CELEX: 62008TJ0443
Állami támogatások
A lipcse-hallei repülőtér javára nyújtott támogatás
Az új déli pálya megépítéséhez kapcsolódó beruházások finanszírozása
A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat
Megsemmisítés iránti kereset
Az eljáráshoz fűződő érdek hiánya
Elfogadhatatlanság
A vállalkozás fogalma
A gazdasági tevékenység fogalma
Repülőtéri infrastruktúra

A jogvita előzményei
A DHL csoport (a továbbiakban: DHL) az expressz csomagszállítás ágazatában tevékenykedő legjelentősebb csoportok egyike. E
csoport 100%‑ban a Deutsche Post AG tulajdonában áll.
Miután több repülőtérrel is tárgyalt, a DHL 2005‑ben úgy határozott, hogy a brüsszeli (Belgium) légi fuvarozási központját
2008‑tól kezdődően Lipcse-Hallébe (Németország) helyezi át.
A lipcse-hallei repülőteret a Flughafen Leipzig-Halle GmbH (a továbbiakban: FLH) üzemelteti, amely a Mitteldeutsche Flughafen
AG (a továbbiakban: MF) leányvállalata. Az MF az FLH‑ben 94%‑os részesedéssel rendelkezik. Az FLH további részvényesei Szászország
(5,5%), Nordsachsen tartományi körzet (0,25%), valamint Schkeuditz városa (0,25%). Az MF részvényesei Szászország (76,64%)
és Szász-Anhalt tartomány (18,54%), valamint Drezda (2,52%), Halle (0,2%) és Lipcse (2,1%) városa. Az MF‑nek nincsenek magánszemély
részvényesei.
Az MF 2004. november 4‑én úgy határozott, hogy új déli fel- és leszállópályát épít (a továbbiakban: déli pálya). E pályát
az állami részvényesek által az MF vagy az FLH részére nyújtott, 350 millió euró összegű tőkejuttatásból (a továbbiakban:
tőkejuttatás) kellett finanszírozni.
Az FLH, az MF és a DHL Hub Leipzig GmbH 2005. szeptember 21‑én keretmegállapodást írt alá (a továbbiakban: keretmegállapodás).
A keretmegállapodás értelmében az FLH köteles megépíteni a déli pályát, valamint a keretmegállapodás teljes időtartama alatt
teljesítenie kell a további kötelezettségeit. E kötelezettségek között szerepel többek között, hogy az FLH‑nak biztosítania
kell a déli pálya folyamatos üzemeltetését a nap 24 órájában és a hét 7 napján, valamint azt, hogy a DHL által vagy az ő részére
végzett légi szállítások legalább 90%‑át az említett pályáról kiindulva bármely időpontban teljesíteni lehessen. A keretmegállapodás
meghatározza az FLH és az MF által az építkezés megkezdéséhez és az új működési központ üzembe helyezéséhez, valamint a későbbi
működéséhez biztosított feltételeket. Emellett megállapodásokat tartalmaz az üzemeltetési feltételek, a repülőtéri díjak és
az ingatlanok bérlése vonatkozásában. Az új működési központ üzembe helyezése utáni biztosítékok vonatkozásában a keretmegállapodás
akként rendelkezik, hogy ha az FLH az említett üzembe helyezést követően nem teljesíti az e keretmegállapodásban foglalt üzemeltetési
feltételeket, az FLH és az MF köteles a DHL Hub Leipzig valamennyi kárát és veszteségét megtéríteni. A DHL Hub Leipzig a tevékenységeinek
jelentős korlátozása esetén fel is mondhatja a keretmegállapodást, és a másik repülőtérre történő átköltözés valamennyi közvetlen
és közvetett költsége fejében kártérítést követelhet. Ha a DHL Hub Leipzig az éjszakai repülésre vonatkozó jogszabályi tilalom
következtében lenne kénytelen másik repülőtérre költözni, az FLH‑nak akkor is kötelessége keletkezhet arra, hogy kártalanítsa
őt.
Szászország 2005. december 21‑én szándéknyilatkozatot bocsátott ki az FLH és a DHL Hub Leipzig javára (a továbbiakban: szándéknyilatkozat).
E szándéknyilatkozat azt hivatott biztosítani, hogy az FLH‑nak a keretmegállapodás tartama alatt végig fennálljon a pénzügyi
teljesítőképessége, és arra kötelezi Szászországot, hogy térítse meg a DHL Hub Leipzig abban az esetben felmerülő kárát, ha
a lipcse-hallei repülőteret a továbbiakban nem lehet az eredeti tervek szerint használni.
A Németországi Szövetségi Köztársaság 2006. április 5‑én az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.)
2. cikkének (1) bekezdése alapján bejelentette az Európai Közösségek Bizottságának a keretmegállapodást és a szándéknyilatkozatot.
A Bizottság 2006. április 27‑én további információkat kért, amelyeket a német hatóságok 2006. július 24‑én a rendelkezésére
bocsátottak.
A Bizottság szervezeti egységei, az FLH, az MF, a DHL és a német hatóságok részvételével 2006. július 26‑án és augusztus 21‑én
megbeszélésekre került sor.
A Bizottság 2006. november 23‑i levelében tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot azon határozatáról, hogy megindítja
az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást. Ez az eljárás a keretmegállapodásra, a szándéknyilatkozatra, valamint a tőkejuttatásra
irányult. E határozatot, valamint az érdekeltekhez intézett azon felhívást, hogy a tervezett támogatással kapcsolatban tegyék
meg észrevételeiket, 2007. március 2‑án közzétették az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(HL C 48., 7. o.).
A Németországi Szövetségi Köztársaság 2007. február 23‑án nyújtotta be észrevételeit. A Bizottság megkapta az érdekelt harmadik
felek észrevételeit is, amelyeket 2007. május 16‑i levelében továbbított a német hatóságok részére, egyben felajánlva nekik
a lehetőséget, hogy ezen észrevételekre egy hónapon belül válaszoljanak. E hatóságok észrevételei 2007. június 13‑án érkeztek
meg a Bizottsághoz.
A Németországi Szövetségi Köztársaság kérésére 2007. június 18‑án és szeptember 25‑én megbeszéléseket tartottak. E megbeszéléseket
követően a német hatóságok 2007. október 19‑én, továbbá december 7‑én és 18‑án, valamint 2008. március 17‑én és április 9‑én
kiegészítő információkat bocsátottak a Bizottság rendelkezésére.

A határozat
A Bizottság 2008. július 23‑án elfogadta a Németország által a DHL és a lipcse-hallei repülőtér javára tett intézkedésekről
szóló 2008/948/EK bizottsági határozatot (HL L 346., 1. o.) (a továbbiakban: Határozat).
A tőkejuttatással kapcsolatban a Bizottság a Határozatban úgy ítélte meg, hogy a Németország által a lipcse-hallei repülőtéren
a déli pálya és az ahhoz kapcsolódó repülőtéri infrastruktúra építéséhez az FLH részére nyújtani kívánt, 350 millió euró összegű
állami támogatás az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethető volt.
A keretmegállapodással és a szándéknyilatkozattal kapcsolatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy egyrészt az e keretmegállapodásban
nyújtott korlátlan biztosítékok, másrészt pedig az említett nyilatkozat az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami
támogatást képeztek, mivel Szászország, az MF és az FLH olyan feltételek mellett vállalták a DHL működési kockázatainak fedezetét,
amelyeket a piacgazdaság rendes feltételei mellett működő magánbefektető (a továbbiakban: magánbefektető) nem fogadott volna
el. Mivel a DHL korábban már részesült az EK 87. cikk (3) bekezdésének a) pontja alapján a [közös piaccal] összeegyeztethető
beruházási támogatás legmagasabb összegében, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a keretmegállapodásban és a szándéknyilatkozatban
foglalt korlátlan biztosítékok nem voltak összeegyeztethetők a közös piaccal.
A Határozat rendelkező részének szövege a következő:
„1. cikk
A [Németországi Szövetségi Köztársaság] által a lipcse-hallei repülőtéren egy új déli fel- és leszállópálya és az ahhoz kapcsolódó
repülőtéri infrastruktúra építéséhez nyújtani kívánt, 350 millió [euró] értékű állami támogatás az [EK 87. cikk] (3) bekezdésének
c) pontja szerint a közös piaccal összeegyeztethető.
2. cikk
A [Németországi Szövetségi Köztársaság] által a [szándéknyilatkozattal] a DHL javára nyújtani kívánt állami támogatás a közös
piaccal összeegyeztethetetlen. Ennek következtében a támogatást nem lehet megadni.
3. cikk
A [Németországi Szövetségi Köztársaság] által a korlátlan garanciák átvállalásával (a keretmegállapodás 8. és 9. szakasza
szerint) a DHL javára nyújtott állami támogatás a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Ennek következtében a keretmegállapodásban
előírt korlátlan garanciákat meg kell szüntetni.
4. cikk
(1) A [Németországi Szövetségi Köztársaság] a 3. cikkben említett támogatás azon részét, amelyet a DHL‑nek már rendelkezésére
bocsátottak (azaz a garanciák 2007. október 1‑jétől a korlátlan garanciák megszüntetéséig tartó időre vonatkozó díját) visszaköveteli.
[…]”

A Határozat utáni tényállás
Az MF és az FLH részvényesei 2008. november 18‑án és 27‑én a déli pálya 350 millió euró összegben történő finanszírozására
irányuló megállapodásokat kötöttek.
A német hatóságok e megállapodásokat a 2008. december 23‑i levélben bejelentették a Bizottságnak.
E bejelentést N 665/2008. szám alatt vették nyilvántartásba.
A Bizottság 2009. szeptember 30‑án, a német hatóságokkal folytatott levélváltást és megbeszélést követően meghozta az N 665/2008. sz.
állami támogatásról (Németország – Lipcse-Halle repülőtér) szóló C (2009) 7185 határozatot, amelyben megállapítja, hogy a
bejelentett intézkedés nem minősül a 659/1999 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett új támogatásnak. A Bizottság
lényegében egyrészt úgy ítélte meg, hogy mivel a német hatóságok megerősítették, hogy a bejelentés ugyanazokra a finanszírozási
intézkedésekre vonatkozik, mint amelyeket a Határozat jóváhagyott, e bejelentés az említett rendelet 1. cikke b) pontjának
ii. alpontja értelmében vett, már engedélyezett támogatási intézkedésre vonatkozik, másrészt pedig, hogy e bejelentés nem
valamely létező támogatásnak az e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett módosítására irányult.

Eljárás
A Törvényszék Hivatalához 2008. október 6‑án benyújtott keresetleveleikkel a felperesek, a Freistaat Sachsen, a Land Sachsen-Anhalt,
az MF és az FLH előterjesztették a jelen kereseteket.
A Törvényszék Hivatalához 2009. január 28‑án benyújtott beadványaival a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozási kérelmet
terjesztett a jelen ügyek felperesei kérelmeinek támogatása végett.
A Törvényszék Hivatalához 2009. január 30‑án az Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) beavatkozási kérelmet
terjesztett a jelen ügyek felperesei kérelmeinek támogatása végett.
A Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke 2009. március 30‑i végzésével helyt adott a Németországi Szövetségi Köztársaság
és az ADV beavatkozási kérelmeinek.
Az ADV 2009. május 11‑én terjesztette elő beavatkozási beadványát. A Németországi Szövetségi Köztársaság az előírt határidőn
belül nem terjesztett elő beavatkozási beadványt.
A felperesek a T‑455/08. sz. ügyben 2009. május 26‑án, a T‑443/08. sz. ügyben pedig 2009. május 27‑én terjesztették elő az
ADV beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételeiket.
A Bizottság 2009. július 29‑én terjesztette elő az ADV beavatkozási beadványára vonatkozó észrevételeit.
A Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke 2010. június 24‑i végzésével a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy
a jelen ügyeket a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából egyesíti.
A Törvényszék nyolcadik tanácsa az előadó bíró jelentésére tekintettel úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.
A 2010. július 2‑i tárgyaláson, amelyen a Németországi Szövetségi Köztársaság nem vett részt, a Törvényszék meghallgatta a
felek szóbeli előadásait és a kérdéseire adott válaszait. A felek ez alkalommal benyújtották a Bundesgerichtshof (Szövetségi
Bíróság, Németország) 2003. április 4‑i ítéletét is, amelynek a Törvényszék az ügyirathoz csatolását határozta el.
Miután erről a feleket a tárgyaláson meghallgatta, a Törvényszék úgy határozott, hogy az ítélethozatal céljából – az eljárási
szabályzat 50. cikkével összhangban – egyesíteni kell a jelen ügyeket.

A felek kérelmei
Az ADV által támogatott felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a Határozat 1. cikkét, amennyiben a Bizottság abban megállapítja egyrészt, hogy a tőkejuttatás az EK 87. cikk
(1) bekezdése szerinti állami támogatást képez, másrészt pedig, hogy ez az állami támogatás 350 millió eurót tesz ki;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság az ADV beavatkozási beadványára tett észrevételeiben azt is kérte, hogy a Törvényszék az ADV‑t kötelezze a beavatkozással
összefüggésben felmerült költségek viselésére.

Az elfogadhatóságról
A Bizottság, anélkül hogy alakszerű elfogadhatatlansági kifogást emelne, előadja, hogy a T‑443/08. sz. ügyben benyújtott kereset
elfogadhatatlan, mivel ezen ügy felperesei nem személyükben érintettek, és nincs eljáráshoz fűződő érdekük, amit e felperesek
vitatnak. Ennek keretében a felek a Határozat joghatásaival kapcsolatban is ellentétes álláspontot képviselnek.
A Törvényszék megítélése szerint célszerű mindenekelőtt az eljáráshoz fűződő érdek hiányára alapított elfogadhatatlansági
érvet megvizsgálni.

A felek érvei
Elöljáróban, a Határozat joghatásaival kapcsolatban a felperesek a T‑443/08. sz. ügyben először is azt állítják, hogy a tőkejuttatás
állami támogatásnak minősítése a német jogszabályok alapján e tőkejuttatás semmisségét eredményezi. A Bundegerichtshof ítélkezési
gyakorlatából ugyanis az következik, hogy az olyan szerződés, amely támogatást nyújt még azt megelőzően, hogy e támogatást
bejelentették volna, a német polgári törvénykönyv 134. §‑a értelmében az EK 88. cikk (3) bekezdése harmadik mondatának megsértése
folytán orvosolhatatlanul semmis. E semmisséget nem lehet utólag, a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító
bizottsági határozattal vagy a semmis aktus szerződéses megerősítésével orvosolni. Ezenkívül, ellentétben a Bizottság állításával,
e semmisség nem fosztja meg a Határozatot a hatékony érvényesülésétől. Az említett semmisség megállapításának ugyanis önmagában
visszatartó, vagyis megelőző hatása van, amely megerősíti az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt végrehajtási tilalom hatékonyságát.
A T‑443/08. sz. ügy felperesei másodszor kifejtik azokat a következményeket, amelyek a tőkejuttatás semmisségével járhatnak,
többek között a társasági jog és a fizetésképtelenségi jog területén. Először is előadják, hogy ha a Határozat végleges lenne,
az FLH‑t és az MF‑et fizetésképtelenség fenyegetné. A tőkejuttatás semmissége ugyanis a támogatás nyújtása és a Határozat
meghozatala közötti időszakra vonatkozó, megemelt összegű kamatok fizetését, valamint a támogatás 350 millió euró összegben
történő visszatérítése iránti követelést eredményezne. Ez utóbbi az FLH fizetésképtelenségéhez vezethetne. Ennek kapcsán azzal
szemben, hogy az uniós jog nem követeli meg az egész támogatás visszatéríttetését, a T‑443/08. sz. ügy felperesei azt hozzák
fel, hogy nem is tiltja meg, mivel a tagállamok akként is eleget tehetnek az uniós jogból eredő kötelezettségeiknek, hogy
túlteljesítik azokat. Az FLH fizetésképtelensége az MF fizetésképtelenségét eredményezheti, mivel ez utóbbi a német jogszabályok
alapján köteles fedezni a leányvállalatának éves hiányát. Az MF fizetésképtelensége pedig a többi leányvállalat fizetésképtelenségét
eredményezheti, tekintettel az MF és a leányvállalatai között létrejött, az irányításról és az előnyök átruházásáról szóló
szerződések fennállására. Másodszor, a T‑443/08. sz. ügy felperesei hangsúlyozzák, hogy az FLH fizetésképtelensége megfoszthatja
a lipcse-hallei repülőteret a működési engedélyétől. A német jogszabályok szerint ugyanis a működési engedélyt vissza kell
vonni, amennyiben az engedély kiadásának feltételei – amelyek között szerepel az üzemeltető gazdasági jövedelmezősége – már
nem teljesülnek. Márpedig ez lenne a helyzet, ha az FLH fizetésképtelenné válna. Működési engedély hiányában a repülőteret
bezárás fenyegetné, ez pedig nagyszámú munkahely megszűnését eredményezné. Harmadszor, a T‑443/08. sz. ügy felperesei a tőkejuttatás
semmissége által az FLH és az MF múltbeli éves számláinak pontosságára gyakorolt esetleges következményekkel, továbbá e számlák
helyesbítésével, valamint az e társaságok fizetésképtelenségének bejelentésére irányuló kötelezettségnek a vezetőik általi
esetleges megsértésével foglalkoznak. Negyedszer, e felperesek azt állítják, hogy a német jogszabályoknak megfelelően polgári
jogi szempontból az FLH és az MF vezetői viselhetik a társaság fizetésbeszüntetésének vagy túlzott eladósodásának kockázatát.
Ezt követően a T‑443/08. sz. ügy felperesei azt állítják, hogy jelen esetben fennáll az eljáráshoz fűződő érdekük.
Először is előadják, hogy az eljáráshoz fűződő érdek fennáll, ha a Bizottság határozata nem ad helyt azon személyek kérelmeinek,
akik a közigazgatási eljárásban részt vettek. Márpedig jelen esetben a közigazgatási eljárás során a T‑443/08. sz. ügy felperesei
azt az álláspontot képviselték, mely szerint az infrastruktúra finanszírozása nem képez állami támogatást, miközben a Bizottság
úgy ítéli meg, hogy állami támogatást képez. A felperesek szerint valamely támogatás engedélyezése különbözik annak megállapításától,
hogy semmilyen támogatást nem nyújtottak. Ezenkívül valamely támogatási intézkedésnek az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti
minősítése releváns, mivel e minősítése széles körű mérlegelési jogkört biztosít a Bizottság számára annak eldöntéséhez, hogy
az intézkedés az EK 87. cikk (3) bekezdése alapján összeegyeztethető‑e a közös piaccal, valamint ahhoz, hogy annak engedélyezését
bizonyos feltételeknek vesse alá. Végül az, hogy a Bizottság az intézkedés engedélyezésével minden jogorvoslattól megfoszthatja
az érdekeltet, nem egyeztethető össze a Szerződésekben kialakított bírósági jogorvoslati rendszerrel.
Másodszor, a T‑443/08. sz. ügy felperesei azt állítják, hogy a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése jelentős hátrányos
következményekkel jár számukra, amelyek csak a Határozat részleges megsemmisítésével orvosolhatók.
Ezzel összefüggésben egyrészt előadják, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint valamely intézkedés állami támogatásnak minősítése
sérelmet okozó határozatot képez. Így érdek fűződhet az olyan határozat megsemmisítéséhez, amely többek között valamely intézkedés
állami támogatásnak minősítésére irányul, ideértve azt az esetet is, ha következő lépésként a határozat a [közös piaccal]
összeegyeztethetőnek nyilvánítja a támogatást. Az ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy az eljáráshoz fűződő érdeket
el lehet ismerni, amennyiben a Bizottság határozata először látszólag előnyt biztosít, ezt követően azonban a benne nem szereplő
tényezők folytán hátrányosnak bizonyul. Végül a legkorlátozóbb ítélkezési gyakorlathoz képest a jelen ügy sajátossága abból
ered, hogy a német jogszabályok alapján a tőkejuttatás bejelentésére irányuló kötelezettség megsértésének következményei nem
láthatók előre (lásd a fenti 38. pontot).
Másrészt, a T‑443/08. sz. ügy felperesei azt állítják, hogy a támogatás összegévek kapcsolatban bizonytalanság áll fenn. Annak
ellenére ugyanis, hogy a Bizottság megítélése szerint a tőkejuttatásból 350 millió euró nem tartozik teljes egészében az állami
támogatásokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá, mivel egyes kiadások a közszolgáltatási kötelezettség körébe tartoznak,
a Bizottság a Határozat 1. cikkében megállapítja, hogy a 350 millió euró összegű állami támogatás összeegyeztethető a közös
piaccal. Megválaszolatlan marad tehát az a kérdés, hogy ezen összegnek melyik része nem tartozik az állami támogatásokra vonatkozó
rendelkezések hatálya alá. Márpedig a tőkejuttatásnak a nemzeti jogszabályok szerinti semmissége és annak következményei csak
az állami támogatásnak tekinthető részre alkalmazhatók. Ennek megjelölése hiányában az érdekeltek nem tudhatják, hogy milyen
összeg tartozik az EK 87. cikk hatálya alá, továbbá, hogy mire terjednek ki a szóban forgó következmények. A T‑443/08. sz.
ügy felperesei szerint mindez közvetlenül a Határozatból eredő jogbizonytalanságot eredményez. Ezért, mivel a Határozatban
erre nézve nincs adat, a T‑443/08. sz. ügy felperesei bírósági úton nem pontosíttathatják a német jogszabályok szerint e határozatból
eredő következményeket, és csak a Törvényszék ítélete teheti lehetővé számukra, hogy utóbb a hatályos szabályoknak megfelelően
járjanak el.
A Bizottság arra alapított érvével kapcsolatban, hogy a T‑443/08. sz. ügy felpereseinek nem sérültek a jogaik, e felperesek
emlékeztetnek arra, hogy a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése az e tőkejuttatás alapjául szolgáló szerződés semmisségét
eredményezi, az ebből eredő hátrányos következményekkel együtt. Ezenkívül e minősítés az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével,
vagyis „jogellenességgel” is jár. Ráadásul e minősítés hátrányosan érinti a T‑443/08. sz. ügy felpereseinek jogi helyzetét,
mivel a repülőtéri infrastruktúra jövőbeli finanszírozásait is be kell majd jelenteniük a Bizottságnak. Továbbá e minősítéstől
függ az a kérdés is, hogy az ilyen finanszírozások az EK‑Szerződés hatálya alá tartoznak‑e, valamint hogy a Bizottságot megilletik‑e
az EK 88. cikkben biztosított hatáskörök. Egyébként egyrészt az állami támogatást képező intézkedésekre és az állami támogatást
nem képező intézkedésekre eltérő szabályok vonatkoznak. Másrészt, mivel az engedélyezett támogatások létező támogatások, az
infrastruktúra finanszírozásában bekövetkezett minden módosítást be kell jelenteni. Végül a szóban forgó minősítés hátrányos
következményeket eredményez a jövőbeli támogatások érvényességi feltételeire is azon halmozódás miatt, amellyel e minősítés
jár.
A Bizottság vitatja a Határozat jogkövetkezményeinek a T‑443/08. sz. ügy felperesei általi bemutatását, és azt állítja, hogy
a felpereseknek nem áll fenn a Határozat 1. cikke elleni eljáráshoz fűződő érdeke.

