CELEX: 62010FJ0031
Javni uslužbenci
Nekdanji uradnik
Socialna varnost
Nesreča
Konec postopka na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov
Časovna uporaba lestvice, priložene novi različici pravil o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni
Trajanje postopka

C. Guittet, nekdanji uradnik Evropske komisije, je z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 14. maja 2010,
med drugim predlagal razglasitev ničnosti sklepa, s katerim je organ, pristojen za imenovanja (v nadaljevanju: OPI) končal
postopek na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in odločil, da je njegova
telesna in duševna okvara (v nadaljevanju: TDO) 64,5‑odstotna.

Pravni okvir

Kadrovski predpisi
Člen 73(1) in (2) Kadrovskih predpisov določa:
„1. Uradnik je zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče po pogojih iz pravil, ki jih sporazumno
pripravijo institucije [Unije] po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. […]
2. Izplačujejo se naslednje denarne dajatve:
[…]
(b)      V primeru popolne trajne invalidnosti:
Uradniku se izplača pavšalni znesek v osemkratni višini njegove letne osnovne plače, ki se izračuna na podlagi mesečnih zneskov
plač, prejetih v 12 mesecih pred nesrečo.
(c)      V primeru delne trajne invalidnosti:
Uradniku se izplača del zneska iz pododstavka (b), ki se izračuna glede na lestvico iz pravil, navedenih v odstavku 1.
[…]
Zgoraj navedene dajatve se lahko izplačujejo poleg dajatev, predvidenih v poglavju 3.“

Pravila o zavarovanju na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov
Področje uporabe in prehodne določbe
1. januarja 2006 so začela veljati skupna pravila institucij Evropske unije o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni
(v nadaljevanju: pravila o zavarovanju ali nova pravila o zavarovanju), predvidena v členu 73(1) Kadrovskih predpisov, s katerimi
so bila nadomeščena prejšnja skupna pravila o zavarovanju, kakor so bila zadnjič spremenjena 18. julija 1997 (v nadaljevanju:
stara pravila o zavarovanju).
Člen 1 pravil o zavarovanju določa:
„Ta pravila na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov določajo pogoje, pod katerimi je zavarovanec po celem svetu zavarovan
za primer nesreče in poklicne bolezni.
Na podlagi teh pravil so zavarovani:
–        javni uslužbenci;
–        začasni uslužbenci;
–        pogodbeni uslužbenci.“
Člen 30 pravil o zavarovanju vsebuje te prehodne določbe:
„[Stara pravila o zavarovanju] se razveljavijo.
Vendar se še naprej uporabljajo za vse osnutke sklepov, sprejete na podlagi člena 20(1) pred 1. januarjem 2006 […]“
Člen 31 pravil o zavarovanju določa:
„[Nova pravila o zavarovanju] začnejo veljati prvi dan meseca, ki sledi mesecu, ko predsednik Sodišča [Evropske unije] potrdi,
da so jih v skladu s členom 73(1) Kadrovskih predpisov institucije določile sporazumno.
Uporabljajo se od navedenega dne.“
Pojem trajne invalidnosti
Člen 11 pravil o zavarovanju z naslovom „Trajna invalidnost“ določa:
„1. Popolna ali delna trajna invalidnost se določi na podlagi [TDO], ki so določene v evropski ocenjevalni lestvici TDO iz
priloge A.
Lestvica se v praksi uporablja kot je navedeno v prilogi B.
[…]
2. Kadar zavarovanec zaradi nesreče ali poklicne bolezni postane popolni trajni invalid, je TDO 100‑odstotna, izplača pa se
mu pavšalni znesek, predviden v členu 73(2)(b) Kadrovskih predpisov.
3. Kadar zavarovanec zaradi nesreče ali poklicne bolezni postane delni trajni invalid, se zadevni osebi izplača pavšalni znesek,
predviden v členu 73(2)(c) Kadrovskih predpisov in določen na podlagi stopenj iz […] lestvice.
4. Pri poškodbah že okvarjenih okončin ali organov se izplača samo razlika med stanjem pred nesrečo in po njej.
5. […]
6. Skupno nadomestilo, ki je seštevek več vrst invalidnosti iz iste nesreče, ne sme preseči niti celotnega pavšalnega zneska
za popolno trajno invalidnost niti delnega zneska za popolno ali delno izgubo možnosti uporabe poškodovane okončine ali organa.“
Člen 12 starih pravil o zavarovanju je določal:
„1. Uradniku se za popolno trajno invalidnost zaradi nesreče ali poklicne bolezni izplača pavšalni znesek, določen v členu 73(2)(b)
Kadrovskih predpisov.
2. Uradniku se za delno trajno invalidnost zaradi nesreče ali poklicne bolezni izplača pavšalni znesek, ki se določi glede
na stopnje z lestvice invalidnosti v prilogi.“
Dodatno nadomestilo
Člen 13 pravil o zavarovanju določa, da se zavarovancu na podlagi mnenja zdravnikov, ki jih imenujejo institucije, ali zdravniške
komisije iz člena 22, za delno trajno invalidnost izplača dodatno nadomestilo za estetsko škodo, spolno škodo (razen reproduktivne),
izjemne bolečine, ki objektivno niso dokazane, vendar so zdravstveno verjetne, poseg v posebne prostočasne dejavnosti zavarovanca.
To nadomestilo se določi glede na ocenjevalno lestvico posebne škode v prilogi C k pravilom o zavarovanju.
Postopkovne določbe
Člen 18 pravil o zavarovanju določa, da OPI v skladu s postopkom iz člena 20 teh pravil sklepe, s katerimi se prizna naključni
vzrok dogodka ali poklicna narava bolezni in s katerimi se oceni stopnja trajne invalidnosti, sprejema na podlagi ugotovitev
zdravnika ali zdravnikov, ki jih imenujejo institucije, in kadar zavarovanec tako zahteva, po posvetovanju z zdravniško komisijo
iz člena 22 teh pravil.
Člen 19(3) pravil o zavarovanju z naslovom „Stabilizacija poškodb“ določa:
„Sklep o določitvi stopnje invalidnosti se sprejme po stabiliziranju zavarovančevih poškodb. Posledice nesreče ali poklicne
bolezni se štejejo za stabilne, ko se stabilizirajo ali če se bodo zmanjševale zelo počasi in v zelo omejenem obsegu. Zavarovanec
mora zato predložiti zdravniško poročilo o ugotovitvi stabilizacije njegovega stanja, v katerem mora biti navedena vrsta poškodb.
Ne glede na to pa se lahko zdravnik ali zdravniki, ki jih imenuje institucija, ali zdravniška komisija iz člena 22, o stabilizaciji
izrečejo tudi brez navedenega zdravniškega poročila.
[…]“
Člen 20 pravil o zavarovanju določa:
„1. [OPI] pred sprejetjem sklepa na podlagi člena 18 zavarovancu ali po njem upravičenim osebam vroči osnutek sklepa in ugotovitve
zdravnika [ali zdravnikov], ki […] jih je imenovala institucija. Zavarovanec ali po njem upravičene osebe lahko zahtevajo,
da se njim ali zdravniku, ki ga izberejo sami, posreduje popolno zdravniško poročilo.
2. Zavarovanec ali po njem upravičene osebe lahko v roku [60] dni zahtevajo, da zdravniška komisija, predvidena v členu 22,
poda svoje mnenje. Vloga, naslovljena na zdravniško komisijo, mora vsebovati ime zdravnika, ki zastopa zavarovanca ali po
njem upravičene osebe, in njegovo poročilo, ki vsebuje sporna medicinska vprašanja, ki so zastavljena zdravniku [ali zdravnikom],
ki […] jih je za uporabo teh pravil imenovala institucija.
