CELEX: 62009CJ0405
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Unionin omat varat
Tuonti- tai vientitullien kantomenettelyt
Viivästys kyseisiin tulleihin liittyvien omien varojen toteamisessa

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Suomen tasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen
omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o
1552/89 (EYVL L 155, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella (Euratom, EY) N:o 1355/96
(EYVL L 175, s. 3; jäljempänä asetus N:o 1552/89), 2, 6 ja 9–11 artiklan, yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY,
Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 (EYVL L 130, s. 1) 2, 6 ja 9–11 artiklan
sekä yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä tullikoodeksi)
220 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on noudattanut hallintokäytäntöä, jonka mukaan Euroopan unionin omat varat
todetaan vasta sen jälkeen, kun maksuvelvolliselle on myönnetty vähintään 14 päivää aikaa esittää asiaa koskevat huomautuksensa,
eikä se ole tullien jälkikannossa noudattanut omien varojen tulouttamisesta annettuja määräaikoja, minkä seurauksena näiden
varojen maksaminen on viivästynyt.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin omien varojen järjestelmä
Päätökset 94/728/EY, Euratom, 2000/597/EY, Euratom ja 2007/436/EY, Euratom
Ajanjaksona, jota nyt käsiteltävän oikeusriidan tosiseikat koskevat, sovellettiin peräkkäin kolmea unionin omien varojen järjestelmästä
tehtyä päätöstä, nimittäin 31.10.1994 tehtyä neuvoston päätöstä 94/728/EY, Euratom (EYVL L 293, s. 9), sitten 1.1.2002 alkaen
29.9.2000 tehtyä neuvoston päätöstä 2000/597/EY, Euratom (EYVL L 253, s. 42) ja 1.1.2007 lähtien 7.6.2007 tehtyä neuvoston
päätöstä 2007/436/EY, Euratom (EUVL L 163, s. 17).
Päätösten 94/728 ja 2000/597 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan, jonka sisältö toistetaan pääosiltaan päätöksen 2007/436 2 artiklan
1 kohdan a alakohdassa, mukaan unionin talousarvioon otettavia omia varoja ovat tulot, jotka kertyvät muun muassa ”yhteisestä
tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden
kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle”.
Mainittujen päätösten 8 artiklan 1 kohdan mukaan yhtäältä jäsenvaltioiden on perittävä näiden samojen päätösten 2 artiklan
1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut unionin omat varat kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä
mukaisesti, jotka tarvittaessa on mukautettava unionin sääntelemien edellytysten mukaisesti, ja toisaalta jäsenvaltioiden
on annettava mainitut varat komission käyttöön.
Asetukset N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000
Asetuksen N:o 1150/2000 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa, jonka sanamuoto vastaa asetuksen N:o 1552/89 johdanto-osan
toisen perustelukappaleen sanamuotoa, todetaan seuraavaa:
”Päätöksen 94/728 – – 2 artiklassa tarkoitettujen omien varojen on oltava yhteisön käytössä mahdollisimman hyvien edellytysten
vallitessa – –”
Asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklassa, jossa toistetaan pääosiltaan asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan sanamuoto, säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä asetusta sovellettaessa yhteisöille kuuluvaa maksua päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa
tarkoitetuista omista varoista pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä
kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn kirjanpitoon merkitsemisen päivämäärä.
– –
3.      Riitatapauksissa katsotaan, että toimivaltaiset hallintoviranomaiset voivat laskea maksettavaksi kuuluvan maksun määrän 1
kohdassa tarkoitettua toteamista varten viimeistään silloin, kun tehdään ensimmäinen hallinnollinen päätös, jolla maksuvelvolliselle
ilmoitetaan velasta, tai kun asia pannaan vireille oikeudessa, jos tämä tapahtuu ensin.
Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on kyseisen päätöksen päivämäärä tai ensimmäisessä alakohdassa mainitun
vireillepanon johdosta tehtävän laskelman päivämäärä.
4.      Kun tiedonantoon on tehtävä oikaisu, sovelletaan 1 kohtaa.”
Asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 1 kohdassa ja 3 kohdan a ja b alakohdassa, joiden sanamuoto on identtinen asetuksen N:o
1552/89 6 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a ja b alakohdan sanamuodon kanssa, säädetään seuraavaa:
”1.      Omia varoja koskeva kirjanpito hoidetaan kunkin jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa tai kunkin jäsenvaltion nimeämässä laitoksessa
ja se jaotellaan varojen luonteen mukaisesti.