A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a természetes vagy jogi személy által benyújtott megsemmisítés iránti kereset csak akkor elfogadható,
ha a felperesnek érdeke fűződik a megtámadott aktus megsemmisítéséhez. Az érdeknek létre kellett jönnie és jelenleg is fenn
kell állnia, és azt a kereset benyújtásának időpontára vonatkozóan kell elbírálni (a Törvényszék T‑141/03. sz., Sniace kontra
Bizottság ügyben 2005. április 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1197. o.] 25. pontja, valamint a T‑136/05. sz., Salvat
père & fils és társai kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4063. o.] 34. pontja).
Jelen esetben a T‑443/08. sz. ügy felperesei a Határozat 1. cikkének megsemmisítését kérik, mivel az megállapítja egyrészt,
hogy a tőkejuttatás az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást képez, másrészt pedig, hogy e támogatás
összege eléri a 350 millió eurót.
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy e cikk szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság által a lipcse-hallei
repülőtéren a déli pálya és az ahhoz kapcsolódó repülőtéri infrastruktúra építéséhez nyújtani kívánt, 350 millió euró összegű
állami támogatás az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja szerint a közös piaccal összeegyeztethető.
Ugyanakkor önmagában az, hogy a Határozat a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja a támogatást, vagyis elvileg nem
okoz sérelmet a T‑443/08. sz. felpereseinek, nem mentesíti az uniós bíróságot annak vizsgálata alól, hogy a Bizottság által
levezetett mérlegelés jár‑e olyan kötelező joghatásokkal, amelyek érinthetik a felperesek érdekeit (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑212/00. sz., Nuove Industrie Molisane kontra Bizottság ügyben 2002. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑347. o.] 38. pontját, valamint a fenti 46. pontban hivatkozott Salvat père & fils és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 36. pontját).
A T‑443/08. sz. ügy felperesei először is eljárási jellegű érvet hoznak fel. Ennek keretében egyrészt azt állítják, hogy a
Határozat nem ad helyt azoknak a kérelmeknek, amelyeket a közigazgatási eljárás során terjesztettek elő. Ezzel összefüggésben
emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárás
– az általános felépítését figyelembe véve – a támogatás nyújtásáért felelős tagállammal szemben folytatott eljárás (a Bíróság
C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én
hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7869. o.] 81. pontját; lásd ebben az értelemben a Bíróság 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság
ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 2263. o.] 29. pontját). A támogatás kedvezményében részesült vállalatok
és a támogatást nyújtó, államnál alacsonyabb szintű területi egységek, valamint a támogatás kedvezményezettjeinek versenytársai
is csak „érdekeltként” vesznek részt az eljárásban (a Törvényszék T‑228/99. és T‑233/99. sz., Westdeutsche Landesbank Girozentrale
és Land Nordrhein‑Westfalen kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. március 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑435. o.]
122. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), amennyiben az ítélkezési gyakorlat ez utóbbiaknak lényegében csak
az információforrás szerepet szánja (a fent hivatkozott Westdeutsche Landesbank Girozentrale és Land Nordrhein-Westfalen ügyben
hozott ítélet 125. pontja). Hasonlóképp annak, hogy a Határozat nem felel meg a T‑443/08. sz. ügy felperesei által a közigazgatási
eljárás során kifejtett álláspontnak, önmagában nincs semmilyen kötelező joghatása, amely érinthetné e felperesek érdekeit.
E körülmény tehát önmagában nem alapozhatja meg a felperesek eljáráshoz fűződő érdekét.
Másrészt, az arra alapított érvvel kapcsolatban, hogy a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése azzal jár, hogy a T‑443/08. sz.
ügy felperesei kötelesek lesznek a repülőtéri infrastruktúra jövőbeli finanszírozásait is bejelenteni, meg kell állapítani,
hogy ennek az érvnek sem lehet helyt adni. Az állami támogatást képező intézkedések bejelentésére irányuló kötelezettség ugyanis
közvetlenül az EK‑Szerződésből, nevezetesen az EK 88. cikk (3) bekezdéséből ered, nem pedig a Határozatból, amely megállapítja,
hogy az ügy körülményeire tekintettel a szóban forgó intézkedés állami támogatást képez.
Harmadrészt, azon érveléssel kapcsolatban, mely szerint az említett minősítés lehetővé tette a Bizottságnak azon hatáskörök
gyakorlását, amelyeket az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések biztosítanak számára, valamint a szóban forgó támogatás
[közös piaccal való] összeegyeztethetőségének vizsgálatát, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az, hogy a Bizottság a
szóban forgó intézkedés állami támogatásnak minősítése után megvizsgálhatta ezen intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét,
az eljáráshoz fűződő érdek vizsgálata keretében önmagában nem meghatározó, mivel a Bizottság feltétlen módon kinyilvánította,
hogy az említett támogatás összeegyeztethető volt a közös piaccal, ami elvileg nem okozhat sérelmet, mint az a fenti 49. pontban
hivatkozott ítélkezési gyakorlatból is következik.
Továbbá, amennyiben a T‑443/08. sz. ügy felpereseinek érvelése a létező támogatási programokkal kapcsolatos rendelkezésekre
és az azokból eredő kötelezettségekre, különösen a programról szóló éves jelentések benyújtására vonatkozott, meg kell állapítani,
hogy ez az érvelés nem releváns. A tőkejuttatás ugyanis egyedi támogatást, nem pedig támogatási programot képez, vagyis ha
egyszer azt jóváhagyták, nem lehet létező támogatási programnak tekinteni. A létező támogatási programokra vonatkozó rendelkezések
és az azokból eredő kötelezettségek tehát a jelen ügyben nem relevánsak.
Végül nem lehet helyt adni azon érvnek sem, mely szerint a szóban forgó minősítés a halmozódást tiltó szabály alkalmazása
folytán a jövőbeli támogatásokra is hatással lehet. A T‑443/08. sz. ügy felperesei ugyanis egy olyan rendelkezésre sem hivatkoztak,
amely a repülőtéri infrastruktúra területén tiltaná a támogatások időbeli halmozódását. Végeredményben sem az EK 87. cikk
és az EK 88. cikk, valamint az EGT‑Megállapodás 61. cikkének a légi közlekedést érintő állami támogatásokra való alkalmazásáról
szóló bizottsági közlemény (HL 1994. C 350., 5. o.; a továbbiakban: 1994. évi közlemény), sem a repülőterek finanszírozására
és a regionális repülőterekről közlekedő légitársaságoknak nyújtott indulási célú állami támogatásokra vonatkozó közösségi
iránymutatás (HL 2005. C 312., 1. o.; a továbbiakban: 2005. évi iránymutatás) nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek
a repülőtéri infrastruktúrához nyújtott állami támogatásokkal kapcsolatban tiltanák a halmozódást.
Negyedrészt, azon érvvel kapcsolatban, mely szerint a Bizottság a tőkejuttatás engedélyezésével nem foszthatta meg a T‑443/08. sz.
ügy felpereseit az e tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése elleni jogorvoslattól, emlékeztetni kell arra, hogy az Unió
jogon alapuló unió, amelyben az intézmények aktusai ellenőrzés alá esnek a tekintetben, hogy azok a Szerződéssel és az alapvető
jogokat magukban foglaló általános jogelvekkel összeegyeztethetők‑e. Ezért a magánszemélyek hatékony bírói védelemre jogosultak
azon jogaikat illetően, amelyeket az uniós jogrendből származtatnak, mivel e védelemhez fűződő jog a tagállamok közös alkotmányos
hagyományaiból eredő általános jogelvek részét képezi. E jogot az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló,
1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény 6. és 13. cikke is megerősítette (a Bíróság 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986.
május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1651. o.] 18. pontja, a C‑424/99. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. november
27‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑9285. o.] 45. pontja, valamint C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra
Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑6677. o.] 38. és 39. pontja). Jelen esetben ugyanakkor a
T‑443/08. sz. ügy felperesei semmilyen módon nincsenek megfosztva a hatékony bírói védelemtől. Még ha ugyanis a Törvényszék
a jelen keresetet elfogadhatatlannak is nyilvánítja, a felpereseket semmi nem akadályozza meg abban, hogy a nemzeti bíróság
előtt – ahol adott esetben azért indítanak pert ellenük, hogy a tőkejuttatás általuk hivatkozott állítólagos semmisségének
következményeit viseljék – folyamatban lévő jogvita keretében az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás kezdeményezését
indítványozzák a Határozat érvényességének amiatt történő megkérdőjelezése érdekében, hogy az megállapítja, hogy a szóban
forgó intézkedés támogatást képez (lásd ebben az értelemben a fenti 46. pontban hivatkozott Sniace kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), valamint hogy e támogatás összege eléri a 350 millió
eurót.
Másodszor, a T‑443/08. sz. ügy felperesei azokra a jelentős hátrányos következményekre hivatkoznak, amelyek a tőkejuttatás
állami támogatásnak minősítéséből származnak. Ezzel kapcsolatban egyrészt az e minősítésből eredő jogkövetkezmények előre
nem látható jellegére, másrészt pedig a támogatás összegével kapcsolatos bizonytalanságra hivatkoznak.
Egyrészt a támogatás előre nem látható jellegével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az nem alapozhatja meg a T‑443/08. sz.
ügy felpereseinek az eljáráshoz fűződő érdekét.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik ugyanis, hogy a felperes annak bizonyítása során, hogy a megtámadott aktus megsemmisítése
iránti kérelemhez érdeke fűződik, nem hivatkozhat jövőbeli és bizonytalan helyzetekre (a Törvényszék T‑138/89. sz., NBV és
NVB kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2181. o.] 33. pontja; a fenti 46. pontban
hivatkozott Sniace kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 40. pontja, valamint a fenti 46. pontban hivatkozott Salvat père
& fils és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontja).
Márpedig a T‑443/08. sz. ügy felperesei annak előadására szorítkoznak, hogy a Bundesgerichtshof jogellenes támogatásokkal
kapcsolatos ítélkezési gyakorlata szerint a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése a német jogszabályok alapján e tőkejuttatás
orvosolhatatlan semmisségét eredményezi, valamint arra, hogy bemutatják ennek „lehetséges” következményeit. Nem hivatkoznak
ugyanakkor semmilyen körülményre, amelynek alapján meg lehetne állapítani, hogy a hivatkozott semmisség és annak állítólagos
következményei jelen esetben létrejött és jelenleg is fennálló érdeket képeznének.
Ezzel összefüggésben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a támogatást
az EK 88. cikk (3) bekezdése utolsó mondatának megsértésével nyújtották a kedvezményezettnek, a nemzeti bíróság másik piaci
szereplő kérelme nyomán arra kényszerülhet, hogy akár a kedvező bizottsági döntést követően is a végrehajtási aktus érvényességéről,
illetve a nyújtott pénzügyi támogatások visszatérítéséről kell határoznia. A Bíróság C‑199/06. sz., CELF és ministre de la
Culture et de la Communication ügyben 2008. február 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2008., I‑469. o.; a továbbiakban: CELF‑ítélet)
46. pontjából az következik, hogy ilyen esetben az uniós jog arra kötelezi a nemzeti bíróságot, hogy olyan intézkedéseket
rendeljen el, amelyek alkalmasak a jogellenesség hatásainak tényleges kiküszöbölésére, azonban nem kötelezi arra a nemzeti
bíróságot, hogy a jogellenes támogatást teljes mértékben visszatéríttesse, még akkor sem, ha nem állnak fenn rendkívüli körülmények.
Ugyanebben az esetben a nemzeti bíróságnak az uniós jog alkalmazásával a jogellenes időszak tekintetében a kamatok megfizetésére
kell köteleznie a támogatás kedvezményezettjét. A nemzeti jog keretein belül a nemzeti bíróság tehát adott esetben elrendelheti
a jogellenes támogatás visszatéríttetését, a tagállamnak a támogatás későbbi újbóli nyújtásával kapcsolatos jogának sérelme
nélkül. Hasonlóképpen a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik az is, hogy adott esetben a kérdéses támogatási intézkedés jogellenességével
okozott kár megtérítése iránti kérelemről döntsön. Úgy tűnik tehát, hogy amennyiben a támogatás jogellenes nyújtását követően
a Bizottság kedvező határozatot hoz, az uniós joggal nem ellentétes, ha egyrészt a kedvezményezett követeli a jövőre vonatkozóan
nyújtandó támogatás kifizetését, másrészt pedig megőrzi a rendelkezést a kedvező határozat elfogadását megelőzően nyújtott
támogatás felett, a támogatás idő előtti jogellenes kifizetésének a CELF‑ítéletben meghatározott feltételek mellett előálló
következményeinek a sérelme nélkül (lásd a Bíróság C‑384/07. sz. Wienstrom‑ügyben 2008. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008.,
I‑10393. o.] 27–30. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Jelen esetben egyrészt a tőkejuttatás állítólagos semmisségével kapcsolatban – anélkül, hogy határozni kellene a tőkejuttatás
semmisségéből a német jogszabályok alapján eredő jogkövetkezményekről – meg kell állapítani, hogy a T‑443/08. sz. ügy felperesei
nem jelölik meg, hogy az e semmisségből eredő állítólagos következményeken (lásd az alábbi 62. pontot) kívül e semmisség önmagában
miért bizonyul olyan intézkedésnek, amely a fenti 46. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében érintheti a felperesek
érdekeit.
Másrészt a semmisségből eredő állítólagos következményekkel kapcsolatban a T‑443/08. sz. ügy felperesei érvelésének nem lehet
helyt adni. A hivatkozott következmények ugyanis – még ha azokat valósnak tételezzük is fel – nem közvetlenül az említett
felperesekre vonatkoznának, hanem az FLH‑t és az MF‑et érintenék. Másfelől, mint azt az FLH és az MF a Törvényszék írásban
feltett kérdésére adott válaszként kifejtették, a tőkejuttatás összege után nekik, nem pedig a T‑443/08. sz. ügy felpereseinek
kellett kamatot fizetni a tőkejuttatás nyújtása és a megtámadott határozat meghozatala közötti időszakra, mindezt pedig a
CELF‑ítéletnek megfelelően, mint azt a Bizottság a 2009. szeptember 30‑i határozatban megállapította (lásd a fenti 20. pontot).
Márpedig a természetes vagy jogi személy által benyújtott megsemmisítés iránti kérelem feltételeként e személynek igazolnia
kell, hogy a megtámadott aktus megsemmisítéséhez személyes érdeke fűződik (lásd a Törvényszék T‑78/98. sz., Unione provinciale
degli agricoltori di Firenze és társai ügyben 1999. április 29‑én hozott végzésének [EBHT 1999., II‑1377. o.] 30. pontját).
A felperesek által a T‑443/08. sz. ügyben hivatkozott azon körülménnyel kapcsolatban, hogy ők az FLH és az MF részvényesei
és részt vesznek ez utóbbiak vezetőinek kiválasztásában, semmi nem teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy e körülmény a kedvezményezett
érdekétől elkülönülő saját érdeket keletkeztet számukra ahhoz, hogy a Határozat megsemmisítését kérjék. Márpedig valamely
személy, hacsak nem tud az eljáráshoz fűződő, azon vállalkozás érdekétől elkülönülő érdeket igazolni, amelyet az uniós aktus
érint, és amelynek tőkéjében e személy részesedéssel rendelkezik, ezen aktussal szemben nem védelmezheti másként az érdekeit,
mint hogy e vállalkozás tagjaként gyakorolja a jogait, míg keresetindításra maga a vállalkozás jogosult (a Törvényszék T‑597/97. sz.,
Euromin kontra Tanács ügyben 2000. június 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2419. o.] 50. pontja).
Mindazonáltal a teljesség kedvéért meg kell jegyezni, hogy a T‑443/08. sz. felperesei által hivatkozott következmények jövőbeliek,
feltételezésen alapulnak és bizonytalanok, vagyis a fenti 58. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján nem támaszthatják
alá a felperesek eljáráshoz fűződő érdekét. Elöljáróban ugyanis meg kell állapítani, hogy a T‑443/08. sz. ügy felperesei a
keresetlevelükben a tőkejuttatás állítólagos semmisségének a társasági jogban és a fizetésképtelenségi jogban felmerülő „lehetséges”
következményeire, nem pedig biztos következményekre utalnak. Mindenekelőtt az FLH fizetésképtelenségének kockázatával kapcsolatban
e felperesek úgy vélik, hogy e fizetésképtelenséget, ennek következtében pedig az MF fizetésképtelenségét a szóban forgó támogatás
visszatérítésének követelése „válthatja ki”. Mindazonáltal e felperesek, akikhez a Törvényszék ezzel kapcsolatban kérdést
intézett, nem hivatkoztak a nemzeti bíróság előtt indított semmilyen keresetre, amelynek tárgyát a szóban forgó visszatéríttetés
képezné, amelyet egyébként a fenti 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján az uniós jog nem is követel meg. Ráadásul
a T‑443/08. sz. ügy felperesei nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot, amely alátámaszthatná, hogy a támogatás nyújtása
és a Határozat meghozatala közötti időszakra vonatkozó kamatok megfizetése következtében az FLH‑t vagy az MF‑et fizetésképtelenség
fenyegethetné. Nem lehet helyt adni annak az érvnek, mely szerint a fizetésképtelenség annak kockázatával járna, hogy a lipcse-hallei
repülőteret megfosztja a működési engedélyétől, mivel a fizetésképtelenség kockázata nem bizonyított. Továbbá, ami a számvitellel
összefüggésben hivatkozott következményeket illeti, a keresetlevélből kitűnik, hogy a jogi helyzet a német jogszabályok alapján
sem az ítélkezési gyakorlatban, sem pedig a jogirodalomban nem egyértelmű, valamint, hogy a T‑443/08. sz. ügy felperesei csak
feltételezéseken alapuló, de nem biztos helyzetekre hivatkoznak, ideértve a fizetésképtelenség bejelentése kötelezettségének
megsértését is (lásd a fenti 38. pontot). Végül a polgári jogi felelősséggel kapcsolatos következményeket illetően a T‑443/08. sz.
ügy felperesei nem hivatkoztak semmilyen eljárásra, amelyet nemzeti bíróság előtt indítottak volna, és amely az FLH‑val, az
MF‑fel vagy a vezetőikkel szembeni ilyen igényérvényesítésre irányulna.
Végül meg kell állapítani, hogy jelen esetben irreleváns a T‑443/08. sz. ügy felperesei által a keresetük elfogadhatóságának
alátámasztása érdekében hivatkozott, az állami támogatásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat. Így, ami a Törvényszék T‑233/04. sz.,
Hollandia kontra Bizottság ügyben 2008. április 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2008., II‑591. o.) 41. pontját illeti, az az
egyik tagállam által a Bizottság azon határozata ellen indított keresetre vonatkozott, amelynek értelmében az ezen ügy tárgyát
képező intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett, az EK 87. cikk (3) bekezdése alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek
tekintett állami támogatást képezett. Márpedig mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az EK 230. cikk második bekezdése bármely
tagállamnak jogot biztosít arra, hogy megsemmisítés iránti keresettel vitassa a Bizottság határozatainak jogszerűségét, anélkül
hogy e jog gyakorlását az eljáráshoz fűződő érdek igazolásától tenné függővé, vagyis az említett ítélet a jelen ügyben vizsgálthoz
képest eltérő helyzetre vonatkozik. Másfelől, ellentétben azzal, amit a T‑443/08. sz. ügy felperesei a válaszukban állítanak,
ebből az ítéletből nem következik, hogy a szóban forgó intézkedés állami támogatásnak minősítése önmagában elegendő lenne
az eljáráshoz fűződő érdek elismeréséhez akkor, ha a tagállam az intézkedés Bizottságnak történő bejelentésével együtt annak
megállapítását kérte a Bizottságtól, hogy az intézkedés nem képez állami támogatást. Továbbá ellentétben a jelen üggyel, a
fent hivatkozott Hollandia kontra Bizottság ügyben hozott ítélet tárgyát képező intézkedés támogatási program volt, vagyis
a Bizottság határozata azt jelentette, hogy utóbb alkalmazni kellett a létező támogatási programokra vonatkozó rendelkezéseket.
Végül szintén ellentétben a jelen üggyel, az említett ügy tárgyát képező intézkedés minősítése az állami támogatások halmozódását
tiltó szabályozás alkalmazása szempontjából következményekkel járt.
A Törvényszék T‑296/97. sz., Alitalia kontra Bizottság ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletével (EBHT 1997., II‑3871. o.)
kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy az ezen ítélet tárgyát képező ügyhöz hasonlóan, a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése
lehetővé tette a Bizottság számára, hogy megvizsgálja az intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét. Az ezen ítéletben
vizsgált tényállástól eltérően azonban a Bizottság jelen esetben engedélyezte a tőkejutattást, anélkül hogy bármilyen feltételt
támasztott volna.
A Törvényszék T‑301/01. sz., Alitalia kontra Bizottság ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletével (EBHT 2008., II‑1753. o.)
kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy az ezen ügy tárgyát képező intézkedést állami támogatásnak minősítő bizottsági határozat
azzal a hatással járt, hogy a támogatás harmadik részletének folyósításához szükség volt a Bizottság engedélyére. A jelen
esetben viszont nem ez a helyzet.
Másrészt, a szóban forgó támogatás összegével kapcsolatos bizonytalanságokkal összefüggésben meg kell állapítani, hogy mivel
ezen összeg meghatározása hatással lehetne a jogellenes támogatás visszatéríttetésére vagy a kamatok fizetésére, mindez az
FLH és az MF helyzetét befolyásolná, minthogy e visszatéríttetés vagy fizetés egyedül rájuk vonatkozna, nem pedig közvetlenül
a T‑443/08. sz. ügy felpereseinek helyzetét. E bizonytalanságok tehát nem alapozhatják meg a felperesek eljáráshoz fűződő
érdekét.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a T‑443/08. sz. ügy felperesei nem bizonyították a Határozat 1. cikke
amiatt történő megsemmisítéséhez fűződő, létrejött és jelenleg is meglévő érdekük fennállását, hogy e határozat megállapítja
egyrészt, hogy a tőkejuttatás az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatást képez, másrészt pedig, hogy e támogatás
összege eléri a 350 millió eurót.
A T‑443/08. sz. ügyben benyújtott keresetet tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne a
Bizottság által kifejtett, a felperes személyében való érintettségének hiányára alapított elfogadhatatlansági érv vizsgálata.

