CELEX: 62013CJ0192
Žalba
Kohezijski fond
Smanjenje financijske potpore
Donošenje odluke Europske komisije
Postojanje roka
Nepoštovanje određenog roka
Posljedice

Kraljevina Španjolska svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije, Španjolska/Komisija (T‑235/11,
EU:T:2013:49
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda) kojom je taj sud odbio njezinu tužbu kojom je prvenstveno zahtijevala poništenje Odluke Komisije C(2011) 1023
final
od 18. veljače 2011. o smanjenju pomoći iz Kohezijskog fonda za stadije projekta nazvane „Opskrba i montaža željezničke opreme na brzoj pruzi Madrid‑Zaragoza‑Barcelona‑francuska granica. Odsjek Madrid‑Lérida“(CCI 1999.ES.16.C.PT.001), „Brza željeznička pruga Madrid‑Barcelona. Odsjek Lérida‑Martorell (platforma, prva faza)“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.001), „Brza pruga Madrid‑Zaragoza‑Barcelona‑francuska granica. Željeznički prilaz novom kolodvoru u Zaragozi“ (CCI 2000.ES.16.C.PT.003), „Brza pruga Madrid‑Barcelona‑francuska granica. Odsjek Lérida‑Martorell. Pododsjek X‑A (Olérdola‑Avinyonet del Penedés)“ (CCI 2001.ES.16.C.PT.007), „Novi željeznički prilaz brzoj pruzi u Levanteu. Pododsjek La Gineta‑Albacete (platforma)“ (CCI 2004.ES.16.C.PT.014) (u daljnjem tekstu: osporavana odluka), i podredno, poništenje te odluke u dijelu koji se odnosi na ispravke koje je izvršila Europska komisija.
Pravni okvir
Opći sud opisao je pravni okvir u pobijanoj presudi kako slijedi.
Sukladno odredbama članka 2. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 od 16. svibnja 1994. o osnivanju Kohezijskog fonda (
SL L 130, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1264/1999 od 21. lipnja 1999. (
SL L 161, str. 57
.) i Uredbom Vijeća (EZ) br. 1265/1999 od 21. lipnja 1999. (
SL L 161, str. 62
., u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 1164/94):
„Fond osigurava financijski doprinos projektima koji pridonose ostvarenju ciljeva utvrđenih u Ugovoru o Europskoj uniji, u području okoliša i transeuropskih mreža prometnih infrastruktura u državama članicama čiji je bruto domaći proizvod po stanovniku, izmjeren po kupovnoj moći, manji od 90% prosjeka Zajednice i koje imaju program namijenjen ispunjenju uvjeta gospodarske konvergencije iz članka [126. UFEU‑a].“ [neslužbeni prijevod]
Članak 8. stavak 1. izmijenjene Uredbe br. 1164/94 propisuje:
„Projekti koji se financiraju iz fondova moraju biti u skladu s odredbama Ugovora, aktima koji su na temelju njih doneseni i s politikama Zajednice, uključujući i one koje se odnose na zaštitu okoliša, prometa, transeuropskih mreža, tržišnog natjecanja i sklapanje ugovora o javnoj nabavi.“ [neslužbeni prijevod]
Prilog II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 koji se odnosi na „Odredbe o provedbi“ sadrži članak H pod nazivom „Financijski ispravci“ koji glasi:
„1.
Ako Komisija nakon potrebnih provedenih provjera zaključi da:
a)
provedba projekta ne opravdava dio ili cijeli iznos za njega dodijeljene potpore, uključujući i neispunjenje nekog od uvjeta iz odluke o dodjeli potpore, a osobito značajnu promjenu koja utječe na narav ili uvjete provedbe projekta za koju nije bilo traženo odobrenje Komisije, ili
b)
postoji nepravilnost u vezi s potporom iz fonda i da dotična država članica nije poduzela potrebne korektivne mjere,
ona obustavlja potporu dodijeljenu dotičnom projektu i navodeći razloge zahtijeva od države članice da u određenom roku podnese svoje primjedbe.
Ako država članica prigovori Komisijinim navodima, bit će pozvana na saslušanje prilikom kojega će obje strane nastojati postići sporazum o tim navodima i zaključcima koje iz njih treba izvesti.
2.
Ako po proteku roka koji je Komisija odredila ne bude postignut sporazum i uzimajući u obzir eventualne primjedbe države članice, Komisija uz poštovanje primjenjivog postupka u roku od tri mjeseca odlučuje:
[…]
b)
izvršiti potrebne financijske ispravke, odnosno potpuno ili djelomično ukinuti potporu dodijeljenu projektu.
Tim se odlukama mora poštovati načelo proporcionalnosti. Komisija će, utvrđujući iznos ispravka, uzeti u obzir narav nepravilnosti ili promjene i opseg mogućeg financijskog utjecaja eventualnih nepravilnosti sustava upravljanja ili kontrole. Svako smanjenje ili ukidanje potpore dovodi do obveze vraćanja plaćenih iznosa.
[…]
4.
Komisija će donijeti detaljna pravila za provedbu stavaka 1., 2. i 3. te će o njima obavijestiti države članice i Europski parlament.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 18. Uredbe Komisije (EZ) br. 1386/2002 od 29. srpnja 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1164/94 u vezi sa sustavima upravljanja i kontrole za pomoć dodijeljenu iz Kohezijskog fonda i postupak izrade financijskih ispravaka (
SL L 201, str. 5
.) glasi kako slijedi:
„1.   Rok koji je dotičnoj državi članici određen kako bi odgovorila na zahtjev iz članka H, stavka 1. prvog podstavka Priloga II. izmijenjenoj Uredbi (EZ) br. 1164/94 da podnese svoje primjedbe iznosi dva mjeseca, osim u opravdanim slučajevima kad Komisija može dopustiti produženje roka.