3. Če se do izteka tega roka ne vloži zahteva za posvetovanje z zdravniško komisijo, [OPI] sprejme sklep v skladu s predhodno
vročenim osnutkom sklepa.“
Člen 20, prvi odstavek, starih pravil o zavarovanju je določal:
„Sklep o določitvi stopnje invalidnosti se sprejme po stabilizaciji poškodb uradnika. Uradnik mora za ta namen predložiti
zdravniško poročilo o ugotovitvi ozdravitve ali stabilizacije njegovega stanja, v katerem mora biti navedena vrsta poškodb.“
Člen 22 pravil o zavarovanju z naslovom „Zdravniška komisija“ določa:
„1. Zdravniško komisijo sestavljajo trije imenovani zdravniki:
–        enega imenuje zavarovanec ali po njem upravičene osebe;
–        enega imenuje [OPI];
–        enega sporazumno imenujeta prva dva zdravnika.
Če v dveh mesecih od imenovanja drugega zdravnika ni sporazuma o imenovanju tretjega zdravnika, ga na predlog ene od strank
po uradni dolžnosti določi predsednik Sodišča.
Tretji zdravnik mora biti ne glede na njegov način imenovanja strokovnjak na področju ocenjevanja in zdravljenja telesnih
poškodb.
2. Institucija določi mandat zdravniške komisije. Ta mandat zajema zdravstvena vprašanja iz poročila zdravnika, ki zastopa
zavarovanca ali po njem upravičene osebe, in druga upoštevna zdravniška poročila, predložena na podlagi člena 20(2).
Nagrade in stroški zdravnikov, članov zdravniške komisije, se določijo v skladu z lestvico, ki jo sprejmejo vodje uprave institucij
[…], glede na zahtevnost spisa, ki ga obravnava zdravniška komisija.
Institucija pred potrditvijo mandata zdravniške komisije obvesti zavarovanca ali po njem upravičene osebe o nagradah in stroških,
ki jih bodo lahko dolžni plačati na podlagi odstavka 4. Zavarovanec ali po njem upravičene osebe nikoli ne morejo izpodbijati
tretjega zdravnika zaradi zneska nagrade ali stroškov, ki jih ta zahteva. Lahko pa se kadar koli odpovedo postopku z zdravniško
komisijo. Takrat mora zavarovanec ali po njem upravičene osebe za že opravljeno delo plačati nagrado in stroške zdravnika,
ki ga je izbral, in polovico nagrade in stroškov tretjega zdravnika.
Zavarovanec ali po njem upravičene osebe ostanejo odgovorni svojemu zdravniku za plačila, dogovorjena z njim, ne glede na
to, ali se strinjajo s plačilom instituciji.
3. Zdravniška komisija kolegijsko pregleda vse razpoložljive dokumente in tiste, ki bi ji lahko koristili pri presoji, ter
vsako odločitev sprejme z večinskim odločanjem. Zdravniška komisija sama določi svoj postopek in način svojega delovanja.
Tretji zdravnik je zadolžen za sekretarske naloge in pripravo poročila. Zdravniška komisija lahko zaradi dopolnitve spisa
ali pridobitve koristnih mnenj za dobro opravljanje svojih nalog zahteva dodatne preglede in se posvetuje s strokovnjaki.
Zdravniška komisija lahko daje zdravniška mnenja samo o dejanskem stanju, ki ji je predloženo v analizo ali s katerim se seznani.
Če zdravniška komisija, katere naloge so omejene izključno na zdravstveni vidik spisa, ocenjuje, da gre za pravni spor, se
razglasi za nepristojno.
Zdravniška komisija po koncu svojega dela svoje sklepe oblikuje v poročilu, ki ga pošlje [OPI].
[OPI] na podlagi navedenega poročila zavarovancu ali po njem upravičenim osebam vroči svoj sklep, ki mu priloži sklepe zdravniške
komisije. Zavarovanec ali po njem upravičene osebe lahko zahtevajo, da se njim ali zdravniku, ki ga izberejo sami, posreduje
popolno poročilo komisije.
4. Stroške dela zdravniške komisije plača institucija, iz katere izhaja zavarovanec.
Ne glede na to pa morajo zavarovanec ali po njem upravičene osebe, kadar je mnenje zdravniške komisije skladno z osnutkom
sklepa [OPI], plačati nagrade in stroške zdravnika, ki so ga izbrali, ter polovico dodatne nagrade in stroškov tretjega zdravnika,
razliko pa plača institucija.
[…]“
Člen 23 starih pravil o zavarovanju je v zvezi z zdravniško komisijo določal:
„1. Zdravniško komisijo sestavljajo trije imenovani zdravniki:
–        enega imenuje [OPI];
–        enega imenuje zavarovanec ali po njem upravičene osebe;
–        enega sporazumno imenujeta prva dva zdravnika.
Če v dveh mesecih od imenovanja drugega zdravnika ni sporazuma o imenovanju tretjega zdravnika, ga na predlog ene od strank
po uradni dolžnosti določi predsednik Sodišča […].
Zdravniška komisija po koncu svojega dela svoje sklepe oblikuje v poročilo, ki ga pošlje [OPI] in uradniku ali po njem upravičenim
osebam.
2. Stroške dela zdravniške komisije plača institucija, iz katere izhaja uradnik.
Če zdravnik, ki ga imenuje uradnik, prebiva zunaj kraja zaposlitve slednjega, plača uradnik dodatno nagrado zaradi tega imenovanja,
razen stroškov prevoza v prvem razredu vlaka ali ekonomskem razredu letala, ki jih povrne institucija. Ta določba se ne uporablja,
kadar se je nesreča zgodila pri ali ob delu ali na poti na delo ali pri poklicni bolezni.
Zavarovanec ali po njem upravičene osebe morajo, kadar je mnenje zdravniške komisije skladno z osnutkom sklepa [OPI], vročenim
uradniku ali po njem upravičenim osebam na podlagi člena 21, plačati dodatne nagrade in stroške zdravnika, ki so ga izbrali,
ter polovico dodatne nagrade in stroškov tretjega zdravnika, razliko pa plača institucija, razen kadar se je nesreča zgodila
pri ali ob delu ali na poti na delo.
Ne glede na to pa lahko institucija v izjemnih primerih in po sklepu [OPI], sprejetem na podlagi mnenja zdravnika, ki ga je
sama imenovala, plača vse stroške iz prejšnjih odstavkov.“

Dejansko stanje
Tožeči stranki se je 8. decembra 2003 zgodila huda nesreča. Zaradi te nesreče je na podlagi člena 78 Kadrovskih predpisov
1. julija 2005 postala invalid.
Komisija je na podlagi prijave o nesreči, ki jo je podala zakonska partnerica tožeče stranke, uvedla postopek na podlagi člena 73
Kadrovskih predpisov.
Zdravnik, ki ga je imenovala institucija, je 10. aprila 2005 pripravil vmesno poročilo zaradi določitve začasnega nadomestila.
V navedenem poročilu je ocenil, da bo stopnja trajne invalidnosti ob stabilizaciji vsaj 20‑odstotna.
