CELEX: 62013CJ0388
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2005/29/EB
Nesąžininga komercinė veikla
Telekomunikacijų įmonės vienam savo abonentų pateikta klaidinga informacija, dėl kurios šis patyrė papildomų išlaidų
Kvalifikavimas kaip „klaidinančios komercinės veiklos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (
OL 149, p. 22
) išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság
(Vengrijos vartotojų teisių apsaugos tarnyba) ir
UPC Magyarország Kft
(toliau – UPC) ginčą dėl klaidingos informacijos, kurią UPC pateikė vienam savo abonentų ir dėl kurios šis patyrė papildomų išlaidų.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 5–9, 11–14, 18 ir 22 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„(5)
<...> kliūtys laisvam paslaugų ir prekių judėjimui tarp valstybių arba įsisteigimo laisvei <...> turėtų būti pašalintos. Šias kliūtis galima pašalinti tik Bendrijos lygiu nustatant vienodas taisykles, numatančias aukštą vartotojų apsaugos lygį, ir Bendrijos lygiu patikslinus kai kurias teisines sąvokas tiek, kiek būtina tinkamam vidaus rinkos veikimui bei teisinio tikrumo reikalavimo įvykdymui.
(6)
Ši direktyva suderina valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą reklamą, tiesiogiai pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu netiesiogiai – teisėtų konkurentų ekonominius interesus. <...>
(7)
Ši direktyva skirta komercinei veiklai, tiesiogiai susijusiai su įtaka vartotojų sprendimams sudaryti sandorį dėl produktų. <...>
(8)
Ši direktyva tiesiogiai gina vartotojo ekonominius interesus nuo nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu. Tuo būdu ji taip pat netiesiogiai gina teisėtą verslą nuo jo konkurentų, kurie nesilaiko šios direktyvos taisyklių, ir taip užtikrina sąžiningą konkurenciją šia direktyva derinamose srityse. <...>
(9)
Ši direktyva nepažeidžia asmenų, nukentėjusių nuo nesąžiningos komercinės veiklos, teisės reikšti individualius reikalavimus. Ji taip pat nepažeidžia Bendrijos ir nacionalinės sutarčių teisės <...>
<...>
(11)
Aukštas konvergencijos lygis, pasiektas šia direktyva suderinus nacionalines nuostatas, sukuria bendrą aukštą vartotojų apsaugos lygį. Ši direktyva nustato vieningą bendrą nesąžiningos komercinės veiklos, iškreipiančios vartotojų ekonominį elgesį, draudimą. <...>
(12)
Suderinimas žymiai padidins teisinį tikrumą vartotojams ir verslui. Ir vartotojai, ir verslas galės remtis bendra reglamentavimo struktūra, pagrįsta aiškiai apibrėžtomis teisinėmis sąvokomis, reglamentuojančiomis visus nesąžiningos komercinės veiklos aspektus visoje ES [Europos Sąjungoje]. <...>
(13)
<...> šia direktyva nustatyt[ą] bendr[ą] draudim[ą] <...> reikėtų <...> taikyti nesąžiningai komercinei veiklai, pasitaikančiai <...> sudarius sutartį bei jos vykdymo metu. Bendrasis draudimas parengiamas remiantis taisyklėmis dėl dviejų komercinės veiklos tipų, kurie yra dažniausiai pasitaikantys, būtent, klaidinančios komercinės veiklos ir agresyvios komercinės veiklos.
(14)
Pageidautina, kad klaidinančios komercinės veiklos sąvoka apimtų tokią veiklą, įskaitant klaidinančią reklamą, kai vartotojui, klaidinant jį, trukdoma priimti informacija paremtą, ir todėl efektyvų sprendimą. <...>
<...>
(18)
<...> Ši direktyva, remdamasi proporcingumo principu ir siekdama efektyviai įgyvendinti joje numatytas nuostatas, pagal Teisingumo Teismo aiškinimą naudoja vidutinį vartotoją, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus, kaip standartą, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius <...>
<...>
(22)
Būtina, kad valstybės narės numatytų sankcijas už šios direktyvos nuostatų pažeidimus, užtikrintų jų įgyvendinimą. Šios sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 1 straipsnį:
„Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris komercinėje veikloje, kuriai taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija;
b)
„prekybininkas“ – bet kuris fizinis arba juridinis asmuo, kuris komercinėje veikloje, kuriai taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, ar bet kuris asmuo, veikiantis prekybininko vardu arba jo naudai;
c)
„produktas“ – bet kurios prekės arba paslaugos <...>;
d)
„įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ (toliau – komercinė veikla) – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams;
<...>
h)
„profesinis atidumas“ – tam tikrų įgūdžių ir rūpestingumo standartas, kurio pagrįstai galima tikėtis iš prekybininko vartotojų atžvilgiu ir kuris atitinka sąžiningą praktiką rinkoje ir (arba) bendrą sąžiningumo principą prekybininko veiklos srityje;
<...>“
Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.
2.   Ši direktyva nepažeidžia sutarčių teisės, ypač taisyklių dėl sutarties <...> padarinių.
<...>“
Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 5 straipsnis „Nesąžiningos komercinės veiklos draudimas“ išdėstytas taip:
„1.   Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.
2.   Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu:
a)
prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams,
ir
b)
iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba, kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.
<...>
4.   Visų pirma nesąžininga komercinė veikla yra ta, kuri:
a)
yra klaidinanti, kaip nurodyta šios direktyvos 6 ir 7 straipsnyje,
<...>
5.   Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas galioja visose valstybėse narėse, ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“
Šios direktyvos 6 ir 7 straipsniuose, kaip matyti iš jų pavadinimų, apibrėžiami atitinkamai „klaidinantys veiksmai“ ir „klaidinantis informacijos neatskleidimas“.
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Klaidinančia laikoma komercinė veikla, kurioje yra apgaulingos informacijos, ir dėl to ji yra neteisinga, arba kuri bet kuriuo būdu, įskaitant bendrą pristatymą, apgaudinėja arba gali apgauti vidutinį vartotoją, nors informacija ir yra faktiškai tiksli, vieno arba kelių toliau išvardintų elementų atžvilgiu, ir bet kuriuo atveju skatina arba gali paskatinti jį priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs [klaidinančia laikoma komercinė veikla, jeigu ją vykdant teikiama apgaulinga, taigi melaginga informacija, arba net jei informacija faktiškai tiksli, bet kuriuo būdu, įskaitant bendrą pristatymą, klaidinamas arba gali būti suklaidintas vidutinis vartotojas dėl vieno arba kelių toliau išvardytų elementų, ir bet kuriuo atveju jis skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs]:
a)
produkto egzistavimas arba pobūdis;
b)
pagrindinės produkto savybės, tokios kaip prieinamumas, naudingumas, pavojingumas, atlikimas, sudėtis, priedai, pagalba pirkėjui produktą įsigijus ir skundų nagrinėjimas, pagaminimo ar pateikimo metodas ir data, pristatymas, tinkamumas skirtam tikslui, panaudojimas, kiekis, techninės sąlygos, geografinė arba komercinė kilmė, rezultatai, kurių galima tikėtis jį naudojant, arba produkto bandymų arba patikrinimų rezultatai ir esminiai bruožai;
c)
prekybininko įsipareigojimų apimtis <...>
d)
kaina arba metodas, kuriuo ji apskaičiuojama, ar konkretaus kainos pranašumo buvimas;
<...>
g)
vartotojo teisės <...>“
Pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 11 straipsnį:
„1.   Kad šios direktyvos nuostatų būtų laikomasi vartotojų interesais, valstybės narės užtikrina pakankamus ir veiksmingus būdus kovoti su nesąžininga komercine veikla.
Tokie būdai – tai teisinės nuostatos, pagal kurias asmenys ar organizacijos, kurie pagal nacionalinės teisės aktus laikomi turinčiais teisėtą interesą kovoti su nesąžininga komercine veikla, įskaitant konkurentus, galėtų:
a)
pradėti bylą dėl tokios nesąžiningos komercinės veiklos;
ir (arba)
b)
tokią nesąžiningą komercinę veiklą apskųsti administracinei institucijai, kuri kompetentinga priimti sprendimus dėl skundų ar pradėti atitinkamą teisinį bylos nagrinėjimą.
<...>
2.   Pagal 1 dalyje nurodytas teisines nuostatas valstybės narės teismams ir administracinėms institucijoms suteikia įgaliojimus, kurie, tais atvejais, kai jie mano, kad tokios priemonės, atsižvelgiant į visus interesus ir ypač į viešąjį interesą, yra būtinos, juos įgalintų:
a)
nurodyti nutraukti nesąžiningą komercinę veiklą arba pradėti atitinkamą teisinį bylos dėl tokios nesąžiningos komercinės veiklos nutraukimo nagrinėjimą,
arba
b)
jei nesąžininga komercinė veikla dar nebuvo vykdoma, bet kyla jos vykdymo grėsmė, uždrausti šią veiklą arba pradėti atitinkamą teisinį bylos dėl tokios veiklos uždraudimo nagrinėjimą,
net neturint įrodymų apie prekybininko tikruosius nuostolius ar žalą arba sąmoningą ketinimą ar aplaidumą [apie tikruosius nuostolius ar žalą, arba prekybininko sąmoningą ketinimą ar aplaidumą].
<...>“
Šios direktyvos 13 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės numato sankcijas už nacionalinių nuostatų, priimtų taikant šią direktyvą, pažeidimus ir imasi visų būtinų priemonių užtikrinti jų vykdymą. Šios sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Vengrijos teisė
Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva buvo perkelta į Vengrijos teisę 2008 m. Įstatymu Nr. XLVII dėl nesąžiningos komercinės veiklos vartotojams draudimo.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2010 m. balandžio mėn. privatus asmuo L. I. Szabó, kuris ilgą laiką buvo kabelinės televizijos paslaugų teikėjo UPC abonentas, norėdamas nutraukti su šia bendrove sudarytą sutartį paprašė, kad ši nurodytų tikslų laikotarpį, dėl kurio 2010 m. išrašyta sąskaita, nes toje sąskaitoje šis laikotarpis nebuvo nurodytas.
UPC suinteresuotajam asmeniui atsakė, kad naujausia metinė sąskaita yra susijusi su „laikotarpiu nuo 2010 m. sausio 11 d. iki 2011 m. vasario 10 d. imtinai“.
Norėdamas, kad abonemento, dėl kurio jis buvo sudaręs sutartį su UPC, pabaiga sutaptų su paskutine paslaugos, už kurią jau apmokėta, teikimo diena, L. I. Szabó paprašė nutraukti šią sutartį nuo 2011 m. vasario 10 d.
Paslaugos teikimas buvo nutrauktas tik 2011 m. vasario 14 d., o 2011 m. kovo 12 d. suinteresuotasis asmuo gavo iš UPC dokumentą, kuriame reikalaujama sumokėti 5243 Vengrijos forintų (HUF) sumą, susidariusią iki 2011 m. vasario 14 d.
L. I. Szabó pateikė skundą
Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége
(Vartotojų apsaugos inspekcija prie Budapešto decentralizuotų vyriausybės įstaigų); jame teigė, kad gavo klaidingą informaciją, dėl kurios privalėjo sumokėti papildomą 5243 HUF sumą, nes už tą patį laikotarpį turėjo mokėti abonementinį mokestį dviem skirtingiems paslaugų teikėjams, nors dėl atitinkamų paslaugų pobūdžio vienu metu jų nebuvo galima gauti iš abiejų paslaugų teikėjų.
2011 m. liepos 11 d. sprendimu minėta inspekcija, remdamasi 2008 m. Įstatymu Nr. XLVII dėl nesąžiningos komercinės veiklos vartotojams draudimo, skyrė UPC 25000 HUF baudą dėl nesąžiningos komercinės veiklos vykdymo. 2011 m. spalio 10 d.
Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság
, kaip antrosios instancijos institucija, šį sprendimą paliko nepakeistą ir nurodė, kad klaidingos informacijos pateikimas savaime yra profesinio atidumo reikalavimo pažeidimas ir kad nagrinėjamu atveju nebūtina atskirai nagrinėti klausimo dėl šio reikalavimo pažeidimo.
Gavęs UPC skundą,
Fővárosi Törvényszék
(Budapešto teismas) pakeitė minėtos nacionalinės institucijos 2011 m. spalio 10 d. sprendimą ir panaikino šiai bendrovei skirtą baudą. Šis teismas nusprendė, kad klausimas dėl profesinio atidumo reikalavimo pažeidimo turi būti nagrinėjamas ir tuo atveju, kai pateikiama klaidinga informacija, ir kad toks pažeidimas negali būti konstatuojamas, jei po šio nagrinėjimo paaiškėja, kad atitinkamas prekybininkas neturėjo ketinimo suklaidinti vartotojo.
Nagrinėjamu atveju UPC elgesys, dėl kurio ji kaltinama, nėra tęstinis, o tik vieną kartą pasitaikiusios administracinio pobūdžio klaidos, susijusios tik su vienu klientu, negalima laikyti „veikla“. Šioje byloje kalbama apie paprastą teksto rinkimo klaidą, įsivėlusią rašant skaičius (vietoje „1“, kuris nurodytų sausio mėnesį, parašytas „2“, kuris nurodo vasario mėnesį), tačiau atitinkamas vartotojas galėjo rasti tikslios informacijos keliuose kituose šaltiniuose.
Šis teismas pridūrė, kad jo nagrinėjamas ginčas nesusijęs nei su kaina, nei su jos apskaičiavimo metodu, nei su konkrečiu kainos pranašumu, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 6 straipsnio 1 dalies c punktą, todėl UPC pateikta informacija yra ne klaidinanti, o tik klaidinga. Tokį vertinimą patvirtina aplinkybė, kad
Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság
(Nacionalinė žiniasklaidos ir telekomunikacijų tarnyba) atmetė toje pačioje byloje pateiktą skundą.
Grįsdama kasacinį skundą, kurį pateikė
Kúria
(Aukščiausiasis Teismas),
Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság
nurodė, kad UPC neginčijo to, jog pateikė klaidingą informaciją, kuria remdamasis vartotojas pasirinko abonemento nutraukimo datą.
Ji taip pat nurodė, kad kai pateikiama tokia informacija, nebūtina atskirai nagrinėti klausimo dėl profesinio atidumo reikalavimo pažeidimo.
Be to,
Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság
ginčija aiškinimą, jog neturi būti laikoma, kad vykdoma „komercinė veikla“, jei elgesys, dėl kurio kaltinama, susijęs tik su vienu vartotoju. Iš tiesų Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 6–9 straipsniuose terminas „vartotojas“ vartojamas visada vienaskaita ir ši direktyva turi būti aiškinama atsižvelgiant į ja siekiamą tikslą.
Galiausiai aptariama klaidinga informacija susijusi su kainos apskaičiavimo metodu, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies d punktą, ar bent jau su laikotarpio, per kurį teikiama paslauga, nustatymu ir patenka į šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį, nes yra pagrindinė teikiamos paslaugos savybė.
Šiomis aplinkybėmis
Kúria
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 5 straipsnį reikia aiškinti taip, kad klaidinančios komercinės veiklos, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį, atveju neturi būti atskirai nagrinėjami direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyti kriterijai?
2.
Ar melagingos informacijos teikimą vieninteliam vartotojui galima laikyti komercine veikla, kaip ji suprantama pagal minėtą direktyvą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad pirmasis pateiktas klausimas grindžiamas prielaida, jog tokia situacija, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, patenka į Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo sritį.
Tačiau, pirma, tik tuo atveju, jei tokios, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, informacijos teikimas gali būti laikomas „komercine veikla“ pagal šios direktyvos 2 straipsnio d punktą, reikia aiškintis, kokias sąlygas ši veikla turi atitikti, kad būtų laikoma „klaidinančia“ pagal minėtos direktyvos 6 ir 7 straipsnius.
Antra, nagrinėdamas būtent antrąjį klausimą Teisingumo Teismas turės nuspręsti dėl „komercinės veiklos“ sąvokos turinio ir apimties nustatymo, kad būtų galima taikyti šią direktyvą.
Šiomis aplinkybėmis iš pradžių reikia atsakyti į antrąjį klausimą.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva turi būti aiškinama taip, kad prekybininko vartotojui pateikta klaidinga informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti laikoma „klaidinančia komercine veikla“ pagal šią direktyvą, nors ši informacija suteikta tik vienam vartotojui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, pirma, Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva siekiama užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį visiškai suderinant su nesąžininga komercine veikla susijusias taisykles (žr., be kita ko, Sprendimo
Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag
, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, 27 punktą; Sprendimo
Citroën Belux
, C‑265/12,
EU:C:2013:498
, 20 punktą; Sprendimo
CHS Tour Services
, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, 47 punktą ir Sprendimo
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs
, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, 34 punktą).
Antra, tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų išplaukia, kad Sąjungos teisės nuostatoje, kurioje aiškiai nenurodoma valstybių narių teisė, kurioje būtų apibrėžta tos nuostatos reikšmė ir taikymo sritis, vartojamos sąvokos paprastai visoje Sąjungoje turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai (žr., be kita ko, Sprendimo
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs
, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, 25 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Visų pirma, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva išsiskiria labai plačia dalykine taikymo sritimi (Sprendimo
Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag
, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, 21 punktas ir Sprendimo
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs
, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, 40 punktas), nes Sąjungos teisės aktų leidėjas joje vartojamai „komercinės veiklos“ sąvokai suteikė labai platų turinį, kadangi šios direktyvos 2 straipsnio d punkte ją apibrėžė kaip „bet kurį prekybininko atliekamą veiksmą, neveikimą, elgesį arba pareiškimą, komercinį pranešimą, įskaitant reklamą ir prekybą“.
Taigi vienintelis šioje nuostatoje nurodytas kriterijus yra tas, kad prekybininko veikla turi būti tiesiogiai susijusi su prekės pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams (žr., be kita ko, Sprendimo
Plus Warenhandelsgesellschaft
, C‑304/08,
EU:C:2010:12
, 39 punktą ir Sprendimo
CHS Tour Services
, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, 27 punktą).
Antra, pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, siejamą kartu su jos 2 straipsnio c punktu, šioje direktyvoje nurodyta „komercinės veiklos“ sąvoka apima prekybininko veiklą po komercinio sandorio dėl bet kokios prekės ar paslaugos sudarymo. Be to, iš minėtos direktyvos 13 konstatuojamosios dalies matyti, kad ji taikoma komercinei veiklai, pasitaikančiai prekybininko ir vartotojo santykių srityje po sutarties sudarymo arba ją vykdant.
Vadinasi, įmonės pateikta informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, teikiant aptarnavimo paslaugas po pardavimo, susijusias su privataus asmens sudaryta sutartimi dėl kabelinės televizijos transliavimo paslaugos abonemento, turi būti laikoma patenkančia į „komercinės veiklos“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, taikymo sritį.
Be to, pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 ir 4 dalis yra nesąžininga ir draudžiama visų pirma klaidinanti komercinė veikla.
Kaip matyti iš pačios šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies formuluotės, klaidinančia laikoma komercinė veikla, jeigu ją vykdant teikiama apgaulinga, taigi melaginga informacija, arba bet kuriuo būdu klaidinamas arba gali būti suklaidintas vidutinis vartotojas dėl, be kita ko, pagrindinių prekės ar paslaugos savybių, pavyzdžiui, aptarnavimo paslaugų po to, kai pirkėjas įsigyja produktą, kainos arba jos apskaičiavimo metodo bei vartotojo teisių, ir vartotojas skatinamas ar gali būti skatinamas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.
Reikia pripažinti, kad, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, visi šioje nuostatoje nurodyti požymiai yra būdingi esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje. Iš tiesų ši situacija ypatinga tuo, kad po to, kai pateikė prašymą norėdamas pasinaudoti teise nutraukti su prekybininku sudarytą sutartį dėl paslaugų teikimo, vartotojas gavo iš prekybininko klaidingą informaciją, susijusią su abi šalis siejančių santykių trukme, ir kad dėl įmonės padarytos klaidos privatus asmuo negalėjo priimti sprendimo remdamasis visa informacija, dėl ko galiausiai patyrė papildomų išlaidų.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad tai, jog atitinkamo prekybininko elgesys buvo toks tik vieną kartą ir padarė poveikį tik vienam vartotojui, šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės.
Iš tiesų Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 2 straipsnio c ir d punktuose, 3 straipsnio 1 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalyje pateiktose apibrėžtyse ir visoje direktyvoje nėra nuorodos, kad prekybininko veiksmai ar neveikimas turi kartotis ar būti susiję su daugiau nei vienu vartotoju.
Taigi, atsižvelgiant į siekį apsaugoti vartotojus, dėl kurio buvo priimta minėta direktyva, šių nuostatų negalima aiškinti kaip nustatančių šios rūšies sąlygas, nors šiose nuostatose jos aiškiai neįtvirtintos (šiuo klausimu žr. Sprendimo
CHS Tour Services
, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, 41 punktą).
Be to, UPC teiginys, kad vienkartinis prekybininko elgesys, kuris padarė poveikį tik vienam vartotojui, negali būti laikomas „veikla“ pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, galėtų būti labai rizikingas.
Pirma, šioje direktyvoje nenumatyta jokia riba, nesvarbu, ar ji būtų susijusi su dažnumu, ar su atitinkamų vartotojų skaičiumi, kurią viršijus veiksmai ar neveikimas turėtų patekti į jos taikymo sritį, todėl UPC pozicija yra nesuderinama su teisinio saugumo principu.
Antra, minėtas teiginys reikštų tai, kad būtent vartotojas turi įrodyti, kad tas pats ūkio subjektas padarė žalos ir kitiems privatiems asmenims, nors realiai tokį įrodymą pateikti ypač sunku.
Be to, jokios reikšmės neturi tariamai netyčinis elgesio, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pobūdis.
Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 11 straipsnyje aiškiai numatyta, kad priemonių, kurių valstybės narės imasi siekdamos kovoti su tokia veikla, taikymas nesusijęs su įrodymu, kad prekybininkas elgėsi tyčia ar net neatsargiai, kaip ir įrodymu, kad vartotojas realiai patyrė žalos.
Bet kuriuo atveju, kaip matyti iš vartojamo termino „gali“, Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 6 straipsnis yra iš esmės prevencinio pobūdžio, todėl tam, kad šis straipsnis būtų taikomas, pakanka, kad prekybininkas būtų pateikęs objektyviai klaidingą informaciją, galinčią daryti neigiamą įtaką vartotojo sprendimui dėl sandorio.
Be to, šioje byloje aišku, kad jeigu UPC nebūtų suklydusi dėl datos, kita susitariančioji šalis nebūtų nutraukusi sutarties nuo 2011 m. vasario 11 d., kai reikšminga data buvo 2011 m. sausio 10 d., ir kad už laikotarpį nuo vienos iki kitos datos jo pareikalauta sumokėti papildomą sumą. Be to, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 48 punkte ir pagal analogiją taikant tai, ką Teisingumo Teismas nusprendė Sprendime
Purely Creative ir kt
. (C‑428/11,
EU:C:2012:651
, 57 punktas), šiuo atžvilgiu reikšmės neturi tai, kad papildoma suma, kurią privalo sumokėti vartotojas, yra nedidelė.
Nurodytą aiškinimą pagrindžia faktas, kad jis leidžia užtikrinti visišką Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos veiksmingumą, nes garantuojama, kad, visų pirma taikant šios direktyvos 1 punkte nustatytą reikalavimą užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, pagal jos 11 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą su nesąžininga komercine veikla būtų kovojama veiksmingai siekiant įgyvendinti „vartotojų interesus“. Kaip matyti iš tos pačios direktyvos 7, 8, 11, 13 ir 14 konstatuojamųjų dalių, siekiant šio tikslo ja nustatomas bendras nesąžiningos komercinės veiklos, iškreipiančios vartotojų ekonominį elgesį, draudimas (žr. Sprendimo
Trento Sviluppo ir Centrale Adriatica
, C‑281/12,
EU:C:2013:859
, 32 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos nuostatos iš esmės įtvirtintos atsižvelgiant į vartotojo, kaip nesąžiningos komercinės veiklos adresato ir nuo jo nukentėjusio asmens, pozicijas (žr. Sprendimo
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs
, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, 36 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos tikslas visiškai apsaugoti vartotojus nuo tokio pobūdžio veiklos grindžiamas aplinkybe, kad, palyginti su prekybininko, vartotojo padėtis yra nepalankesnė, visų pirma kiek tai susiję su turimos informacijos kiekiu, dėl to jis laikytinas ekonomiškai silpnesniu ir teisiškai mažiau patyrusiu nei jo kontrahentas (žr. Sprendimo
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs
, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, 35 punktą).
Todėl, atsižvelgiant į nurodytus argumentus, UPC teiginys, kad vartotojas šioje byloje galėjo pats susirasti teisingą informaciją, neturi reikšmės.
Šiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad toks elgesys, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, dėl kurio kaltinama UPC, patenka į Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo sritį, todėl jam taikomi joje nustatyti apribojimai.
Tai nurodžius dar reikia pabrėžti, kad šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje tik numatyta, kad nesąžininga komercinė veikla „draudžiama“.
Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, valstybėms narėms suteikiama diskrecija pasirinkti nacionalines priemones, skirtas, remiantis minėtos direktyvos 11 ir 13 straipsniais, kovoti su nesąžininga komercine veikla, su sąlyga, kad jos adekvačios ir efektyvios, o už tokią veiklą numatytos sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (Sprendimo
Köck
, C‑206/11,
EU:C:2013:14
, 44 punktas).
Tai reiškia, kad valstybės narės turi numatyti tinkamą sankcijų sistemą, taikomą prekybininkams, kurie vykdo nesąžiningą komercinę veiklą, ir užtikrinti, kad šios sankcijos, be kita ko, atitiktų proporcingumo principą. Būtent tokiomis aplinkybėmis galima pagrįstai atsižvelgti į tokius veiksnius, kaip antai veiklos, dėl kurios kaltinama, dažnumą, jos tyčinį, ar netyčinį pobūdį ir vartotojui ją vykdant padarytos žalos dydį.
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, turės įvertinti, ar, taikant nacionalinę teisę, kuria perkeliama Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva, pasekmės, kylančios dėl šiuo atveju prekybininko vykdomos klaidinančios komercinės veiklos draudimo, atitinka šios direktyvos reikalavimus ir būtent proporcingumo principą.
Atsižvelgiant į visus nurodytus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva turi būti aiškinama taip, kad prekybininko vartotojui pateikta klaidinga informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti laikoma „klaidinančia komercine veikla“ pagal šią direktyvą, nors ši informacija buvo pateikta tik vienam vartotojui.
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva turi būti aiškinama taip, kad kai komercinė veikla atitinka visus šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintus kriterijus, kad būtų laikoma klaidinančia vartotoją, dar reikia patikrinti, ar tokia veikla taip pat prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams pagal minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punktą, kad ji pagrįstai galėtų būti laikoma nesąžininga, taigi draudžiama pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį.
Šį klausimą Teisingumo Teismas jau nagrinėjo Sprendime
CHS Tour Services
(C‑435/11,
EU:C:2013:574
) ir jame pateiktą atsakymą galima visiškai pritaikyti šioje byloje.
Šiomis aplinkybėmis dėl identiškų nurodytiems Sprendimo
CHS Tour Services
(C‑435/11,
EU:C:2013:574
) 31–47 punktuose motyvų į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva turi būti aiškinama taip: kai komercinė veikla atitinka visus šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus, kad būtų laikoma vartotoją klaidinančia veikla, nebėra reikalo tikrinti, ar tokia veikla prieštarauja ir profesinio atidumo reikalavimams pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punktą, kad ji pagrįstai galėtų būti laikoma nesąžininga, taigi draudžiama pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) turi būti aiškinama taip, kad prekybininko vartotojui teikiama klaidinga informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti laikoma „klaidinančia komercine veikla“ pagal šią direktyvą, nors ši informacija buvo pateikta tik vienam vartotojui.

2.
Direktyva 2005/29 turi būti aiškinama taip: kai komercinė veikla atitinka visus šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus, kad būtų laikoma vartotoją klaidinančia veikla, nebėra reikalo tikrinti, ar tokia veikla prieštarauja ir profesinio atidumo reikalavimams pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punktą, kad ji pagrįstai galėtų būti laikoma nesąžininga, taigi draudžiama pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vengrų.