CELEX: 62011CJ0430
Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala
Direktiiv 2008/115/EÜ
Ühised nõuded ja kord liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel
Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette rahalise karistuse, mille võib asendada riigist väljasaatmisega või kodus kinnipidamisega

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (
ELT L 348, lk 98
) ning ELL artikli 4 lõiget 3.
Taotlus esitati M. Sagori vastu algatatud menetluses, mille esemeks oli viimase ebaseaduslik viibimine Itaalia territooriumil.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2008/115 artiklis 2 „Reguleerimisala” on sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes.
2.   Liikmesriigid võivad otsustada mitte kohaldada käesolevat direktiivi kolmandate riikide kodanike suhtes:
a)
kelle suhtes rakendatakse sisenemiskeeldu […] või kelle pädevad asutused on […] kinni pidanud seoses liikmesriigi […] välispiiri ebaseadusliku ületamisega […];
b)
kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristusena või kriminaalkaristuse tagajärjena vastavalt siseriiklikule õigusele või kelle suhtes rakendatakse väljaandmismenetlust.
[…]”.
Direktiivi artikkel 3 „Mõisted” kõlab järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[...]
4)
„tagasisaatmisotsus” – haldus- või kohtuotsus või -akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus;
[...]”.
Sama direktiivi artikli 4 lõike 3 kohaselt:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriigi õigust võtta vastu või säilitada sätteid, mis on soodsamad isikutele, kelle suhtes käesolevat direktiivi kohaldatakse, tingimusel et sellised sätted on käesoleva direktiiviga kooskõlas.”
Direktiivi 2008/115 artiklites 6–8 on sätestatud:
„Artikkel 6
Tagasisaatmisotsus
1.   Ilma et see piiraks lõigetes 2 kuni 5 sätestatud erandite kohaldamist, väljastavad liikmesriigid tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.
[...]
6.   Käesolev direktiiv ei takista liikmesriikidel võtta vastu otsust seadusliku riigisviibimise lõpetamise kohta koos tagasisaatmis- ja/või väljasaatmisotsusega ja/või sisenemiskeeluga […] haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuaktiga […].
Artikkel 7
Vabatahtlik lahkumine
1.   Tagasisaatmisotsusega nähakse ette sobiv, seitsme kuni kolmekümne päeva pikkune tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks, ilma et see piiraks lõigetes 2 ja 4 osutatud erandite tegemist. […]
[...]
4.   Liikmesriigid võivad jätta vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata […], kui esineb põgenemise oht või kui elamisloa taotlus on jäetud rahuldamata, kuna see osutus selgelt põhjendamatuks või pettusel põhinevaks, või kui asjaomane isik kujutab endast ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.
Artikkel 8
Väljasaatmine
1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagasisaatmisotsuse täitmiseks juhul, kui artikli 7 lõike 4 kohast tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või kui tagasipöördumiskohustust ei ole artikli 7 kohaselt vabatahtlikuks lahkumiseks määratud tähtaja jooksul täidetud.
[...]
3.   Liikmesriigid võivad vastu võtta eraldi haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuakti, millega nähakse ette väljasaatmine.
[...]”.
Direktiivi artikkel 11 „Sisenemiskeeld” kõlab järgmiselt:
„1.   Tagasisaatmisotsustele lisatakse sisenemiskeeld:
a)
kui tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks ei ole määratud või
b)
kui tagasipöördumiskohustust ei ole täidetud.
Teistel juhtudel võib tagasisaatmisotsustele lisada sisenemiskeelu.
2.   Sisenemiskeelu kestus määratakse igal üksikjuhul kindlaks pärast kõigi oluliste asjaolude hoolikat kaalumist ning see ei ületa põhimõtteliselt viit aastat. Sisenemiskeelu kestus võib siiski ületada viit aastat, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik kujutab endast tõsist ohtu avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule.
[…]”.
Sama direktiivi artiklid 15 ja 16 on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 15
Kinnipidamine
Kui muid piisavaid, kuid leebemaid sunnimeetmeid ei ole konkreetsel juhul võimalik tulemuslikult kohaldada, võivad liikmesriigid kinni pidada ainult kolmanda riigi kodaniku, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust tagasisaatmise ettevalmistamiseks ja/või väljasaatmise läbiviimiseks, eelkõige kui:
a)
on olemas põgenemise oht või
b)
asjaomane kolmanda riigi kodanik hoiab kõrvale tagasisaatmise ettevalmistamisest või väljasaatmisest või takistab neid.