Az ügy érdeméről
A T‑455/08. sz. ügy felperesei (a továbbiakban: felperesek) az ezen ügyben benyújtott keresetük alátámasztása érdekében nyolc
jogalapra hivatkoznak, amelyeket lényegében a következőkre alapítanak: az elsőt az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére,
a másodikat arra, hogy az FLH nem lehet állami támogatás kedvezményezettje, a harmadikat arra, hogy az FLH nem minősíthető
egyszerre az állami támogatás nyújtójának és kedvezményezettjének, a negyediket a visszaható hatály tilalma, a jogbiztonság,
a bizalomvédelem és az egyenlőség elvének megsértésére, az ötödiket arra, hogy a 2005. évi iránymutatás sérti az elsődleges
jogot, a vagylagosan előterjesztett hatodikat eljárási hibára, a hetediket az EK‑Szerződésből eredő hatáskörmegosztás megsértésére,
a nyolcadikat pedig az állítólagos támogatás összegére vonatkozó indokolás ellentmondásosságára és elégtelenségére.

Az első, az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság tévedett annak megállapítása során, hogy a déli pálya finanszírozása állami támogatást
képezett.
A felperesek először is azt állítják, hogy a vállalkozásnak az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett fogalma nem irányadó
a regionális repülőterekre, legalábbis ami a repülőtéri infrastruktúra finanszírozását illeti.
Egyrészt ugyanis ezen infrastruktúra kiépítése nem gazdasági tevékenységet képez, hanem a közlekedéspolitika, a gazdaságpolitika
és a regionális politika körébe tartozik. Másfelől a Bizottság a jelen ügyben elismerte a déli pálya megépítésében játszott
e politikai szerepet (a Határozat (261) és (262) preambulumbekezdése). Ráadásul „Az európai repülőterek kapacitására, hatékonyságára
és biztonságára irányuló cselekvési terv” (COM (2006) 819 végleges) című, 2007. január 24‑i bizottsági közleményből kitűnik,
hogy a repülőterek műszaki rendezése az uniós érdekeknek is megfelel.
Másrészt a déli pálya megépítése azért sem képez gazdasági tevékenységet, mert e tevékenységet magánbefektető nem végezte
volna el. A beruházás jövedelmezőségére ugyanis nincs semmilyen kilátás, mivel az építési költségek repülőtéri díjak révén
nem háríthatók át a repülőtér használóira. A felperesek szerint ennek lehetetlensége abból ered, hogy Németországban e repülőtéri
díjakat a repülőtér fekvése szerinti Land repülőtéri hatóságának kell engedélyeznie, a magánbefektetőknek pedig ezen díjak
mértékére nincs semmilyen befolyása. Ezt az összeget tehát az üzemeltető nem határozhatja meg szabadon, gazdasági megfontolások
alapján, és ténylegesen sehogy sem kapcsolódik a beruházás költségeihez. Ezért a repülőtéri infrastruktúra használói által
fizetett díjak nem minősülnek az infrastruktúra kiépítéséért járó ellenszolgáltatásnak, mint azt a Bizottság tévesen állítja.
Ami a légiforgalmi műveleteken kívüli, kereskedelmi célra bérbe adott helyiségeket illeti, azoknak a felperes szerint nincs
jelentősége, mivel a jelen ügy a déli pályával kapcsolatos, amelyet kizárólag légiforgalmi műveletekre használnak.
A felperesek szerint a Bizottság annak megállapításával, hogy az üzemeltetés egy magánbefektető számára nem lenne jövedelmező,
elismeri, hogy a lipcse-halleihez hasonló regionális repülőteret nem lehet kizárólag magánberuházásokra hagyatkozva megépíteni,
vagyis e tevékenység nem gazdasági tevékenységet képez, hanem strukturális politikai jellegű intézkedésnek minősül. Ezzel
kapcsolatban a felperesek hozzáteszik, hogy a Bizottság azáltal, hogy a nyilvános repülőtereket megkülönböztetés nélkül a
magánvállalkozásokkal azonosította, figyelmen kívül hagyta e repülőterek sajátos feladatát, amelyet csekély gazdasági mozgástér
jellemez. Mindenekelőtt ugyanis e repülőterek a létesítményeket, az üzemeltetést és a személyi állományt illetően az átlagosnál
magasabb állandó költségeket viselnek. Ezenkívül a mozgásterük a terhek mértéke és a szigorú jogi feltételek által korlátozott.
Végül a nyilvános infrastruktúra költségeit főszabály szerint a nagyközönségnek kell viselnie, amit egyébként a Bizottság
többek között a kikötőkkel kapcsolatban elismert. Márpedig a Bizottság a felperesek szerint a kikötők és a repülőterek esetében
nem alkalmazhat eltérő bánásmódot.
Harmadrészt a felperesek szerint a repülőterek fő célja nem a gazdasági tevékenység gyakorlása, és abból, hogy adott esetben
versenyben állnak, nem vezethető le, hogy vállalkozásoknak minősülnének. Másfelől a Bizottság maga is úgy ítéli meg, hogy
különbséget kell tenni a repülőtér üzemeltetőjének különböző tevékenységei között (a Határozat (178) preambulumbekezdése),
mivel e tevékenységeknek nem mindegyike gazdasági jellegű. A jelen ügyben a beruházás csak az infrastruktúrára, jelen esetben
a déli pályára vonatkozik. Márpedig abba soha nem ruházott volna be egyetlen magánbefektető sem. A Bizottság ugyanakkor ezt
nem vette figyelembe, hanem a vállalkozásként felfogott repülőtér átfogó szemléletéből indult ki.
Ezzel összefüggésben a felperesek a válaszukban hozzáteszik, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítésére, illetve az ezen
infrastruktúra üzemeltetésére irányuló tevékenység két különböző tevékenységnek minősül, amelyek gazdasági jellegét a Bizottságnak
a tevékenységek mindegyike vonatkozásában kifejezetten bizonyítania kell, e különbségtétel szükségességét pedig többek között
a Törvényszék T‑196/04. sz., Ryanair kontra Bizottság ügyben 2008. december 17‑én hozott ítélete (EBHT 2008., II‑3643. o.)
is megerősítette. Jelen esetben a Bizottság e különbségtételt nem végezte el, azzal pedig, hogy a déli pálya megépítésének
gazdasági jellegét a repülőtér üzemeltetésének gazdasági jellegéből vezette le, nem bizonyította ezen építkezés gazdasági
jellegét.
Ezenkívül a Bizottság nem szolgált semmilyen bizonyítékkal arról, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítésére irányuló tevékenység
elválaszthatatlan lenne az annak üzemeltetésére irányuló tevékenységtől. Ezzel összefüggésben a felperesek cáfolják azt az
érvet, mely szerint az építkezés az üzemeltetés elengedhetetlen feltétele lenne, kifejtve többek között, hogy a releváns kérdés
maguknak a tevékenységeknek, nem pedig azok jellegének elválaszthatóságára vonatkozik. Mindazonáltal ez az érv a felperesek
szerint téves, mivel számtalan olyan előfeltétel létezik, amelyek nélkül valamely gazdasági tevékenység nem folytatható, ezen
előfeltételek megvalósítása pedig nem képez automatikusan gazdasági tevékenységet. Ezzel összefüggésben a felperesek a Bizottság
azon állítását, mely szerint valamely létesítmény üzemeltetőjének szükségképpen finanszíroznia kell e létesítmény megépítését,
konkrét példákra hivatkozva cáfolják (múzeumok, állami iskolák vagy egyetemek, autópályák melletti éttermek). Ezt követően
a felperesek azt állítják, hogy az építkezés és az üzemeltetés különböző gazdasági szereplőket és ágazatokat érint. Másfelől
kifejtik, hogy az infrastruktúra kiépítése, üzemeltetése és használata közötti különbségtétel a Bizottság gyakorlatának alapvető
elve annak keretében, amikor az infrastruktúra állami hatóságok általi finanszírozását az állami támogatásokkal kapcsolatos
rendelkezések alapján vizsgálja. Márpedig jelen esetben teljesül ezen elv alkalmazásának kritériuma, mivel minden potenciális
felhasználó egyenlő és hátrányos megkülönböztetéstől mentes hozzáférést élvez a déli pályához, vagyis ha az említett elvet
alkalmazzuk, a tőkejuttatás nem tartozik az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések hatálya alá. Végül a tevékenységek
különválasztásának elmulasztása a tagállamok infrastrukturális politikájának általános ellenőrzéséhez vezethetne, mivel a
Bizottság az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések alapján valamennyi ágazatban vizsgálhatná az infrastruktúra finanszírozását.
Ezzel összefüggésben azt az állítást, mely szerint, ha az infrastruktúra kiépítésének finanszírozása esetében nem áll fenn
az állami támogatás jelleg, a tagállamok számára lehetővé válik, hogy folyamatosan újabb versenytársakat hozzanak létre, a
felperesek arra hivatkozva vitatják, hogy ez az állítás nem valószerű, mivel repülőterek építésére csak kivételesen kerül
sor.
Másodszor, a felperesek hangsúlyozzák, hogy a repülőterek építését nem magán gazdasági szereplők végzik. Így az Unión belül
egyetlen példa sincs arra, hogy a magánbefektetők saját maguk finanszírozták volna a repülőtér megépítését vagy annak jelentős
kibővítését. Másfelől nincs egyetlen határozat sem, amelyben a Bizottság úgy ítélte volna meg, hogy a magánbefektető fogalmának
kritériuma teljesült. Ezzel szemben a Bizottság a vallon régió és a Brussels South Charleroi Airport által a Ryanair légitársaság
számára a Charleroi‑ban való működésének megkezdésekor nyújtott előnyökről szóló, 2004. február 12‑i 2004/393/EK határozatában
(HL L 137., 1. o.) elismerte, hogy egyetlen olyan eset sem volt Európában, amikor a semmiből, állami források bevonása nélkül
magánrepülőteret építettek volna. A repülőtéri infrastruktúra kiépítése tehát azon tevékenységek közé tartozik, amelyeket
mindig is állami szervezetek gyakoroltak, és szükségképpen azoknak is kell gyakorolniuk. E tevékenység gazdasági jellege tehát
a megfelelő piac hiánya folytán kizárt.
Ezzel összefüggésben a felperesek egyrészt azt állítják, hogy a Határozat (169) preambulumbekezdésében szereplő azon állítással
kapcsolatban, mely szerint egyes magánbefektetők erőteljes érdeklődést tanúsítottak a repülőterekben való részesedés iránt,
a Bizottság nem fejti ki, hogy ez az érdeklődés a regionális repülőterekre vagy a nagy repülőterekre irányult, sem pedig azt,
hogy a már meglévő repülőterekben, vagy a még meg sem épített repülőterekben való részesedésről volt szó. Másfelől a Bizottság
egyetlen példával sem támasztja alá az állításait. Ezenkívül nem tesz különbséget aszerint, hogy egészében véve a repülőterekbe,
vagy kizárólag magába a szállítási infrastruktúrába történő beruházásokról van‑e szó, pedig egyedül ez utóbbi hasonlítható
a jelen ügyhöz.
A felperesek másrészt azt állítják, hogy a Bizottság nem szolgál semmilyen bizonyítékkal a Határozat (170) preambulumbekezdésében
szereplő azon állításának alátámasztására, mely szerint a hatóságok a magánbefektetők repülőterekben való részesedésére tekintettel
megváltoztatták álláspontjukat.
Harmadrészt, a felperesek a 2004/393 határozatra és „A repülőterek közötti verseny és az állami támogatásokkal kapcsolatos
szabályok alkalmazása” című, 2001‑ben készült egyetemi tanulmányra (a továbbiakban: 2001. évi tanulmány) támaszkodva cáfolják
a Bizottság azon állítását, mely szerint a repülőtereket nagymértékben magánforrásoknak köszönhetően építik. A felperesek
szerint ez az állítás még akkor is téves, ha csak a Németországban fennálló helyzetet vesszük figyelembe. Mindenekelőtt ugyanis
a magánpartnerek – ideértve a nemzetközi útvonalakat működtetőket is – repülőterekben fennálló részesedése kisebbségi. Továbbá,
jóllehet egyes repülőtereket részben privatizáltak, magánbefektetők nem vettek részt azok építésében. Végül a regionális repülőterek
magánüzemeltetésére irányuló kísérletek több alkalommal sikertelennek bizonyultak. Németországban tehát ténylegesen lehetetlen
magán alapon, állami támogatások nélkül regionális repülőteret építeni.
Negyedrészt, a felperesek cáfolják, hogy relevánsak lennének a magánforrásokból kiépített repülőtéri infrastruktúrára vonatkozó,
a Bizottság által hivatkozott példák, így a Ciudad Real repülőtér (Spanyolország), a Heathrow repülőtér 5. sz. terminálja
(Egyesült Királyság), valamint Bécs (Ausztria) és Frankfurt-am-Main (Németország) repülőtere.
Harmadszor, a felperesek tárgytalannak vélik a 2005. évi iránymutatásban és a Határozatban foglalt, a Törvényszék T‑128/98. sz.,
Aéroports de Paris kontra Bizottság ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletére (EBHT 2000., II‑3929. o.) történő hivatkozást,
amely ítéletet a Bíróság a C‑82/01. P. sz., Aéroports de Paris kontra Bizottság ügyben 2002. október 24‑én hozott ítéletében
(EBHT 2002., I‑9297. o.; a továbbiakban: ADP ítélkezési gyakorlat) helybenhagyott. Mindenekelőtt ugyanis ez az ítélkezési
gyakorlat a repülőtéri infrastruktúrának nem a kiépítésére, hanem az üzemeltetésére vonatkozott. Ezenkívül nem az EK 87. cikk
szerinti vállalkozás fogalmának értelmezése képezte a tárgyát, hanem az erőfölénnyel való visszaélés EK 82. cikk szerinti
tilalmának megsértését vizsgálta. Végül olyan nagy nemzetközi repülőtér tevékenységére vonatkozott, amely különbözött a lipcse-halleihez
hasonló regionális repülőterektől.
Az ADV egyetért a felperesek észrevételeivel. Egyrészt azt állítja, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítése nem minősül
gazdasági tevékenységnek. Az ADV másrészt előadja, hogy az állami hatáskörbe tartozó feladatnak az infrastruktúra finanszírozása
keretében történő ellátása, valamint a gazdasági tevékenységek ezen infrastruktúra üzemeltetése keretében történő gyakorlása
közötti elhatárolás nem áll ellentétben az ADP ítélkezési gyakorlattal. Az ADV harmadrészt azt állítja, hogy e funkcionális
elhatárolást elismeri az ítélkezési gyakorlat és a Bizottság döntéshozatali gyakorlata. Az ADV negyedrészt úgy véli, hogy
az általános érdekű projektek állami finanszírozására továbbra is lehetőséget kell biztosítani.
A Bizottság vitatja a felperesek és a beavatkozó érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak minősítéshez az e rendelkezés szerinti
minden feltételnek teljesülnie kell. Először is állami vagy állami forrásból történő beavatkozásnak kell fennállnia. Másodszor
ennek a beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor előnyhöz
kell juttatnia a kedvezményezettet azáltal, hogy bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését előnyben részesíti.
Negyedrészt torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie (lásd a Törvényszék T‑34/02. sz. Le Levant‑ügyben 2006.
február 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑267. o.] 110. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A vállalkozás fogalmával kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet
folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (lásd a Bíróság C‑222/04. sz., Cassa
di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑289. o.] 107. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; lásd a Bíróság C‑205/03. P. sz., FENIN kontra Bizottság ügyben 2006. július 11‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., I‑6295. o.] 25. pontját és a C‑49/07. sz. MOTOE‑ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2008.,
I‑4863. o.] 21. pontját is).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások
adott piacon történő kínálatával jár (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben
hozott ítélet 108. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; lásd a fenti 88. pontban hivatkozott FENIN kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 25. pontját, valamint a fenti 88. pontban hivatkozott MOTOE‑ügyben hozott ítélet 22. pontját).
Emlékeztetni kell arra is, hogy az állami támogatás a Szerződésben meghatározottak szerint jogi fogalom, és azt objektív tények
alapján kell értékelni. Emiatt az uniós bíróságnak főszabály szerint, és mind az előtte folyamatban lévő jogvita konkrét tényeinek,
mind a Bizottság által előterjesztett értékelés műszaki jellegének vagy összetettségének figyelembevételével teljes felülvizsgálatot
kell gyakorolnia azon kérdés vonatkozásában, hogy valamely intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e.
Ebből következően a Bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy pontosak‑e a Bizottság által hivatkozott tények, és azok bizonyíthatják‑e,
hogy az összes olyan feltétel teljesült, amely lehetővé teszi az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett „támogatás” minősítést.
Az összetett gazdasági értékelést illetően arra is emlékeztetni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság
valamely jogi aktusának ilyen értékelést magában foglaló bírósági felülvizsgálatának az eljárási szabályok és az indokolásra
vonatkozó szabályok betartásának, a megtámadott határozat meghozatalakor elfogadott tények anyagi pontosságának, valamint
annak ellenőrzésére kell szorítkoznia, hogy e tények értékelése során nem követtek‑e el nyilvánvaló hibát, illetve nem történt‑e
hatáskörrel való visszaélés (a Bíróság C‑341/06. P. és C‑342/06. P. sz., Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben
2008. július 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑4777. o.) 141–143. pontja).
Végül, mivel az állami támogatás fogalma olyan objektív helyzetre vonatkozik, amelyet a bizottsági határozat meghozatalának
időpontjában értékelnek, az ebben az időpontban elvégzett értékeléseket kell figyelembe venni a fent említett bírósági felülvizsgálat
során (a fenti 90. pontban hivatkozott Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 144. pontja).
Ezen elvek alapján kell vizsgálni a jelen jogalapot, amelynek keretében a felperesek lényegében azt állítják, hogy a Bizottság
tévesen állapította meg, hogy a tőkejuttatás az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősült, mivel
a regionális repülőtéri infrastruktúra kibővítését illetően a repülőterek nem minősülnek az e rendelkezés értelmében vett
vállalkozásoknak, minthogy e tevékenység nem képez gazdasági tevékenységet.
Ezzel összefüggésben először is meg kell állapítani, hogy az FLH a lipcse-hallei repülőtér üzemeltetése keretében gazdasági
tevékenységet végez. Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy a repülőtéri infrastruktúra üzemeltetése gazdasági
tevékenységnek minősül (lásd a fenti 77. pontban hivatkozott Ryanair kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Jelen esetben ezt megerősíti az, hogy az FLH olyan díjazásért nyújt repülőtéri
szolgáltatásokat, amely többek között a repülőtéri díjakból áll össze, azzal, hogy e díjakat a repülőtér koncessziós jogosultja
által nyújtott szolgáltatások ellenszolgáltatásaként kell elemezni (lásd ebben az értelemben a fenti 77. pontban hivatkozott
Ryanair kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontját). Az, hogy az FLH regionális repülőteret, nem pedig nemzetközi repülőteret
üzemeltet, nem vonhatja kétségbe a tevékenysége gazdasági jellegét, mivel e tevékenység abból áll, hogy díjazás ellenében
szolgáltatásokat kínál a regionális repülőtéri szolgáltatások piacán. Másfelől az ilyen piac fennállását bizonyítja jelen
esetben az, hogy a lipcse-hallei repülőtér a DHL európai légi fuvarozási központjának telepítése kapcsán versenyben állt más
regionális repülőterekkel, így különösen a franciaországi Vatry repülőterével, mint kiderül többek között a Határozat (8) preambulumbekezdéséből.
Végeredményben a fenti 77. pontban hivatkozott Ryanair kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát
képező repülőtér szintén regionális repülőtér volt. Tekintettel a fenti 89. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatra, e körülmények