2.   Kad Komisija predloži financijski ispravak na temelju ekstrapolacije ili fiksne osnove, država članica provjerom predmetne dokumentacije ima mogućnost ukazati na to da je stvarni opseg nepravilnosti bio manji od onoga koji je procijenila Komisija. Država članica u dogovoru s Komisijom može ograničiti obuhvat provjere na primjereni dio ili uzorak predmetne dokumentacije.
Osim u opravdanim slučajevima dodatni rok određen za izvršenje te provjere iznosi najviše dva mjeseca nakon dvomjesečnoga razdoblja iz stavka 1. Rezultati te provjere analizirat će se prema postupku propisanom u članku H, stavku 1. drugom podstavku Priloga II. Uredbi (EZ) br. 1164/94. Komisija će uzeti u obzir sve dokaze koje u tim rokovima dostavi država članica.
3.   Svaki put kad država članica prigovori Komisijinim navodima i kad se na temelju članka H, stavka 1. drugog podstavka Priloga II. Uredbi (EZ)1164/94 održi saslušanje, rok od tri mjeseca u kojem Komisija može donijeti odluku na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. navedenoj uredbi počinje teći od dana saslušanja.“ [neslužbeni prijevod]
Okolnosti spora i osporavana odluka
Okolnosti spora navedene su u točkama 13. do 23. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.
Komisija je Odlukom C(2000) 2113 od 13. rujna 2000., kako je izmijenjena, odobrila dodjelu financijske potpore iz Kohezijskog fonda određenim stadijima projekta koji su vezani za brzu željezničku prugu Madrid‑Barcelona (Španjolska).
Komisija je Kraljevini Španjolskoj dopisima od 23. listopada 2009., 30. ožujka 2010. kao i trima dopisima od 21. travnja 2010. uputila prijedlog o okončanju financijske potpore za svaki od tih stadija projekta. Svaki od tih prijedloga uključivao je financijske ispravke zbog nepravilnosti u primjeni zakonodavstva o javnoj nabavi.
Španjolska su tijela u četiri dopisa od 13. svibnja 2010. izrazila svoje neslaganje s Komisijinim prijedlozima o okončanju financijske potpore, a saslušanje je održano 23. lipnja 2010. Tijekom tog saslušanja Komisiji je predan „podnesak upravnih tijela o prijedlogu financijskog ispravka“ kao i „lista dokumenata poslanih kao odgovor na prijedlog financijskog ispravka Europske komisije koji se odnosi na prijedlog o okončanju projekata Kohezijskog fonda“.
Kraljevina Španjolska poslala je Komisiji dodatne informacije dopisom od 23. srpnja 2010.
Komisija je 18. veljače 2011. donijela osporavanu odluku.
Komisija je u toj odluci, o kojoj je Kraljevina Španjolska obaviještena 21. veljače 2011., utvrdila više nepravilnosti u primjeni propisa Unije o javnoj nabavi koji utječu na stadije dotičnog projekta te je shodno tomu smanjila za 31328947,63 eura ukupnu potporu dodijeljenu tim stadijima.
Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda
Ovaj postupak pokrenut je tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 29. travnja 2011. kojom Kraljevina Španjolska prvenstveno zahtijeva poništenje osporavane odluke i podredno poništenje te odluke u dijelu u kojem se ona odnosi na ispravke koje je primijenila Komisija.
U prilog ovoj tužbi Kraljevina Španjolska prvenstveno navodi dva tužbena razloga koji se odnose na nepoštovanje od strane Komisije roka propisanog u članku H, stavku 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 i pogrešnu primjenu članka 20. stavka 2. Direktive Vijeća 93/38/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru (
SL L 199, str. 84
.), te podredno tužbeni razlog koji se odnosi na povredu prava prilikom primjene članka 20. stavka 2. točke (f) te direktive.
Opći je sud pobijanom presudom tužbu odbio kao neosnovanu.
Kada je riječ o prvom tužbenom razlogu, kojim je Kraljevina Španjolska u biti tvrdila da poštovanje roka od tri mjeseca propisanog u članku H, stavku 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 i u članku 18. stavku 3. Uredbe br. 1386/2002 znači da je odluku o financijskom ispravku trebalo donijeti u roku od tri mjeseca računajući od dana saslušanja ili barem od dana kad je Komisija od španjolske vlade primila dodatne podatke, pa da je osporavana odluka nepravodobna i stoga nezakonita, Opći je sud u točki 32. pobijane presude presudio da iz njegove presude Grčka/Komisija (T‑404/05,
EU:T:2008:510
, t. 44.), koja je potvrđena rješenjem Suda Grčka/Komisija (C‑43/09 P,
EU:C:2010:36
) proizlazi da članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 ne propisuje nikakav rok u kojem Komisija mora donijeti svoju odluku. Takvo tumačenje uostalom izričito proizlazi iz teksta te odredbe. Rok od tri mjeseca na koji se upućuje odnosi se na postizanje sporazuma između Komisije i dotične države članice.
Opći je sud nadalje u točki 33. pobijane presude naveo da su, unatoč činjenici da francuska jezična verzija navedene odredbe uistinu propisuje da „ako po proteku roka koji je Komisija odredila ne bude postignut sporazum i uzimajući u obzir eventualne primjedbe države članice, Komisija uz poštovanje primjenjivog postupka u roku od tri mjeseca odlučuje“, sve ostale jezične verzije te iste odredbe osim one na francuskom jeziku različito sastavljene, jer se izraz „u roku od tri mjeseca“ odnosi na nepostizanje sporazuma između stranaka. Naime, kao što osobito proizlazi iz presude Bacardi (C‑253/99,
EU:C:2001:490
, t. 41. i navedene sudske prakse), potreba za jedinstvenim tumačenjem uredbi Unije isključuje da se neki tekst promatra odvojeno, već zahtijeva da se isti u slučaju nedoumice tumači i primjenjuje imajući u vidu inačice na ostalim službenim jezicima.