[...]
5.   Kinnipidamine kestab seni, kuni on täidetud lõikes 1 sätestatud tingimused ning kuni see on vajalik eduka väljasaatmise tagamiseks. Iga liikmesriik sätestab kinnipidamise piiratud kestuse, mis ei tohi ületada kuut kuud.
[…]
Artikkel 16
Kinnipidamistingimused
Kinnipidamist teostatakse üldjuhul spetsiaalses kinnipidamisasutustes. Kui liikmesriigil ei ole võimalik pakkuda majutust spetsiaalses kinnipidamisasutuses ja ta peab kasutama majutamist vanglas, eraldatakse kinnipeetud kolmanda riigi kodanikud tavalistest vangidest.
[...]”.
Direktiivi 2008/115 artikli 20 kohaselt peavad liikmesriigid jõustama direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 24. detsembriks 2010.
Itaalia õigus
Seadusandlik dekreet nr 286/1998
25. juuli 1998. aasta seadusandlik dekreet nr 286/1998, millega kehtestatakse sisserännet ja välismaalaste staatust käsitlevate sätete konsolideeritud tekst (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
, edaspidi „
GURI
”, nr 191 regulaarne lisa, 18.8.1998; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 286/1998”), kodifitseerib Itaalia Vabariigis sisserände valdkonnas kohaldatavad õigusnormid.
Seda dekreeti on muudetud eelkõige 15. juuli 2009. aasta seadusega nr 94, mis käsitleb riigi julgeolekut reguleerivaid sätteid (
GURI
nr 170 regulaarne lisa, 24.7.2009), ja 23. juuni 2011. aasta dekreetseadusega nr 89/2011, mis sisaldab kiireloomulisi sätteid, millega rakendatakse direktiiv 2004/38/EÜ liidu kodanike vaba liikumise kohta ja võetakse üle direktiiv 2008/115/EÜ liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmise kohta (
GURI
nr 144, 23.6.2011), seaduseks muudetud 2. augusti 2011. aasta seadusega nr 129 (
GURI
nr 181, 5.8.2011).
Seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 6 lõige 3 kõlab järgmiselt:
„Välismaalast, kes […] ei esita mõjuva põhjuseta passi või muud isikut tõendavat dokumenti ja elamisluba või muud dokumenti, mis kinnitaks tema seaduslikku õigust viibida Itaalia territooriumil, karistatakse kinnipidamisega kuni üks aasta või rahatrahviga kuni 2000 eurot.”
Seadusandliku dekreedi artiklis 10
bis
on sätestatud:
„Välja arvatud juhtudel, kui tegu on kvalifitseeritav raskema süüteona, karistatakse välismaalast, kes siseneb riigi territooriumile või viibib riigi territooriumil käesoleva konsolideeritud teksti sätteid rikkudes […], rahatrahviga 5000 kuni 10000 eurot. […]
[…]
4.   Lõike 1 alusel süüdi tunnistatud välismaalase väljasaatmise täideviimiseks ei ole vaja väljastada artikli 13 lõikes 3 ette nähtud luba kohtu poolt, mille pädevusse kuulub süüteo toimepanemise tuvastamine.
Questore
teavitab väljasaatmise täideviimisest […] kohut, mille pädevusse kuulub süüteo toimepanemise tuvastamine.
5.   Kui kohtunik saab teada väljasaatmise täideviimisest […], teeb ta otsuse menetluse lõpetamise kohta […]
[…]”.
Sama seadusandliku dekreedi artiklis 13 „Halduskorras väljasaatmine” on ette nähtud:
„[…]
2.   Väljasaatmise otsustab eraldi igal üksikjuhtumil prefekt, kui välismaalane:
[…]
b)
on jäänud riigi territooriumile […] määratud tähtaja jooksul elamisluba taotlemata […]
[…]
3.   Väljasaatmisotsus tehakse igal üksikjuhtumil põhjendatud dekreediga, mis kuulub kohesele täitmisele ka juhul, kui puudutatud isik on selle vaidlustanud. Kui välismaalase suhtes viiakse läbi kriminaalmenetlust ja ta ei viibi eelvangistuses, taotleb
Questore
enne väljasaatmise täideviimist pädevalt kohtult luba selle väljasaatmise täideviimiseks […]. Pärast loa saamist teostab
Questore
väljasaatmise vastavalt lõikes 4 ette nähtud tingimustele. […] Pärast loataotluse esitamist, kuid enne otsuse langetamist võib
Questore
paigutada välismaalase kooskõlas artikliga 14 ajutisse väljasaatmiskeskusesse.