összessége alapján az FLH által végzett, a lipcse-hallei repülőtér üzemeltetésére irányuló tevékenységet gazdasági tevékenységnek
lehet minősíteni.
Másodszor meg kell állapítani, hogy a déli pálya üzemeltetése az FLH gazdasági tevékenységének részét fogja képezni. Mint
ugyanis az a Határozat (177) preambulumbekezdéséből következik, a déli pálya olyan infrastruktúrát képez, amelyet az FLH kereskedelmi
célokra fog üzemeltetni, mivel az FLH e pályát nem térítésmentesen, általános érdekből bocsátja rendelkezésre, hanem díjat
kér a használatáért. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a repülőtéri díjak képezik majd az új déli pálya finanszírozására
szolgáló fő jövedelemforrást, mint azt a Bizottság a Határozat (15) preambulumbekezdésében megjegyezte. E pálya megépítése
és kibővítése tehát lehetővé fogja tenni az FLH‑nak, hogy növelje kapacitását és a lipcse-hallei repülőtér üzemeltetésére
irányuló gazdasági tevékenységét.
Harmadszor meg kell állapítani, hogy az FLH által végzett tevékenység gazdasági jellegének a déli pálya kibővítése állami
finanszírozásával összefüggésben történő vizsgálata során nem kell elválasztani a valamely infrastruktúra – jelen esetben
a déli pálya – megépítéséből vagy kibővítéséből álló tevékenységet ezen infrastruktúra utólagos használatától, valamint, hogy
a felépített infrastruktúra utólagos használatának gazdasági jellege vagy annak hiánya szükségszerűen meghatározza a kibővítési
tevékenység jellegét is (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 88. pontban hivatkozott FENIN kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 26. pontját).
A le‑ és felszállópályák ugyanis a repülőtér üzemeltetője által végzett gazdasági tevékenységek elengedhetetlen elemeit képezik.
A le‑ és felszállópályák építése így lehetővé teszi a repülőtér számára a fő gazdasági tevékenységének gyakorlását, illetve
további leszállópálya építése vagy meglévő leszállópálya kibővítése esetén e tevékenység fejlesztését.
A felperesek tehát tévesen állítják, hogy valamely tevékenység gazdasági jellegéből csak azzal a feltétellel lehet egy másik
tevékenység gazdasági jellegére következtetni, hogy a két tevékenység ne legyen elválasztható és megkülönböztethető, továbbá
azokat egy és ugyanazon jogalanynak kell gyakorolnia, azzal, hogy a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy e két kritérium teljesül.
Végeredményben ezt az érvelést az ítélkezési gyakorlat semmivel nem támasztja alá.
Kétségtelen, hogy a repülőtér kezelőjének nem minden tevékenysége szükségképpen gazdasági jellegű. A közhatalmi jogkörök gyakorlásával
kapcsolatos tevékenységek ugyanis nem rendelkeznek olyan gazdasági jelleggel, amely indokolná az EK‑Szerződés versenyre vonatkozó
szabályainak alkalmazását (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott MOTOE‑ügyben hozott ítélet 24. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot). A hatósági jogkör gyakorlásába, illetve a gazdasági tevékenységek körébe tartozó tevékenység minősítését
egy adott jogalany által végzett valamennyi tevékenység tekintetében külön-külön kell elvégezni (a fenti 88. pontban hivatkozott
MOTOE ügyben hozott ítélet 25. pontja).
A jelen esetben ugyanakkor, mivel a déli pálya megépítése és kibővítése a jellegére és tárgyára tekintettel önmagában nem
minősül közhatalmi jogkör gyakorlásának, amit egyébként a felperesek kifejezetten nem is állítanak, a Bizottság nem tévedett,
amikor az FLH tevékenysége gazdasági jellegének mérlegelése során nem tett különbséget egyrészt a déli pálya megépítése és
kibővítése, másrészt pedig annak üzemeltetése között. Nem lehet helyt adni annak az állításnak, mely szerint a Bizottság a
Határozat (178) preambulumbekezdésében elismerte annak szükségességét, hogy különbséget kell tenni az üzemeltető különböző
tevékenységei között, mivel a Bizottság e preambulumbekezdésben lényegében arra szorítkozott, hogy emlékeztessen a fenti 98. pontban
hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő elvekre.
Az eddigiek összességéből következik, hogy az FLH annyiban, amennyiben a déli pályát üzemelteti, olyan gazdasági tevékenységet
végez, amelytől az e pálya megépítéséből álló tevékenységet nem lehet elválasztani. Nem lehet tehát helyt adni annak az érvelésnek,
mely szerint a repülőtéri infrastruktúra kibővítése nem minősül gazdasági tevékenységnek, mivel e tevékenység gazdasági jellegét
nem lehet az infrastruktúra üzemeltetésének gazdasági jellegétől elkülönítve vizsgálni.
E következtetéseket a felperesek által előterjesztett egyik érv sem vonhatja kétségbe.
Először is el kell utasítani azt az érvet, mely szerint a déli pálya megépítése vagy kibővítése a regionális politika, a gazdaságpolitika
és a közlekedéspolitika körébe tartozik. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik ugyanis egyrészt, hogy az EK 87. cikk
(1) bekezdése nem tesz különbséget az állami beavatkozás okai vagy célkitűzései szerint, hanem azt annak hatásai alapján határozza
meg (a Bíróság 173/73. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1974. július 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1974., 709. o.]
27. pontja és a C‑241/94. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1996.,
I‑4551. o.] 20. pontja; a Törvényszék T‑304/04. és T‑316/04. sz., Olaszország és Wam kontra Bizottság egyesített ügyekben
2006. szeptember 6‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 63. pontja), másrészt pedig, hogy az állami hatóságoktól
származó tőke-hozzájárulást a magánbefektető kritériuma alapján kell értékelni, elvonatkoztatva minden szociális, regionális
politikai vagy ágazati megfontolástól (lásd a Törvényszék T‑20/03. sz., Kahla/Thüringen Porzellan kontra Bizottság ügyben
2008. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2305. o.] 242. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Végeredményben azt, hogy a déli pálya megépítése és üzemeltetése általános érdeket, nevezetesen pedig a regionális fejlesztést
szolgálja, elismerte a Bizottság, és olyan kritériumot képez, amelyet a Bizottság a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének
mérlegelése során figyelembe vett, mint ez a Határozat (258)–(263) preambulumbekezdéséből kiderül.
Kétségkívül meg kell állapítani, hogy mint az az 1994. évi közleményből következik, a Bizottság a múltban úgy ítélte meg,
hogy az infrastrukturális projektek megvalósítása olyan általános gazdaságpolitikai intézkedést jelent, amelyet a Bizottság
nem vizsgálhat az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alapján.
Ugyanakkor emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy azt a kérdést, hogy valamely támogatás a Szerződés értelmében vett állami
támogatásnak minősül‑e, olyan objektív elemek alapján kell eldönteni, amelyeket a bizottsági határozat meghozatalának időpontjában
értékelnek (lásd ebben az értelemben a C‑182/03. és a C‑217/03. sz., Belga Királyság és Forum 187 kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2006. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5479. o.] 137. pontját, valamint a fenti 90. pontban hivatkozott
Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 95. pontját), másrészt pedig, hogy jóllehet a Bizottság
kötve van az állami támogatások terén saját maga által elfogadott keretszabályokhoz és közleményekhez, ez kizárólag annyiban
van így, amennyiben e szövegek nem térnek el a Szerződés rendelkezéseinek helyes alkalmazásától, mivel a hivatkozott szövegek
nem értelmezhetők úgy, hogy korlátozzák az EK 87. cikk és az EK 88. cikk hatályát, vagy ellenkeznek azok céljaival (lásd a
Bíróság C‑75/05. P. és C‑80/05. P. sz., Németország és társai kontra Kronofrance egyesített ügyekben 2008. szeptember 11‑én
hozott ítéletének [EBHT 2008., I‑6619. o.] 65. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Márpedig a repülőtéri ágazatban a Határozat (169)–(171) preambulumbekezdésében hivatkozott olyan változások következtek be,
amelyek különösen ezen ágazat szervezetét, valamint gazdasági és versenyhelyzetét érintették. Ráadásul az ADP ítélkezési gyakorlat
2000‑től kezdve elismeri, hogy a repülőterek üzemeltetői alapvetően az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti gazdasági tevékenységet
folytatnak, amely az állami támogatásokra vonatkozó előírások hatálya alá tartozik, amit a fenti 77. pontban hivatkozott Ryanair
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontja is megerősített.
Következésképpen, tekintettel a fenti 104. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, a Bizottságnak a Határozat elfogadása
során figyelembe kellett vennie e fejlődést és értelmezést, valamint az EK 87. cikk (1) bekezdésének a repülőtér-üzemeltetési
tevékenységek gyakorlásához kapcsolódó infrastruktúra finanszírozására történő alkalmazásával kapcsolatban e fejlődés és értelmezés
következményeit, még ha nem is kellett alkalmaznia az 1994. évi iránymutatás 12. pontját. Az eddigi megfontolásokra tekintettel
tehát a Bizottság nem tévedett, amikor a Határozat (174) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy 2000‑től kezdve nem lehet
eleve kizárni az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések repülőterekre történő alkalmazását.
Ezzel összefüggésben hozzá kell tenni, hogy mivel a repülőtér üzemeltetője nem kizárólag olyan feladatokat lát el, amelyek
többek között a területrendezési politika és a közlekedéspolitika keretébe tartoznak, hanem, mint az megállapítást nyert,
gazdasági tevékenységet is gyakorol, saját forrásaiból kell finanszíroznia azoknak az építkezéseknek a költségeit, amelyek
a gazdasági tevékenységének alapját képezik. E feltételek mellett nem lehet helyt adni annak az érvelésnek, mely szerint a
nyilvános infrastruktúra költségeit a nagyközönségnek kell viselnie. Végeredményben az, hogy az infrastruktúra finanszírozásához
szükség van állami forrásokra, önmagában nem releváns. Az állami hatóságok beavatkozása ugyanis csak akkor mentesül az állami
támogatásnak minősítés alól, ha az állam által közvetlenül vagy közvetve a vállalkozás rendelkezésére bocsátott tőke biztosítása
rendes piaci feltételek mellett történik.
Másodszor, a felperesek által a repülőtéri infrastruktúra kiépítésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek állítólagos
elválaszthatóságával kapcsolatban előadott érveket is el kell utasítani.
Egyrészt, a felperesek által a válaszukban előadott azon állítással kapcsolatban, mely szerint a valamely infrastruktúra kiépítése,
üzemeltetése és használata közötti különbségtétel a Bizottság gyakorlatának alapvető elvét képezi, ideértve a repülőtereken
kívüli egyéb területeket is, amely elv alkalmazási kritériuma jelen esetben teljesül, meg kell állapítani, hogy ennek az állításnak
nem lehet helyt adni, mivel ezen állítólagos alapvető elv alkalmazásának kritériuma, ahogyan azt a felperesek előadják (lásd
a fenti 78. pontot), jelen esetben nem releváns. Mint ugyanis azt a Bizottság hangsúlyozza, az, hogy valamely infrastruktúra
használatára valamennyi potenciális felhasználónak egyenlő és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek mellett van
lehetősége, olyan releváns kritériumot képezhet, amelynek alapján a szóban forgó infrastruktúra használóinak javát szolgáló
támogatás fennállása zárható ki. Ezzel szemben e kritérium nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy – mint jelen esetben
is – ezen infrastruktúra állami finanszírozása az ezen infrastruktúra üzemeltetőjének javát szolgáló támogatásnak minősül‑e.
Ráadásul, anélkül hogy állást kellene foglalni a felperesek által állított gyakorlat fennállásának kérdésében, meg kell állapítani,
hogy e gyakorlat semmiképp nem vonhatná kétségbe a fenti 100. pontban megfogalmazott azon megállapítást, mely szerint az FLH
gazdasági tevékenységet gyakorol, amelytől az említett pálya megépítéséből álló tevékenység nem választható el. Mivel ugyanis
az állami támogatás fogalma olyan jogi fogalom, amelyet objektív tények alapján kell értékelni (lásd ebben az értelemben a
fenti 90. pontban hivatkozott Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 141. pontját), e fogalom
nem függhet a Bizottság szubjektív értékelésétől, és ezen intézmény minden korábbi gyakorlatától függetlenül kell meghatározni.
Másrészt, ami a felperesek által hivatkozott olyan konkrét példákat illeti, mint a múzeumi büfé vagy az autópálya melletti
étterem üzemeltetése, azok alapján nem állapítható meg, hogy egyrészt az üzemeltetésre, másrészt pedig az építésre irányuló
tevékenységeket külön-külön kellene vizsgálni. E példák ugyanis nem különítik el a főtevékenységet az annak alárendelt melléktevékenységektől.
Így a múzeum főtevékenysége nem a büfé üzemeltetése, az autópálya kezelőjének főtevékenysége pedig nem az út menti étterem
üzemeltetése. Ezzel szemben a leszállópálya megépítésének célkitűzése a repülőtér fő gazdasági tevékenységéhez, vagyis a repülőtéri
szolgáltatások nyújtásához kapcsolódik.
Harmadrészt az az érv, mely szerint a megépítési és üzemeltetési tevékenységek különböző gazdasági szereplőket és ágazatokat
érintenek, nem befolyásolja annak szükségességét, hogy a gazdasági tevékenységet előkészítő tevékenység jellegét a gazdasági
tevékenység jellegével együtt kell vizsgálni az e tevékenységek között fennálló kapcsolat folytán, mivel a pálya megépítése
és kibővítése a használatának előfeltételét képezi. Mindazonáltal a tőkejuttatás sajátos összefüggéseiben érintett jogalanyok
ugyanazok, mivel a déli pálya megépítésére irányuló juttatás kedvezményében az MF és az FLH részesült (ez utóbbi az előbbi
tulajdonában áll), másfelől pedig a déli pályát ők fogják üzemeltetni.
Negyedrészt azon érvvel kapcsolatban, mely szerint a Bizottság nem bizonyította, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítése
elválaszthatatlan lenne annak üzemeltetésétől, meg kell állapítani, hogy amennyiben a vállalkozás tevékenységi ágazatai nem
minősülnek közhatalmi jogkörök gyakorlásának, a Bizottság nem köteles bizonyítékot szolgáltatni mindezen tevékenységi ágazat
gazdasági jellegéről, amennyiben ezen ágazatok a vállalkozás általános gazdasági tevékenységének körébe tartoznak, és egymáshoz
kapcsolódnak. Ilyen esetben ugyanis a Bizottság arra szorítkozhat, hogy kifejti azokat az indokokat, amelyek alapján úgy ítéli
meg, hogy a vállalkozás gazdasági tevékenységet gyakorol, továbbá megjelöli azokat az indokokat, amelyek alapján úgy véli,
hogy a szóban forgó tevékenységi ágazatok e gazdasági tevékenység körébe tartoznak.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy tekintettel a Határozat (169)–(171) preambulumbekezdésében levezetett okfejtésekre,
a Bizottság a (172) preambulumbekezdésben megállapítja, hogy a repülőterek megépítését és üzemeltetését már nem lehet olyan
közjogi jellegű feladatnak tekinteni, amely főszabály szerint nem tartozik a támogatások ellenőrzése alá. Ezt követően meg
kell állapítani, hogy a Határozat (177) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság az FLH‑t az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett vállalkozásnak minősítette, abból kiindulva, hogy a szóban forgó infrastruktúrát az FLH kereskedelmi célokra
üzemelteti, vagyis kereskedelmi célokra használható infrastruktúráról van szó. E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy
a Bizottság a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítésével összefüggésben elegendő bizonyítékot szolgáltatott a déli pálya
kibővítése és üzemeltetése közötti kapcsolat alátámasztásához.
Harmadszor, azon érvekkel kapcsolatban, melyek szerint a repülőterek megépítéséről nem magán gazdasági szereplők gondoskodnak,
valamint a déli pálya megépítése nem minősülhet gazdasági tevékenységnek, mivel e tevékenység jövedelmezőségének hiánya folytán
magánbefektető nem gyakorolná azt, emlékeztetni kell arra, hogy – mint az az eddigiekből következik – a déli pálya kibővítése
olyan tevékenység, amely közvetlenül köthető a repülőtéri infrastruktúra kezeléséhez, amely gazdasági tevékenységet képez.
Ráadásul az, hogy valamely tevékenységet nem magán gazdasági szereplők gyakorolnak, vagy e tevékenység nem jövedelmező, e
tevékenység gazdasági tevékenységgé minősítése szempontjából nem releváns. E minősítés kapcsán ugyanis az ítélkezési gyakorlat
nem követeli meg kifejezetten (lásd a fenti 89. pontot), hogy a szóban forgó tevékenységet magán gazdasági szereplők gyakorolják,
vagy az jövedelmező legyen. Ez egyébként a vállalkozássá minősítés tekintetében ugyanígy van (lásd a fenti 88. pontot).
Ezen érveket tehát mint tárgytalanokat el kell utasítani.
Negyedszer, az ADP ítélkezési gyakorlat relevanciájának megkérdőjelezésére irányuló érvekkel kapcsolatban mindenekelőtt meg
kell állapítani, hogy a vállalkozás és a gazdasági tevékenység fogalma a versenyjog minden területén ugyanaz, akár a vállalkozásokra,
akár pedig a tagállamokra vonatkozó rendelkezésekről legyen szó, mivel mindezen rendelkezések egyetlen célkitűzés, mégpedig
az EK 3. cikk g) pontjában meghatározott, olyan rendszer létrehozására irányuló célkitűzés megvalósítását hivatottak biztosítani,
amely megakadályozza a belső piaci verseny torzulását. Így a fenti 88. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat versenyjogi
összefüggésben utal a vállalkozás fogalmára, anélkül hogy különbséget tenne aszerint, hogy a vállalkozásokra vagy a tagállamokra
vonatkozó rendelkezésekről legyen szó. Másfelől, mint azt a Bizottság hangsúlyozta, a Bíróság az állami támogatásokkal összefüggésben
maga is a vállalkozás azon fogalmára utalt, amelyet a kartellekkel összefüggésben alkalmaznak (lásd ebben az értelemben a
fenti 88. pontban hivatkozott Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben hozott ítélet 107. pontját). Ezért nincs jelentősége
annak, hogy az ADP ítélkezési gyakorlat az EK 82. cikk, nem pedig az EK 87. cikk alkalmazására vonatkozik. Ugyanezen indokból
el kell utasítani a felperesek által előadott, a fenti 88. pontban hivatkozott FENIN kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
relevanciájának vitatására irányuló érveket.
Továbbá, még ha az ADP ítélkezési gyakorlat kétségkívül egy nagy nemzetközi repülőtérre vonatkozik is, ezt az ítélkezési gyakorlatot
megerősítette a fenti 77. pontban hivatkozott Ryanair kontra Bizottság ügyben hozott ítélet, amely regionális repülőtérre
vonatkozott.
Végül, jóllehet meg kell állapítani, hogy a szóban forgó ítélkezési gyakorlat nem az infrastruktúra kiépítésére irányuló tevékenységekre
utal, ez nem változtat azon, hogy e körülmény nem vonja kétségbe az eddigi következtetéseket, amelyek a repülőtér kezelésére
és üzemeltetésére irányuló tevékenységek, valamint az infrastruktúra kiépítésére vagy kibővítésére irányuló tevékenységek
elválaszthatatlan jellegén alapulnak.
Az eddigiek összességéből következik, hogy a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a tőkejuttatás az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett állami támogatást képezett.
Az első jogalapot tehát teljes egészében el kell utasítani.