– –
3.      a)     Maksut, jotka on todettu 2 artiklan mukaisesti, otetaan [yleisesti A-kirjanpidoksi kutsuttuun] kirjanpitoon viimeistään maksun
toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19 päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta
johdu.
b)     Maksut, jotka on todettu ja joita ei ole otettu a alakohdassa tarkoitettuun kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty
ja minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu, otetaan [yleisesti B-kirjanpidoksi kutsuttuun] erilliseen kirjanpitoon a alakohdassa
säädetyssä määräajassa. Jäsenvaltiot voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, takuiden kattamista maksuista syntyy
erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja.”
Asetuksen N:o 1150/2000 8 artiklassa, jonka sisältö on pääosiltaan identtinen asetuksen N:o 1552/89 8 artiklan sisällön kanssa,
säädetään seuraavaa:
”Todettujen maksujen kokonaismäärään lisätään tai siitä vähennetään 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti tehdyt oikaisut. Ne otetaan
kyseisten oikaisujen päiväystä vastaaviin 6 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdan mukaisiin kirjanpitoihin sekä 6 artiklan 4
kohdan mukaisiin katsauksiin, jotka vastaavat kyseessä olevien oikaisujen päivämääriä.
Oikaisuista tehdään erityinen maininta, kun ne liittyvät petollisiin menettelyihin ja väärinkäytöksiin, joista on jo toimitettu
tieto komissiolle.”
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille,
joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa tai sen nimeämässä
laitoksessa.”
Asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdassa, jonka sisältö on pääosiltaan identtinen asetuksen N:o 1552/89 10 artiklan
1 kohdan sisällön kanssa, säädettiin seuraavaa:
”Sen jälkeen, kun päätöksen [94/728] 2 artiklan 1 kohdan a ja b kohdassa tarkoitetuista omista varoista on vähennetty kymmenen
prosenttia perimiskuluihin mainitun päätöksen 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ne tuloutetaan viimeistään sitä kuukautta, jona
maksu on tämän asetuksen 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.
Ne maksut, jotka on otettu erilliseen kirjanpitoon 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti, on kuitenkin tuloutettava viimeistään
sitä kuukautta, jona maksut on peritty, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.”
Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 11 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä
korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta
kahdella [prosenttiyksiköllä] korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 [prosenttiyksikköä] kutakin viivästyskuukautta kohden.
Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”
Asetuksen N:o 1150/2000 muuttamisesta 16.11.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2028/2004 (EUVL L 352, s. 1)
tultua voimaan 28.11.2004 asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklassa säädetään vastedes seuraavaa:
”1.      Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä
viivästyskorkoa.
2.      Talous- ja rahaliittoon kuuluvien jäsenvaltioiden osalta käytetään Euroopan unionin virallisen lehden C-sarjassa julkaistua
erääntymiskuukauden ensimmäisen päivän korkokantaa, jota Euroopan keskuspankki soveltaa euromääräisiin perusrahoitusoperaatioihinsa,
kahdella [prosenttiyksiköllä] korotettuna.
Korkokantaan lisätään 0,25 [prosenttiyksikköä] kutakin viivästyskuukautta kohden, ja korotettua korkokantaa sovelletaan koko
viivästyksen ajalta.
– –”

Tullikoodeksi
Tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaisten on laskettava jokainen tullivelasta johtuva tuonti- tai vientitullien määrä, jäljempänä ’tullien määrä’,
heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle
(tileihin kirjaaminen).”
Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin 218 ja 219 artiklan mukaisesti, tai jos se on kirjattu
tileihin lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin
kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan
tullien määrän sekä osoittaa velallisen (jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen). Tätä määräaikaa voidaan pidentää 219
artiklan mukaisesti.”
Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin.”
Tullikoodeksin 222 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Velallisen on maksettava 221 artiklan mukaisesti tiedoksi annettu tullien määrä seuraavien määräaikojen kuluessa:
a)      maksu on suoritettava asetetussa määräajassa, jos velallinen ei ole oikeutettu 224–229 artiklassa säädettyihin maksuhelpotuksiin.
Tämä määräaika ei saa olla pidempi kuin kymmenen päivää laskettuna siitä, kun kannettavien tullien määrä on annettu tiedoksi
velalliselle, ja suoritettaessa yhdistettyä tileihin kirjaamista 218 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisin edellytyksin
on määräaika asetettava siten, ettei velallinen voi saada pidempää määräaikaa kuin jos tällä olisi oikeus maksun lykkäämiseen,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta 244 artiklan toisen alakohdan soveltamista.