[…]
4.   Väljasaatmise teostab
Questore
õiguskaitseorganite poolt piiripunkti toimetamisena:
a)
käesoleva artikli lõikes 1 ja lõike 2 punktis c ette nähtud juhtudel […];
b)
kui on olemas lõikes 4
bis
nimetatud põgenemise oht […];
[...]
f)
artiklites 15 ja 16 ette nähtud juhtudel või teistel juhtudel, kui välismaalase väljasaatmine on ette nähtud kriminaalkaristusena või kriminaalkaristuse tagajärjena; […]
[…]
bis
.   Lõike 4 punktis b nimetatud põgenemise ohtu näitab vähemalt üks järgnevatest asjaoludest, mille alusel hindab prefekt eraldi igal üksikjuhtumil riski, kas välisriigi kodanik võib hoiduda väljasaatmisotsuse vabatahtlikust täitmisest:
a)
kehtiva passi või mõne muu vastava dokumendi puudumine;
[…]
5.   Välismaalane, kelle suhtes on võetud väljasaatmismeede ja keda ei ole põhjust viivitamatult piiripunkti toimetada, kuna lõikes 4 ette nähtud tingimused ei ole täidetud, võib taotleda prefektilt väljasõidukohustuse täitmiseks tähtaja määramist vabatahtlikuks lahkumiseks […]. Pärast seda, kui
Questura
on saanud tõendid välisriigi kodaniku tegeliku lahkumise kohta, teavitab ta sellest kohut, mille pädevusse kuulub artiklis 10
bis
ette nähtud süüteo toimepanemise tuvastamine, et viimasel oleks võimalik täita selle artikli lõiget 5 […]”.
Seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 14 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui väljasaatmist piiripunkti toimetamise või tagasisaatmise teel ei ole võimalik viivitamata täide viia üleminekuolukorra tõttu, mis takistab tagasisaatmise ettevalmistamist või väljasaatmise täideviimist, teeb
Questore
otsuse välismaalase kinnipidamise kohta üksnes vältimatult vajaliku ajavahemiku jooksul kõige lähemas väljasaatmiskeskuses […]”.
Seadusandliku dekreedi artikli 16 „Väljasaatmine asenduskaristusena või karistusena kinnipidamise asemel” lõikes 1 on sätestatud:
„Kui kohus […] mõistab isiku artiklis 10
bis
sätestatud süüteo toimepanemises süüdi ning ei esine käesoleva konsolideeritud teksti artikli 14 lõikes 1 nimetatud asjaolusid, mis takistavad viivitamatut väljasaatmist õiguskaitseorganite poolt piiripunkti toimetamise läbi, võib selle karistuse asendada riigist väljasaatmisega vähemalt viieks aastaks […].”
Seadusandlik dekreet nr 274/2000
Seadusandliku dekreedi nr 274/2000, mis sisaldab sätteid rahukohtuniku pädevuse kohta kriminaalmenetluses kooskõlas 24. novembri 1999. aasta seaduse nr 468 artikliga 14 (
GURI
nr 234 regulaarne lisa, 10.10.2000), põhikohtuasja asjaolude suhtes kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 274/2000”) artikli 6 lõige 2 kõlab järgmiselt:
„Kui seotud kohtuasjade puhul kuuluvad teatud asjad rahukohtuniku, teised aga kriminaalkohtu või esimese astme kohtu pädevusse, kuulub kõigi asjade lahendamine aste kõrgema kohtu pädevusse.”
Seadusandliku dekreedi artiklis 53 „Kodus kinnipidamine” on sätestatud:
„1.   Kodus kinnipidamine seisneb kohustuses viibida igal laupäeval ja pühapäeval enda elukohas või mõne teise isiku elukohas või raviasutuses, hooldusasutuses või päevakeskuses; kohtunik võib puudutatud isiku taotlusel ja tulenevalt tema perekonnast, tööst, õpingutest või tervisest otsustada, et karistust kantakse nädala teistel päevadel või järjestikustel päevadel.
