
Det ska därför prövas om kommissionen mot bakgrund av dessa överväganden har åsidosatt rätten till försvar, som utgör en grundläggande
princip i gemenskapsrätten (domstolens dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot
kommissionen, REG 1983, s. 3461, punkt 7; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351), genom att inte ge sökandena tillfälle att
direkt förhöra vittnet M.
Tribunalen påpekar härvid att denna princip enligt fast rättspraxis förutsätter att de företag och företagssammanslutningar
som berörs av kommissionens utredning i ett konkurrensärende ges tillfälle att under det administrativa förfarandet faktiskt
framföra sina synpunkter på huruvida de omständigheter, anmärkningar och förhållanden som kommissionen påstått verkligen föreligger
och är relevanta (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑314/01, Avebe mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3085,
punkt 49 och där angiven rättspraxis). Det krävs däremot inte enligt nämnda princip att de berörda företagen ges möjlighet
att, inom ramen för det administrativa förfarandet, själva förhöra de vittnen som hörts av kommissionen (se, för ett liknande
resonemang, domen i de ovan i punkt 52 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 200).
Talan kan därmed inte bifallas såvitt avser den andra grunden.
II –
Yrkandena om ändring
Såsom framgår av punkterna 65–72 ovan ska artikel 1 i det angripna beslutet ogiltigförklaras i den del det konstaterades att
sökandena begick en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet mellan den 1 april och den 30 juni 2002. Detta
innebär att överträdelsens varaktighet är tre månader kortare för samtliga sökande jämfört med vad som konstaterades i det
angripna beslutet.
Vidare ska, såsom framgår av punkterna 137–167 ovan, artikel 2 i det angripna beslutet ogiltigförklaras såvitt avser beräkningen
av de böter som SEHV och Magrini ska åläggas samt vad gäller fastställandet av de belopp för vars betalning sökandena ska
svara solidariskt.
I detta hänseende ska det erinras om att det, med hänsyn till att en felaktighet konstaterats vid prövningen av de grunder
som ett företag har anfört mot lagenligheten av ett kommissionsbeslut som innebär att företaget påförs böter för överträdelse
av gemenskapens konkurrensregler, finns anledning för tribunalen att med tillämpning av sin obegränsade behörighet undersöka
huruvida det är nödvändigt att ändra det angripna beslutet (förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑59/02,
Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3627, punkt 443).
Sökandena har yrkat att tribunalen ska sätta ned de böter som de ålagts till ett belopp som inte överstiger 1 980 000 euro
för Siemens Österreich och KEG, 1 100 000 euro för Reyrolle och Magrini samt 2 750 000 euro för SEHV.
A –
De böter som ålagts SEHV och Magrini
Tribunalen anser att det angripna beslutet ska ändras vad gäller beräkningen av de böter som ålagts SEHV och Magrini samt
vad gäller fastställandet av de belopp som de ska betala solidariskt med övriga bolag tillsammans med vilka de utgjorde ett
företag i den mening som avses i gemenskapens konkurrensregler under den tid som de medverkade i kartellen.
Både kommissionen och sökandena har i sina inlagor och/eller under förhandlingen bekräftat att det fanns flera sätt att beräkna
böterna i förevarande fall. Flera överväganden gör sig gällande i detta avseende. För det första ska det ansvar som ett bolag
ådrar sig på grund av att det deltagit i en överträdelse i princip ta sig uttryck i ett enda bötesbelopp som beräknas med
hänsyn till samtliga perioder under vilka bolaget deltagit i överträdelsen. För det andra ska de böter som åläggs olika bolag
som ingick i samma företag under överträdelsens varaktighet beräknas med avseende på nämnda företags ekonomiska styrka det
sista helåret under vilket det deltog i överträdelsen, i syfte att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande. För
det tredje, för det fall vissa bolag, såsom i förevarande mål, successivt har ingått i två olika företag, som dessutom tillskrivits
olika utgångsbelopp för böterna, ska bolagen åläggas böter bestående av två skilda belopp för var och en av de perioder då
de tillhörde de två företagen, detta för att möjliggöra att på ett lämpligt sätt fastställa de belopp som de bolag som kan
hållas ansvariga för överträdelsen ska betala solidariskt.
SEHV och Magrini ska följaktligen åläggas böter bestående av två skilda belopp för var och en av de perioder i överträdelsen
under vilka de kontrollerades av Schneider Electric respektive VA Technologie.