U tim uvjetima rok od tri mjeseca propisan člankom H, stavkom 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 omogućuje dotičnoj državi članici da Komisiji nakon saslušanja podnese dodatne podatke, a Komisiji da te informacije uzme u obzir, nakon čega samo „u slučaju da se ne postigne sporazum između Komisije i dotične države članice u roku od tri mjeseca, Komisija vodeći računa o eventualnim primjedbama države članice donosi odluku“ (t. 34. pobijane presude).
Kad je riječ o tvrdnji navedenoj u točki 35. pobijane presude, koju je Kraljevina Španjolska iznijela tijekom rasprave kao odgovor na pitanje Općeg suda, prema kojoj istodobno postoje dva roka koji počinju teći od dana saslušanja ‐ i to jedan, propisan člankom H, stavkom 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 čiji je cilj postizanje sporazuma s dotičnom državom članicom, i drugi, propisan člankom 18. stavkom 3. Uredbe br. 1386/2002 čiji je cilj donošenje odluke od strane Komisije u cilju izvršenja potrebnih financijskih ispravaka ‐ Opći je sud smatrao da se ta tvrdnja ne može usvojiti.
Naime, u točki 36. te presude presudio je da „članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1386/2002 samo određuje dan od kojeg počinje teći rok za donošenje odluke na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. [izmijenjenoj] Uredbi br. 1164/94“, ali da kao što proizlazi iz točke 32. te presude navedena odredba ne propisuje „nikakav rok u kojem Komisija mora donijeti svoju odluku“.
Tako je Opći sud u točki 37. pobijane presude smatrao da se ne može prihvatiti tumačenje članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, prema kojem bi Komisija za donošenje osporavane odluke imala samo tri mjeseca, s obzirom na to da provedbenu uredbu poput Uredbe br. 1386/2002 treba ako je to moguće tumačiti u skladu s odredbama osnovne uredbe.
Osim toga, u točki 38. te presude dodao je da bi tumačenje tih dviju odredbi koje predlaže „Kraljevina Španjolska, lišilo korisnog učinka rok propisan člankom H, stavkom 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, jer bi iz njega proizlazilo da bi Komisija na temelju te odredbe, u slučaju postojanja dvaju različitih ali istodobnih rokova, bila obvezna donijeti odluku u roku od tri mjeseca tijekom kojeg bi pokušavala postići sporazum s dotičnom državom članicom“.
Opći je sud iz toga u točkama 39. do 41. pobijane presude zaključio da, „s obzirom na to da članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1386/2002 samo određuje dan od kojeg počinje teći rok za donošenje odluke na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. [izmijenjene] Uredbe br. 1164/94“, okolnost da se u ovom slučaju u španjolskoj, danskoj, njemačkoj i nizozemskoj jezičnoj verziji članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002 spominje rok od tri mjeseca u kojem Komisija „mora donijeti“ ili „donosi“ odluku nije ni od kakvog značaja, dok se slovenska jezična verzija tog članka na općenitiji način poziva na „odluku na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. toj uredbi“ i da druge jezične verzije te odredbe propisuju rok od tri mjeseca tijekom kojega Komisija „može“ donijeti odluku na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. toj uredbi“, tako da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Opći je sud također u točkama 44. do 72. i 76. do 108. pobijane presude odbio drugi i treći tužbeni razlog Kraljevine Španjolske.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Svojom žalbom Kraljevina Španjolska od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu,
—
konačno odluči o sporu poništavanjem osporavane odluke, i
—
Komisiji naloži snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da:
—
u cijelosti odbije žalbu i
—
Kraljevini Španjolskoj naloži snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi Kraljevina Španjolska navodi dva žalbena razloga koji se odnose na pogrešnu primjenu prava Općeg suda, i to na prvome mjestu u vezi s nepoštovanjem roka propisanog u članku H, stavku 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 za donošenje osporavane odluke i na drugome mjestu u vezi s pojmom „sklapanja ugovora“ u smislu Direktive 93/38.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Kraljevina Španjolska tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo kad je presudio da članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 Komisiji ne propisuje rok za donošenje osporavane odluke.
Prema mišljenju te države članice navedenu odredbu naprotiv treba razumjeti na način da utvrđuje rok kojim se Komisiji nalaže da u slučaju nepostizanja sporazuma s dotičnom državom članicom prilikom saslušanja predviđenog člankom H, stavkom 1. tog priloga, u roku od tri mjeseca donese odluku o smanjenju plaćanja na račun ili da izvrši financijske ispravke.
Naime, ona smatra da je samo tumačenje koje zagovara Kraljevina Španjolska takve prirode da mjerodavnim odredbama daje smisao i koristan učinak.
Prema mišljenju te države članice, članak H Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 u svom stavku 2. propisuje rok od tri mjeseca koji počinje teći „protekom roka koji je Komisija odredila“, s tim da potonji može biti samo rok koji se nalazi u stavku 1. prvom podstavku, zadnjem dijelu rečenice tog članka, koji propisuje da „Komisija […] od države članice […] zahtijeva da podnese svoje primjedbe u određenom roku“. Taj rok ističe prije saslušanja predviđenog u stavku 1. članka H i cilj mu je omogućiti postizanje sporazuma između Komisije i dotične države članice. S druge strane, u članku 18. stavku 3. Uredbe 1386/2002 nalazi se još jedan rok od tri mjeseca koji izričito upućuje na članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, i taj rok počinje teći od dana saslušanja propisanog izmijenjenom Uredbom br. 1164/94. Cilj potonjih odredbi promatranih međusobno, određivanje je roka u kojem je Komisija, u slučaju da stranke ne uspiju postići nikakav sporazum, dužna donijeti odluku o financijskom ispravku. Kad bi se navedeni članak 18. stavak 3. trebalo tumačiti na način da samo određuje trenutak od kojeg počinje teći rok od tri mjeseca koji strankama treba omogućiti postizanje sporazuma, on bi bio lišen korisnog učinka, s obzirom na to da članak H Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 jasno propisuje u kojem trenutku navedeni rok istječe.