2.   Kodus kinnipidamist ei tohi määrata lühemaks ajavahemikuks kui kuus päeva ega pikemaks ajavahemikuks kui 45 päeva; puudutatud isikut ei käsitata kinnipeetavana.”
Seadusandliku dekreedi nr 274/2000 artikkel 55 „Rahaliste karistuste asendamine” kõlab järgmiselt:
„1.   Kui rahukohtuniku pädevusse jääva süüteo puhul jääb rahaline karistus süüdimõistetu maksejõuetuse tõttu täide viimata, asendatakse see süüdimõistetu taotlusel töötamisega mitte vähem kui üks kuu, kuid mitte rohkem kui kuus kuud […].
[…]
5.   Kui süüdimõistetu tööga asendamist ei taotle, kohaldatakse maksejõuetuse tõttu täide viimata rahalise karistuse asemel kodus kinnipidamist artikli 53 lõikes 1 ette nähtud vormis ja tingimustel […].
6.   Asendamisel kohaldatud […] kodus kinnipidamise aeg ei või ületada 45 päeva.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Rosolina Mares (Itaalia) väitis 13. augustil 2009 politsei küsitletud isik, et tema nimi on Md Sagor ja ta on sündinud 10. oktoobril 1990 Bangladeshis.
M. Sagori olukorra uurimisel selgus, et tal puudub alaline elukoht Itaalias, ta tegutseb seal püsiva ametikohata müüjana ja tal ei ole ega ole ka kunagi olnud elamisluba. Politsei koostatud protokolli kohaselt väitis M. Sagor, et ta sisenes Itaalia territooriumile 2009. aasta märtsis.
M. Sagori vastu algatati 22. juulil 2010 menetlus Tribunale di Rovigos ja teda süüdistati riigi territooriumile ebaseaduslikus sisenemises ning ebaseaduslikus riigis viibimises seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 10
bis
tähenduses ning sama seadusandliku dekreedi artikli 6 lõikes 3 toodud süüteos.
Nimetatud kohtu sõnul ei ole tõendatud, et M. Sagor oleks Itaaliasse sisenenud ebaseaduslikult. Nimelt ei ole õiguslikult piisavalt tõendatud, et puudutatud isik oleks vältinud piirikontrolli.
Ebaseaduslikus viibimises seisneva süüteo osas tõdeb aga kohus, et see on nõuetekohaselt tõendatud. Kohus täpsustab muu hulgas, et ta on pädev seda süütegu arutama. Süütegu on toodud seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artiklis 10
bis
ja kuulub tegelikult küll rahukohtuniku pädevusse. Kuid kuna see süütegu on seotud sama seadusandliku dekreedi artikli 6 lõikes 3 nimetatud süüteoga, mis kuulub esimese astme kohtute pädevusse, on M. Sagori vastu õigesti algatatud menetlus Tribunale di Rovigos.
M. Sagori suhtes lõpetati menetlus 22 veebruaril 2011 selles osas, milles see puudutas artikli 6 lõikes 3 nimetatud süütegu.
Tribunale di Rovigo leidis, et M. Sagorit tuleks põhimõtteliselt karistada ebaseadusliku riigis viibimise eest ja talle tuleks määrata seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artiklis 10
bis
ette nähtud karistus, kuid kuna kohus kahtles, kas see siseriiklik õigusnorm on kooskõlas liidu õigusega, siis otsustas ta 15. juulil 2011 menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas lojaalse koostöö ja direktiivi kasuliku mõju põhimõtete seisukohast on [direktiivi 2008/115] artiklid 2, 4, 6, 7 ja 8 takistuseks võimalusele karistada liikmesriigis ebaseaduslikult viibivat kolmanda riigi kodanikku rahalise karistusega, mis asendatakse kriminaalkaristusena kodus kinnipidamisega, pelgalt seetõttu, et ta on ebaseaduslikult riiki sisenenud või viibib riigis ebaseaduslikult, juba enne haldusasutuse antud väljasaatmiskorralduse järgimata jätmist?
2.
Kas lojaalse koostöö ja direktiivi kasuliku mõju põhimõtete seisukohast on [direktiivi 2008/115] artiklid 2, 15 ja 16 takistuseks võimalusele liikmesriigil pärast direktiivi vastuvõtmist kehtestada õigusnorm, mille kohaselt karistatakse liikmesriigis ebaseaduslikult viibivat kolmanda riigi kodanikku rahalise karistusega, mis asendatakse kriminaalkaristusena rakendatava kohese väljasaatmisega, ilma et järgitaks menetlust ja õigusi, mis välismaalasele on [selles] direktiivis ette nähtud?