Tožeča stranka se je 30. maja 2005 obrnila na Urad za upravljanje in izplačevanje posameznih dajatev (v nadaljevanju: PMO)
z zahtevo po ponovni obravnavi njenega primera zaradi določitve nespornega dela stopnje trajne invalidnosti „tako, da bo bolje
ustrezala resničnosti.“
PMO je tej zahtevi ugodil in od zdravnika, ki ga je imenovala institucija, zahteval, naj natančno določi nesporni del trajne
invalidnosti, po potrebi ob upoštevanju utemeljitev tožeče stranke v korist višje stopnje.
Zdravnik, ki ga je imenovala institucija, je v drugem poročilu z dne 1. julija 2005 ocenil, da je nesporni del stopnje trajne
invalidnosti lahko 40‑odstoten.
PMO je na podlagi tega poročila s sklepom z dne 8. avgusta 2005 tožeči stranki določil začasno nadomestilo v višini 381.812,22 EUR.
To nadomestilo je bilo tožeči stranki izplačano novembra 2005.
Medtem je tožeča stranka v zvezi s stabilizacijo poškodb PMO predložila poročilo z dne 28. junija 2005, ki ga je pripravil
zdravnik, ki ga je sama imenovala, in v katerem je navedeno, da so se njene poškodbe stabilizirale. Komisija navaja – ne da
bi kdo to izpodbijal – da je bil PMO o tem poročilu obveščen 30. junija 2005.
Zdravnik, ki ga je imenovala institucija, je v poročilu z dne 21. septembra 2006, pripravljenem na podlagi člena 20(1) pravil
o zavarovanju, ugotovil, da so posledice tožeče stranke od 28. junija 2005 stabilizirane; na podlagi novih pravil o zavarovanju
je navedel, da je stopnja TDO tožeče stranke 62‑odstotna, v tej sestavi: 37 % zaradi posledic ORL (12 % zaradi izgube sluha,
3 % zaradi tinitusa, 20 % zaradi težav z ravnotežjem in 2 % zaradi voha), 15 % zaradi revmatoloških posledic in 10 % zaradi
psihičnih posledic. Ugotovil je tudi, da je tožeča stranka utrpela tudi 3/7 trajne estetske škode, kar upravičuje 1,5‑odstotno
dodatno nadomestilo.
OPI je z osnutkom sklepa z dne 7. novembra 2006 na podlagi poročila zdravnika, ki ga je določila institucija, z dne 21. septembra
2006 tožeči stranki dodelil pavšalni znesek v višini 606.126,90 EUR, kar ustreza 63,5‑odstotni TDO, od katerega je bilo treba
odšteti znesek začasnega izplačila, ki ji je bilo izplačano, to je 381.812,22 EUR. Tožeča stranka je tako konec leta 2006
poleg že izplačanega začasnega izplačila prejela še 224.314,68 EUR.
Tožeča stranka, ki se ni strinjala z osnutkom sklepa z dne 7. novembra 2006, je v dopisu z dne 18. januarja 2007 zahtevala
predložitev zdravniški komisiji.
Ker se zdravnik, ki ga je imenovala tožeča stranka, in zdravnik, ki ga je imenovala institucija, nista mogla sporazumeti o
imenu tretjega zdravnika v zdravniški komisiji, je tožeča stranka z dopisom z dne 5. maja 2007 zadevo predložila predsedniku
Sodišča zaradi določitve navedenega zdravnika po uradni dolžnosti. PMO je 25. julija 2007, ko se je seznanil s tem, da je
bil tretji zdravnik imenovan in da je sprejel svoje naloge, v imenu zdravniške komisije potrdil njegov mandat.
Zdravniška komisija se je sestala dvakrat, 3. januarja in 13. oktobra 2008, nato pa je tretji zdravnik pripravil poročilo
z dne 12. novembra 2008 (v nadaljevanju: poročilo zdravniške komisije).
V poročilu zdravniške komisije je potrjeno, da je stopnja TDO tožeče stranka 62‑odstotna in da 3/7 trajne estetske škode upravičuje 1,5‑odstotno
dodatno nadomestilo. Poleg tega je v njem ugotovljeno, da tožeča stranka trpi 2/7 izgubo možnosti uživanja življenja, kar
upravičuje 1‑odstotno dodatno nadomestilo.
V poročilu zdravniške komisije je potrjen tudi datum stabilizacije poškodb tožeče stranke, to je 28. junij 2005.
Poročilo zdravniške komisije je podpisal zdravnik, ki ga je imenovala institucija.
Zdravnik, ki ga je imenovala tožeča stranka, je z dopisi z dne 2. decembra 2008, 21. januarja 2009 in 28. marca 2009 izrazil
nestrinjanje s poročilom zdravniške komisije, ki ga je nazadnje podpisal in poslal tretjemu zdravniku 28. marca 2009. Zdravnik,
ki ga je imenovala tožeča stranka, je tako glede sklepov iz navedenega poročila navedel, da bi morala zdravniška komisija
uporabiti staro lestvico TDO, kar bi vodilo v višjo stopnjo trajne invalidnosti.
PMO je poročilo zdravniške komisije prejel 9. junija 2009. OPI je ob upoštevanju tega poročila s sklepom z dne 27. julija
2009 tožeči stranki priznal skupaj 64,5‑odstotno TDO in navedel, da ji bo izplačanih še 9.543,31 EUR pavšalnega zneska, ki
ustreza 1‑odstotni stopnji TDO. Zadevni znesek je bil tožeči stranki izplačan 9. novembra 2009.
Tožeča stranka je 23. oktobra 2009 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo OPI z dne 27. julija
2009. Pritožba je bila s podrobno utemeljitvijo dopolnjena 8. decembra 2009. Ta pritožba je bila zavrnjena z odločbo OPI z
dne 15. februarja 2010.

Predlogi strank
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        sklep OPI z dne 27. julija 2009, da se konča postopek na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov po nesreči 8. decembra 2003
in da se ji prizna 64,5‑odstotna stopnja invalidnosti, razglasi za ničen;
–        v obsegu, v katerem je to potrebno, odločbo z dne 15. februarja 2010, s katero je bila zavrnjena pritožba tožeče stranke,
razglasi za nično;
–        posledično ugotovi stopnjo TDO na podlagi pravil o zavarovanju in ocenjevalne lestvice, ki je veljala na dan nesreče in do
1. januarja 2006, in naloži, da njeno zahtevo na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov preuči nepristransko, neodvisno in
nevtralno sestavljena zdravniška komisija, ki lahko delo opravi hitro, povsem neodvisno in brez predhodno ustvarjenih mnenj;
–        Komisiji naloži plačilo zamudnih obresti na glavnico, dolgovano na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, po obrestni meri
12 % za obdobje, ki se je začelo najpozneje 8. decembra 2004, vse do popolnega poplačila glavnice;
–        Komisiji naloži plačilo škode in obresti, ki je določena po načelu pravičnosti na 50.000 EUR za nepremoženjsko škodo, ki je
nastala zaradi sprejete odločbe;
–        Komisiji naloži plačilo škode in obresti v višini 15.000 EUR za premoženjsko škodo, ki je nastala zaradi sprejete odločbe;
–        Komisiji naloži plačilo vseh stroškov postopka.
Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        razglasi tožbo za nedopustno, vsekakor pa za neutemeljeno;
–        ustrezno odloči o stroških.