Prema tome, ako Komisija protekom roka od tri mjeseca od dana saslušanja nije donijela odluku o financijskom ispravku, ta je institucija dužna izvršiti plaćanje, pa je nezakonit svaki ispravak izvršen kao što je ovdje slučaj nakon proteka tog roka jer Komisija više nema potrebnog pravnog temelja za primjenu te mjere. Naime, ne može se smatrati da Komisija po vlastitoj volji može odlučiti u kojem će trenutku donijeti odluku od velike važnosti za financijske planove dotičnih nacionalnih tijela.
Štoviše, Kraljevina Španjolska smatra da bi takvo tumačenje bilo takvo da bi državama članicama omogućilo da, sukladno načelu pravne sigurnosti, u dovoljno kratkom i unaprijed određenom roku saznaju hoće li nastali troškovi biti financirani iz Kohezijskog fonda. Navedeno tumačenje potkrijepljeno je uostalom okolnošću da je u Komisijinoj komunikaciji Europskom parlamentu, Vijeću i Revizorskom sudu (2011) C 332/01 o godišnjim financijskim izvješćima Europske unije ‐ godina 2010. (
SL 2011, C 332, str. 1
.) na stranici 63. o kohezijskoj politici navedeno da „Komisija za donošenje formalne odluke o financijskom ispravku ima tri mjeseca od dana formalnog saslušanja države članice (šest mjeseci za programe od 2007.‑2013.) i izdaje nalog za povrat sredstava kako bi država članica vratila primljene iznose“.
Usto Kraljevina Španjolska tvrdi da je Opći sud u točki 32. pobijane presude, podupirući svoje zaključke upućivanjem na presudu Grčka/Komisija (
EU:T:2008:510
), kao i na rješenje Suda Grčka/Komisija (
EU:C:2010:36
), pogrešno protumačio te odluke, s obzirom na to da, s jedne strane, kao što je to Sud izričito istaknuo u tom rješenju, članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1386/2002 nije bio primjenjiv na dotični projekt u predmetu u kojem su donesene te dvije odluke i da, s druge strane, Sud nije donio odluku o meritumu pravnog pitanja koje je postavila Kraljevina Španjolska.
Komisija odgovara da Kraljevina Španjolska, kao prvo, u svojoj žalbi ne pojašnjava na koji je način Opći sud povrijedio pravo kad se u pobijanoj presudi pozvao na svoju presudu Grčka/Komisija (
EU:T:2008:510
), kao i na rješenje Suda Grčka/Komisija (
EU:C:2010:36
). Taj dio žalbenog razloga treba analizirati samo kao apstraktnu izjavu koja ne sadrži sažetak dosljednih pravnih argumenata kojima se posebno kritizira ocjena Općeg suda u tom smislu, pa je stoga nedopušten.
U svakom slučaju Komisija tvrdi da je navedeni dio žalbenog razloga neutemeljen jer Opći sud ni u kojem slučaju nije povrijedio pravo temeljeći svoje zaključke na tumačenju izmijenjene Uredbe br. 1164/94 koje je dao u toj presudi i koje je Sud, doduše na prešutan ali potreban način, potvrdio u rješenju Grčka/Komisija (
EU:C:2010:36
), a riječ je o tumačenju prema kojem članak H, stavak 2. Priloga II. navedenoj uredbi Komisiji ne propisuje nijedan rok za donošenje odluke o financijskom ispravku.
Kao drugo, Komisija smatra da Kraljevina Španjolska pred Sudom u biti samo ponavlja tvrdnju koju je već branila u prvostupanjskom postupku.
Ona tvrdi naime da je žalba nedopuštena zato što Kraljevina Španjolska, tvrdeći da je rok od tri mjeseca rok nakon čijeg proteka Komisija više ne može primijeniti financijske ispravke, nije objasnila na koji je način ta tvrdnja povezana s pobijanom presudom, niti koju je povredu u tom smislu počinio Opći sud, tako da navedena tvrdnja predstavlja običan zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku.
Osim toga, smatra da je taj dio žalbenog razloga u svakom slučaju neutemeljen. Naime, čak i pod pretpostavkom da je izmijenjenom Uredbom br. 1164/94 propisan rok od tri mjeseca, protek tog roka ne može značiti da Komisija više ne može poduzimati radnje. Naime, budući da je svrha navedene uredbe osigurati da su države članice utrošile nacionalna sredstva sukladno odredbama prava Unije, takav se rok može smatrati samo indikativnim, osim ako su povrijeđeni interesi države članice, s tim da Kraljevina Španjolska u ovom slučaju nije podnijela takav dokaz. Nadalje, imajući u vidu činjenicu da je Kraljevina Španjolska, u ovom slučaju, nakon saslušanja održanog 23. lipnja 2010. poslala Komisiji 23. srpnja 2010. dodatne informacije, rok od 6 mjeseci i 16 dana koji je protekao između potonjeg datuma i onoga kad je donesena osporavana odluka treba u potpunosti smatrati razumnim. Naposljetku, tumačenje koje zagovara Kraljevina Španjolska nije samo neutemeljeno, već i nelogično i kontradiktorno. Naime, Opći sud je ispravno presudio da se rok od tri mjeseca propisan člankom H, stavkom 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 odnosi samo na eventualno sklapanje sporazuma između Komisije i dotične države članice i da se članak 18. stavak 3. Uredbe br. 1386/2002 ne može tumačiti na način da Komisiji propisuje rok od tri mjeseca za donošenje odluke o financijskom ispravku.
Ocjena Suda
– Dopuštenost
U vezi s dopuštenosti prvog žalbenog razloga, valja odbiti razloge koji se odnose na zapreke za vođenje postupka na koje se pozvala Komisija.