3.
Kas ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega on vastuolus siseriiklik säte, mis on kehtestatud [sama] direktiivi rakendamiseks ette nähtud aja jooksul, selleks et vältida või igal juhul piirata selle kohaldamisala, ning kui kohus sellise eesmärgi tuvastab, missugused meetmed peab ta võtma?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
Esimese ja teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis võimaldavad karistada kolmanda riigi kodanikku riigis ebaseadusliku viibimise eest rahalise karistusega, mida võib asendada riigist väljasaatmisega või kodus kinnipidamisega.
Vastuvõetavus
Itaalia valitsus leiab, et need küsimused on põhikohtuasjas hüpoteetilised ja järelikult vastuvõetamatud. Küsimused tuginevad eeldusele, et M. Sagor on maksejõuetu ega ole ka huvitatud rahalise karistuse asendamisest tööga, kui vastav otsus tehakse. Kuna selle eelduse paikapidavust ei ole tõendatud, on ennatlik eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus direktiivi 2008/115 tõlgendamise kohta, mis võimaldaks tal teha otsuse rahalise karistuse seaduslikkuse osas ja viimase asendamise kohta riigist väljasaatmisega või kodus kinnipidamisega.
Need argumendid tuleb tagasi lükata. Mis puudutab asjaolu, et M. Sagorit ei ole käesoleva ajani karistatud seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artiklis 10
bis
ettenähtud rahalise karistusega ja järelikult ei ole veel võimalik teada, kas sellise karistuse määramisel oleksid täidetud selle karistuse asendamise tingimused riigist väljasaatmisega või kodus kinnipidamisega, siis eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab küsimused nende erinevate karistuste kooskõla kohta liidu õigusega ning on seega otsustanud loobuda nende karistuste määramisest seni, kuni selles valdkonnas puudub selgus. Eelotsusetaotluses on näidatud, et käesolevas asjas on tõendatud süüteo – ebaseaduslik riigis viibimine – toimepanemine ning M. Sagori suhtes tuleks kohaldada põhikohtuasjas vaidlusalustes õigusnormides ette nähtud karistamise mehhanismi, kui see on kooskõlas liidu õigusega. Eeltoodust järeldub, et need õigusnormid ja küsimus nende kooskõlast liidu õigusega on põhikohtuasjas asjakohased (vt analoogia alusel 6. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-329/11: Achughbabian, EKL 2011, lk I-12695
, punkt 42).
Seega on esitatud küsimused vastuvõetavad.
Rahaline karistus, mida võib asendada riigist väljasaatmisega
Direktiiv 2008/115 käsitleb üksnes liikmesriigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmist ja seega ei ole selle eesmärk ühtlustada kõiki välismaalaste liikmesriigis viibimist reguleerivaid siseriiklikke norme. Järelikult ei ole selle direktiiviga vastuolus see, kui liikmesriigi õiguses kvalifitseeritakse ebaseaduslik riigis viibimine süüteona ning nähakse ette kriminaalkaristused, et sellist rikkumist ära hoida ja selle eest karistada (eespool viidatud kohtuotsus Achughbabian, punkt 28).
Siiski ei tohi liikmesriik kohaldada selliseid karistusõiguse norme, mis võivad takistada direktiiviga 2008/115 kehtestatud üldiste nõuete ja korra kohaldamist ning seega direktiivi kasulikku mõju (vt 28. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-61/11 PPU: El Dridi, EKL 2011, lk I-3015
, punkt 55, ja eespool viidatud kohtuotsus Achughbabian, punkt 39).
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, et nimetatud nõuete ja korra kohaldamist takistab see, kui pärast kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku viibimise tuvastamist viiks asjaomane liikmesriik enne tagasisaatmisotsuse täitmist või lausa enne selle otsuse tegemist läbi kriminaalmenetluse, millega võib teatavatel juhtudel kaasneda vanglakaristus tagasisaatmismenetluse ajal. Nimelt võib selline tegevus lükata väljasaatmist edasi (vt eespool viidatud kohtuotsus El Dridi, punkt 59, ja eespool viidatud kohtuotsus Achughbabian, punktid 37–39 ja punkt 45).