Pravo

Predmet spora
Tožeča stranka poleg razglasitve ničnosti sklepa z dne 27. julija 2009, s katerim je OPI odločil, da ji prizna 64,5‑odstotno
stopnjo TDO (v nadaljevanju: sklep z dne 27. julija 2009), predlaga tudi razglasitev ničnosti odločbe z dne 15. februarja
2010, s katero je bila zavrnjena njena pritožba. V zvezi s tem je treba opozoriti na to, da Sodišče za uslužbence na podlagi
predlogov za razglasitev ničnosti, formalno vloženih proti zavrnitvi pritožbe, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena
pritožba, in ti predlogi kot taki nimajo samostojne vsebine (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi
Vainker proti Parlamentu, 293/87, točka 8, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 2006 v zadevi Camόs Grau proti Komisiji,
T‑309/03, točka 43).
Ker predlog za razglasitev ničnosti, naperjen proti odločbi o zavrnitvi pritožbe zoper sklep z dne 27. julija 2009, v obravnavani
zadevi nima samostojne vsebine, je treba za tožbo šteti, da je formalno naperjena proti temu sklepu.

Predlog za razglasitev ničnosti
Tožeča stranka v podporo svojemu predlogu za razglasitev ničnosti navaja osem tožbenih razlogov:
–        prvi tožbeni razlog: nezakonitost ocenjevalne lestvice TDO, ki je bila uporabljena v zvezi z njo;
–        drugi tožbeni razlog: kršitev pogodbe med Evropsko skupnostjo in zavarovalnico ter člena 73 Kadrovskih predpisov, ker naj
bi Komisija dajala prednost interesom „zavarovateljev“;
–        tretji tožbeni razlog: kršitev razumnega roka, načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja;
–        četrti tožbeni razlog: kršitev načel pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti ter poseg v pridobljene pravice;
–        peti tožbeni razlog: nezmožnost uveljavljanja novih pravil o zavarovanju;
–        šesti tožbeni razlog: nezakonitost imenovanja tretjega zdravnika zdravniške komisije in kršitev načela dobre vere;
–        sedmi tožbeni razlog: kršitev načel kolegialnosti, neodvisnosti, nepristranskosti in nevtralnosti, po katerih se mora ravnati
zdravniška komisija;
–        osmi tožbeni razlog: kršitev mandata zdravniške komisije, očitna napaka v poročilu zdravniške komisije in nezakonita obrazložitev
tega poročila.
Najprej je treba obravnavati četrti tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načel pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti
ter na poseg v pridobljene pravice.
Tožbeni razlog, ki se nanaša na poseg v pridobljene pravice ter kršitev načel pravne varnosti in prepovedi retroakvitvnosti
–       Dopustnost tožbenega razloga
Komisija trdi, da je ta tožbeni razlog nedopusten. Tožeča stranka naj bi se na to sklicevala že v pritožbi, ki jo je pred
tem vložila v istem postopku na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov. Ta pritožba pa je bila po navedbah Komisije zavrnjena
z odločbo z dne 31. julija 2006, ki ni bila izpodbijana in je zato postala dokončna.
Vendar je sklep z dne 27. julija 2009 nedvomno – in tega Komisija niti ne izpodbija – akt, ki posega v položaj, zavrnitev
pritožbe, na katero se sklicuje Komisija, pa se je zgodila pred navedenim sklepom.
Tožeča stranka pa lahko uveljavlja kateri koli razlog, utemeljitev ali dejstvo, s katerim lahko izpodbija zakonitost akta,
ki posega v položaj, tudi če je ta razlog, utemeljitev ali dejstvo že uveljavljala v podporo predhodni pritožbi proti drugemu
aktu (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 14. septembra 2011 v zadevi A proti Komisiji, F‑12/09, točka 136,
zoper katero je bila vložena pritožba pri Splošnem sodišču Evropske unije, zadeva T‑595/11 P).
–       Utemeljenost tožbenega razloga
V skladu s členoma 30 in 31 novih pravil o zavarovanju se stara pravila o zavarovanju razveljavijo, nova pravila pa začnejo
veljati prvi dan meseca, ki sledi mesecu, v katerem je predsednik Sodišča potrdil, da so jih v skladu s členom 73(1) Kadrovskih
predpisov institucije določile sporazumno, in se uporabljajo od navedenega datuma. Ker je v obravnavani zadevi predsednik
Sodišča to, da so institucije nova pravila v skladu s členom 73(1) Kadrovskih predpisov določile sporazumno, potrdil 13. decembra
2005, so nova pravila o zavarovanju začela veljati 1. januarja 2006. Vendar člen 30, drugi odstavek, novih pravil o zavarovanju
določa, da se stara pravila o zavarovanju, ki jih je treba razumeti tako, da zajemajo tudi ocenjevalno lestvico TDO, ki jim
je priložena, „še naprej uporabljajo za vse osnutke odločb, [ki jih je OPI sprejel] pred 1. januarjem 2006,“ torej za vse
osnutke sklepov, ki so bili sprejeti pred navedenim datumom in zadevajo priznanje nezgodnega izvora določenega dogodka ali
poklicno naravo določene bolezni, določitev stopnje TDO in višino ustrezajočega pavšalnega zneska.
Tožeča stranka trdi, da uporaba ocenjevalne lestvice TDO, priložene k novim pravilom o zavarovanju, v njenem primeru posega
v pravice, ki jih je pridobila po določbah starih pravil o zavarovanju. Navaja, da zavarovanec ob nesreči, prijavi nesreče
ali celo stabilizaciji poškodb pridobi pravice takrat, ko se ti dogodki zgodijo. Zato bi bilo treba, tudi če OPI v postopku,
uvedenem po nesreči 8. decembra 2003, še ni sprejel nobenega osnutka sklepa, zanjo uporabiti ocenjevalno lestvico TDO, priloženo
k starim pravilom o zavarovanju.
Tožeča stranka uveljavlja tudi nezakonitost člena 30 pravil o zavarovanju, ker nadaljnjo uporabo ocenjevalne lestvice, priložene
k starim pravilom o zavarovanju, za postopke, uvedene pred 1. januarjem 2006, ko so začela veljati nova pravila o zavarovanju,
predvideva samo takrat, kadar je postopek na ta dan v fazi osnutka odločbe OPI, ker pa se je nesreča, prijava nesreče ali
stabilizacija poškodb zgodila pred 1. januarjem 2006, bi bilo treba še naprej uporabljati stara pravila o zavarovanju do konca
postopka, uvedenega na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti na to, da v skladu s splošno priznanim načelom novo pravilo, razen izjem, velja takoj
za položaje, ki bodo šele nastali, kot tudi za prihodnje učinke položajev, ki so nastali – niso pa še bili v celoti vzpostavljeni –
na podlagi prejšnjega pravila (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 15. februarja 1978 v zadevi Bauche et Delquignies, 96/77,
točka 48; z dne 16. maja 1979 v zadevi Tomadini, 84/78, točka 21; z dne 5. februarja 1981 v zadevi P. proti Komisiji, 40/79,
točka 12; z dne 10. julija 1986 v zadevi Licata proti CES, 270/84, točka 31, in z dne 29. januarja 2002 v zadevi Pokrzeptowicz-Meyer,
C‑162/00, točka 50; sklep Sodišča z dne 13. junija 2006 v zadevi Echouikh, C‑336/05, točka 54; sodbo Sodišča z dne 22. decembra
2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji, C‑443/07 P, točke od 61 do 63, in sodbi Sodišča za uslužbence z
dne 30. novembra 2006 v zadevi Balabanis in Le Dour proti Komisiji, F‑77/05, točka 39, in z dne 4. septembra 2008 v zadevi
Lafili proti Komisiji, F‑22/07, točka 84).