A második, arra alapított jogalapról, hogy az FLH nem lehet állami támogatások kedvezményezettje
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy az FLH nem lehet állami támogatások kedvezményezettje, mivel beruházási célra létrehozott
állami társaságról („single purpose vehicle”, a továbbiakban: SPV) van szó. A felperesek ugyanis arra hivatkoznak, hogy még
ha az FLH a felette tulajdonosi jogokat gyakorló állami hatóságoktól elkülönült magánjogi jogi személy is, létrehozásának
egyetlen célja és egyedüli rendeltetése a lipcse-hallei repülőtér nyilvános infrastruktúrájának kezelése és üzemeltetése.
Az FLH‑t tehát e repülőtér kezelése és az ehhez szükséges műveletek elvégzése érdekében hozták létre. Vagyis SPV‑nek kell
tekinteni. A Bizottság azon érvével szemben, mely szerint az FLH számos feladatot ellát, a felperesek előadják, hogy a Bizottság
figyelmen kívül hagyja, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítését annak üzemeltetésétől elkülönítve kell vizsgálni.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy a Bizottság az állami támogatások területén elismerte az olyan SPV‑k létrehozásának elvét,
amelyeknek kizárólag közjogi részesedéstulajdonosaik vannak, mint például az alapkezelő társaságok. A felperesek szerint az
állami hatóságok ezen SPV‑ket egyetlen cél érdekében hozzák létre, és biztosítják számukra a megfelelő tőkeeszközöket abból
a célból, hogy az általános érdeket szem előtt tartva működtessék őket. Így az SPV‑k önállóan járnak el a harmadik személyekkel
szemben, nem így azonban a forrásokat rendelkezésükre bocsátó állami hatóságokkal szemben. Továbbá, annak ellenére, hogy állami
tőkét bocsátanak rendelkezésükre, amelyet kezelniük kell, a Bizottság e társaságokat nem minősíti állami támogatások kedvezményezettjeinek.
A felperesek szerint az FLH és e társaságok helyzete hasonló, mivel az FLH nyíltan és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen
köteles a repülőtéri infrastruktúrát a potenciális használók rendelkezésére bocsátani. Ezen infrastruktúra vonatkozásában
az FLH nem vállalkozói minőségben jár el, mivel az infrastruktúrát nem szabad felhasználás céljából bízták rá, hanem annak
érdekében, hogy azt a részvényesek nevében és az utasításaiknak megfelelően üzemeltesse.
Így a felperesek szerint, mivel Szászország és partnerei ügy döntöttek, hogy a déli pálya kibővítésének lebonyolítása érdekében
az FLH‑t jelölik ki, biztosítaniuk kellett számára az ehhez szükséges pénzügyi eszközöket. A német jogszabályok szerint partneri
minőségében erre az állam is köteles volt. Ezért az állam mint az SPV tulajdonosa által nyújtott és az infrastruktúra kialakítására
rendelt finanszírozás nem minősült az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak. Ezen okfejtés a felperesek szerint
összhangban van az ADP ítélkezési gyakorlattal, amely nem a repülőtéri társaságok részére történő infrastruktúra-biztosítással,
hanem a repülőtéri társaságok harmadik személyekkel szembeni magatartásával kapcsolatos. Mindazonáltal, még ha abból is indulunk
ki, hogy a repülőtér harmadik személyekkel szemben piaci szereplőnek minősül, ez nem jelenti azt, hogy az infrastruktúráért
felelős társaságot is vállalkozásnak kellene tekinteni a tulajdonosokkal, jelen esetben az állami hatóságokkal fennálló viszonyaiban.
A felperesek hozzáteszik, hogy az FLH feletti ellenőrzéssel kapcsolatos megállapítások a Bizottság megközelítésének pontatlanságát
bizonyítják. Az FLH‑t ugyanis 100%‑ban állami hatóságok irányítják. Márpedig, ha a repülőteret maguk e hatóságok építették
és kezelték volna, az infrastruktúra finanszírozása nem állami támogatásnak, hanem valamely közszolgáltatási feladat közigazgatáson
belüli egyszerű finanszírozásának bizonyult volna. A felperesek szerint ugyanez a helyzet, amikor az állami hatóságok kizárólag
erre a célra létrehozott önálló jogalanyt, jelen esetben az FLH‑t bíznak meg ilyen feladattal. Ezzel összefüggésben a felperesek
az NN 86/2001. sz. (Írország – Aer Rianta) állami támogatással kapcsolatos, 2001. október 5‑i C (2001) 2967. sz. bizottsági
határozatra támaszkodnak.
A felperesek végül úgy vélik, hogy a Bizottság túllépi a számára biztosított hatásköröket, amikor úgy ítéli meg, hogy hatáskörrel
rendelkezik a közigazgatási szervek által elfogadott intézkedések feletti ellenőrzés gyakorlására. Az Unió számára biztosított
hatáskörök hiányában ugyanis az adminisztratív szervezés az EK 5. cikk (1) és (2) bekezdése alapján továbbra is a tagállamok
hatáskörébe tartozik, ideértve az uniós jog alkalmazásával kapcsolatos kérdéseket is. Ezért a tagállamok szabadon dönthetik
el, hogy az infrastruktúrájukat közvetlenül valamely állami hatóság, vagy pedig e célból létrehozott vállalkozás kezelje.
Márpedig a felperesek szerint, ha az ilyen vállalkozást állami támogatások kedvezményezettjének tekintjük, ez ahhoz vezetne,
hogy megfosztja a tagállamokat az üzemeltetési társaságok létrehozatalának lehetőségétől. Mindez tehát befolyásolná a tagállamok
közigazgatási szervezetét, ami nem része a Bizottság számára biztosított hatásköröknek.
A Bizottság vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Ismét emlékeztetni kell arra, hogy a versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra
kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Cassa di Risparmio
di Firenze és társai ügyben hozott ítélet 107. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezzel összefüggésben
pontosítani kell, hogy az EK 87. cikk valamennyi, akár állami, akár magán vállalkozást, valamint az említett vállalkozások
által végzett valamennyi termelést felöleli, az EK 86. cikk (2) bekezdésében szabályozott egyedüli kivétellel (a Bíróság C‑387/92. sz.
Banco Exterior de España ügyben 1994. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑877. o.] 11. pontja).
Meg kell még állapítani, hogy a nemzeti jogszabályok által valamely gazdasági tevékenységet gyakorló szervezetnek biztosított,
az állam jogi személyiségétől elkülönülő jogi személyiség fennállása vagy annak hiánya nincs befolyással az állam és az e
szervezet közötti pénzügyi kapcsolatok fennállására (lásd ebben az értelemben a 118/85. sz., Bizottság kontra Olaszország
ügyben 1987. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 2599. o.] 10. és 13. pontját), következésképpen pedig az említett szervezet
azon lehetőségére, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás kedvezményében részesüljön.
Hasonlóképp, mint ahogy nem fogadható el, hogy önmagában a támogatások elosztásával megbízott önálló intézmények létrehozása
útján meg lehessen kerülni az állami támogatásokra vonatkozó szabályokat (a Bíróság C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság
ügyben 2002. május 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑4397. o.] 23. pontja), ugyanúgy nem lehet eltűrni azt sem, hogy
önmagában egy SPV létrehozásával el lehessen érni, hogy az SPV kikerüljön az említett szabályok hatálya alól. Meg kell ugyanis
vizsgálni, hogy e jogalany gazdasági tevékenységet gyakorol‑e, vagyis vállalkozásnak minősíthető‑e, továbbá, hogy állami források
átruházásában részesült‑e (lásd ebben az értelemben a fenti hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
24. pontját).
Ezt az értelmezést megerősítik a Bizottság által a befektetési társaságokkal és alapokkal kapcsolatban végzett mérlegelések,
amelyekre egyébként maguk a felperesek hivatkoznak. Mint ugyanis az a kis- és középvállalkozásokba történő kockázatitőke-befektetések
előmozdítását célzó állami támogatásokról szóló iránymutatásból (HL 2006. C 194., 2. o.) kiderül, a Bizottság nem zárja ki,
hogy valamely befektetési alapot vagy eszközt állami támogatásban részesülő vállalkozásnak lehessen tekinteni. Épp ellenkezőleg,
az említett iránymutatás 3.2. pontjának első bekezdésében úgy ítéli meg, hogy meg kell vizsgálni, hogy ez lehet‑e a helyzet.
A Bizottság e pont ötödik bekezdésében kifejti, hogy a befektetési alapot vagy a befektetési eszközt általában inkább a támogatást
a befektetőkhöz és/vagy a befektetéssel megcélzott vállalkozásokhoz eljuttató közvetítő eszköznek tekinti, nem pedig e támogatás
kedvezményezettjének. Nem zárja ki ugyanakkor, hogy bizonyos esetekben – mint az az iránymutatás 3.2. pontjának ötödik bekezdéséből
kiderül – ez legyen a helyzet, így különösen bizonyos feltételek mellett az olyan intézkedések esetében, amelyek közvetlen
átutalásokat valósítanak meg számos és egymástól különböző befektetőkből álló, független vállalkozás jellegű befektetési eszközök
vagy létező alapok számára.
Jelen esetben, mint ez az első jogalap vizsgálatából kiderül, az FLH gazdasági tevékenységet gyakorol, következésképpen pedig
a repülőtéri szolgáltatások piacán tevékenykedő, az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak kell tekinteni.
Ezenkívül nem vitatott, hogy ő a tőkejuttatásból álló azon állami finanszírozás címzettje, amelyet az állami hatóságok közvetlenül
az FLH‑nak nyújtottak. E feltételek mellett, anélkül hogy szükséges lenne állást foglalni abban a kérdésben, hogy az FLH SPV‑nek
minősül‑e, a fenti 130. pontban hivatkozott elvre tekintettel el kell utasítani azt az érvelést, mely szerint az FLH azért
nem tekinthető a tőkejuttatás kedvezményezettjének, mert SPV‑ről van szó. Ugyanez a helyzet azzal az érvvel kapcsolatban,
mely szerint, ha a német hatóságok maguk építették és kezelték volna a repülőteret, a finanszírozás nem bizonyult volna állami
támogatásnak.
Ami a felperesek által hivatkozott C (2001) 2967. sz. határozatot illeti (lásd a fenti 125. pontot), az nem támaszthatja alá
a felperesek érvelését. E határozat ugyanis többek között a repülőteret érintő tulajdonosváltásra vonatkozott, amennyiben
e repülőteret az állam egy kezelőre ruházta át, ami ebben az esetben nem minősült állami támogatásnak, mivel a Bizottság úgy
ítélte meg, hogy az EK 87. cikk nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy vállalkozás létrehozásához és annak tulajdonlásához
állami forrásokat vegyenek igénybe. Ezzel szemben e határozat alapján nem állapítható meg, hogy az állami források olyan vállalkozás
részére történő átruházása, amelyet az állami hatóságok egy repülőtér kezelése érdekében hoztak létre, önmagában emiatt mentesülne
az állami támogatásnak minősítés alól.
Az eddigiekből következik, hogy a felperesek tévesen állítják, hogy az FLH nem lehet állami támogatások kedvezményezettje.
Ami az arra alapított érvet illeti, hogy a Bizottság túllépte a számára biztosított hatásköröket, amikor úgy ítélte meg, hogy
hatáskörrel rendelkezik a közigazgatási szervek által elfogadott intézkedések feletti ellenőrzés gyakorlására, ez az érv a
hetedik jogalap első részének vizsgálatához tartozik (lásd az alábbi 203–206. pontot), amelyre tehát a Törvényszék jelenleg
csak utal.
E fenntartás mellett a második jogalapot el kell utasítani.

A harmadik, arra alapított jogalapról, hogy az FLH nem minősíthető egyszerre az állami támogatás nyújtójának és kedvezményezettjének
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Határozat ellentmondásos, mivel az FLH‑t egyszerre minősíti az állami támogatás nyújtójának
és kedvezményezettjének. A Bizottság ugyanis úgy ítélte meg, hogy az FLH egyrészt a tőkejuttatás kedvezményezettje volt, másrészt
pedig – a keretmegállapodással összefüggésben – a DHL‑nek juttatott támogatások nyújtója. Márpedig e két minőség egymással
összeférhetetlen. A Bizottság által a kockázati tőke területén kialakított döntéshozatali gyakorlat ugyanis azt bizonyítja,
hogy e két minőség kölcsönösen kizárja egymást, mivel a támogatás nyújtója nem tehet mást, mint hogy a támogatást másik vállalkozásnak
ítéli oda vagy továbbítja.
A felperesek hangsúlyozzák, hogy ha megalapozott a Bizottság azon álláspontja, mely szerint egy magánbefektető nem nyújtott
volna korlátlan biztosítékot a DHL javára, ez azt bizonyítja, hogy az FLH nem piaci vállalkozóként jár el. Az FLH tehát adott
esetben nyújthat támogatást, ezzel egyidejűleg azonban nem lehet támogatás kedvezményezettje is. Ráadásul az az álláspont,
mely szerint az FLH támogatást nyújtott, azt bizonyítja, hogy nem minősül az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak.
Vállalkozás ugyanis nem nyújt támogatásokat, mivel vissza nem térítendő szubvencióról van szó, ellenszolgáltatás nélkül pedig
egyetlen vállalkozás sem nyújtana szolgáltatást.
A Bizottság azon érvével szemben, mely szerint a szóban forgó különböző intézkedéseket egymástól elkülönítve vizsgálta, a
felperesek előadják, hogy az, hogy a Bizottság valójában nem tette meg a szükséges elhatárolásokat, abból ered, hogy a repülőtér
üzemeltetésére irányuló tevékenység gazdasági jellegéből tévesen következtetett az infrastruktúra kiépítésére irányuló tevékenység
gazdasági jellegére. A Bizottság azáltal, hogy e két tevékenységet egymással összefüggésbe hozta, a támogatás nyújtójának
és kedvezményezettjének kettős szerepét ruházta az FLH‑ra, miközben e kettős rendeltetés logikusan kizárt.
A Bizottság vitatja a felperesek érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az FLH volt a tőkejuttatás kedvezményezettje, ez utóbbi pedig az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett állami támogatásnak minősült, mint az a Határozat (165)–(224) preambulumbekezdéséből kiderül.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy a Határozat (225)–(252) preambulumbekezdése értelmében a DHL volt a keretmegállapodás
8. és 9. szakasza és a szándéknyilatkozat szerint nyújtott korlátlan biztosítékok kedvezményezettje, amelyek az EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében vett, Szászország, az MF és az FLH által nyújtott állami támogatásoknak minősülnek. Különösen hangsúlyozni
kell, hogy a keretmegállapodás egyrészt az FLH és az MF, másrészt pedig a DHL között jött létre.
Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az FLH egyfelől állami támogatás, jelen esetben a tőkejuttatás
kedvezményezettje volt, másfelől pedig azon jogalanyok egyike, amelyek egyéb állami támogatásokat, vagyis a keretmegállapodás
és a szándéknyilatkozat szerinti biztosítékokat nyújtottak.
Ugyanakkor, mivel a szóban forgó állami támogatások különállóak, egyébként pedig a Határozat elkülönítve vizsgálja azokat,
nem állapítható meg, mint azt a felperesek állítják, hogy a támogatás kedvezményezettje és nyújtója minősítés jelen esetben
egymással összeférhetetlen lenne. Mint ugyanis az a fenti 128. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, az
állami vállalkozás lehet állami támogatás kedvezményezettje, amennyiben a piacon aktív vállalkozásról van szó. Semmi nem zárja
ki ugyanakkor, hogy az említett vállalkozás különálló intézkedéssel összefüggésben támogatást nyújtson. Így az állami támogatást
nem csupán közvetlenül az állam nyújthatja, hanem olyan állami vagy magán szervezetek is, amelyeket az állam a támogatás kezelése
céljából hoz létre vagy jelöl ki (lásd ebben az értelemben a fenti 130. pontban hivatkozott Franciaország kontra Bizottság
ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet 23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az államnak ugyanis az állami
vállalkozások feletti meghatározó befolyásának gyakorlása révén teljes mértékben módjában áll, hogy meghatározza a forrásai
felhasználásának irányát annak érdekében, hogy finanszírozza adott esetben a más vállalkozásoknak nyújtott sajátos előnyöket
(lásd ebben az értelemben a fenti 130. pontban hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott
ítélet 38. pontját). A felperesek tehát tévesen állítják, hogy az EK 87. cikk értelmében vett vállalkozások nem nyújthatnak
állami támogatásokat, valamint hogy az FLH‑t vagy az állammal kell összefüggésbe hozni, vagy vállalkozásnak kell tekinteni.
Hozzá kell tenni, hogy a felperesek állításával ellentétben a Bizottság kockázati tőkével kapcsolatos döntéshozatali gyakorlata
nem bizonyítja, hogy a támogatás kedvezményezettje és nyújtója minőség egymással összeférhetetlen lenne. E gyakorlat egyetlen
eleme alapján sem állapítható meg ugyanis, hogy a Bizottság feltétel nélkül kizárta volna, hogy az állami támogatásnak minősülő
valamely intézkedés kedvezményezettje ezzel egyidejűleg egy szintén állami támogatásnak minősülő másik intézkedés nyújtója
legyen. A felperesek által hivatkozott határozatokból, valamint a kis- és középvállalkozásokba történő kockázatitőke-befektetések
előmozdítását célzó állami támogatásokról szóló iránymutatásból valójában az derül ki, hogy a Bizottság minden egyes esetben
és minden tervezett intézkedés sajátos jellemzőit figyelembe véve vizsgálja, hogy a befektetők, a befektetési alapok és a
befektetéssel célzott vállalkozások szintjén fennállhat‑e állami támogatás. Végeredményben a Bizottság az N 732/2006. sz.
állami támogatásról (Hollandia – „BioGeneration Venture Fund” kockázatitőke-program) szóló, 2007. május 29‑i C (2007) 2329. sz.
határozatban úgy ítélte meg, hogy nem zárható ki, hogy a befektetési alapok és a befektetéssel célzott vállalkozások szintjén
támogatás áll fenn.
Az eddigiekre, valamint arra tekintettel, hogy a szóban forgó támogatási intézkedések elkülönülnek egymástól, meg kell állapítani,
hogy semmi nem zárja ki, hogy az FLH egyrészt közjogi jogalany minőségében a keretmegállapodás és a szándéknyilatkozat útján
a DHL részére juttatott állami támogatás nyújtója, másrészt pedig a repülőtéri szolgáltatások piacán tevékenykedő vállalkozásként
állami támogatás, jelen esetben a tőkejuttatás kedvezményezettje legyen. Márpedig az első és a második jogalap vizsgálatából
következik, hogy a Bizottság helyesen állapította meg egyrészt azt, hogy az FLH gazdasági tevékenységet gyakorol, és az EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak minősül, másrészt pedig, hogy ő a tőkejuttatásból álló állami támogatás kedvezményezettje.
Ezenkívül egyetlen körülmény alapján sem vonható kétségbe, hogy az FLH‑t a keretmegállapodás aláírójaként az e keretmegállapodáshoz
kapcsolódó támogatás nyújtójának kell tekinteni, valamint a Bizottság által a Határozat (227) preambulumbekezdésében megfogalmazott
azon mérlegelés sem, mely szerint a keretmegállapodás és a szándéknyilatkozat finanszírozása állami forrásokból történt, továbbá,
hogy az említett állami források nyújtásáról szóló döntések állami hatóságoktól származnak. Ezt egyébként jelen esetben a
felperesek sem vitatják.
Ebből következik, hogy a felperesek állításával ellentétben a Határozat nem ellentmondásos, amennyiben az FLH‑t egyszerre
minősíti a támogatás kedvezményezettjének és nyújtójának. Ebből következik az is, hogy el kell utasítani azt az érvet, mely
szerint, mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy egy magánbefektető nem nyújtott volna biztosítékot a DHL‑nek, az FLH nem tekinthető
piaci vállalkozásnak, vagyis nem lehet támogatás kedvezményezettje.
A fentiekre figyelemmel a harmadik jogalapot el kell utasítani.