Vad avser perioden den 1 juli 2002–­11 maj 2004, under vilken SEHV och Magrini kontrollerades av VA Technologie, fastställde
kommissionen i det angripna beslutet böternas utgångsbelopp till 9 000 000 euro för VA Tech-företaget. Såsom följer av punkterna 122–136
och 203 ovan kan sökandenas argument inte ge upphov till tvivel om att detta belopp är riktigt.
Det framgår av skäl 492 i det angripna beslutet att kommissionen i enlighet med riktlinjerna höjde böternas utgångsbelopp
med 10 procent per helt överträdelseår och med 5 procent för varje ytterligare period omfattande minst sex månader men understigande
ett år. Böternas utgångsbelopp på 9 000 000 euro ska därför höjas med 15 procent för VA Tech-företaget med hänsyn till att
överträdelsen varat ett år och tio månader mellan den 1 juli 2002 och den 11 maj 2004. Grundbeloppet för böterna uppgår därmed
till 10 350 000 euro (9 000 000 + 1 350 000) för VA Tech-företaget vilket, i avsaknad av försvårande eller förmildrande omständigheter,
motsvarar bötesbeloppet.
Dessa böter ska betalas solidariskt av Reyrolle, Siemens Österreich och KEG samt SEHV och Magrini, som under nämnda period
utgjorde ett företag i den mening som avses i gemenskapens konkurrensregler. I enlighet med övervägandena i punkterna 158
och 159 ovan ska var och en av de solidariskt förpliktade medgäldenärerna sinsemellan bidra med en femtedel av bötesbeloppet
på 10 350 000 euro.
Vad gäller böterna för perioden den 15 april 1988­–13 december 2000, under vilken SEHV och Magrini ingick i Schneiderkoncernen,
fastställde kommissionen i det angripna beslutet böternas utgångsbelopp till 3 600 000 euro för Schneiderföretaget. Såsom
har konstaterats i punkterna 176–179 ovan kan SEHV:s och Magrinis argument inte ge upphov till tvivel om att detta belopp
är riktigt. I enlighet med riktlinjerna ska böternas utgångsbelopp höjas med 125 procent med hänsyn till att överträdelsen
varade i tolv år och sju månader, vilket utmynnar i ett grundbelopp på 8 100 000 euro (3 600 000 + 4 500 000) för Schneiderföretaget
vilket, i avsaknad av försvårande eller förmildrande omständigheter, motsvarar bötesbeloppet.
Dessa böter ska betalas solidariskt av Schneider Electric, SEHV och Magrini, som under nämnda period utgjorde ett företag
i den mening som avses i gemenskapens konkurrensregler. I enlighet med principen i punkt 158 ovan ska var och en av de solidariskt
förpliktade medgäldenärerna sinsemellan bidra med en tredjedel av bötesbeloppet på 8 100 000 euro.
Det ska härvid för det första preciseras att det totala bötesbelopp som ska åläggas Schneider Electric inte skiljer sig från
det bötesbelopp som fastställdes i det angripna beslutet. Vidare är fördelningen av de belopp som ska betalas solidariskt
med anledning av dessa böter till Schneider Electrics fördel i förhållande till fördelningen i det angripna beslutet. Under
sådana förhållanden utgör inte den omständigheten att Schneider Electric inte getts tillfälle att yttra sig hinder för att
det angripna beslutet ändras i enlighet med vad som angetts i ovanstående punkt.
Tribunalen anser för det andra inte att det är lägligt att följa kommissionens resonemang för att motivera valet i det angripna
beslutet att endast lasta SEHV och Magrini för den del av Schneiderföretagets böter som motsvarar höjningen på grund av överträdelsens
varaktighet.
Förpliktandet av Schneider Electric att betala ett belopp som inte tillskrivs SEHV och Magrini förutsätter nämligen att kommissionen
framställer en ytterligare invändning mot detta, som antingen går utöver deltagandet av dess (tidigare) dotterbolag SEHV och
Magrini eller avser en längre period.
Någon sådan ytterligare invändning har inte gjorts i det angripna beslutet. Kommissionen har visserligen i punkt 29 i dupliken
i mål T‑124/07 bekräftat att det ”i princip är motiverat att ålägga Schneider [Electric] individuella böter för dess enskilda
beteende”. Kommissionen har emellertid inte i det angripna beslutet eller i sina inlagor vid tribunalen angett vad Schneider
Electrics enskilda beteende består i och på vilket sätt detta skiljer sig från det beteende för vilket det hållits ansvarigt
vad gäller deltagandet av dess (tidigare) dotterbolag i kartellen. Kommissionen har dessutom själv, i sitt svar på tribunalens
skriftliga frågor, angett att angivelsen av ett ”enskilt beteende” inte ska förstås så, att Schneider Electric klandras för
beteenden som går utöver de omständigheter som lagts SEHV och Magrini till last. Kommissionen angav slutligen i skäl 423 i
det angripna beslutet, utan förbehåll, att den avsåg att hålla Schneider Electric, SEHV och Magrini solidariskt ansvariga
för perioden den 15 april 1988–13 december 2000.