V obravnavani zadevi je treba torej preveriti, ali je bila tožeča stranka ob uveljavitvi novih pravil o zavarovanju, to je
1. januarja 2006, v položaju, ki je bil v celoti vzpostavljen po ocenjevalni lestvici TDO, priloženi k starim pravilom o zavarovanju.
Samo v tem primeru bi se lahko dejansko potrdilo, da je bila lestvica iz novih pravil o zavarovanju – te lestvice pa ni mogoče
šteti za postopkovno pravilo (glej
a contrario
sodbo Sodišča z dne 6. julija 1993 v združenih zadevah CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji, C‑121/91 in
C‑122/91, točki 22 in 23) – za tožečo stranko uporabljena retroaktivno. V tem primeru bi bilo treba preučiti ugovor nezakonitosti
tožeče stranke in, natančneje, zakonitost retroaktivne uporabe lestvice iz novih pravil o zavarovanju glede na načeli pravne
varnosti in varstva zaupanja v pravo.
Pred obravnavo tega vprašanja pa je treba poudariti, da se v skladu s členom 12(2) starih pravil o zavarovanju, pa tudi v
skladu s členom 11(3) novih pravil o zavarovanju, pavšalni znesek iz člena 73(2)(c) Kadrovskih predpisov pri delni trajni
invalidnosti določi po stopnjah z ocenjevalne lestvice TDO, priložene k enim in drugim navedenim pravilom.
V teh okoliščinah je treba za to, da je bil položaj zavarovanca v celoti vzpostavljen po ocenjevalni lestvici TDO, priloženi
k starim pravilom o zavarovanju, dokazati, da je bil njegov položaj najpozneje dan pred dnevom uveljavitve novih pravil o
zavarovanju, to je 31. decembra 2005, tak, da je omogočal nastanek pravice do določitve njegove TDO po stopnjah z ocenjevalne
lestvice TDO, priložene k starim pravilom o zavarovanju.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sam nastanek nesreče ali poklicne bolezni ne zadostuje za nastanek pravice zavarovanca
do določitve njegove TDO.
Res je, da člen 73 Kadrovskih predpisov določa, da je uradnik za primer poklicne bolezni in nesreče „zavarovan od datuma začetka
dela“. Ta določba določa tudi, da se denarne dajatve za te primere uradniku „izplačujejo“.
Vendar so institucije, čeprav je zakonodajalec Unije določil sistem zavarovanja za primer nesreče in poklicne bolezni, na
podlagi člena 73(1) Kadrovskih predpisov določile, da morajo biti za nastanek pravice do denarnih dajatev iz zadevnega zavarovanja
in torej do njihovega izplačila izpolnjeni nekateri pogoji.
Tako se v skladu s členom 20, prvi odstavek, starih pravil o zavarovanju, pa tudi v skladu s členom 19(3) novih pravil o zavarovanju,
sklep o določitvi stopnje TDO sprejme po stabiliziranju zavarovančevih poškodb, stabilizacija pa pomeni stanje poškodovanca,
čigar poškodbe so se ustalile tako, da kaže, da jih ni več mogoče pozdraviti ali izboljšati, zdravljenje pa načeloma ni več
predpisano, razen za preprečitev njihovega poslabšanja (sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. maja 1996 v zadevi W proti Komisiji,
T‑148/95, točka 36).
To pomeni – kot je Sodišče presodilo v sodbi z dne 14. julija 1981 v zadevi Suss proti Komisiji (C‑186/80, točka 15; glej
tudi sodbo Sodišča za uslužbence z dne 17. februarja 2011 v zadevi Strack proti Komisiji, F‑119/07, točka 88) – da pravica
do denarne dajatve iz člena 73(2)(c) Kadrovskih predpisov pri delni trajni invalidnosti, kot je ta v obravnavani zadevi, nastane
šele s stabilizacijo vseh poškodb. Šele od navedenega datuma ima zavarovanec tudi pravico do določitve njegove TDO.
Ker je bil položaj zavarovanca v smislu pravice do določitve stopnje njegove TDO v celoti vzpostavljen ob stabilizaciji njegovih
poškodb, je treba zanj načeloma uporabiti ocenjevalno lestvico TDO, ki je veljala ob tej stabilizaciji.
Poleg tega je treba poudariti, da se v nasprotju s trditvami Komisije položaj zavarovanca v zvezi z zavarovanjem za primer
nesreče ali poklicne bolezni precej razlikuje od položaja izbranega kandidata na natečaju v zvezi s pravico do razvrstitve
v naziv, ki je bil obravnavan v zgoraj navedeni sodbi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji (točke od 63 do 68). Razvrstitev
izbranega kandidata na natečaju v naziv je namreč odvisna od imenovanja te osebe. Uprava pa ima pri imenovanju izbranih kandidatov
na natečaju široko polje proste presoje, ki ustreza dejstvu, da predpisi ne določajo, da imajo na natečaju izbrani kandidati
kot taki pravico do imenovanja. Nasprotno pa izplačilo nadomestila zavarovancu zaradi nesreče ali poklicne bolezni ni posledica
odločitve uprave na podlagi širokega polja proste presoje, ampak ugotovitve trajne invalidnosti po stabilizaciji.
Sicer je res – kot ugotavlja Komisija – da je zavarovanec ob stabilizaciji šele upnik „vrednostnega dolga“ in ne „zneskovnega
dolga“, ker se znesek določi šele ob sprejetju sklepa OPI, s katerim se na podlagi zdravniške ocene določi stopnja TDO in
ustrezajoči pavšalni znesek.
Vendar tak sklep, s katerim se načeloma konča postopek na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, kljub temu, da se terjatev
zavarovanca obračuna šele ob sprejetju tega sklepa OPI na podlagi mnenja zdravnika institucije ali zdravniške komisije, s
katerim se določi višina pavšalnega zneska za plačilo, predpostavlja, da je bila predhodno določena TDO zavarovanca. V obravnavani
zadevi pa se postavlja prav vprašanje določitve ocenjevalne lestvice, na podlagi katere mora zdravnik, ki ga imenuje institucija,
ali zdravniška komisija oceniti TDO zavarovanca, čigar stabilizacija telesnih ali duševnih poškodb se je zgodila pred uveljavitvijo
novih pravil o zavarovanju.
Nazadnje, če bi bil datum sprejetja osnutka sklepa OPI o določitvi TDO zavarovanca in višine ustrezajočega pavšalnega zneska
sprejet kot upošteven datum za določitev ocenjevalne lestvice TDO, ki se uporabi, kot izhaja iz člena 30 novih pravil o zavarovanju,
bi to lahko vodilo v uporabo različnih pravil za osebe, katerih stabilizacija poškodb se je zgodila istočasno, odvisno od
hitrosti uprave pri obravnavi njihovih spisov, kar ne bi bilo brez tveganja arbitrarnosti (glej v zvezi z določitvijo prava,
ki se uporabi za obračun pravice do dodatne pokojnine, sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 18. oktobra 2011 v zadevi
Purvis proti Parlamentu, T‑439/09, točki 39 in 40).
V obravnavani zadevi iz spisa in še posebej iz poročila zdravnika, ki ga je imenovala institucija, z dne 21. septembra 2006,
izhaja, da je bil kot datum stabilizacije poškodb tožeče stranke določen 28. junij 2005. Od tega datuma je tožeča stranka
torej imela pravico do izračuna stopnje njene TDO po ocenjevalni lestvici TDO, priloženi k takrat veljavnim pravilom o zavarovanju
za primer nesreče in poklicne bolezni, torej po ocenjevalni lestvici TDO, priloženi k starim pravilom o zavarovanju.
Na podlagi navedenih ugotovitev sledi, da se člen 30 pravil o zavarovanju, ker določa, da se ob neobstoju osnutka sklepa OPI,
s katerim se določi stopnja TDO, za zavarovance, ki se jim je zgodila nesreča ali imajo poklicno bolezen in katerih poškodbe
so se stabilizirale pred datumom njihove uveljavitve, to je 1. januarjem 2006, uporablja lestvica, priložena k tem pravilom,
v zvezi s temi zavarovanci nanaša na položaje, ki so bili v celoti vzpostavljeni po ocenjevalni lestvici TDO, priloženi k
starim pravilom o zavarovanju. Člen 30 pravil o zavarovanju torej daje lestvici, ki je priložena k tem pravilom, v zvezi s
tem retroaktivni učinek.
Načelo varnosti pravnih položajev pa splošno nasprotuje temu, da bi akt Unije kot izhodišče za svojo časovno uporabo določal
datum pred njegovo uveljavitvijo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. novembra 2001 v zadevi Nizozemska proti Svetu,
C‑110/97, točka 151 in navedena sodna praksa).
Vendar je izjemoma lahko tudi drugače, kadar to zahteva cilj, ki se ga želi uresničiti, in kadar je ustrezno spoštovano zaupanje
zadevnih oseb v pravo (sodbi Sodišča z dne 25. januarja 1979 v zadevi Racke, 98/78, točka 20, in z dne 13. novembra 1990 v
zadevi Fedesa in drugi, C‑331/88, točka 45, ter zgoraj navedena sodba Nizozemska proti Svetu, točka 151).
V obravnavani zadevi v prejšnji točki navedeni pogoji niso izpolnjeni. Prvič, Komisija ni dokazala obstoja cilja, ki bi zahteval
retroaktivno uporabo novih pravil o zavarovanju. V zvezi s tem utemeljitev, da je ocenjevalna lestvica TDO, priložena k starim
pravilom o zavarovanju, neustrezna, ker naj bi bila po navedbah iz
Informations administratives
št. 91‑2005 z dne 19. decembra 2005, s katerim je bilo osebje Komisije obveščeno o uveljavitvi novih pravil o zavarovanju,
„zastarela, težko uporabljiva in brez evropske razsežnosti“, (ker je bila stara lestvica „uradna belgijska lestvica invalidnosti“
(BOBI)), ne pojasnjuje prepričljivo, zakaj ji je bilo treba za uresničitev cilja posodobitve te lestvice dati retroaktivni
učinek.
Drugič, z uporabo ocenjevalne lestvice TDO, priložene k novim pravilom o zavarovanju zavarovancev, ki se jim je pred uveljavitvijo
teh novih pravil o zavarovanju 1. januarja 2006 zgodila nesreča ali so poklicno zboleli in katerih poškodbe so se stabilizirale
pred tem datumom, se je nujno poseglo v zaupanje teh zavarovancev v pravo.
Tudi če bi – kot je na obravnavi navedla Komisija – uporaba ocenjevalne lestvice TDO, priložene k novim pravilom o zavarovanju,
lahko, odvisno od narave zadevnih poškodb, v primerjavi z ocenjevalno lestvico TDO, priloženo k starim pravilom o zavarovanju,
vodila včasih v povečanje kritja v primeru nesreče ali poklicne bolezni, včasih pa v njegovo zmanjšanje, pa celovitost in
enotna uporaba pravil o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni, ki so jih sporazumno sprejele institucije, načeloma
zahteva, da se ta pravila uveljavijo istočasno v vseh institucijah in za celotno njihovo osebje, če ni drugače določeno prav
zaradi varstva pridobljenih pravic po starih pravilih o zavarovanju (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Racke, točka 16).
Res je, da institucijam ne bi smelo biti prepovedano, da nova pravila o zavarovanju razširijo na položaje, ki so nastali po
starih pravilih o zavarovanju, če so nova za zavarovance ugodnejša, vendar v novih pravilih o zavarovanju ni nobene take prehodne
določbe.
Iz vsega navedenega sledi, da je treba nova pravila o zavarovanju razglasiti za nezakonita, ker določajo uporabo lestvice,
ki je priložena k tem pravilom, za zavarovance, ki se jim je zgodila nesreča ali so poklicno zboleli in katerih poškodbe so
se stabilizirale pred začetkom veljave teh pravil.
Zdravniška komisija pri sprejetju poročila z dne 9. junija 2009, nato pa še OPI pri sprejetju sklepa z dne 27. julija 2009,
sta torej napačno uporabila ocenjevalno lestvico TDO, priloženo k novim pravilom o zavarovanju. Zato je treba sklep z dne
27. julija 2009 razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba v okviru obravnavanega predloga za razglasitev ničnosti odločati
o drugih tožbenih razlogih, na katere se sklicuje tožeča stranka.

Odškodninski predlogi
Tožeča stranka uveljavlja tri vrste škode: škodo, ki upravičuje plačilo zamudnih obresti, premoženjsko škodo in nepremoženjsko
škodo.
Plačilo zamudnih obresti
Tožeča stranka predlaga Sodišču za uslužbence, naj Komisiji naloži plačilo zamudnih obresti na glavnico, dolgovano na podlagi
člena 73 Kadrovskih predpisov.
Tožeča stranka v delu svojih pisanj glede tega odškodninskega predloga ni pojasnila, na podlagi katere napake je vložila tak
predlog. Splošneje pa navaja, da odgovornost Komisije izvira iz nezakonitosti, na katero se sklicuje v podporo predlogom za
razglasitev ničnosti.
Iz tožbenih razlogov, ki jih uveljavlja v zvezi s tem, jasno izhaja, da želi tožeča stranka svoj predlog za plačilo zamudnih
obresti utemeljiti na očitku, da uprava ni odločila v razumnem roku.
Treba je torej preučiti, ali je bil rok za sprejetje sklepa z dne 27. julija 2009 nerazumen.
Najprej je treba opozoriti na to, da člen 20 starih pravil o zavarovanju določa, da mora zavarovanec predložiti zdravniško
poročilo o ugotovitvi stabilizacije njegovega stanja, da lahko OPI sprejme sklep o določitvi TDO.
V obravnavani zadevi pa je bil PMO šele s poročilom z dne 28. junija 2005, ki ga je pripravil zdravnik, ki ga je imenoval
zavarovanec, PMO pa je to poročilo prejel 30. junija 2005, obveščen o stabilizaciji poškodb tožeče stranke, ki se je zgodila
28. junija 2005.
Zato je treba v zvezi z obdobjem med 8. decembrom 2003, ko se je zgodila nesreča, in 30. junijem 2005, ko je PMO prejel poročilo
zdravnika, ki ga je imenovala tožeča stranka, v zvezi s stabilizacijo poškodb, tako pretečeni rok vsaj v večji meri pripisati
tožeči stranki.
Dalje, približno petnajstmesečni rok, v katerem je zdravnik, ki ga je imenovala institucija, pripravil svoje poročilo za OPI
z dne 21. septembra 2006, se ne zdi nerazumen. Navedeni zdravnik je namreč svojo oceno utemeljil na šestih dodatnih preiskavah,
ki so bile opravljene v tem obdobju in so zajemale vsaj štiri različne zdravniške specialiste (psihiatrija, oftamologija,
revmatologija, otorinolaringologija).
Nato je bil osnutek sklepa OPI z dne 7. novembra 2006, s katerim je bila določena stopnja TDO tožeče stranke in višina posledično
prisojenega pavšalnega zneska, tožeči stranki vročen 21. novembra istega leta, torej v treh mesecih po datumu priprave poročila
zdravnika, ki ga je imenovala institucija, kar ni nerazumno.
Tožeča stranka je, ker se ni strinjala z osnutkom sklepa OPI z dne 7. novembra 2006 o določitvi stopnje TDO in višine njenega
pavšalnega zneska, z dopisom z dne 18. januarja 2007 zahtevala predložitev zdravniški komisiji.
Ker se zdravnik, ki ga je imenovala tožeča stranka, in zdravnik, ki ga je imenovala institucija, nista mogla sporazumeti o
imenu tretjega zdravnika v zdravniški komisiji, je tožeča stranka z dopisom z dne 5. maja 2007 zadevo predložila predsedniku
Sodišča zaradi določitve navedenega zdravnika po uradni dolžnosti.
PMO je 25. julija 2007, ko se je seznanil s tem, da je bil tretji zdravnik imenovan in da je sprejel svoje naloge, v imenu
zdravniške komisije potrdil njegov mandat.
Rok, ki je pretekel med datumom sklepa z dne 7. novembra 2006 in 25. julijem 2007, ko je zdravniška komisija lahko začela
z delom, je torej posledica poteka samega postopka in ga ni mogoče pripisati nedelovanju Komisije.
Poročilo zdravniške komisije je bilo nato izdano 12. novembra 2008, to je približno petnajst mesecev po tem, ko je zdravniška
komisija lahko začela z delom. Tak rok se ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve ne zdi nerazumen.
Prvo poročilo zdravniške komisije, resda nepopolno, je namreč tretji zdravnik pripravil že 10. januarja 2008, po prvi seji
zdravniške komisije 3. januarja 2008. Vendar je bilo zaradi tega poročila izmenjanih več dopisov, enega je poslal zdravnik,
ki ga je imenovala tožeča stranka, dva je poslala tožeča stranka sama, enega pa zdravnik, ki ga je imenovala institucija.
V poročilu z dne 12. novembra 2008, ki je bilo pripravljeno v imenu zdravniške komisije, je tretji zdravnik med drugim navedel,
da so bile k enemu od dopisov tožeče stranke priložene „številne obsežne priloge“ v zvezi z zunajpoklicnimi dejavnostmi tožeče
stranke. Tretji zdravnik je ob navedbi, da je tožeča stranka v dopisu z dne 28. februarja 2008 navedla nove pripombe v zvezi
s pomočjo tretje osebe, pojasnil:
„Osebno sem bil presenečen nad obsegom njegove zahteve glede na navedbe, izražene na prvi seji, in to ob upoštevanju podrobnih
vprašanj, ki smo mu jih postavili na tej prvi seji […]“
Čeprav zavarovancu v postopku na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov ni mogoče očitati, da bi moral zdravniški komisiji
predložiti vso dokumentacijo ali vse navedbe, za katere meni, da jih ta potrebuje za svoje odločanje, je jasno, da predložitev
obsežnih dokumentov in navajanje, med postopkom, novih pripomb o že prej obravnavanih vprašanjih, prispeva k podaljšanju roka
za sprejetje sklepa, s katerim se postopek konča.
Sicer pa je tretji zdravnik v poročilu zdravniške komisije z dne 12. novembra 2008 navedel tudi, da se je bilo težko – še
posebej z zdravnikom, ki ga je imenovala tožeča stranka – sporazumeti o datumu druge seje zdravniške komisije, in da so jo
lahko opravili šele 13. oktobra 2008.
Res je, da je zdravnik, ki ga je imenovala tožeča stranka, v dopisu z dne 2. decembra 2008 navedel, da je za sejo zdravniške
komisije predlagal 26. in 29. september 2008, in da ta dva datuma nista ustrezala drugima dvema članoma zdravniške komisije.
Vendar te pobude zdravnika, ki ga je imenovala tožeča stranka, ne omogočajo izključitve njegovega dela odgovornosti za podaljšanje
potrebnega roka za določitev datuma druge seje zdravniške komisije.
Zato se približno petnajstmesečni rok, ki je pretekel med 25. julijem 2005, ko je zdravniška komisija lahko začela z delom,
in 12. novembrom 2008, ko je bilo izdano poročilo zdravniške komisije, ob upoštevanju navedenih okoliščin ne zdi nerazumen.
Poročilo zdravniške komisije je bilo nato šele 9. junija 2009, to je približno sedem mesecev po tem, ko ga je tretji zdravnik
pripravil, predloženo PMO. Vendar je mogoče ta rok vsaj delno pojasniti s tem, da je zdravnik, ki ga je imenovala tožeča stranka,
najprej od tretjega zdravnika, zadolženega za pripravo poročila zdravniške komisije, z dopisoma z dne 2. decembra 2008 in 21. januarja
2009 zahteval spremembo poročila – z vsebino katerega sta se druga dva člana zdravniške komisije strinjala – ker pa se to
ni zgodilo, je navedeno poročilo s svojim podpisom vrnil šele 28. marca 2009.
Nazadnje, OPI je na podlagi poročila zdravniške komisije, ki ga je prejel 9. junija 2009, sprejel sklep z dne 27. julija 2009
in ga poslal tožeči stranki, ki se je z njim seznanila 9. avgusta 2009. Dvomesečni rok, ki je pretekel med 9. junijem 2009,
ko je OPI razpolagal s poročilom zdravniške komisije, in 9. avgustom 2009, ko je tožeča stranka prejela sklep z dne 27. julija
2009, se ne zdi nerazumen.
Noben od rokov, ki so pretekli v različnih fazah postopka do izdaje sklepa z dne 27. julija 2009, se torej ne zdi nerazumen.
Poleg tega pa, tudi če bi se upošteval skupni učinek navedenih rokov in del, ki ga je mogoče pripisati upravi, iz elementov,
navedenih v prejšnjih točkah, izhaja, da sklep z dne 27. julija 2009 ni bil sprejet v nerazumnem roku (glej v tem smislu sodbo
Sodišča za uslužbence z dne 13. januarja 2010 v združenih zadevah A in G proti Komisiji, F‑124/05 in F‑96/06, točka 394).
Iz navedenega sledi, da je treba zavrniti predlog tožeče stranke v zvezi z obsodbo Komisije na plačilo zamudnih obresti na
že izplačano glavnico.
Vendar se zdi, da tožeča stranka v glavnico, na podlagi katere je treba izračunati zamudne obresti, ni vključila samo glavnice,
ki ji je bila že izplačana, ampak tudi dodatno glavnico, ki ji bo po njenem mnenju izplačana na podlagi ocenjevalne lestvice
TDO, priložene k starim pravilom o zavarovanju.
Kar zadeva predlog za izplačilo zamudnih obresti na dodatne zneske, ki bi jih bilo treba tožeči stranki izplačati zaradi uporabe
ocenjevalne lestvice TDO, priložene k starim pravilom o zavarovanju, tako izplačilo ne predpostavlja samo, da je treba z zadostno
gotovostjo dokazati, da je tožeča stranka upravičena do višje stopnje TDO kot je tista, ki ji je bila priznana s sklepom z
dne 27. julija 2009, ampak tudi, da je stopnjo TDO, do katere bi bila upravičena na podlagi navedene lestvice, že mogoče določiti.
Vendar to ni podano. Zato bi bil tak predlog, tudi če bi se štelo, da ga je tožeča stranka predložila, prezgoden in bi ga
bilo treba torej zavreči.
Premoženjska škoda
Tožeča stranka je med premoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela, uvrstila tudi stroške v zvezi z delovanjem zdravniške komisije,
stroške v zvezi s ponovnim delom zdravniške komisije po razglasitvi ničnosti sklepa z dne 27. julija 2009 ter stroške in nagrade
svojega svetovalca v fazi pred tožbo.
Stroški v zvezi z delovanjem zdravniške komisije zajemajo nagrado zdravnika, ki ga je imenovala tožeča stranka, stroške prevoza
in razne druge stroške. Tožeča stranka skupno vrednost teh stroškov ocenjuje na 5.500 EUR.
Vendar tožeča stranka v svojih pisanjih ne napotuje na noben dokaz v spisu, ki bi lahko utemeljil navedeni znesek.
V skladu s sodno prakso pa mora biti škoda, katere povrnitev se zahteva, resnična in nedvomna, kar mora dokazati tožeča stranka
(glej na primer sodbo Sodišča z dne 9. novembra 2006 v zadevi Agraz in drugi proti Komisiji, C‑243/05 P, točka 27).
Poleg tega v tožbi ni nobenega dokaznega predloga v zvezi s tem. V skladu s členom 39(1)(e) Poslovnika Sodišča za uslužbence
pa tožba obsega dokazne predloge, če je potrebno.
Ker v prejšnjih točkah navedenih dokazov ni, je treba skleniti, da tožeča stranka ni dokazala obsega zatrjevane škode, čeprav
bi jo lahko, saj gre za plačila, ki jih je sama izvedla. Zato je treba odškodninski predlog tožeče stranke v zvezi s stroški
zdravniške komisije zavrniti.
Kar zadeva stroške v zvezi s ponovnim delom zdravniške komisije, mora OPI po koncu ponovnega postopka na podlagi te sodbe
za razglasitev ničnosti sprejeti sklep o naložitvi stroškov dela zdravniške komisije. Trenutno je torej prezgodaj odločati
o tem delu škode.
Kar zadeva stroške in nagrado svetovalca tožeče stranke v fazi pred tožbo, je treba opozoriti na to, da po sistemu predhodnega
postopka, določenega v Kadrovskih predpisih, uradnik v tej fazi nima zastopnika, v zameno pa v skladu z ustaljeno sodno prakso
uprava pritožb ali zahtevkov ne sme razlagati ozko, ampak jih mora, nasprotno, presojati široko. Zato uradnik, razen v izjemnih
okoliščinah, v okviru odškodninske tožbe ne more dobiti povračila stroškov in nagrad za svoje svetovalce v predhodnem postopku.
Iz ničesar v spisu pa ni mogoče sklepati o obstoju takih izjemnih okoliščin (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. decembra
2008 v zadevi Nardone proti Komisiji, T‑57/99, točki 139 in 140).
Iz navedenega sledi, da je treba zavrniti predlog za obsodbo Komisije na plačilo nadomestila za premoženjsko škodo.
Nepremoženjska škoda
V tožbi v obravnavani zadevi ni odgovora na vprašanje, ali je nemogoče, da bi se nepremoženjska škoda, na podlagi katere tožeča
stranka zahteva odškodnino, v celoti odpravila z razglasitvijo ničnosti sklepa z dne 27. julija 2009 in ukrepi, ki jih bo
moral OPI izvesti zaradi te razglasitve ničnosti.
Najprej, nezakonitost, ki jo je ugotovilo Sodišče za uslužbence in ki izhaja iz kršitve pridobljenih pravic, ni dovolj huda,
da bi upravičila prisoditev nadomestila za nepremoženjsko škodo.
Poleg tega tožeča stranka očita Komisiji samo – po njenem mnenju nedostojen – način, kako je bila obravnavana med postopkom
na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov in nato med predhodnim postopkom.
Iz dokumentov iz spisa pa ni razvidno, da bi bile sposobnosti tožeče stranke v sklepu z dne 27. julija 2009 niti v zavrnitvi
pritožbe z dne 16. februarja 2010 izrecno negativno presojane tako, da bi zaradi tega utrpela škodo. Enako velja za poročilo
zdravniške komisije z dne 27. novembra 2008, na katerem temeljita ti dve odločbi.
Kljub temu pa je treba ugotoviti, da je tožeča stranka zaradi učinka te sodbe za razglasitev ničnosti ponovno v položaju,
ko čaka na dokončanje postopka, ki je bil na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov uveden po nesreči 8. decembra 2003. Tako
podaljšanje čakanja in negotovost zaradi nezakonitosti sklepa z dne 27. julija 2009 pomeni nepremoženjsko škodo, ki jo je
treba na podlagi pravičnosti oceniti na 2500 EUR.
V zvezi s tem se Komisija glede na to, da zadevna nepremoženjska škoda izhaja neposredno iz sklepa z dne 27. julija 2009,
ne more uspešno sklicevati na nedopustnost zaradi tega, ker je s sklepom, ki je postal dokončen, že odločila o enakemu predlogu
za nadomestilo, ki ga je tožeča stranka vložila na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov.
Zato mora Komisija tožeči stranki plačati 2500 EUR za nepremoženjsko škodo.

Predlog, naj zdravniška komisija, sestavljena nepristransko in na podlagi starih pravil o zavarovanju, v bistvu na novo oceni
TDO
V skladu z ustaljeno sodno prakso sodišče Unije na upravo ne more nasloviti odredb ali dajati pravnih ugotovitev v okviru
nadzora zakonitosti na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov (glej na primer sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. junija 2002
v zadevi Mellone proti Komisiji, T‑187/01, točka 16).
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj ugotovi stopnjo njene TDO na podlagi ocenjevalne lestvice TDO, priložene
k starim pravilom o zavarovanju, ter „naloži, naj njeno zahtevo na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov preuči nepristransko,
neodvisno in nevtralno sestavljena zdravniška komisija, ki lahko delo opravi hitro, povsem neodvisno in brez predhodno ustvarjenih
mnenj.“ Ker tožeča stranka s tem predlaga dajanje pravnih ugotovitev ali naslovitev odredb na upravo, je treba ta predlog
zavreči kot nedopusten.
Nazadnje, sklep z dne 27. julija 2009 se razglasi za ničen, Komisija pa mora tožeči stranki plačati 2500 EUR za nepremoženjsko
škodo. V preostalem delu je treba predloge tožeče stranke zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se, ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika, neuspeli
stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Sodišče za uslužbence lahko v skladu z odstavkom 2 istega člena,
če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je Komisija tista, ki ni uspela. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno
predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 87(2) Poslovnika,
Komisija nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov tožeče stranke.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE
(tretji senat)
razsodilo:
1.
Sklep z dne 27. julija 2009, da se konča postopek na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov za uslužbence Evropske unije po
nesreči 8. decembra 2003, ki se je zgodila C. Guittetu, se razglasi za ničen.
2.
Evropski komisiji se naloži, naj C. Guittetu plača 2500 EUR.
3.
V preostalem se tožba zavrne.
4.
Evropska komisija nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov C. Guitteta.
Van Raepenbusch
Barents
Bradley
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. junija 2012.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

S. Van Raepenbusch
*
Jezik postopka: francoščina.