Kuid nagu märkisid Itaalia, Saksamaa ja Madalmaade valitsus, on õigusnormidel, mis näevad seadusandlikus dekreedis nr 286/1998 toodud tingimustel ette sellise kriminaalmenetluse läbiviimise, millega võib teatavatel juhtudel kaasneda rahaline karistus, mida võib asendada riigist väljasaatmisega, täieti teistsugune toime kui sellistel õigusnormidel, mis näevad ette kriminaalmenetluse, millega võib teatavatel juhtudel kaasneda vanglakaristus tagasisaatmismenetluse ajal.
Siinkohal tuleb esiteks märkida, et direktiivis 2008/115 toodud tagasisaatmismeetmete vastuvõtmist ja täideviimist ei lükka edasi ega nende kohaldamist ei takista mingil muul moel asjaolu, et käimas on seadusandlikus dekreedis nr 286/1998 ette nähtud kriminaalmenetlus. Nimelt võib seadusandliku dekreedi artiklites 13 ja 14 ette nähtud tagasisaatmise täide viia sõltumatult nimetatud kriminaalmenetlusest ja selle lõpetamisest. Sellist sedastust kinnitab seadusandliku dekreedi artikli 10
bis
lõige 5, mille kohaselt peab kohtunik pärast seda, kui ta on teada saanud isiku lahkumisest, lõpetama kriminaalmenetluse menetluse lõpetamise otsusega.
Teiseks tuleb märkida, et direktiivis 2008/115 toodud tagasisaatmismenetlust ei takista samuti asjaolu, et nimetatud kriminaalmenetluse tulemusena võidakse määrata rahaline karistus. Nimelt ei takista rahalise karistuse määramine mingil moel tagasisaatmisotsuse vastuvõtmist ja täideviimist direktiivi 2008/115 artiklites 6–8 toodud tingimusi täielikult arvestades ja see ei kitsenda ka direktiivi artiklites 15 ja 16 toodud üldisi vabadusevõtmist käsitlevaid norme.
Mis puudutab kolmandaks kriminaalkohtuniku pakutud võimalust asendada rahaline karistus väljasaatmisega, millega kaasneks sisenemiskeeld vähemalt viieks aastaks, siis seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 16 lõikest 1 tuleneb, et Itaalia seadusandja piiras selle võimaluse olukordadega, mil isiku tagasisaatmine on võimalik ellu viia viivitamatult.
Tuleb nentida, et selline võimalus ei ole direktiiviga 2008/115 iseenesest keelatud.
Nimelt, nagu kinnitab ka mõiste „tagasisaatmisotsus” paindlik määratlus direktiivi artikli 3 punktis 4, ei ole sellega vastuolus, et otsus, millega nähakse ette tagasipöördumiskohustus, võetakse – teatavatel asjaomase liikmesriigi poolt kindlaks määratud eeldustel – vastu kriminaalkohtu otsuse vormis. Samuti ei välista direktiiv 2008/115 seda, et direktiivi artikli 8 lõikes 1 nimetatud väljasaatmine viiakse läbi kriminaalmenetluse raames. Ka ei ole asjaolu, et selline väljasaatmine, nagu on ette nähtud põhikohtuasjas vaidlusaluste õigusnormidega, sisaldab kohesele täitmisele kuuluvat tagasisaatmise kohustust ega nõua seega hiljem eraldi otsuse vastuvõtmist isiku riigist väljasaatmise kohta, vastuolus direktiiviga 2008/115 kehtestatud üldiste nõuete ja korraga, nagu seda tõendab direktiivi artikli 6 lõike 6 sõnastus ja direktiivi artikli 8 lõikes 3 kasutatud mõiste „võivad”.
On tõsi, nagu seda märkis ka Euroopa Komisjon, et sellist väljasaatmist, nagu see on ette nähtud põhikohtuasjas vaidlusalustes õigusnormides, iseloomustab see, et asjaomasel isikul puudub igasugune võimalus järgida tähtaega vabatahtlikuks lahkumiseks direktiivi 2008/115 artikli 7 tähenduses.
Siiski tuleb selles osas märkida, et artikli 7 lõige 4 lubab liikmesriikidel jätta vabatahtliku lahkumise tähtaja määramata, seda nimelt juhul, kui esineb oht, et isik võib tagasisaatmismenetlusest pääsemiseks põgeneda. Igasugune sellekohane hinnang tuleb langetada konkreetse isiku olukorda eraldi uurides.
Lõpuks tuleb märkida, et selline säte, mis on sõnastatud nagu seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikkel 16, on kooskõlas direktiiviga 2008/115, juhul kui seda kohaldatakse nii, et selles ettenähtud sisenemiskeelu kestus vastab direktiivi artikli 11 lõikes 2 ettenähtule.
Rahaline karistus, mille võib asendada kodus kinnipidamisega
Nii direktiivis 2008/115 meelde tuletatud liikmesriikide lojaalsuskohustusest kui ka tõhususe nõudest tuleneb, et selle direktiivi artiklis 8 liikmesriikidele pandud kohustus alustada väljasaatmist tuleb täita võimalikult kiiresti (eespool viidatud kohtuotsus Achughbabian, punkt 45).
Kodus kinnipidamise karistuse määramine ja täideviimine direktiivis 2008/115 ette nähtud tagasisaatmismenetluse ajal ei aita ilmselgelt kaasa selle menetlusega taotletava riigist väljasaatmise täideviimisele, nimelt puudutatud isiku füüsilisele transpordile sellest liikmesriigist välja. Niisugune karistus ei ole seega „meede” ega „sunnimeede” direktiivi 2008/115 artikli 8 tähenduses (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Achughbabian, punkt 37).
Lisaks lükkab kodus kinnipidamine edasi ja seega takistab selliste meetmete kohaldamist, nagu on piiripunkti toimetamine või sunniviisiline tagasisaatmine õhuteed pidi, mis aitavad kaasa riigist väljasaatmise täideviimisele. Tagasisaatmismenetluse takistamise risk esineb nimelt juhul, kui kohaldatavad õigusnormid ei näe ette, et kolmanda riigi kodanikule ebaseadusliku riigis viibimise tõttu määratud kodus kinnipidamise karistus lõpeb siis, kui võimalikuks osutub selle isiku riigist väljasaatmine.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on uurida, kas siseriiklikes õigusnormides sisaldub säte, mis eelistab karistusena riigist väljasaatmist kodus kinnipidamise täideviimisele. Kui selline säte puudub, tuleb järeldada, et direktiiviga 2008/115 on vastuolus riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes kohaldatav karistuste asendamise mehhanism, mille korral asendatakse rahaline karistus kodus kinnipidamisega, nagu see on ette nähtud seadusandliku dekreedi nr 274/2000 artiklites 53 ja 55.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 tuleb tõlgendada nii, et
—
sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis võimaldavad karistada kolmanda riigi kodanikku riigis ebaseadusliku viibimise eest rahalise karistusega, mida võib asendada riigist väljasaatmisega, ja
—
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad karistada kolmanda riigi kodanikku riigis ebaseadusliku viibimise eest kodus kinnipidamisega, ilma et tagatud oleks selle karistuse täideviimise lõpetamine niipea, kui võimalikuks osutub puudutatud isiku füüsiline transport sellest liikmesriigist välja.
Kolmas küsimus
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab esimesele ja teisele küsimusele antud vastuste pinnalt ja käesoleva otsuse punktides 41 ja 46 kirjeldatud uurimiste tulemusena järeldusele, et käesolev asi ei vasta ühelegi direktiivi 2008/115 artikli 7 lõikes 4 toodud olukorrale ja järelikult ei saa kasutada seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artiklis 16 toodud võimalust, või järeldusele, et direktiiviga 2008/115 on vastuolus kohaldada riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes seadusandliku dekreedi nr 274/2000 artikleid 53 ja 55, peab ta jätma siseriikliku õiguse sätted kohaldamata (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus El Dridi, punkt 61).
Seda täpsustust arvestades ei ole kolmandale esitatud küsimusele vaja enam vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel tuleb tõlgendada nii, et

—
sellega ei ole vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid nagu põhikohtuasjas, mis võimaldavad karistada kolmanda riigi kodanikku riigis ebaseadusliku viibimise eest rahalise karistusega, mida võib asendada riigist väljasaatmisega, ja

—
sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis võimaldavad karistada kolmanda riigi kodanikku riigis ebaseadusliku viibimise eest kodus kinnipidamisega, ilma et tagatud oleks selle karistuse täideviimise lõpetamine niipea, kui võimalikuks osutub puudutatud isiku füüsiline transport sellest liikmesriigist välja.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.