A negyedik, a visszaható hatály tilalma, a jogbiztonság, a bizalomvédelem és az egyenlőség elvének megsértésére alapított
jogalapról
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a 2005. évi iránymutatás jelen esetben történő alkalmazása sérti a visszaható hatály tilalma,
a jogbiztonság, a bizalomvédelem és az egyenlőség elvét.
Először is a visszaható hatály tilalma elvének megsértésével kapcsolatban a felperesek mindenekelőtt azt állítják, hogy a
Bizottság a saját állításával ellentétben jelen esetben a 2005. évi iránymutatást alkalmazta. Ez kiderül a Határozat (30) preambulumbekezdéséből,
valamint abból, hogy e Határozat a 2005. évi iránymutatásra vonatkozó utalásokat (a (30), (174), (176) és (195) preambulumbekezdés)
illetően több szempontból ellentmondásos.
Ezt követően a felperesek azt állítják, hogy a 2005. évi iránymutatást nem lehetett volna alkalmazni, mivel a tőkejuttatás
vizsgálata szempontjából releváns időpont megelőzi ezen iránymutatás hatálybalépését. Az iránymutatás ugyanis akként rendelkezik,
hogy a kihirdetését, vagyis 2005. december 9‑ét követően nyújtott támogatásokra kell alkalmazni, kifejezetten kizárva ezzel
a visszaható hatályú alkalmazást. Jelen esetben az MF részvényesei az MF igazgatótanácsának 2004. november 4‑i határozatát
követően döntöttek úgy, hogy a tőkejuttatást az FLH rendelkezésére bocsátják. A tőkejuttatást tehát a 2005. évi iránymutatás
hatálybalépését megelőzően nyújtották az FLH‑nak, vagyis olyan időpontban, amikor még csak az 1994. évi közlemény volt hatályban.
Következésképpen a Bizottság megsértette a visszaható hatály tilalmának elvét, amikor a tőkejuttatást a 2005. évi iránymutatás
hatálya alá sorolta.
A felperesek hozzáteszik, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az olyan új szabályozás, amelyről a tagállam akkor szerzett
tudomást, amikor a támogatás még csak a tervezet szakaszában volt, nem irányul visszaható hatályú alkalmazásra. Ezért a 2005.
évi iránymutatásnak, amely a tőkejuttatás nyújtását követően több mint egy évvel módosítja az annak eldöntése alapjául szolgáló
kritériumokat, hogy e tőkejuttatás állami támogatásnak minősül‑e, és amelynek a tervezetét csak több hónappal a tőkejuttatás
után közölték a tagállamokkal, még kevésbé lehet visszaható hatálya.
Másodszor, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésével kapcsolatban a felperesek azt állítják, hogy a déli pályával
kapcsolatos határozat 2004. november 4‑i meghozatalakor nem volt előrelátható, hogy a Bizottság megváltoztatja a regionális
repülőterek infrastruktúrája finanszírozásának az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések alapján történő mérlegelését.
Az az álláspont, mely szerint e finanszírozás állami támogatásnak minősülhet, csak 2005‑ben, vagyis a tőkejuttatás nyújtását
követően merült fel. Valójában a 2005. évi iránymutatás elfogadásáig a Bizottságnak ezzel kapcsolatban nem volt állandó gyakorlata,
és nagyfokú jogbizonytalanság állt fenn. Még ha fel is tételezzük, hogy létezett ilyen gyakorlat, a német hatóságok és a felperesek
arról nem szerezhettek tudomást, mivel a szóban forgó határozatokat egyrészt kizárólag a Bizottság internetes oldalán hozták
nyilvánosságra, vagyis nem az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
, másrészt pedig azokat nem tették közzé német nyelven, a felperesek számára tehát nem voltak érthetők. E feltételek mellett
a felperesek úgy vélik, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmezésében bekövetkezett változás nem volt előrelátható.
Másfelől a felperesek hangsúlyozzák, hogy e fejleményt nem lehetett levezetni a Bizottság döntéshozatali gyakorlatából, az
ítélkezési gyakorlatból vagy a 2001. évi tanulmányból. Ezzel összefüggésben különösen azt hangsúlyozzák, hogy ha az ADP ítélkezési
gyakorlat arra irányult volna, hogy az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések hatályát a repülőtéri ágazatban tett
valamennyi intézkedésre kiterjeszti, a Bizottságnak a jogbiztonság érdekében ezen időszaktól kezdve hatályon kívül kellett
volna helyeznie vagy módosítania kellett volna az 1994. évi közleményt. Márpedig ez nem történt meg, vagyis a Határozat meghozatala
előtt az ítélkezési gyakorlat nem akként volt értelmezhető, hogy a regionális infrastruktúra kiépítése a támogatásokra vonatkozó
rendelkezések hatálya alá tartozna, hanem akként, hogy továbbra is az 1994. évi közleményben megfogalmazott elvek irányadók.
A Bizottság által hivatkozott azon körülménnyel szemben, hogy a német hatóságok a 2005. évi iránymutatás elfogadását megelőzően
bejelentették a regionális repülőterek megépítésével vagy fejlesztésével intézkedéseket (N 644i/2002. sz. állami támogatás),
a felperesek előadják, hogy a tagállamok jogbiztonsági indokokból rendszeresen bejelentenek intézkedéseket, még akkor is,
ha úgy vélik, hogy nincs szó állami támogatásról. E bejelentésből tehát nem vezethető le, hogy a német hatóságok már a déli
pálya finanszírozására vonatkozó kötelezettségvállalást megelőzően abból az elvből indultak volna ki, hogy állami támogatásról
lehet szó.
A felperesek végül azt állítják, hogy mivel a 2005. évi iránymutatás részletesen rendelkezik az időbeli hatályáról, a Bizottság
azáltal, hogy ezt az iránymutatást a hatálybalépését megelőző időszakra alkalmazta, megsértette a saját vizsgálati kritériumait,
amelyek tiszteletben tartására kötelezettséget vállalt, és amelyek tiszteletben tartására a gazdasági szereplőknek és a tagállamoknak
tudniuk kell számítani. Ezzel összefüggésben a felperesek a válaszukban kifejtik, hogy a Bizottság azáltal, hogy a tőkejuttatást
az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések hatálya alá sorolta, miközben nem alkalmazhatta volna a 2005. évi iránymutatást,
megsértette az 1994. évi közleményt, következésképpen pedig azt az elvet, hogy a közigazgatási hatóságokat kötik saját határozataik.
A Bizottságra nézve ugyanis mindaddig kötelezőek az általa elfogadott iránymutatások, amíg azok nem ellentétesek az elsődleges
joggal. Márpedig a tőkejuttatással kapcsolatos határozat meghozatalának időpontjában az 1994. évi közlemény nem sértette az
elsődleges jogot, amennyiben az ítélkezési gyakorlat nem követeli meg az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezéseknek
a repülőtéri infrastruktúrával összefüggő intézkedésekre történő alkalmazását, amit a Bizottság is megerősített.
Harmadszor, az egyenlőség elvének megsértésével kapcsolatban a felperesek azt állítják, hogy az infrastruktúra kiépítésére
és elrendezésére irányuló állami támogatások kedvezményében nagyszámú európai repülőtér részesült. Az egyenlőség elvére tekintettel
tehát az FLH nem lehetne az egyetlen, akit érint a bizottsági politika abban megnyilvánuló változása, hogy az állami támogatásokkal
kapcsolatos rendelkezéseket a regionális repülőterekre is alkalmazni kell.
A Bizottság vitatja a felperesek érveit.
A Törvényszék álláspontja
Először is, a visszaható hatály tilalma elvének megsértésével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a tőkejuttatás EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítésével kapcsolatban a Határozat egyetlen eleme alapján sem állapítható
meg, hogy a Bizottság a 2005. évi iránymutatást alkalmazta volna.
Mindenekelőtt ugyanis a vállalkozás és a gazdasági tevékenység kritériumával kapcsolatban a Bizottság a Határozat (173) preambulumbekezdésében
megállapította, hogy az ADP ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a repülőterek kezelői főszabály szerint gazdasági tevékenységet
gyakorolnak, amely az állami támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések hatálya alá tartozik. Az ágazatban bekövetkezett közelmúltbeli
fejleményekre tekintettel a Bizottság úgy ítélte meg, mint azt a Határozat (174) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy 2000‑től,
vagyis a Törvényszék fenti 84. pontban hivatkozott Aéroports de Paris kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének évétől kezdve
nem lehet eleve kizárni az állami támogatásokra vonatkozó előírások alkalmazását a repülőterek vonatkozásában. A Bizottság
tehát a Határozat (176) preambulumbekezdésében megállapította, hogy ezen ítélet időpontjától kezdve az állami támogatásokra
vonatkozó rendelkezéseket alkalmazni kell ebben az ágazatban, hangsúlyozva, hogy ez nem jelenti a 2005. évi iránymutatás visszaható
hatályú alkalmazását, mivel kizárólag arról van szó, hogy a Bíróság tisztázta az állami támogatás fogalmát.
E megközelítésnek helyt kell adni, mivel a Bíróság által valamely uniós jogi rendelkezésről kifejtett értelmezés arra szorítkozik,
hogy megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentését, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni
és alkalmazni kellett volna (lásd a Törvényszék T‑289/03. sz., BUPA és társai kontra Bizottság ügyben 2008. február 12‑én
hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑81. o.] 159. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebből következik, hogy a gazdasági tevékenység kritériumának mérlegelésével kapcsolatban a Bizottság megalapozottan indulhatott
ki az ADP ítélkezési gyakorlatból eredő elvekből oly módon, hogy azokat a jelen ügy tényállására alkalmazza, különösen amennyiben
ez az ügy a repülőtéri infrastruktúra finanszírozására vonatkozik, ami nem képezi a 2005. évi iránymutatás visszaható hatályú
alkalmazását.
Ráadásul a Határozatnak a vállalkozás és a gazdasági tevékenység kritériumára vonatkozó egyetlen preambulumbekezdése sem utal
rá kifejezetten, hogy a Bizottság visszaható hatállyal alkalmazta volna a 2005. évi iránymutatást, egyébként pedig a (176) preambulumbekezdése
épp az ellenkezőjét tartalmazza. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a Határozat (30) preambulumbekezdésében foglalt,
az említett iránymutatással kapcsolatos utalás a tőkejuttatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének az előzetes vizsgálat
során történő értékelésére, nem pedig annak állami támogatásnak minősítésére vonatkozik. Hasonlóképp, a Határozat (174) preambulumbekezdésében
megfogalmazott azon állítás alapján, mely szerint a repülőtéri ágazatban bekövetkezett fejleményekre tekintettel a Bizottság
a 2005. évi iránymutatásban valamennyi típusú repülőtérre „kiterjesztette” az ADP ítélkezési gyakorlatban alkalmazott megközelítést,
nem állapítható meg, hogy a Bizottság jelen esetben az említett iránymutatást alkalmazta volna, mivel e megjegyzés valójában
azt hivatott jelezni, hogy ez az iránymutatás az említett ítélkezési gyakorlat óta fennálló jogi helyzetet kodifikálja, kifejezésre
juttatva annak bizonyos velejáróit, különösen a regionális repülőterek vonatkozásában.
Ezt követően a gazdasági előny kritériumával kapcsolatban a Határozat nem állítja, hogy a Bizottság a 2005. évi iránymutatást
alkalmazta volna. Épp ellenkezőleg, a (195) preambulumbekezdés azt tartalmazza, hogy a magánbefektető elvének alkalmazhatósága
nem a 2005. évi iránymutatásból, hanem az ítélkezési gyakorlatnak és a Bizottság határozatainak alakulásából következik, a
felperesek pedig egyébként e vonatkozásban nem is vitatják a Határozatot.
Végül az államnak való betudhatóság, az egyediség, a versenytorzítás és a kereskedelem érintettsége kritériumaival kapcsolatban
a Határozat semmilyen utalást nem tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a Bizottság a 2005. évi iránymutatásban szereplő említett
kritériumokra vonatkozó szempontokat alkalmazott volna, egyébként pedig ezt a felperesek sem állítják.
Az eddigiekből következik, hogy a tőkejuttatás EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítésével
kapcsolatban a Bizottság nem a 2005. évi iránymutatást alkalmazta. Hozzá kell tenni, hogy mivel a felperesek a tőkejuttatás
közös piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó mérlegeléssel kapcsolatban nem vitatták a Határozatot, a jelen kereset
keretében nem kell megvizsgálni, hogy a Bizottság e mérlegelés során visszaható hatállyal alkalmazta‑e a 2005. évi iránymutatást.
Az eddigiek összességére tekintettel el kell utasítani a 2005. évi iránymutatásnak a déli pálya megépítésére és finanszírozására
visszaható hatállyal történő alkalmazására alapított kifogást.
Másodszor, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogásokkal kapcsolatban elegendő megállapítani,
hogy mivel a Bizottság a tőkejuttatás állami támogatásnak minősítése során nem a 2005. évi iránymutatást alkalmazta, e kifogásoknak
nem lehet helyt adni. E kifogások ugyanis az említett iránymutatás visszaható hatályú alkalmazására vonatkozó téves feltételezésen
alapulnak.
Mindazonáltal e kifogások nem tűnnek megalapozottnak. Az ADP ítélkezési gyakorlat ugyanis, amelyből következik, hogy a repülőtér
üzemeltetése gazdasági tevékenységet képez, 2000‑ből származik. Ezenkívül a fenti 77. pontban hivatkozott Ryanair kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet, amely a 2005. évi iránymutatás elfogadását megelőző helyzetre vonatkozott, egy regionális repülőtér
üzemeltetésével összefüggésben megerősítette az ADP ítélkezési gyakorlatot. Másfelől az N 58/2000. sz. állami támogatásról
(Olaszország – A piemonti repülőtéri rendszer előmozdítása) szóló, 2001. március 13‑i SG (2001) D/286839. sz. bizottsági határozatból
következik, hogy a Bizottság ebben az időpontban nem zárta ki, hogy a regionális repülőtéri infrastruktúra fejlesztését szolgáló
intézkedés adott esetben állami támogatásnak minősülhessen. E határozatban ugyanis – amely a felperesek állításával ellentétben
a repülőtéri infrastruktúra finanszírozására is vonatkozott – a Bizottság lényegében úgy ítélte meg, mint az többek között
a (17) preambulumbekezdésből kiderül, hogy ha a szóban forgó intézkedést állami támogatásnak kellene tekinteni, az az EK 87. cikk
(3) bekezdésének c) pontja alapján a közös piaccal összeegyeztethető lenne. Végül meg kell állapítani, hogy ha a német hatóságok
az N 644i/2002. sz. állami támogatást 2002‑ben jogbiztonsági okokból jelentették be, mint azt a felperesek állítják (lásd
a fenti 153. pontot), ez azt jelenti, hogy számoltak azzal a lehetőséggel, hogy a szóban forgó intézkedés – amelynek célja
a regionális repülőtéri infrastruktúra fejlesztése volt – állami támogatásnak minősülhet. Másfelől az említett támogatásra
vonatkozó eljárás keretében a Bizottság 2003. június 30‑án az ADP ítélkezési gyakorlatra hivatkozva lényegében jelezte a német
hatóságoknak, hogy nem biztos abban, hogy „a regionális repülőterek megépítésére és fejlesztésére szánt támogatás […] az infrastruktúrára
vonatkozó olyan általános intézkedésnek tekinthető, amely az állami támogatások szempontjából irreleváns”.
E feltételek mellett a felperesek tévesen állítják, hogy a déli pálya megépítésére vonatkozó határozat meghozatalának időpontjában,
vagyis 2004 novemberében nem volt előrelátható, hogy a regionális repülőtéri infrastruktúra finanszírozására irányuló intézkedéseknek
az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések alapján történő mérlegelése változni fog. Ugyanez a helyzet az arra vonatkozó
állítással, hogy az az álláspont, mely szerint a regionális repülőterek megépítésének finanszírozása állami támogatásnak minősülhet,
csak 2005‑ben, a tőkejuttatás nyújtása után merült fel.
Az eddigiekből következik, hogy a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének megsértésére alapított kifogásokat el kell utasítani.
Harmadszor, az egyenlőség elvének megsértésére alapított kifogással kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az, hogy a regionális
repülőtéri infrastruktúra finanszírozása adott esetben állami támogatásnak minősülhet, 2000‑től kezdve valamennyi repülőtérre
irányadó, vagyis az FLH nem tekinthető úgy, hogy ő lenne az e változással érintett egyetlen repülőtér-üzemeltető, ahogy azt
a felperesek állítják. Az, hogy a repülőterek ezen időpontot megelőzően finanszírozási intézkedések kedvezményeiben részesültek,
nem vonja kétségbe azt, hogy ettől kezdve valamennyi regionális repülőtér esetében előfordulhat, hogy az infrastruktúrájuk
finanszírozását az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések alapján fogják vizsgálni.
Az egyenlőség elvének megsértésére alapított kifogást tehát el kell utasítani.
Az eddigiek összességére tekintettel a negyedik jogalapot el kell utasítani.

Az ötödik, arra alapított jogalapról, hogy a 2005. évi iránymutatás sérti az elsődleges jogot
A felek érvei
A felperesek úgy vélik, hogy a 2005. évi iránymutatás két okból sérti az elsődleges jogot.
Először is, a 2005. évi iránymutatás pontatlan, mivel a repülőtéri infrastruktúra kiépítése és rendezése nem minősül gazdasági
tevékenységnek. Az iránymutatás ezért ellentétes az elsődleges joggal, és nem képezhet megfelelő jogi alapot a Határozat elfogadásához.
Másodszor, a 2005. évi iránymutatás ellentmondásos, következésképpen pedig sérti az egyértelműség és a jogbiztonság elvét.
Az 1994. évi közlemény 12. pontját ugyanis, amely kimondja, hogy az infrastrukturális projektek megvalósítása olyan általános
gazdaságpolitikai intézkedést jelent, amelyet a Bizottság nem vizsgálhat az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alapján,
nem helyezték hatályon kívül. Nem tudható tehát, hogy a repülőtéri infrastruktúra kiépítése és rendezése mennyiben tartozik
a támogatásokkal kapcsolatos rendelkezések hatálya alá.
Ezzel összefüggésben a felperesek hangsúlyozzák, hogy a Bizottság azáltal, hogy úgy ítélte meg, hogy a 2005. évi iránymutatás
„kiegészíti” az 1994. évi közleményt, elismeri, hogy nem szándékozta kétségbe vonni az e közleményben rögzített azon elvet,
amelyre egyébként a 2005. évi iránymutatásban is utal. A Bizottság ugyanakkor mégis kétségbe vonta ezt az elvet, amennyiben
a 2005. évi iránymutatás az összes repülőtéri tevékenységre alkalmazandó, amelyek között a repülőtéri infrastruktúra kiépítése
is szerepel. Ezenkívül az iránymutatás az 1994. évi közleménynek ellentmondva azt is tartalmazza, hogy „[a]mint […] gazdasági
tevékenységet folytat, a repülőtér-üzemeltetőnek az általa üzemeltetett infrastruktúrák használatának és építésének költségeit
a saját forrásaiból kell finanszíroznia”. A felperesek – hangsúlyozva, hogy a Bizottság ezzel kapcsolatban az ADP ítélkezési
gyakorlatra hivatkozik – emlékeztetnek arra, hogy az említett ítélkezési gyakorlat azt pontosította, hogy egy nagy nemzetközi
repülőtér üzemeltetése gazdasági tevékenységnek minősülhet, a regionális repülőterekkel kapcsolatban viszont nem tett semmilyen
utalást. A felperesek szerint, mivel úgy tűnik, hogy a Bizottság a továbbiakban nem kívánja kizárni az általa gyakorolt ellenőrzés
köréből az infrastruktúra kiépítését, ahogyan pedig ezt az 1994. évi közlemény értelmében még megtette, a 2005. évi iránymutatás
ellentmondásos. Ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a regionális repülőtéri infrastruktúra kiépítésének vagy rendezésének finanszírozása
állami támogatásnak minősül, az 1994. évi közleményt új közlemény elfogadásával kifejezetten hatályon kívül kellett volna
helyeznie.
A felperesek úgy vélik, hogy tévesek a Bizottság azon állításai, amelyek szerint a 2005. évi iránymutatás mellőzte és hatályon
kívül helyezte az 1994. évi közlemény 12. pontját. A 2005. évi iránymutatás 18. és 19. pontjai ugyanis nem adnak kifejezett
felvilágosítást arról, hogy hogyan viszonyulnak az 1994. évi közleményhez. A felperesek szerint a 2005. évi iránymutatás zavaros,
mivel egyrészt nem helyezi kifejezetten hatályon kívül az 1994. évi közlemény 12. pontját, másrészt viszont mellőzi azt. Ez
az ellentmondás a 2005. évi iránymutatást alkalmazhatatlanná teszi az infrastruktúra finanszírozására, és megerősíti, hogy
az iránymutatás sérti az EK 87. cikket.
Végül azon érvvel kapcsolatban, mely szerint a Határozat nem a 2005. évi iránymutatáson alapul, a felperesek emlékeztetnek
arra, hogy a Bizottság ténylegesen alkalmazta ezt az iránymutatást (lásd a fenti 149. pontot).
Az ADV egyetért a felperesek észrevételeivel. Az ADV szerint a 2005. évi iránymutatás nem alkalmazható. Ezzel összefüggésben
azt állítja, hogy a Bizottság nem jogosult arra, hogy az elsődleges jogot megsértve, iránymutatásban határozza meg az állami
támogatás elemeit, jelen esetben a gazdasági tevékenység fennállásának fogalmát.
A Bizottság vitatja a felperesek és az ADV érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Mivel, mint az a negyedik jogalap vizsgálata keretében megállapítást nyert, a Bizottság a tőkejuttatás EK 87. cikk (1) bekezdése
szerinti állami támogatásnak minősítése során nem a 2005. évi iránymutatást alkalmazta, meg kell állapítani, hogy a jelen
jogalap tárgytalan.
E jogalap keretében ugyanis – amely jogellenességi kifogással hozható összefüggésbe – a felperesek egyrészt azt állítják,
hogy a 2005. évi iránymutatás pontatlan, mivel a repülőtéri infrastruktúra kiépítése és rendezése nem minősül gazdasági tevékenységnek,
másrészt pedig, hogy az említett iránymutatás ellentmondásos, következésképpen pedig az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseknek
a repülőtéri infrastruktúra finanszírozására történő alkalmazása kapcsán sérti az egyértelműség és a jogbiztonság elvét. Márpedig,
mivel a Bizottság ezzel összefüggésben jelen esetben nem a 2005. évi iránymutatást alkalmazta, a felperesek által erre vonatkozóan
előadott kifogások tárgytalanok.
E feltételek mellett az ötödik jogalapot el kell utasítani.

A hatodik, eljárási hibára alapított jogalapról
A felek érvei
A felperesek másodlagosan úgy vélik, hogy a Bizottság nem a megfelelő eljárást alkalmazta. Ezzel összefüggésben azt állítják,
hogy az olyan regionális repülőterek kapcsán, mint például a lipcse-hallei, a déli pálya rendezéséről szóló határozat 2004‑ben
történő meghozatalának időpontjában nem létezett piac. E repülőterek nem gyakoroltak gazdasági tevékenységet, és nem voltak
versenyben más repülőterekkel. Ezenkívül, ha fel is tételezzük, hogy a regionális repülőterek jelenleg versenyben állnak egymással,
hogy létezik piac, továbbá hogy ennek következtében az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések alkalmazandók, ez mindazonáltal
a közelmúltban fejlemények eredménye, mint azt a 2005. évi iránymutatásban a Bizottság is elismeri. Következésképpen, még
ha a tőkejuttatást állami támogatásnak is tekintjük, azt mindenképpen a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja
szerinti létező támogatásnak kell minősíteni. Ennek következtében, mivel a Bizottság jelen esetben nem az e rendeletben, nevezetesen
annak 17–19. cikkében a létező támogatások esetére előírt eljárást folytatta le, a Határozat eljárási hibában szenved.
Ami a Bizottság azon állítását illeti, mely szerint a 659/1999 rendelet 17–19. cikke csak a támogatási programokra vonatkozik,
vagyis az egyedi támogatásokra nem, ha azt helytállónak feltételezzük, ahhoz vezet, hogy a Bizottság a jelen ügy tárgyát képező
intézkedést nem vizsgálhatta volna felül. Egyrészt ugyanis nem léteztek az EK 88. cikk (1) bekezdése értelmében vett megfelelő
intézkedések, másrészt pedig a Bizottság a 659/1999 rendelet értelmében nem volt jogosult arra, hogy egyedi létező támogatást
vizsgáljon felül.
A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK‑Szerződés különböző eljárásokat vezet be aszerint, hogy létező vagy új támogatásokról van‑e
szó. Míg az új támogatásokat az EK 88. cikk (3) bekezdésének megfelelően előzetesen be kell jelenteni a Bizottságnak, és nem
hajthatók végre mindaddig, amíg az eljárásban végleges határozat nem születik, a létező támogatások az EK 88. cikk (1) bekezdésének
megfelelően jogszerűen végrehajthatók, amíg a Bizottság nem állapítja meg a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségüket
(a fenti 128. pontban hivatkozott Banco Exterior de España ügyben hozott ítélet 22. pontja, valamint a Törvényszék T‑298/97.,
T‑312/97., T‑313/97., T‑315/97., T‑600/97–T‑607/97., T‑1/98., T‑3/98–T‑6/98. és T‑23/98. sz., Alzetta és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2000. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2319. o.] 148. pontja). A létező támogatások tehát
adott esetben csak a jövőre vonatkozó joghatásokkal bíró, összeegyeztethetetlenséget megállapító határozat tárgyai lehetnek
(a fent hivatkozott Alzetta és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 147. pontja).
A 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja szerint létező támogatás az „olyan támogatás, amelyet létező támogatásnak
kell tekinteni, mert megállapítható, hogy a hatálybalépése idején nem minősült támogatásnak, és ezt követően – a közös piac
fejlődésének eredményeként és anélkül, hogy a tagállam módosította volna – vált támogatássá”. A „közös piac fejlődésének”
e fogalmát a szóban forgó intézkedéssel érintett ágazat gazdasági és jogi környezetének változásaként is lehet értelmezni.
Ilyen változást eredményezhet többek között a versenynek kezdetben ki nem tett piac liberalizációja is.
Jelen esetben meg kell állapítani, hogy – mint az a Határozat (174) és (176) preambulumbekezdéséből következik – a Bizottság
a repülőtéri ágazat fejlődésére és az ADP ítélkezési gyakorlatra tekintettel úgy ítélte meg, hogy 2000‑től kezdve már nem
lehet eleve kizárni az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezések repülőterekre történő alkalmazását. Másfelől az SG (2001) D/286839. sz.
határozatból (lásd a fenti 167. pontot) kitűnik, hogy a Bizottság 2001‑ben felvetette, hogy a repülőtéri infrastruktúra finanszírozása
állami támogatásnak minősülhet. E lehetőség a német hatóságok előtt is felmerült, mivel 2002‑ben bejelentették az N 644i/2002. sz.
állami támogatást, ráadásul a Bizottság az e támogatásra vonatkozó eljárás keretében 2003‑ban tájékoztatta e hatóságokat az
azzal kapcsolatos kétségeiről, hogy a szóban forgó intézkedéseket általános infrastrukturális intézkedéseknek lehetne minősíteni
(lásd a fenti 167. pontot).
Márpedig a tőkejuttatást 2004 novemberében, vagyis olyan időszakban nyújtották, amelyre vonatkozóan a Bizottság már jelezte,
hogy megítélése szerint az ilyen finanszírozás állami támogatásnak minősülhet.
A felperesek azon érvelésével kapcsolatban, mely szerint a lipcse-halleihez hasonló repülőtereket illetően a déli pálya rendezéséről
szóló határozat meghozatalának időpontjában nem létezett verseny, mivel e repülőterek nem gyakorolnak gazdasági tevékenységet
és nem állnak versenyben egymással, elegendő emlékeztetni arra, hogy az első jogalap kapcsán már megállapítást nyert, hogy
az FLH gazdasági tevékenységet gyakorol, és versenyben áll más repülőterekkel (lásd a fenti 93. pontot), valamint elegendő
megállapítani, hogy semmilyen bizonyíték alapján nem lehet arra következtetni, hogy ez a tőkejuttatás nyújtásakor ne lett
volna így. Ami a Bizottság által a 2005. évi iránymutatásban hivatkozott fejlődést illeti, az megelőzi a déli pálya finanszírozásáról
szóló, 2004‑ben meghozott határozatot. A Bizottság ugyanis ezen iránymutatás 5. pontjában „az elmúlt években” bekövetkezett
fejlődésre utal. Végeredményben a Bizottság e fejlődésre már az SG (2001) D/286839. sz. határozatában, különösen annak (11) preambulumbekezdésében
is hivatkozott.
E feltételek mellett nem állapítható meg, hogy a tőkejuttatás a nyújtásának időpontjában nem minősült állami támogatásnak,
hanem csak a közös piac fejlődésének eredményeként vált azzá.
Az eddigiekből következik, hogy a tőkejuttatás nem volt a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja értelmében vett
létező támogatás.
Hozzá kell tenni, hogy jóllehet igaz, hogy a Határozat nem ad kifejezett választ a német hatóságok által a hivatalos vizsgálati
eljárás során felhozott azon érvre, mely szerint a tőkejuttatás létező támogatásnak minősült (a Határozat (70) preambulumbekezdése),
ez nem változtat azon, hogy a Bizottságnak nem kell állást foglalnia az érdekeltek által elé terjesztett minden érvet illetően,
hanem elég, ha a határozat rendszerét illetően alapvető fontossággal bíró tényeket és jogi érveket ismerteti (lásd a Törvényszék
T‑349/03. sz., Corsica Ferries France kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2197. o.]
63. és 64. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Jelen esetben a Határozat, különösen annak (174)–(176) preambulumbekezdése
tartalmazza azokat a körülményeket, amelyek lehetővé teszik azon indokok megértését, amelyek következtében a támogatás nem
tekinthető a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja értelmében vett létező támogatásnak.
Az eddigiekre tekintettel a hatodik jogalapot el kell utasítani.

A hetedik, az EK‑Szerződésből eredő hatáskörmegosztás megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság azzal, ahogyan a vállalkozás fogalmát értelmezte, megsértette az elsődleges jogot,
mivel az állami támogatások ellenőrzése alá von olyan állami intézkedéseket is, amelyek nem tartoznak oda.
A felperesek először is azt állítják, hogy a Bizottság megsértette a tagállamok hatásköreit. Ami ugyanis a regionális‑ és
gazdaságpolitikai intézkedéseket illeti, a tagállamok a repülőtéri infrastruktúra kiépítésével kapcsolatban kizárólagos hatáskörrel
rendelkeznek, míg a Bizottságnak e tárgykörben nincs semmilyen hatásköre. Márpedig a Bizottság a vállalkozás fogalmának a
2005. évi iránymutatásban használt kiterjesztő meghatározásával az ilyen intézkedéseket a versennyel kapcsolatos azon szabályok
hatálya alá sorolta, amelyekre vonatkozóan hatásköröket biztosítottak számára. Így a Bizottság új ellenőrzési hatáskört biztosított
magának, amely lehetővé teszi számára a tagállamok által megvalósított projektek vizsgálatát, adott esetben pedig azok elutasítását.
E hatáskör még szélesebb körű, mint az, amely a német közigazgatási bíróságokat megilleti. Következésképpen a Bizottság azáltal,
hogy az állami támogatás fogalmát úgy határozta meg, hogy ezáltal magához vonta a tagállamok hatáskörét, mint ez többek között
a Határozat (261) preambulumbekezdéséből kiderül, megsértette a szubszidiaritás elvét. Ezenkívül, mivel a Bizottságnak nem
áll módjában, hogy uniós szinten jobb ellenőrzést biztosítson a nemzeti szinten kivitelezhetőnél, megsértette az EK 5. cikk
(2) bekezdését is. A felperesek ezzel összefüggésben pontosítják, hogy a felhasználók infrastruktúrához való hátrányos megkülönböztetés-mentes
hozzáférésének biztosítása nem igazolja a Bizottság általi ellenőrzést. Egyrészt ugyanis az ilyen hozzáférés a közszolgáltatási
kötelezettség révén biztosított, másrészt pedig a fizetendő díjazásokat az állami hatóságoknak kell engedélyezniük, a felhasználókkal
folytatott konzultációt követően és az egyenlőség elvét tiszteletben tartva.
A felperesek másodszor úgy vélik, hogy a Bizottság nem jogosult arra, hogy iránymutatás útján kötelező jelleggel kiterjessze
az EK 87. cikk (1) bekezdésében megfogalmazott kritériumokat. Ezen iránymutatások ugyanis vagy az EK 88. cikk (1) bekezdése
szerinti megfelelő intézkedéseknek, vagy pedig az EK 249. cikk (5) bekezdése szerinti ajánlásoknak minősülnek, amelyeknek
összhangban kell lenniük az uniós joggal. Márpedig a Bizottság azáltal, hogy a vállalkozás fogalmát a 2005. évi iránymutatásban
a repülőterek valamennyi típusára kiterjesztette, túllépte e korlátot, és megsértette az EK 88. cikk (1) bekezdését.
Az ADV egyetért a felperesek észrevételeivel. Szerinte az uniós jogban biztosított hatáskörmegosztás nem teszi lehetővé, hogy
a repülőtéri infrastruktúra kiépítését rendszeresen az állami támogatások rendszerének vessék alá.
A Bizottság vitatja a felperesek és az ADV érvelését.
A Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy az EK 7. cikk (1) bekezdése megköveteli, hogy az egyes intézmények az e szerződésben
rájuk ruházott hatáskörök keretén belül járjanak el.
Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy az EK 88. cikk alapján a Szerződés a támogatások állandó vizsgálatának és ellenőrzésének
rendszerét hozta létre, amelyben a közös piaccal való esetleges összeegyeztethetetlenség megállapítása a Bizottság hatáskörébe
tartozó megfelelő eljárásban, a Törvényszék és a Bíróság ellenőrzésével történik. Így az EK 87. és EK 88. cikk a Bizottságnak
központi szerepet juttat a támogatások közös piaccal való esetleges összeegyeztethetetlenségének megállapításában (a Bíróság
C‑354/90. sz., Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires és Syndicat national des négociants et
transformateurs de saumon ügyben 1991. november 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑5505. o.] 9. és 14. pontja).
Jelen esetben először is azon kifogással kapcsolatban, mely szerint a Bizottság megsértette a tagállamok hatásköreit, meg
kell állapítani, hogy – mint ez az első jogalap vizsgálatából kiderül – a Bizottság nem tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy
a tőkejuttatás az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősült. Következésképpen a Bizottság az
előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében hatáskörrel rendelkezett arra, hogy e tőkejuttatást e cikk (2) és
(3) bekezdése alapján mérlegelje. Ezzel összefüggésben tehát nem sérthette meg a tagállamok hatásköreit.
Azon állítással kapcsolatban, mely szerint a regionális‑ és gazdasági politika, amelynek részét képezi a déli pálya rendezése,
kizárólag a tagállamok hatáskörébe tartozik, meg kell állapítani, hogy még ha ez az állítás valónak is bizonyul, e körülmény
nem járhat azzal a következménnyel, hogy megfossza a Bizottságot az állami támogatásokkal kapcsolatban az EK 87. cikkben és
az EK 88. cikkben részére biztosított ellenőrzési hatáskörtől, amennyiben az említett politikák keretében nyújtott finanszírozások
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak minősülnek.
Végül azzal kapcsolatban, hogy a Bizottságnak nem áll módjában, hogy a nemzeti szinten gyakorolt ellenőrzésnél jobb ellenőrzést
alakítson ki, mint azt az EK 5. cikk (2) bekezdése megköveteli, meg kell állapítani, hogy ez az érv nem releváns, mivel bizonyított,
hogy a Bizottság az EK‑Szerződés értelmében hatáskörrel rendelkezett a jelen ügy tárgyát képező intézkedés ellenőrzésére,
mivel állami támogatásról volt szó.
Az első kifogást tehát el kell utasítani. Ugyanezen indokok alapján el kell utasítani a második jogalap keretében kifejtett
azon kifogást, amely szerint a Bizottság túllépi a számára biztosított hatásköröket, amikor úgy ítéli meg, hogy hatáskörrel
rendelkezik a közigazgatási szervek által elfogadott intézkedések feletti ellenőrzés gyakorlására, mivel a tagállamok szabadon
dönthetik el, hogy az infrastruktúrájukat közvetlenül valamely állami hatóság, vagy pedig e célból létrehozott vállalkozás
kezelje.
Másodszor, azon kifogással kapcsolatban, mely szerint a Bizottság nem jogosult arra, hogy iránymutatás útján kötelező jelleggel
kiterjessze az EK 87. cikk (1) bekezdésében megfogalmazott kritériumokat, elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bizottság a tőkejuttatás
állami támogatásnak minősítése során nem a 2005. évi iránymutatást alkalmazta.
Mindazonáltal a felperesek állításával ellentétben az ilyen iránymutatások nem minősülnek az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti
megfelelő intézkedéseknek. Egyrészt ugyanis e cikk a közös piac fokozatos fejlődése vagy működése által megkövetelt azon intézkedésekre
utal, amelyek meghozatalára a Bizottság a tagállamokban létező támogatási programok folyamatos vizsgálata keretében tesz javaslatot
a tagállamoknak. Márpedig jelen esetben a tőkejuttatás új egyedi támogatásnak, nem pedig létező támogatási programnak minősül.
Másrészt a 2005. évi iránymutatás jellegéből és tartalmából egyértelműen következik, hogy ez az iránymutatás a Bizottság számára
a repülőtéri ágazatban nyújtott állami támogatásokkal kapcsolatos mérlegelési jogkörének gyakorlására vonatkozó olyan útmutatásnak
minősül, amellyel a Bizottság az említett jogkör önkorlátozását vezette be. A Bizottság ugyanis a mérlegelési jogkörének gyakorlásához
saját maga számára útmutatást adhat olyan jogi aktusok által, mint az iránymutatások, amennyiben ezek az aktusok az intézmény
által követendő irányokra utaló szabályokat tartalmaznak, és nem térnek el a Szerződés szabályaitól. Amikor a Bizottság ilyen
iránymutatásokat fogad el, amelyek célja a Szerződés betartása mellett azon szempontok pontosítása, amelyeket mérlegelési
jogköre gyakorlása során alkalmazni kíván, ezzel e jogkör önkorlátozását eredményezi, amennyiben a saját maga által felállított
szabályoknak köteles megfelelni (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑27/02. sz., Kronofrance kontra Bizottság ügyben
2004. december 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4177. o.] 79. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Márpedig, mint az lényegében az első jogalap vizsgálatából kiderül, semmi nem enged arra következtetni, hogy a Bizottság a
vállalkozás fogalmának valamennyi repülőtérre – ideértve a regionális repülőtereket is – történő kiterjesztésével túllépte
volna a hatáskörét.
A második kifogást tehát szintén el kell utasítani, ennek következtében pedig teljes egészében a hetedik jogalapot is.