U tom pogledu potrebno je podsjetiti da je u skladu s člankom 256. UFEU‑a i člankom 58. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije žalba ograničena na pitanja prava te da se može podnijeti zbog nenadležnosti Općeg suda, zbog povrede postupka kojim se povređuju interesi podnositelja žalbe te zbog povrede prava Unije od strane Općeg suda (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Brazzelli Lualdi i dr., C‑136/92 P,
EU:C:1994:211
, t. 47.).
Nadalje, iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda, te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da u žalbi treba točno naznačiti sporne dijelove presude čije se ukidanje traži kao i pravne argumente koji posebno podupiru taj zahtjev (vidjeti osobito presude Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P,
EU:C:2000:361
, t. 34.; Interporc/Komisija, C‑41/00 P,
EU:C:2003:125
, t. 15., kao i Reynolds Tobacco i dr./Komisija, C‑131/03 P,
EU:C:2006:541
, t. 49.).
Žalba u kojoj se samo ponavljaju ili doslovno prenose tužbeni razlozi i argumenti izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava navedene pretpostavke (vidjeti osobito presudu Interporc/Komisija,
EU:C:2003:125
, t. 16.). Naime, takva žalba u stvarnosti predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (vidjeti osobito presudu Reynolds Tobacco i dr./Komisija,
EU:C:2006:541
, t. 50.).
Međutim, kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije od strane Općeg suda, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu se ponovno raspraviti tijekom žalbenog postupka (presuda Salzgitter/Komisija, C‑210/98 P,
EU:C:2000:397
, t. 43.). Naime, ako žalitelj svoju žalbu ne bi mogao temeljiti na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak djelomično izgubio svoj smisao (presuda Interporc/Komisija,
EU:C:2003:125
, t. 17.).
Prvi žalbeni razlog odgovara tim zahtjevima.
Naime, Kraljevina Španjolska u ovom slučaju u biti tvrdi da je Opći sud povrijedio pravo Unije kad je presudio da članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 Komisiji ne propisuje nikakav rok za donošenje odluke o financijskom ispravku.
U tim uvjetima Kraljevina Španjolska, umjesto da ponavlja argumente koje je već iznijela pred Općim sudom i traži novo ispitivanje merituma svog prvotnog zahtjeva, dovodi u pitanje odgovor koji je taj sud izričito dao u pobijanoj presudi na pravno pitanje, a koji u okviru žalbenog postupka može biti predmetom nadzora Suda.
Žalitelju je naime dopušteno sastaviti žalbu ističući pred Sudom žalbene razloge koji su nastali uslijed same pobijane presude i koji idu za osporavanjem njezine pravne osnovanosti (presuda Stadtwerke Schwäbisch Hall i dr./Komisija, C‑176/06 P,
EU:C:2007:730
, t. 17.).
Štoviše, suprotno tvrdnjama Komisije Kraljevina Španjolska jasno navodi pravne argumente na kojima u tom pogledu temelji svoj zahtjev.
Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog Kraljevine Španjolske dopušten.
– Meritum
Kad je riječ o ispitivanju merituma prvog žalbenog razloga, valja ustvrditi da se, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 33. pobijane presude, značenje članka H, stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 razlikuje ovisno o tome o kojoj jezičnoj verziji te odredbe je riječ.
Naime, iz francuske jezične verzije tog članka, na temelju koje Komisija u slučaju nepostizanja sporazuma između stranaka odlučuje „u roku od tri mjeseca“, proizlazi da se rok od tri mjeseca iz tog članka odnosi na donošenje odluke o financijskim ispravcima.
S druge strane, taj je rok u drugim jezičnim verzijama povezan s nepostizanjem sporazuma između stranaka.
Međutim ustaljena je sudska praksa da, u cilju osiguranja jedinstvene primjene i tumačenja nekog teksta čija se verzija na jednom od jezika Europske unije razlikuje od verzija na ostalim jezicima, odredbu o kojoj je riječ treba tumačiti s obzirom na kontekst i svrhu propisa čiji je sastavni dio (vidjeti osobito presudu DR i TV2 Danmark, C‑510/10,
EU:C:2012:244
, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
U tom smislu što se tiče konteksta u kojem se nalazi članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, valja istaknuti da je Kohezijski fond osnovan Uredbom br. 1164/94 u njezinoj izvornoj verziji sukladno članku 130. D, drugom podstavku Ugovora o EZ‑u.
Članak H, stavak 2. Priloga II. toj Uredbi u svojoj izvornoj verziji samo propisuje da Komisija, u slučaju postojanja neke nepravilnosti ili ako nije ispunjen jedan od uvjeta iz odluke o dodjeli potpore, može smanjiti, obustaviti ili ukinuti potporu za dotične radnje a da pritom izvršenje te ovlasti nije ograničeno ikakvim rokom.
Kao što je navedeno u točki 3. ove presude, izvorna verzija te uredbe izmijenjena je Uredbom br. 1265/1999 koja je tekst članka H Priloga II. zamijenila tekstom navedenim u točki 5. ove presude, čiji je stavak 2. drugi podstavak predmet ovog postupka. Do te je izmjene došlo na temelju članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1164/94 u njezinoj izvornoj verziji, prema kojem će Vijeće Europske unije na prijedlog Komisije u skladu s postupkom propisanim u članku 130. D Ugovora o EZ‑u navedenu uredbu preispitati do kraja 1999.
Iz preambule Uredbe br. 1265/1999, a osobito iz njezinih uvodnih izjava 1., 2., 4. i 5., proizlazi da je navedeni Prilog II. izmijenjen kako bi se povećala djelotvornost Kohezijskog fonda, pojednostavio sustav financijskog upravljanja propisivanjem povećanih kontrola stvarno nastalih troškova te poboljšala i sistematizirala suradnja Komisije i dotične države članice u pogledu kontrole projekata.