Härav följer att å ena sidan Schneider Electric i egenskap av moderbolag och å andra sidan SEHV och Magrini i egenskap av
dotterbolag, vilka tillsammans utgjorde Schneiderföretaget, i princip ska hållas ansvariga för samma belopp, med förbehåll
endast för att det föreligger försvårande eller förmildrande omständigheter i fråga om bara ett av bolagen och inte de andra.
Det är utrett att sådana omständigheter inte föreligger i förevarande fall, vare sig i fråga om Schneider Electric eller i
fråga om SEHV och Magrini.
Kommissionen angav även i sitt svar på tribunalens skriftliga frågor att den hade begränsat det solidariska ansvaret för Schneider
Electric och dess tidigare dotterbolag till den del av bötesbeloppet som motsvarade höjningen med anledning av överträdelsens
varaktighet, detta i syfte att undvika att SEHV och Magrini skulle bli skyldiga att betala två utgångsbelopp till följd av
att deras omsättning beaktades vid beräkningen av böternas utgångsbelopp både för VA Tech-företaget och för Schneiderföretaget.
De böter som ålagts SEHV och Magrini, det vill säga 22 050 000 euro, inkluderar nämligen redan ett utgångsbelopp på 9 000
000 euro, som bland annat grundar sig på deras omsättning. Det skulle följaktligen vara orättvist att därutöver hålla dem
solidariskt betalningsansvariga för utgångsbeloppet för Schneiderföretagets böter, det vill säga 3 600 000 euro, som baserar
sig på samma omsättning.
Eftersom artikel 2 i det angripna beslutet ska ogiltigförklaras såvitt avser beräkningen av de böter som ålagts SEHV och Magrini,
anser tribunalen att det saknas anledning att pröva huruvida kommissionens resonemang är välgrundat. Detta resonemang avser
nämligen de böter som ålagts i det angripna beslutet, vilket utmärks av ett tillvägagångssätt enligt vilket SEHV:s och Magrinis
böter skulle beräknas på grundval av ett enda utgångsbelopp för hela den tid som de medverkat i kartellen, utan att ta hänsyn
till att de två bolagen successivt varit del av två olika företag. Tribunalens ändring av böterna för SEHV och Magrini grundar
sig på en separat beräkning för var och en av de perioder under vilka bolagen tillhörde Schneiderföretaget respektive VA Tech-företaget.
På så sätt påförs inte utgångsbeloppet för böterna två gånger för samma period.
Vidare utgör utgångsbeloppet för böterna endast en beräkningsfaktor i den algoritm som tillämpas för att fastställa grundbeloppet
för de böter som ska tillämpas i fråga om ett företag, och utgör inte i sig en fristående del av böterna. Grundbeloppet för
böterna ska tvärtom anses som ett odelbart belopp med hänsyn till det kollektiva ansvar som faller på de olika bolag som ingår
i det berörda företaget. Utgångsbeloppet för dessa böter kan således inte, med hänsyn till det solidariska ansvaret, behandlas
annorlunda än en höjning med anledning av överträdelsens varaktighet – till skillnad från de multiplikatorer som tillämpas
med anledning av försvårande eller förmildrande omständigheter och som endast påverkar böterna för bolag för vilka sådana
omständigheter föreligger eller kan tillskrivas dem (se ovan punkt 251).
SEHV, Magrini och Schneider Electric ska följaktligen hållas solidariskt betalningsansvariga för böterna på 8 100 000 euro,
som de ålagts med anledning av deltagandet i kartellen under perioden före den 13 mars 2001 då de ingick i samma företag.
SEHV och Magrini ska därmed åläggas böter med totalt 18 450 000 euro.
B –
De böter som ålagts Reyrolle, Siemens Österreich och KEG
Tribunalen anser att det angripna beslutet ska ändras vad gäller beräkningen av de böter som ålagts Siemens Österreich, KEG
och Reyrolle samt vad gäller fastställandet av de belopp som de ska betala solidariskt med övriga bolag tillsammans med vilka
de utgjorde ett företag i den mening som avses i gemenskapens konkurrensregler under den tid som de medverkade i kartellen.
Som framgår av skälen 506 och 507 i det angripna beslutet höll kommissionen å ena sidan Reyrolle ansvarigt för en överträdelse
som pågått i fjorton år och nio månader och å andra sidan Siemens Österreich och KEG ansvariga för en överträdelse som pågått
i fyra år och fyra månader.
Såsom framgår av punkt 72 ovan ska artikel 1 i det angripna beslutet ogiltigförklaras i den del kommissionen konstaterade
att sökandena hade begått en överträdelse mellan den 1 april och den 30 juni 2002. Detta innebär att varaktigheten av överträdelsen
ska förkortas med tre månader, vilket innebär att överträdelsen varade fjorton år och sex månader för Reyrolle och fyra år och
en månad för Siemens Österreich och KEG.
I riktlinjerna föreskrivs att böterna kan höjas med 10 procent per helt överträdelseår och med 5 procent för varje ytterligare
period omfattande minst sex månader men understigande ett år. Följaktligen föranleder inte den för Reyrolle, Siemens Österreich
och KEG tre månader kortare överträdelsen att höjningen av böterna med anledning av varaktigheten ska sänkas. Höjningen förblir
således 145 procent för Reyrolle och 40 procent för Siemens Österreich och KEG. Grundbeloppet för deras böter – vilket i avsaknad
av försvårande och förmildrande omständigheter motsvarar deras bötesbelopp – förblir följaktligen oförändrat 22 050 000 euro
respektive 12 600 000 euro.
I enlighet med kommissionens konstateranden i skäl 468 i det angripna beslutet och med hänsyn både till den med tre månader
förkortade varaktigheten av överträdelsen för samtliga sökande och till beräkningen av bötesbeloppet för SEHV och Magrini
i punkt 243 ovan ska ett första belopp på 10 350 000 euro av bötesbeloppet på 22 050 000 euro som ålagts Reyrolle betalas
solidariskt av Siemens Österreich, KEG, SEHV och Magrini. Såsom angetts i punkt 244 ovan ska var och en av de solidariskt
förpliktade medgäldenärerna sinsemellan bidra med en femtedel av bötesbeloppet på 10 350 000 euro.
Vidare ska ett andra belopp på 2 250 000 euro av bötesbeloppet på 22 050 000 euro som ålagts Reyrolle betalas solidariskt
av Siemens Österreich och KEG. I enlighet med övervägandena i punkterna 158 och 159 ovan ska var och en av de solidariskt
förpliktade medgäldenärerna sinsemellan bidra med en tredjedel av detta belopp.
Slutligen ska Reyrolle självt svara för ett belopp på 9 450 000 euro av de böter på 22 050 000 euro som bolaget ålagts.
I övrigt kan yrkandena om ändring av det angripna beslutet inte bifallas.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, besluta
att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära sin kostnad.
I mål T‑122/07, i vilket talan delvis bifalls, anser tribunalen att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall
är skäligt att bestämma att kommissionen ska bära en tiondel av sina rättegångskostnader och ersätta en tiondel av de rättegångskostnader
som Siemens Österreich och KEG har förorsakats. Siemens Österreich och KEG ska bära nio tiondelar av sina rättegångskostnader
och ersätta nio tiondelar av kommissionens rättegångskostnader.
I mål T‑123/07, i vilket talan delvis bifalls, anser tribunalen att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall
är skäligt att bestämma att kommissionen ska bära en tiondel av sina rättegångskostnader och ersätta en tiondel av de rättegångskostnader
som Reyrolle förorsakats. Reyrolle ska bära nio tiondelar av sina rättegångskostnader och ersätta nio tiondelar av kommissionens
rättegångskostnader.
I mål T‑124/07, i vilket talan delvis bifalls, anser tribunalen att det med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall
är skäligt att bestämma att kommissionen ska bära en femtedel av sina rättegångskostnader och ersätta en femtedel av de rättegångskostnader
som SEHV och Magrini har förorsakats. SEHV och Magrini ska bära fyra femtedelar av sina rättegångskostnader och ersätta fyra
femtedelar av kommissionens rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (andra avdelningen)
följande:
1)
Artikel 1 m, p, q, r och t i kommissionens beslut K(2006) 6762 slutlig av den 24 januari 2007 om ett förfarande enligt artikel 81 EG
och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.899 – Gasisolerade ställverk) ogiltigförklaras i den del kommissionen konstaterar
att Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution Ltd, Siemens
Transmission & Distribution SA och Nuova Magrini Galileo SpA har begått en överträdelse mellan den 1 april och den 30 juni 2002.
2)
Artikel 2 j–l i beslut K(2006) 6762 slutlig ogiltigförklaras.
3)
För de överträdelser som har konstaterats i artikel 1 m, p, q, r och t i beslut K(2006) 6762 slutlig ska böter åläggas enligt
följande:
–
Siemens Transmission & Distribution SA och Nuova Magrini Galileo, solidariskt med Schneider Electric SA: 8 100 000 euro,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd, solidariskt med Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH &
Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution SA och Nuova Magrini Galileo: 10 350 000 euro,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd, solidariskt med Siemens AG Österreich och VA Tech Transmission & Distribution GmbH
& Co. KEG: 2 250 000 euro,
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd: 9 450 000 euro.
4)
Talan ogillas i övrigt.
5)
I mål T‑122/07 ska Europeiska kommissionen bära en tiondel av sina rättegångskostnader och ersätta en tiondel av de rättegångskostnader
som Siemens AG Österreich och VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG har förorsakats. Siemens AG Österreich och
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG ska bära nio tiondelar av sina rättegångskostnader och ersätta nio tiondelar
av kommissionens rättegångskostnader.
6)
I mål T‑123/07 ska kommissionen bära en tiondel av sina rättegångskostnader och ersätta en tiondel av de rättegångskostnader
som Siemens Transmission & Distribution Ltd har förorsakats. Siemens Transmission & Distribution Ltd ska bära nio tiondelar
av sina rättegångskostnader och ersätta nio tiondelar av kommissionens rättegångskostnader.
7)
I mål T‑124/07 ska kommissionen bära en femtedel av sina rättegångskostnader och ersätta en femtedel av de rättegångskostnader
som Siemens Transmission & Distribution SA och Nuova Magrini Galileo har förorsakats. Siemens Transmission & Distribution
SA och Nuova Magrini Galileo ska bära fyra femtedelar av sina rättegångskostnader och ersätta fyra femtedelar av kommissionens
rättegångskostnader.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 3 mars 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
I –  Sökandena och VA Tech-koncernen
II –  GIS och det administrativa förfarandet
III –  Det angripna beslutet
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
I –  Yrkandena om ogiltigförklaring
A –  Den första grunden: Åsidosättande av artikel 81 EG, artikel 53.1 i EES‑avtalet och vissa bestämmelser i förordning nr 1/2003
1.  Delgrunden avseende bristande bevis för den påstådda överträdelsen
a)  Parternas argument
b)  Tribunalens bedömning
2.  Delgrunden avseende en oriktig bedömning beträffande den påstådda överträdelsens varaktighet
a)  Datumet då sökandena upphörde att delta i överträdelsen
Parternas argument
Tribunalens bedömning
b)  Datumet då VA Tech-företaget återupptog sitt deltagande i överträdelsen
Parternas argument
Tribunalens bedömning
c)  Datumet för överträdelsens upphörande
Parternas argument
Tribunalens bedömning
3.  Delgrunden avseende att preskription inträtt i fråga om den påstådda överträdelsen vad gäller perioden före den 16 juli 1998
a)  Parternas argument
b)  Tribunalens bedömning
4.  Delgrunden avseende åläggande av orimligt höga böter
a)  De fyra första anmärkningarna som i huvudsak avser kommissionens felaktiga tillämpning av begreppet företag i den mening
som avses i gemenskapens konkurrensrätt
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Principen att straff och påföljder ska vara individuella
–  De olika bolag som kan tillskrivas ansvar för beteendet av de företag som deltagit i kartellen och tillämpningen av bestämmelserna
om solidariskt ansvar för betalning av böter
–  Underlåtenhet att beakta de särskilda omständigheter som förelåg i fråga om Reyrolle, SEHV och Magrini vid tillämpningen
på dessa av utgångsbeloppet för VA Tech-företaget
–  Höjningen med anledning av överträdelsens varaktighet
–  Taket på 10 procent av omsättningen
b)  Den femte anmärkningen avseende att kommissionen felaktigt höll Reyrolle ansvarigt utöver dess moderbolag
Parternas argument
Tribunalens bedömning
c)  Den sjätte anmärkningen avseende ett åsidosättande av principen ne bis in idem
Parternas argument
Tribunalens bedömning
d)  Den sjunde anmärkningen avseende underlåtenhet att sätta ned böterna
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Förmildrande omständigheter
–  Tillämpningen av meddelandet om samarbete
B –  Den andra grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och, i synnerhet, sökandenas rätt att förhöra det vittne
som åberopats emot dem, som följer av artikel 6.3 d i Europakonventionen och av rätten till en rättvis rättegång
Parternas argument
Tribunalens bedömning
II –  Yrkandena om ändring
A –  De böter som ålagts SEHV och Magrini
B –  De böter som ålagts Reyrolle, Siemens Österreich och KEG
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: tyska.