A nyolcadik, az állítólagos támogatás összegére vonatkozó indokolás ellentmondásosságára és elégtelenségére alapított jogalapról
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Határozat ellentmondásos. Egyrészt ugyanis 350 millió euróban határozza meg az állítólagos
támogatás összegét (1. cikk), másrészt pedig megállapítja, hogy a közszolgáltatási feladatokhoz kapcsolódó, 108,2 millió euróra
értékelt egyes költségek nem minősíthetők az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak (a (182) és azt követő
preambulumbekezdések). Ez az ellentmondás a felperesekre nézve súlyos jogkövetkezményekkel jár. Az ítélkezési gyakorlat értelmében
ugyanis a felpereseknek a támogatás összege után kamatot kell fizetniük a támogatás nyújtása és az annak engedélyezése között
eltelt időszak vonatkozásában, azzal, hogy e kötelezettség a közszolgáltatási feladatok költségeinek megtérítése kapcsán nem
áll fenn. Jelen esetben a különbség hozzávetőleg 25 millió euró. Ráadásul ez az ellentmondás megakadályozza, hogy a felperesek
és partnereik a jövőbeli infrastruktúra-finanszírozásokat jogilag helyesen minősíthessék, hiszen a Bizottság a Határozatban
állami támogatásnak minősíti a közszolgáltatási feladatok címén nyújtott kompenzációs juttatásokat, ezáltal kiterjesztve rájuk
a bejelentési kötelezettséget.
A felperesek úgy vélik, hogy a Határozatot az ellentmondásossága miatt meg kell semmisíteni, sőt még az a kérdés is felmerül,
hogy a Határozatot a szabálytalanságának súlyossága miatt nem kell‑e jogilag nem létezőnek tekinteni. Ezenkívül azt állítják,
hogy a Határozatban olvasható ellentmondásos utalások indokolási hibának, vagyis az EK 253. cikk megsértésének minősülnek,
amelynek szintén a Határozat megsemmisítését kell eredményeznie. Egyrészt ugyanis a felpereseknek, valamint Szászországnak
és a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a Határozat alapján meg kellene tudnia határozni, hogy a szóban forgó intézkedés
mely része minősül állami támogatásnak, illetve mely része minősül támogatást nem képező kompenzációnak, másrészt pedig a
Törvényszéknek a Határozat ellentmondásos jellege folytán nem áll módjában gyakorolni a felülvizsgálati jogkörét.
A Bizottság azon érvelésével szemben, mely szerint a közszolgáltatási feladatokhoz kapcsolódó költségek számszerűsítését függőben
hagyhatta, a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkében kifejezetten számszerűsítette az
állítólagos támogatást, ezzel szemben nem vonta le a kompenzációs juttatásokat, amelyek létezését elismeri. Következésképpen
nem meghatározó az a kérdés, hogy a felperesek számszerűsíthették‑e az állítólagos támogatást.
Azon ítélkezési gyakorlattal kapcsolatban, mely szerint elegendő, ha a határozat azokat az adatokat tartalmazza, amelyek a
címzettek számára lehetővé teszik, hogy a támogatás összegét túlzott nehézségek nélkül maguk határozzák meg, a felperesek
azt állítják, hogy ezen ítélkezési gyakorlat alapján nem hagyható figyelmen kívül a Határozat ellentmondásos jellegére alapított
kifogás. Ráadásul ez az ítélkezési gyakorlat kizárólag a kedvezőtlen határozatokra vonatkozik, a kedvező határozatokra nem,
vagyis nem releváns. Mindazonáltal a felperesek érvelését támasztja alá, mivel a Határozat nem tartalmaz olyan ellentmondásmentes
utalásokat, amelyek lehetővé tennék a címzettje vagy a felperesek számára, hogy túlzott nehézségek nélkül meghatározhassák
a támogatás összegét. Következésképpen még egy nemzeti bíróság sem tudná a rá háruló feladatokat ellátni, hanem a Bizottság
segítségét kellene kérnie. E lehetőség ugyanakkor nem orvosolja a megtámadott Határozat ellentmondásos jellegét.
Azon érvvel kapcsolatban, mely szerint a kompenzációs juttatásokra csak az eljárás kései szakaszában hivatkoztak, nem igazolja
ellentmondásos határozat meghozatalát. Egyrészt ugyanis a felpereseknek erre nem volt semmilyen befolyása, másrészt pedig
a szóban forgó információkat hónapokkal a Határozat meghozatala előtt átvették az ügyiratba, így azokat figyelembe lehetett
volna venni. Még ha ezeket az információkat csak rövid idővel a Határozat meghozatala előtt adták volna elő, a Bizottság akkor
is köteles lett volna megfelelő formában lefolytatni az eljárást, adott esetben pedig kiegészítő kutatásokat végezni, mivel
semmilyen határidő nem kötötte őt.
A Bizottság mindenekelőtt azt állítja, hogy a közszolgáltatási feladatokhoz kapcsolódó költségek számszerűsítését függőben
hagyhatta, mivel e számszerűsítés nem befolyásolta a vizsgálatát. Így bármi is lenne a német hatóságok által hivatkozott költségeknek
az említett feladatok finanszírozása szempontjából elfogadható része, a Bizottság a finanszírozás ellen nem emelt volna kifogást.
Nem kellett tehát véglegesen meghatároznia, hogy ez az állami finanszírozás mennyiben nem minősült állami támogatásnak, illetve
mennyiben minősült engedélyezett állami támogatásnak.
A Bizottság ezt követően emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint egyetlen uniós jogi rendelkezés sem követeli
meg, hogy amikor a Bizottság elrendeli a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatás visszatéríttetését,
meghatározza a visszatérítendő támogatás pontos összegét. Elegendő, ha a határozat azokat az adatokat tartalmazza, amelyek
a címzettek számára lehetővé teszik, hogy a támogatás összegét túlzott nehézségek nélkül maguk határozzák meg. Márpedig, ha
még a jogellenes támogatás esetében sem kötelező, hogy a határozat megjelölje a támogatás pontos összegét, e kötelezettség
a kedvező határozat esetében sem állhat fenn.
Másfelől a Bizottság hangsúlyozza, hogy a német hatóságok csak az eljárás kései szakaszában állították, hogy az állami finanszírozás
jelentős része közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódó feladatok ellátására irányult. Ezért a költségekre vonatkozó,
az említett hatóságok által bemutatott számítás teljes körű elemzése késleltette volna a Határozat elfogadását.
Ezenkívül a Bizottság elismeri, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság által engedélyezett jogellenes támogatások
esetében a nemzeti bíróság köteles kamatfizetést elrendelni a támogatás nyújtása és annak a Bizottság általi engedélyezése
közötti időszakra. Így a nemzeti bíróságnak ahhoz, hogy e feladatát teljesíteni tudja, képesnek kell lennie a támogatás azon
részének számszerűsítésére, amely jogellenes, viszont a közös piaccal összeegyeztethető. Ilyen esetben ugyanakkor az EK 10. cikkből
eredő kölcsönös segítségnyújtási elvnek, valamint a nemzeti bíróságok és a Bizottság állami támogatások terén folytatott együttműködéséről
szóló közleménynek (HL 1995. C 312., 8. o.) megfelelően a Bizottsághoz fordulhat annak érdekében, hogy tőle kapjon segítséget.
Emellett az ítélkezési gyakorlatban kialakított, a nemzeti bíróságok és a Bizottság közötti hatáskörmegosztásnak megfelelően
elegendő, ha a Bizottság megjelöli a releváns kritériumokat, mint azt a Határozatban is tette. Ezzel szemben nem várható el,
hogy a kedvező határozatában részletesen megállapítsa, hogy a folyósított teljes összegből mekkora rész minősül jogellenes,
viszont a közös piaccal összeegyeztethető támogatásnak, sőt meghatározza a támogatás túl korai nyújtása címén beszedendő kamatok
összegét.
E feltételek mellett a Határozat nem ellentmondásos, mivel a Bizottság arra szorítkozhat, hogy a közös piaccal összeegyeztethető
nyújtott támogatás legmagasabb összegét, vagyis a 350 millió eurót jelölje meg, anélkül hogy véglegesen meg kellene határoznia,
hogy ezen összeg bizonyos részei mennyiben tekinthetők úgy, hogy nem minősülnek támogatásnak.
A Bizottság hozzáteszi, hogy ha a Határozat rendelkező részét a preambulumbekezdéseit figyelembe véve értelmezzük, nyilvánvaló,
hogy a Bizottság a déli pálya rendezésére legfeljebb 350 millió euró összegű támogatást engedélyezett. A Határozat teljes
körű olvasata tehát semmilyen kétséget nem hagy annak rendelkező része felől. Vagyis a felperesek által tapasztalt nehézségek
nem a Határozat értelmezésével kapcsolatosak, hanem azzal a kérdéssel, hogy a nemzeti bíróságok előtti esetleges eljárások
keretében a Bizottságnak pontosan számszerűsítenie kell‑e a tőkejuttatás azon részét, amely nem minősül állami támogatásnak.
Márpedig a Bizottság elutasítja e feltételezést az uniós bíróságok és a nemzeti bíróságok közötti feladatmegosztás, valamint
azon ítélkezési gyakorlat folytán, mely szerint a Bizottság még a kedvezőtlen határozatok esetében sem köteles számszerűen
meghatározni a visszatérítendő támogatás összegét.
Végül a Bizottság abból kiindulva, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatban megvizsgálta az FLH
vállalkozási minőségét, ebből következően pedig az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatóságát, valamint hivatkozott a
magánbefektetői teszt alkalmazhatóságára, vitatja azt az érvet, mely szerint a felperesek a Határozat elfogadása előtt rendelkezésre
bocsátották a megfelelő információkat. Ha a Bizottság az eljárás e szakaszában foglalkozott volna e kérdéssel, ez az eljárás
elhúzódását eredményezte volna. A Bizottság azon megjegyzéssel kapcsolatban, mely szerint őt nem kötik kötelező határidők,
hangsúlyozza, hogy főszabály szerint a lehető legrövidebb időn belül igyekszik határozatot hozni.
A Törvényszék álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy valamely határozat indokolásának ellentmondásos jellege akkor képezi az EK 253. cikkből eredő
kötelezettségnek a szóban forgó jogi aktus érvényességét érintő megsértését, ha bizonyítást nyer, hogy ezen ellentmondás miatt
a jogi aktus címzettje részben vagy egészben nem tudja megismerni a határozat valódi indokait, e ténynél fogva pedig a jogi
aktus rendelkező része részben vagy egészben nélkülözi a jogi alátámasztást (a Törvényszék T‑65/96. sz., Kish Glass kontra
Bizottság ügyben 2000. március 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1885. o.] 85. pontja).
Ezenkívül valamely aktusnak egyedül a rendelkező része válthat ki kötelező joghatásokat (lásd ebben az értelemben a Bíróság
C‑355/95. P. sz., TWD kontra Bizottság ügyben 1997. május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2549. o.] 21. pontját, valamint
a Törvényszék T‑251/00. sz., Lagardère és Canal+ kontra Bizottság ügyben 2002. november 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑4825. o.] 67. pontját).
Jelen esetben meg kell állapítani, hogy a Határozat 1. cikke szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság által a lipcse-hallei
repülőtéren az új déli pálya és az ahhoz kapcsolódó repülőtéri infrastruktúra építéséhez nyújtani kívánt, 350 millió euró
összegű állami támogatás az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja szerint a közös piaccal összeegyeztethető.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság a Határozat (12) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás
megindításakor azzal számolt, hogy az új déli pálya megépítését 350 millió euró értékben állami tőkejuttatásból finanszírozzák.
Ezenkívül, miután a Határozat (180) preambulumbekezdésében emlékeztetett arra, hogy az olyan funkciók finanszírozása, amelyek
a közbiztonság és közrend feladatai közé tartoznak, vagy az azzal összefüggésben álló infrastruktúra nem valósít meg állami
támogatást, a Bizottság a Határozat (182) preambulumbekezdésében elismerte, hogy jelen esetben bizonyos költségek az állami
hatáskörbe tartozó feladatok körébe esnek. E költségek biztonsági és rendőrségi funkciókra, a tűzvédelmi intézkedésekre és
a közbiztonságra, az üzembiztonságra, a német meteorológiai szolgálatra és a légi irányításra vonatkoznak. Így a Bizottság
a Határozat (183) preambulumbekezdésében megállapította, hogy mindaddig, amíg ezek az intézkedések az állami hatáskörbe tartozó
feladatok körébe esnek, a kérdéses költségeket nem lehet az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősíteni.
Ezzel összefüggésben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy még ha el is fogadná a német hatóságok azon érvelését, mely szerint
a költségek semmiképpen sem minősülnek állami támogatásnak, e mérlegelés semmilyen módon nem érintené a jelen ügy kimenetelét,
továbbá még akkor is engedélyezett támogatásról lenne szó, ha e költségek állami támogatásnak minősülnének. Ezért a Bizottság
úgy ítélte meg, hogy e kérdésről nem szükséges véglegesen állást foglalni.
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a Bizottság annak ellenére, hogy a Határozat (182) és (183) preambulumbekezdésében
elismeri, hogy a tőkejuttatással érintett bizonyos költségek az állami hatáskörbe tartozó feladatok körébe esnek, vagyis nem
lehetett azokat az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásoknak minősíteni, a Határozat 1. cikkében azt
állapította meg, hogy a tőkejuttatás teljes egészében állami támogatást képezett.
Kétségtelen, hogy egyetlen uniós jogi rendelkezés sem írja elő a Bizottság számára, hogy amikor elrendeli a közös piaccal
összeegyeztethetetlennek nyilvánított valamely támogatás visszatéríttetését, megjelölje a visszatérítendő támogatás pontos
összegét. Elegendő, ha a Bizottság határozata azokat az adatokat tartalmazza, amelyek a címzettek számára lehetővé teszik,
hogy a támogatás összegét túlzott nehézségek nélkül maguk határozzák meg (lásd ebben az értelemben a Bíróság 102/87. sz.,
Franciaország kontra Bizottság ügyben 1988. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1988., 4067. o.] 33. pontját).
Ugyanakkor anélkül, hogy szükséges lenne megvizsgálni, hogy ez az elv akkor is irányadó‑e, ha a Bizottság a támogatást a közös
piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja, meg kell állapítani, hogy ha a Bizottság úgy dönt, hogy a határozat rendelkező részében
feltünteti az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás összegét, köteles annak pontos összegét megjelölni.
Ha a Bizottság a jogellenes támogatást az EK 87. cikk alapján a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító végleges határozat
rendelkező részében megjelöli e támogatás összegét, ezen összeg pontossága annál is inkább fontos, hogy befolyásolhatja azon
kamatok összegét, amelyeket a kedvezményezettnek adott esetben fizetnie kell. Az uniós jog alapján ugyanis annak a nemzeti
bíróságnak, amely előtt adott esetben eljárást indítanak, köteleznie kell a támogatás kedvezményezettjét, hogy a jogellenességgel
érintett időszak vonatkozásában fizessen kamatot (a fenti 60. pontban hivatkozott CELF‑ügyben hozott ítélet 55. pontja). Márpedig
e kamat összege elsősorban magának az állami támogatásnak az összegétől függ. A szóban forgó kamatokat ugyanis az EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében vett állami támogatás teljes összege alapján, vagyis nem csupán a jogellenes támogatás összegének
azon része alapján kell számítani, amelyet a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánított. Másfelől jelen ügyben
a felperesek a tárgyaláson akként nyilatkoztak, hogy a jogellenességgel érintett időszak vonatkozásában a Határozat 1. cikkében
megjelölt 350 millió euró teljes összege után fizettek kamatot.
Márpedig az állami támogatásnak a Határozat 1. cikkében megjelölt összege a Határozat (182) és (183) preambulumbekezdésében
foglalt indokokra tekintettel tévesnek tűnik, mivel – mint az megállapítást nyert – e preambulumbekezdésekből következik,
hogy a közszolgáltatási feladatok fedezésére szolgáló összegek nem minősülnek állami támogatásnak, azokat tehát le kell vonni
az állami támogatásnak minősített tőkejuttatás teljes összegéből, vagyis a 350 millió euróból.
El kell utasítani a Bizottság azon érvét, mely szerint a német hatóságok csak az eljárás kései szakaszában adták elő, hogy
az állami finanszírozás jelentős része közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódó feladatok ellátására irányult. Egyrészt
ugyanis a Határozat (183) preambulumbekezdéséből kifejezetten következik, hogy a Bizottság határozottan úgy ítélte meg, hogy
nem kellett állást foglalnia abban a kérdésben, hogy az egyes költségek finanszírozása állami támogatásnak minősül‑e, mégpedig
azért, mert ha fel is tételezzük, hogy annak minősül, engedélyezett támogatásról van szó. Ezzel szemben nem hivatkozott az
adatok késedelmes közlésére. Másrészt, mint azt a felperesek is állították, és mint az a 659/1999 rendelet 13. cikkének (2) bekezdéséből
is következik, a Bizottságot a jelenlegihez hasonló jogellenes támogatás fennállása esetén nem köti semmilyen, a határozathozatalra
vonatkozó kötelező vagy tájékoztató jellegű határidő.
Másfelől nem lehet helyt adni a Bizottság azon érvelésének, mely szerint, ha a Határozat rendelkező részét a preambulumbekezdéseit
figyelembe véve értelmezzük, nyilvánvaló, hogy a Bizottság a déli pálya rendezésére legfeljebb 350 millió euró összegű támogatást
engedélyezett. Mint ugyanis az az eddigiekből következik, jelen esetben nem a közös piaccal összeegyeztethető támogatás összegének,
hanem konkrétan a támogatás összegének megismerése a releváns kérdés. Márpedig a Határozat (182) és (183) preambulumbekezdésének,
valamint 1. cikkének olvasata alapján a fenti 226. pontban megállapított ellentmondást lehet felfedezni, vagyis a Bizottság
téved, amikor úgy ítéli meg, hogy a Határozat a rendelkező részének tartalmával kapcsolatban nem hagy semmilyen kétséget.
Mindazonáltal, mivel a Határozat rendelkező része világos és egyértelmű, amennyiben a szóban forgó támogatás összegét 350 millió
euróban határozza meg, e rendelkező részt nem szükséges a Határozat indokolására tekintettel értelmezni. Kizárólag abban az
esetben lehet ugyanis a határozat rendelkező részét az indokolás alapján értelmezni, ha a rendelkező részben használt kifejezések
nem egyértelműek (a Törvényszék T‑59/99. sz., Ventouris kontra Bizottság ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑5257. o.] 31. pontja).
Az eddigiekből következik, hogy a Határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni abban a részében, amelyben az a Németországi Szövetségi
Köztársaság által a lipcse-hallei repülőtéren az új déli pálya és az ahhoz kapcsolódó repülőtéri infrastruktúra építéséhez
nyújtani kívánt állami támogatás összegét 350 millió euróban határozza meg.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a szerint a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Másfelől az eljárási szabályzat 87. cikke 3. §‑ának első bekezdése akként rendelkezik, hogy részleges
pernyertesség esetén, illetve kivételes okból a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt,
hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit. Végül az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának első és harmadik bekezdése
alapján, egyrészt az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket, másrészt a Törvényszék elrendelheti,
hogy a beavatkozó maga viselje saját költségeit.
Jelen esetben, mivel a T‑443/08. sz. ügy felperesei pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell
őket a saját költségeik, valamint a Bizottság ezen ügyben felmerült költségeinek viselésére.
Mivel a T‑455/08. sz. ügy felperesei részben pervesztesek lettek, a Törvényszék megítélése szerint a szóban forgó körülmények
igazságos értékelése azt kívánja, hogy a felperesek maguk viseljék saját költségeiket.
Végül az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának első és harmadik bekezdése alapján az ADV és a Németországi Szövetségi Köztársaság
maga viseli a T‑443/08. és a T‑455/08. sz. ügyben felmerült saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék ítélethozatal céljából egyesíti a T‑443/08. és a T‑455/08. sz. ügyeket.
2)
A Törvényszék a T‑443/08. sz. ügyben benyújtott keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
3)
A Törvényszék a Németország által a DHL és a lipcse-hallei repülőtér javára tett intézkedésekről szóló, 2008. július 23‑i
2008/948/EK bizottsági határozat 1. cikkét megsemmisíti abban a részében, amelyben az a Németországi Szövetségi Köztársaság
által a lipcse-hallei repülőtéren az új déli pálya és az ahhoz kapcsolódó repülőtéri infrastruktúra építéséhez nyújtani kívánt
állami támogatás összegét 350 millió euróban határozza meg.
4)
A Törvényszék a T‑455/08. sz. ügyben a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
5)
A Törvényszék Freistaat Sachsent és Szász-Anhalt tartományt kötelezi saját költségeik és a T‑443/08. sz. ügyben az Európai
Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
6)
A Törvényszék a Mitteldeutsche Flughafen AG‑t és a Flughafen Leipzig-Halle GmbH‑t kötelezi saját költségeik viselésére.
7)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a T‑455/08. sz. ügyben felmerült saját költségeinek viselésére.
8)
A Németországi Szövetségi Köztársaság és az Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) maga viseli a T‑443/08.
és a T‑455/08. sz. ügyben felmerült saját költségeit.
Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. március 24‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
A határozat
A Határozat utáni tényállás
Eljárás
A felek kérelmei
Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
Az ügy érdeméről
Az első, az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A második, arra alapított jogalapról, hogy az FLH nem lehet állami támogatások kedvezményezettje
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A harmadik, arra alapított jogalapról, hogy az FLH nem minősíthető egyszerre az állami támogatás nyújtójának és kedvezményezettjének
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A negyedik, a visszaható hatály tilalma, a jogbiztonság, a bizalomvédelem és az egyenlőség elvének megsértésére alapított
jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
Az ötödik, arra alapított jogalapról, hogy a 2005. évi iránymutatás sérti az elsődleges jogot
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A hatodik, eljárási hibára alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A hetedik, az EK‑Szerződésből eredő hatáskörmegosztás megsértésére alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A nyolcadik, az állítólagos támogatás összegére vonatkozó indokolás ellentmondásosságára és elégtelenségére alapított jogalapról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: német.