Tako izmijenjena Uredba br. 1164/94 primjenjivala se u razdoblju od 2000. do 2006. godine. Naime, s jedne strane, Uredbe br. 1264/1999 i 1265/1999 kojima je izmijenjena Uredba br. 1164/1994 u njezinoj izvornoj verziji stupile su na snagu 1. siječnja 2000., a, s druge strane, Uredbu br. 1164/94 kako je izmijenjena 1999. trebalo je sukladno članku 1. točki 11. Uredbe br. 1264/1999 preispitati najkasnije 31. prosinca 2006.
Komisija je Uredbu br. 1386/2002 donijela kako bi odredila detaljna pravila za provedbu izmijenjene Uredbe br. 1164/94. Na temelju svojeg članka 23., Uredba br. 1386/2002 stupila je na snagu 7. kolovoza 2002. i na temelju svojeg članka 1. primjenjuje se na projekte koji su prvi puta odobreni nakon 1. siječnja 2000.
Iz članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, koji se izričito poziva na članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, proizlazi da Komisija na temelju tog članka H, stavka 2. ima rok od tri mjeseca za donošenje odluke o financijskom ispravku, s tim da taj rok počinje teći od dana saslušanja.
Sve su jezične verzije članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002 suglasne u tom smislu.
U razdoblju poput onoga iz točke 60. ove presude Uredbom Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima (
SL L 161, str. 1
.), koja se na temelju svojeg članka 2. primjenjivala na Europski fond za regionalni razvoj, Europski socijalni fond, Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi, Komponentu za „smjernice“ i Financijski instrument za smjernice u ribarstvu, bilo je u članku 39. stavku 3. propisano da „protekom roka koji je Komisija odredila, ako ne bude postignut sporazum i ako država članica nije izvršila ispravke te uzimajući u obzir eventualne primjedbe države članice, Komisija može u roku od tri mjeseca odlučiti“ smanjiti plaćanje na račun ili izvršiti potrebne financijske ispravke, potpunim ili djelomičnim ukidanjem doprinosa iz Fonda dotičnoj pomoći.
Što se tiče teksta navedene odredbe u njezinim različitim jezičnim verzijama, ne postoje razlike koje su usporedive s onima opisanima u točkama 53. i 54. ove presude.
Izričajem koji je usporediv s onim iz članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, članak 5. stavak 3. Uredbe Komisije br. 448/2001 od 2. ožujka 2001. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1260/1999 u vezi s postupkom za izradu financijskih ispravaka pomoći koja je dodijeljena iz strukturnih fondova (
SL L 64, str. 13
.), propisuje da svaki put kad država članica prigovori Komisijinim navodima i kad se na temelju članka 39. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1260/1999 održi saslušanje „rok od tri mjeseca u kojem Komisija može donijeti odluku na temelju članka 39. stavka 2. drugog podstavka te Uredbe počinje teći od dana saslušanja“.
Kad je riječ o pravnom pitanju koje je predmet ovog spora, valja reći da razlika ne postoji ni u tekstu ove odredbe u različitim jezičnim verzijama te uredbe.
Uredba br. 1260/1999 stavljena je izvan snage Uredbom Vijeća (EZ) br. 1083/2006 od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu (
SL L 210, str. 25
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.), koja se prema članku 1. stavku 1. primjenjuje na te fondove, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe propisane uredbama kojima se upravlja svakim od tih fondova.
Financijski ispravci koje Komisija može odrediti od tada su uređeni pravilima koja su zajednička tim trima fondovima, a koja se nalaze u člancima 99. do 102. te uredbe.
Stavak 5. članka 100. Uredbe br. 1083/2006 pod nazivom „Postupak“ propisuje da „[A]ko se ne postigne sporazum, Komisija donosi odluku o financijskom ispravku u roku šest mjeseci od datuma saslušanja uzimajući u obzir sve informacije i primjedbe koje su dostavljene tijekom postupka [;] [A]ko ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma kada je Komisija poslala poziv na saslušanje“.
U tom pogledu valja pojasniti, s jedne strane, da u vezi s pitanjem oko kojeg postoji nesuglasje stranaka u ovom sporu ne postoji razlika u tekstu navedenog stavka 5. članka 100. u raznim jezičnim verzijama Uredbe br. 1083/2006 i da, s druge strane, Uredba Vijeća (EZ) br. 1084/2006 od 11. srpnja 2006. o osnivanju Kohezijskog fonda i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1164/94 (
SL L 210, str. 79
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 174.) ne sadrži nijednu odredbu o postupku u pogledu financijskih ispravaka, kao ni Uredba Komisije (EZ) br. 1828/2006 od 8. prosinca 2006. o utvrđivanju pravila za provedbu Uredbe br. 1083/2006 i Uredbe (EZ) br. 1080/2006 Europskog parlamenta i Vijeća o Europskom fondu za regionalni razvoj (
SL L 371, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 1., str. 94.).
Isto vrijedi za Uredbu Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1303/2013 od 17. prosinca 2013. o utvrđivanju zajedničkih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu, Europskom poljoprivrednom fondu za ruralni razvoj i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo i o utvrđivanju općih odredbi o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu, Kohezijskom fondu i Europskom fondu za pomorstvo i ribarstvo te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 (
SL L 347, str. 320
.). Naime, člankom 145. stavkom 6. te uredbe propisano je sljedeće: „[D]a bi se primijenili financijski ispravci, unutar šest mjeseci od saslušanja ili primitka dodatnih podataka Komisija putem provedbenih akata donosi odluku ako država članica nakon saslušanja pristane dostaviti dodatne podatke [;] Komisija uzima u obzir sve podatke i primjedbe dostavljene tijekom postupka [;] [a]ko ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma kada je Komisija poslala poziv na saslušanje“.
Ta odredba može se sadržajno uspoređivati u različitim jezičnim verzijama Uredbe br. 1303/2013.
Osim toga, Uredba (EU) br. 1300/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1084/2006 (
SL L 347, str. 281
.) ne uređuje postupak koji se primjenjuje u slučaju financijskih ispravaka. Isto vrijedi i za prijedlog delegirane uredbe Komisije (EU) o dopuni Uredbe br. 1303/2013, koji je Europskom parlamentu upućen 3. ožujka 2014.