Määräajan pidennys on myönnettävä viran puolesta, jos todetaan asianomaisen saaneen tiedoksiannon liian myöhään voidakseen
suorittaa maksun asetetussa määräajassa.
Tulliviranomaiset voivat myös pidentää määräaikaa velallisen pyynnöstä, jos maksettava tullien määrä vahvistetaan jälkitullauksessa.
Pidennetty määräaika ei saa olla pidempi kuin se aika, jonka velallinen tarvitsee toteuttaakseen velvollisuutensa täyttämiseksi
tarvittavat toimenpiteet, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 229 artiklan a alakohdan soveltamista;
b)      jos velallinen on oikeutettu johonkin 224–229 artiklassa säädetyistä maksuhelpotuksista, maksu on suoritettava viimeistään
näille helpotuksille asetettujen yhden tai useamman määräajan päättyessä.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio katsoi Suomessa kesäkuussa 1998 tekemässään perinteisten omien varojen tarkastuksessa, että joissakin tullien jälkikantotapauksissa
Suomen viranomaiset olivat todenneet unionin omat varat viiveellä, mikä komission mukaan on voinut johtaa viivästyksiin kyseisten
varojen käyttöön asettamisessa.
Komission mukaan tällaiset viivästykset johtuvat Suomen hallintolain 434/2003 34 §:ään perustuvasta käytännöstä; kyseisen
pykälän mukaan hallintomenettelyn asianosaisilla on oikeus tulla kuulluksi ennen niitä koskevan hallintopäätöksen tekemistä.
Komission mukaan on niin, että kun Suomen viranomaiset havaitsevat, että tullivelasta johtuvia tulleja ei ole kirjattu tileihin
tai että niistä on kirjattu lakisääteistä määrää pienempi osuus, ne lähettävät velalliselle ehdotuksen, jossa yksilöidään
velallinen, tullivelan määrä ja tullin jälkikantoon johtaneet syyt. Velallisella on tämän jälkeen 14 päivää aikaa esittää
mahdolliset huomautuksensa, ja Suomen viranomaiset tekevät tullivelkaa koskevan lopullisen päätöksen sekä kirjaavat ja toteavat
kyseiseen velkaan perustuvat omat varat vasta tämän määräajan päätyttyä.
Suomen tasavalta ja komissio kävivät keskenään runsasta kirjeenvaihtoa, ja 5.7.2005 komissio antoi Suomen tasavallalle virallisen
huomautuksen, jossa se vaati tätä muuttamaan käytäntöään ja toimittamaan kaikki merkitykselliset kirjanpitotiedot 1.1.1997
jälkeisistä tullien jälkikantotapauksista, joissa kansallisten sääntöjen soveltaminen oli viivästyttänyt unionin omien varojen
käyttöön asettamista, voidakseen laskea asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan nojalla mahdollisesti erääntyneiden viivästyskorkojen
määrän.
Suomen tasavallan pidettyä uudessa kirjeiden vaihdossa komission argumentteja perusteettomina komissio antoi sille 12.10.2006
asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan ja tullikoodeksin 220 artiklan nojalla perustellun lausunnon
kehottaakseen sitä toteuttamaan perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahdessa kuukaudessa tämän lausunnon
tiedoksiannosta.
Suomi vastasi perusteltuun lausuntoon 13.12.2006 päivätyllä kirjeellä, jossa se toisti vastauksessaan viralliseen huomautukseen
esittämänsä ja katsoi yhtäältä, ettei se ollut rikkonut unionin omia varoja koskevaa lainsäädäntöä tai tullikoodeksia, ja
toisaalta, että velallisen kuuleminen on tarpeen tämän maksettavina olevien tullien määrän selvittämiseksi.
Komission tarkastajat tekivät Suomessa omien varojen tarkastuksen 19.–23.5.2008. He totesivat analysoituaan Helsingin ja Turun
tullipiireistä 20 edustavan tapauksen otoksen, että 16 tapauksessa 20:stä omien varojen asettaminen komission käyttöön oli
viivästynyt sovellettavassa unionin lainsäädännössä asetetuista määräajoista.
Ottaen huomioon Suomen tasavallan vastauksen perusteltuun lausuntoon ja kyseisessä tarkastuksessa esille tulleet tosiseikat
komissio antoi 16.10.2008 täydentävän perustellun lausunnon.
Suomen tasavalta vastasi kyseiseen perusteltuun lausuntoon 12.12.2008 päivätyllä kirjeellä.
Komissio ei ollut tyytyväinen tähän vastaukseen, joten se nosti nyt käsiteltävän kanteen.
Unionin tuomioistuimen presidentin 9.3.2010 antamalla määräyksellä Saksan liittotasavalta hyväksyttiin asiassa väliintulijaksi
tukemaan Suomen tasavallan vaatimuksia.

Kanne

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Komissio väittää Suomen tasavallan rikkovan asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklaa sekä tullikoodeksin
220 artiklan 1 kohtaa, kun Suomen viranomaiset kirjaavat tullivelasta johtuvien tullien määrän jälkikäteen tileihin viiveellä
ja siis toteavat vastaavat omat varat ja asettavat ne komission käyttöön viiveellä.
Komissio nimittäin katsoo, että Suomen viranomaiset voivat laskea tullivelasta johtuvien tullien määrän ja osoittaa velallisen,
kun ne toimittavat tälle ehdotuksen tullinkannosta. Komission mukaan mainitut viranomaiset ovat silloin velvollisia yhtäältä
kirjaamaan tileihin kyseisten tullien määrän tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa ja toisaalta toteamaan
tämän määrän ja asettamaan sen komission käyttöön asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan mukaisesti.
Suomen tasavalta väittää Saksan liittotasavallan tukemana, että tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan mukaiset tileihin kirjaamisen
edellytykset täyttyvät vasta, kun velalliselle on annettu tilaisuus tulla kuulluksi tullinkantoehdotuksesta.
Mainittujen jäsenvaltioiden mukaan kansalliset viranomaiset ovat puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen mukaisesti
velvollisia kuulemaan velallista tullivelasta johtuvien tullien jälkikannon yhteydessä.
Suomen tasavalta väittää Saksan liittotasavallan tukemana myös, että velallisen kuuleminen on erottamaton osa menettelyä,
jolla määritetään jälkikäteen kannettavien tullien lainmukainen määrä tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla
tavalla. Tullinkantoehdotus ei ole päätös vaan jälkitullauspäätöstä valmisteleva toimi erityisesti siksi, ettei kyseinen ehdotus
velvoita velallista eikä tulliviranomaista.
Suomen tasavallan mukaan asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee lisäksi, että saman
artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että unionin oikeus saada omiin varoihinsa kuuluva maksu voidaan todeta päivänä, jona
tehdään ensimmäinen hallinnollinen päätös, eli Suomen tapauksessa jälkitullauspäätös, eikä ennen kyseistä päivää.
Saksan liittotasavalta väittää toissijaisesti, että vaikka unionin tuomioistuin katsoisikin, että tullikoodeksin 220 artiklan
1 kohdan mukaiset edellytykset, jotka koskevat tullivelan kirjaamista tileihin jälkikäteen, täyttyvät jo päivänä, jona Suomen
tulliviranomaiset lähettävät tullinkantoehdotuksen velalliselle, jäsenvaltiolla ei silti vielä olisi velvollisuutta maksaa
omia varoja unionille. Kyseisen jäsenvaltion mukaan unionin oikeus saada omiin varoihinsa kuuluva maksu on todettava asetuksen
N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti silloin, kun on täytetty tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset paitsi maksun
määrän merkitsemisestä kirjanpitoon myös sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle. Tullinkantoehdotuksen lähettäminen ei kuitenkaan
ole tullikoodeksin 221 artiklassa tarkoitettu tullivelan ”tiedoksianto”.
Saksan liittotasavalta väittää vieläkin toissijaisemmin, että vaikka unionin tuomioistuin katsoisikin, että merkitseminen
kirjanpitoon ja maksun määrän tiedoksianto velalliselle ja siis omien varojen toteaminen asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan
mukaisesti toteutuvat päivänä, jona tulliviranomaiset antavat tullinkantoehdotuksen tiedoksi kyseiselle velalliselle, kyseessä
olevat omat varat olisi otettava erilliseen kirjanpitoon asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Heti aluksi on muistutettava, että asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on todettava
oikeus saada omiin varoihin kuuluva maksu, ”kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon
ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty”.
Lisäksi tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että edellytykset kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien määrän
jälkikäteen tehtävästä tileihin kirjaamisesta on täytetty, kun tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea
lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen (asia C-546/03, komissio v. Espanja, tuomio 23.2.2006, 27
kohta ja asia C-423/08, komissio v. Italia, tuomio 17.6.2010, 38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tässä yhteydessä on myös muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioilla on velvollisuus todeta unionin
omat varat. Asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohtaa on nimittäin tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät
voi jättää toteamatta saatavia, vaikka ne kiistäisivät ne, koska muutoin hyväksyttäisiin, että jäsenvaltio voi menettelyllään
järkyttää – vaikka vain tilapäisestikin – unionin taloudellista tasapainoa (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 28 kohta
ja em. asia komissio v. Italia, tuomion 39 kohta).
Tästä seuraa, että jäsenvaltioiden on todettava unionin oikeus saada omiin varoihinsa kuuluva maksu heti, kun tulliviranomaisilla
on käytettävissään tarvittavat tiedot ja ne voivat näin ollen laskea tullivelasta johtuvien tullien määrän ja osoittaa velallisen
(em. asia komissio v. Espanja, tuomion 29 kohta ja em. asia komissio v. Italia, tuomion 40 kohta).
On katsottava, että kun tulliviranomaiset antavat maksuvelvolliselle tiedoksi minkä tahansa nimisen hallintotoimen, jossa
todetaan, ettei kaikkia tullivelkoja tai osaa niistä ole maksettu, ja ilmoitetaan se tullien määrä, joka tulliviranomaisten
mielestä on lain mukaan kannettava, tulliviranomaiset voivat tässä yhteydessä laskea tullivelasta johtuvien tullien määrän
ja osoittaa velallisen (em. asia komissio v. Italia, tuomion 41 kohta).
Suomen tasavallan argumentista, jonka mukaan asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 3 kohdasta ilmenee, ettei unionin oikeutta
saada omiin varoihinsa kuuluva maksu voida todeta ennen kuin on tehty hallintopäätös, jolla velan määrä annetaan velalliselle
tiedoksi ja joka nyt käsiteltävässä tapauksessa on jälkitullauspäätös, on riittävää todeta, että kyseisen säännöksen sanamuodosta
ja erityisesti ilmauksesta ”viimeistään” ilmenee, että päivä, jona kyseinen oikeus on todettava riitatapauksissa, voi edeltää
kyseisen hallintopäätöksen tekopäivää.
Tämän johdosta kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien määrä on lähtökohtaisesti kirjattava jälkikäteen tileihin tullikoodeksin
220 artiklan 1 kohdan mukaisesti kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona maksuvelvolliselle on annettu tiedoksi tullinkantoehdotus,
joka täyttää tämän tuomion 38 kohdassa mainitut edellytykset (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 32 kohta ja em. asia komissio
v. Italia, tuomion 42 kohta).
Tätä päätelmää ei kyseenalaista argumentaatio, jonka mukaan Suomen viranomaisten käytäntöä ei voida pitää asetuksiin N:o 1552/89
ja N:o 1150/2000 sekä tullikoodeksiin perustuvien jäsenvaltioiden velvoitteiden laiminlyöntinä, koska kyseisen käytännön vuoksi
velallinen voi esittää huomautuksensa ennen kuin velallisen osalta tehdään päätös ja siten käytännöllä myötävaikutetaan puolustautumisoikeuksien
suojaan.
Vaikka nimittäin puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen on unionin oikeuden yleinen periaate, jota sovelletaan, kun hallinto
aikoo tehdä henkilöä koskevan tälle vastaisen päätöksen, siitä ei voi jäsenvaltioiden ja unionin välisissä suhteissa seurata,
että jäsenvaltion on mahdollista jättää noudattamatta velvollisuuttaan todeta unionin lainsäädännössä säädetyssä määräajassa
unionin oikeus saada omiin varoihinsa kuuluva maksu (em. asia komissio v. Espanja, tuomion 33 kohta ja em. asia komissio v.
Italia, tuomion 44 ja 45 kohta).
Lisäksi on huomautettava, että kannettavien tullien tileihin kirjaaminen ja tiedoksi antaminen sekä omien varojen tulouttaminen
eivät estä velallista riitauttamasta tullikoodeksin 243 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen mukaisesti sille asetettua
velvollisuutta esittämällä kaikki argumentit, joihin voidaan vedota tehokkaasti (em. asia komissio v. Italia, tuomion 46 kohta).
Saksan liittotasavalta väittää tästä, että tullivelkojen toistuvasta oikaisusta voisi aiheutua huomattavia kustannuksia jäsenvaltioille.
On kuitenkin muistutettava, että tullivelan kantamista koskevaa unionin lainsäädäntöä on tulkittava ottaen huomioon sen tavoite,
jonka mukaan unionin on saatava nopeasti ja tehokkaasti käyttöönsä omat varansa (asia C-378/03, komissio v. Belgia, tuomio
5.10.2006, Kok., s. I-9805, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joten jäsenvaltio ei voi taloudellisten näkökohtien perusteella
– jos oletetaan, että niiden on osoitettu olevan kyseessä – välttyä velvollisuudeltaan kirjata tileihin kannettavien tullien
määrä kyseisessä lainsäädännössä säädetyssä määräajassa.
Lisäksi tilanteessa, jossa kansalliset viranomaiset ovat jo ottaneet todetut maksut omia varoja koskevaan kirjanpitoon ennen
kyseisten maksujen riitauttamista, kansallisilla viranomaisilla on asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 ja 8 artiklan
nojalla oikeus oikaista tiedonantoja ja vähentää nämä oikaisut todettujen maksujen kokonaismäärästä, jos riitauttamiset osoittautuvat
myöhemmin perustelluiksi (em. asia komissio v. Italia, tuomion 48 kohta).
Omien varojen merkitsemisestä kirjanpitoon on muistutettava, että asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja
asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti jäsenvaltiot ovat lähtökohtaisesti velvollisia ottamaan
A-kirjanpitoon kyseisten asetusten 2 artiklan mukaisesti todetut maksut viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen
kuukauden 19. päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä.
Asetuksen N:o 1552/89 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti
jäsenvaltioilla on kuitenkin mahdollisuus ottaa B-kirjanpitoon samassa määräajassa maksut, jotka on todettu, joita ”ei ole
vielä peritty” ja joiden osalta ”minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu”, sekä todetut, ”[takuiden kattamat maksut, joista]
syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja”. Näin ollen vain todetut maksut,
joiden osalta vaihtelut ovat mahdollisia siksi, että tullinkantoehdotuksen adressaatti on riitauttanut saatavien olemassaolon
tai määrän, voidaan kirjata B-kirjanpitoon (ks. vastaavasti asia C-105/02, komissio v. Saksa, tuomio 5.10.2006, Kok., s. I-9659,
76 kohta ja asia C-377/03, komissio v. Belgia, tuomio 5.10.2006, Kok., s. I-9733, 82 kohta).
Lisäksi on muistutettava, että asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 11 artiklan mukaan asianomaisen jäsenvaltion on maksettava
kaikista näiden asetusten 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa koko viivästysajalta.
Tästä on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan velvollisuus todeta unionin omat varat, velvollisuus tulouttaa
nämä varat säädetyssä määräajassa komission tilille ja lopuksi velvollisuus maksaa viivästyskorkoa liittyvät erottamattomasti
yhteen, ja viivästyskorot on maksettava riippumatta siitä, mistä syystä kyseisten varojen siirtäminen komission tilille on
viivästynyt (ks. mm. em. asia komissio v. Espanja, tuomion 35 kohta ja em. asia komissio v. Italia, tuomion 49 kohta).
On siis todettava, ettei Suomen tasavalta ole noudattanut asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan sekä
tullikoodeksin 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on noudattanut hallintokäytäntöä, jonka mukaan unionin omat
varat todetaan vasta sen jälkeen, kun maksuvelvolliselle on myönnetty vähintään 14 päivää aikaa esittää asiaa koskevat huomautuksensa,
eikä se ole tullien jälkikannossa noudattanut omien varojen tulouttamisesta annettuja määräaikoja, minkä seurauksena näiden
varojen maksaminen on viivästynyt.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Suomen tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska Suomen tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman
artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Suomen tasavalta ei ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989
annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89, sellaisena kuin se on muutettuna 8.7.1996 annetulla neuvoston asetuksella
(Euratom, EY) N:o 1355/96, 2, 6 ja 9–11 artiklan, yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta
22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artiklan sekä yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992
annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on noudattanut hallintokäytäntöä,
jonka mukaan Euroopan unionin omat varat todetaan vasta sen jälkeen, kun maksuvelvolliselle on myönnetty vähintään 14 päivää
aikaa esittää asiaa koskevat huomautuksensa, eikä se ole tullien jälkikannossa noudattanut omien varojen tulouttamisesta annettuja
määräaikoja, minkä seurauksena näiden varojen maksaminen on viivästynyt.
2)      Suomen tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)      Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: suomi.