Iz naprijed navedenog proizlazi da rok za donošenje odluke o financijskom ispravku Komisiji nije određen samo propisima koji su se primjenjivali u početnom razdoblju od 1994. do 1999. godine.
S druge strane potrebno je ustvrditi da je taj rok, počevši od 2000. godine propisan Uredbom br. 1260/1999 te uredbama br. 1083/2006 i 1303/2013, koje su navedenim redoslijedom stupile na snagu 1. siječnja 2007. i 1. siječnja 2014., kao i raznim propisima koje je Komisija donijela za provedbu tih uredbi.
Uzimajući u obzir da se članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, koji je na snazi od 1. siječnja 2000., razlikuje u jezičnim verzijama te uredbe, njegov točni smisao potrebno je odrediti upućivanjem na kontekst u kojem se ta odredba nalazi, odnosno u ovom slučaju, na kontekst sličnih uredbi koje se odnose na upravljanje fondovima Unije.
Utvrđeno je da sve uredbe koje se u tom području primjenjuju od 2000. potvrđuju tvrdnju Kraljevine Španjolske, prema kojoj Komisija odluku o financijskom ispravku mora donijeti poštujući određeni rok, čije se računanje dakako može razlikovati ovisno o propisima koji su na snazi, ali čije je postojanje bez ikakve dvosmislenosti propisao zakonodavac Unije.
Okolnost da se Uredba br. 1260/1999 ne primjenjuje na Kohezijski fond kao takav u tom smislu ne predstavlja prepreku tom tumačenju, jer su tekst članka 39. stavka 3. te uredbe i tekst članka H, stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 gotovo identični i jer se ne čini opravdanim da je taj rok u drugoj uredbi povezan s nepostizanjem sporazuma između stranaka, dok se u prvoj uredbi odnosi na donošenje odluke od strane Komisije.
Takvo je tumačenje tim više opravdano što sve kasnije uredbe Vijeća i Komisije potvrđuju da je Komisija prilikom donošenja odluke o financijskom ispravku dužna poštovati određeni rok.
Određenije, kada je riječ o Uredbi br. 1386/2002 koja propisuje detaljna pravila za provedbu izmijenjene Uredbe br. 1164/94 i čiji je dio odredba koja je predmet ovog spora, valja nadodati da se ne može prihvatiti stajalište koje zastupa Komisija i koje je Opći sud potvrdio u točkama 36. i 39. pobijane presude, prema kojem članak 18. Uredbe br. 1386/2002 samo određuje datum od kojeg počinje teći rok za donošenje odluke na temelju članka H, stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94, s obzirom na to da zakonodavac Unije nije mogao odrediti početnu točku roka za donošenje odluke iz navedenog članka H, ako takav rok ne postoji.
Slijedom toga, potrebno je smatrati da je Komisija, počevši od 2000. godine, dužna poštovati zakonski rok za donošenje odluke o financijskom ispravku.
Štoviše, taj je zaključak, izveden iz sustavnog tumačenja mjerodavnih uredbi Vijeća i Komisije, potkrijepljen tekstom odjeljka koji se nalazi na stranici 63. Komunikacije same Komisije (2011) C 332/01, na koji se Kraljevina Španjolska pozvala u prilog svojoj žalbi, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude.
Navedeni zaključak u skladu je i s ciljem propisanim u članku 161. prvom stavku Ugovora o EZ‑u, koji je današnji članak 177. UFEU‑a, prema kojem zakonodavac Unije utvrđuje „opća pravila koja se primjenjuju na fondove“ i taj pristup nužno mora dovesti do usklađenja primjenjivih pravila na tom području. Takav postupak još se više nameće u odnosu na pravila postupka. U tom pogledu valja napomenuti da su od 2007. pravila postupka stvarno bila ujednačena jednom uredbom Vijeća kojom su propisane opće odredbe o svim fondovima Unije. Naime pravila postupka koja su u njima sadržana u cijelosti podupiru tumačenje prema kojem je donošenje odluke o financijskom ispravku ograničeno rokom koji je zakonodavac unaprijed odredio.
Osim toga, to tumačenje ne može utjecati na dosljednost i djelotvornost postupka za financijske ispravke propisanog pravom Unije, s obzirom na to da rok koji je zakonodavac propisao Komisiji ostavlja dovoljno vremena da donese odluku, ali vodeći pritom formalno računa o svojim sporazumima s dotičnom državom članicom.
S druge strane, kao što proizlazi iz uvodne izjave 5. Uredbe br. 1265/1999, postupak koji je zakonodavac Unije propisao u području financijskih ispravaka temelji se na suradnji između dotične države članice i Komisije, koja se mora temeljiti na ravnoteži između prava i obveza stranaka. Međutim, u tim bi uvjetima zahtjevu ravnoteže prava i obveza stranaka bilo protivno da je država članica u okviru tog postupka dužna poštovati točno određene rokove, dok to nije slučaj za Komisiju.
Naime ustaljena je sudska praksa da načelo lojalne suradnje ne obvezuje samo države članice na poduzimanje svih mjera prikladnih za osiguranje primjene i djelotvornosti prava Unije, već i njezinim institucijama propisuje uzajamne obveze lojalne suradnje s državama članicama (vidjeti u tom smislu rješenje Zwartveld i dr., C‑2/88 IMM,
EU:C:1990:315
, t. 10.).
Usto, kad je u ovom slučaju riječ o odlukama od značajnog financijskog utjecaja na proračun, u interesu je i dotične države članice i Komisije da pojam postupka za financijske ispravke bude predvidljiv, što pretpostavlja prethodno određivanje roka za donošenje konačne odluke. Valja također istaknuti da nepoštovanje roka propisanog za donošenje odluke o financijskom ispravku nije u skladu s općim načelom prava na dobru upravu.
Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, valja ustvrditi da je Opći sud povrijedio pravo presudivši u točkama 32. i 36. pobijane presude da članak H, stavak 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 ne propisuje nikakav rok u kojem Komisija donosi svoju odluku o financijskom ispravku jer se rok od tri mjeseca na koji ta odredba upućuje odnosi na postizanje sporazuma između Komisije i dotične države članice.
Iz toga slijedi da je prvi žalbeni razlog utemeljen i da pobijanu presudu treba ukinuti, a da pritom nije potrebno ispitati drugi žalbeni razlog.
O prvostupanjskom postupku
U skladu s člankom 61. prvim podstavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. On dakle može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
U ovom slučaju Sud raspolaže potrebnim elementima kako bi konačno odlučio o tužbi za poništenje osporavane odluke koju je Općem sudu podnijela Kraljevina Španjolska.
Kao što proizlazi iz točaka 56. do 89. ove presude, Komisija od 2000. mora pri donošenju odluke o financijskom ispravku poštovati određeni rok.
Trajanje tog roka mijenja se ovisno o propisima koji se primjenjuju.
Stoga rok nakon kojeg Komisija mora donijeti odluku o financijskom ispravku, na temelju zajedničke primjene članka H, stavka 2. Priloga II. izmijenjenoj Uredbi br. 1164/94 i članka 18. stavka 3. Uredbe br. 1386/2002, iznosi tri mjeseca počevši od dana saslušanja.
Sukladno članku 100. stavku 5. Uredbe br. 1083/2006, Komisija donosi odluku o financijskom ispravku u roku šest mjeseci od datuma saslušanja, a ako nije došlo do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma na koji je Komisija poslala poziv.
Na temelju članka 145. stavka 6. Uredbe br. 1303/2013, Komisija donosi odluku unutar šest mjeseci od saslušanja ili primitka dodatnih podataka, ako država članica nakon saslušanja pristane dostaviti dodatne podatke. Ako ne dođe do saslušanja, razdoblje od šest mjeseci počinje teći dva mjeseca od datuma kad je Komisija poslala poziv na saslušanje.
U tom pogledu valja pojasniti da, iako je Uredba br. 1265/1999 kojom je izmijenjena Uredba br. 1164/94 stupila na snagu 1. siječnja 2000., iz članka 108. drugog stavka Uredbe br. 1083/2006 međutim proizlazi da se članak 100. te uredbe primjenjuje od 1. siječnja 2007., uključujući i na programe koji prethode razdoblju 2007‑2013. To je uostalom u skladu s načelom prema kojem se pravila postupka primjenjuju neposredno nakon njihovog stupanja na snagu.
U vezi s člankom 145. Uredbe br. 1303/2013, on se na temelju članka 154. drugog stavka te uredbe primjenjuje s učinkom od 1. siječnja 2014.
Međutim, saslušanje je u ovom slučaju održano 23. lipnja 2010., a Komisija je osporavanu odluku donijela tek 18. veljače 2011.
U tim se uvjetima pokazalo da Komisija u ovom slučaju nije poštovala rok od šest mjeseci propisan člankom 100. stavkom 5. Uredbe br. 1083/2006.
Suprotno onomu što je tvrdila Komisija, okolnost da mjerodavni propisi ne propisuju izričito da Komisija u slučaju nepoštovanja roka propisanog za donošenje odluke o financijskom ispravku tu odluku kasnije više ne može donijeti nije relevantna, uzimajući u obzir da je propisivanje roka u kojem mora biti donesena odluka takve prirode samo za sebe dovoljno.
Štoviše, nepoštovanje pravila postupka o donošenju akta koji ima negativan učinak predstavlja bitnu povredu postupka (vidjeti u tom smislu presudu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće, 68/86,
EU:C:1988:85
, t. 48. i 49.), koju sudac Unije treba ispitati čak i po službenoj dužnosti (vidjeti u tom smislu presude Komisija/ICI, C‑286/95 P,
EU:C:2000:188
, t. 51. i Komisija/Solvay, C‑287/95 P i C‑288/95 P,
EU:C:2000:189
, t. 55.). Stoga činjenica da Komisija osporavanu odluku nije donijela u roku koji je odredio zakonodavac Unije predstavlja bitnu povredu postupka.
Zbog toga osporavana odluka nije valjano donesena, pa je shodno tome treba poništiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Kraljevina Španjolska uspjela u žalbenom postupku i tužbeni zahtjev naposljetku usvojen, Komisiji treba, sukladno zahtjevu Kraljevine Španjolske, osim vlastitih naložiti i snošenje troškova te države članice, kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije, Španjolska/Komisija (T‑235/11,
EU:T:2013:49
).

2.
Poništava se Odluka Komisije C (2011) 1023
final
od 18. veljače 2011. o smanjenju pomoći iz Kohezijskog fonda za stadije projekta nazvane „Opskrba i montaža željezničke opreme na brzoj pruzi Madrid‑Zaragoza‑Barcelona‑francuska granica. Odsjek Madrid‑Lérida
“
(CCI 1999.ES.16.C.PT.001), „Brza željeznička pruga Madrid‑Barcelona. Odsjek Lérida‑Martorell (platforma, prva faza)
“
(CCI 2000.ES.16.C.PT.001), „Brza pruga Madrid‑Zaragoza‑Barcelona‑francuska granica. Željeznički prilaz novom kolodvoru u Zaragozi
“
(CCI 2000.ES.16.C.PT.003), „Brza pruga Madrid‑Barcelona‑francuska granica. Odsjek Lérida‑Martorell. Pododsjek X‑A (Olérdola Avinyonet del Penedés)
“
(CCI 2001.ES.16.C.PT.007), „Novi željeznički prilaz brzoj pruzi u Levanteu. Pododsjek La Gineta Albacete (platforma)“ (CCI 2004.ES.16.C.PT.014)
.

3.
Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova Kraljevine Španjolske i vlastitih troškova nastalih u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski