CELEX: 62007TJ0122
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Gaasisolatsiooniga jaotusseadmete projektide turg
Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumine
Turu jagamine
Mõju ühisturu piires
Mõiste "vältav rikkumine"
Rikkumise kestus
Aegumine
Trahvid
Proportsionaalsus
Ülempiir 10% käibest
Solidaarvastutus trahvi maksmise eest
Kergendavad asjaolud
Kootöö
Kaitseõigus

Vaidluse taust
I –
Hagejad ja kontsern VA Tech
20. septembril 1998 omandas VA Technologie AG kogu osaluse Rolls‑Royce’i tütarettevõtjas Reyrolle Ltd, millest sai VA Tech
Reyrolle Ltd ja hiljem Siemens Transmission & Distribution Ltd, mis on hageja kohtuasjas T-123/07 (edaspidi „Reyrolle”). 13. märtsil
2001 kasutas VA Technologie oma 100% osalusega tütarettevõtja VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, mis on teine
hageja kohtuasjas T-122/07 (edaspidi „KEG”), kaudu Reyrollet sissemaksena alles asutatud uude äriühingusse VA Tech Schneider
High Voltage GmbH (edaspidi „VAS”), milles talle kuulus tema tütarettevõtja kaudu 60% osalus ning ülejäänud osalus selles
äriühingus kuulus Schneider Electric SA‑le. Viimase sissemakseks VAS‑i oli Schneider Electric High Voltage SA-ga, millest
sai VA Tech Transmission & Distribution SA, ning hiljem Siemens Transmission & Distribution SA, esimene hageja kohtuasjas T-124/07
(edaspidi „SEHV”), ja Nuova Magrini Galileo SpA, teine hageja kohtuasjas T-124/07 (edaspidi „Magrini”), mis olid enne tema
100% osalusega tütarettevõtjad, kusjuures SEHV‑sse koondati alates 1999. aastast Schneider Electricu mitme tütarettevõtja
varasem kõrgpingega seotud tegevus.
2004. aasta oktoobris omandas VA Technologie KEG kaudu kogu Schneider Electricu osaluse VAS‑i kapitalis.
2005. aastal sai Siemens AG ainukontrolli kontserni üle, mille emaettevõtja oli VA Technologie (edaspidi „kontsern VA Tech”);
see toimus avaliku ostupakkumise kaudu, mille tegi tütarettevõtja Siemens AG Österreich, esimene hageja kohtuasjas T-122/07
(edaspidi „Siemens Österreich”). Pärast nimetatud kontrolli saamist toimus kõigepealt VA Technologie ja seejärel VAS‑i ühinemine
Siemens Österreichiga.
II –
GIS‑d ja kohtueelne menetlus
Gaasisolatsiooniga jaotusseade (edaspidi „GIS”) kontrollib energiavooge energiavõrkudes. See on suure võimsusega elektriseade,
mida kasutatakse käivitusvalmis elektrialajaamade peamise osana. Elektrialajaamad on abielektrijaamad, mis moondavad elektrivoolu.
Lisaks transformaatorile moodustavad alajaama kontrollisüsteem, releed, akud, laadijad ja lülitusseadmed. Lülitusseadme eesmärk
on kaitsta transformaatorit ülepinge eest ja/või toimida isolaatorina rikke korral vooluvõrgus ja transformaatoris.
Jaotusseade võib olla gaas- või õhkisolatsiooniga, või hübriidisolatsiooniga, kui selles kasutatakse kahe eelnevalt nimetatud
tehnika sümbioosi. GIS müüakse kogu maailmas kas käivitusvalmis elektrialajaama integreeritud osana või eraldi tootena, mis
alles installeeritakse sellistesse alajaamadesse. Selle hind moodustab 30–60% nende alajaamade koguhinnast.
3. märtsil 2004 teavitas ABB Ltd komisjoni konkurentsivastasest tegevusest GIS‑de sektoris ja esitas trahvi kaitse suulise
taotluse vastavalt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist
kartellide puhul (EÜT 2002, C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155, edaspidi „koostööteatis”).
Tegevus, millest ABB teada andis, oli GIS projektide müügi ülemaailmne kooskõlastamine, mis hõlmas turgude jagamist, kvootide
määramist ja vastavate turuosade säilitamist, GIS projektide lepingute sõlmimist valitud tootjatega ja konkreetsete tootjatega
lepingute sõlmimise tagamiseks hankemenetluste manipuleerimist (pakkumiste kooskõlastamine), hinnakokkuleppeid keeruliste
kokkulepete abil nende GIS projektide suhtes, mille kohta ei olnud hankelepingut sõlmitud, litsentsilepingute lõpetamist äriühingutega,
mis ei olnud kartelli liikmed, ja turu kohta tundliku teabe vahetamist.
ABB täiendas oma trahvi eest kaitse saamise suulist taotlust suuliste märkuste ja dokumentaalsete tõenditega. 25. aprillil
2004 andis komisjon ABB‑le tingimusliku kaitse trahvide eest.
ABB avalduste alusel alustas komisjon menetlust ning viis 11. ja 12. mail 2004 läbi kontrolli Areva T&D SA, Siemens AG, kontserni
VA Tech, Hitachi Ltd ja Japan AE Power Systems Corp (edaspidi „JAEPS”) ruumides.
30. juulil 2004 esitas kontsern VA Tech komisjonile memorandumi ja dokumente ning 23. augustil 2004 täiendavaid selgitusi.
20. aprillil 2006 võttis komisjon vastu vastuväiteteatise, mis tehti teatavaks 20 äriühingule, sealhulgas hagejatele.
III –
Vaidlustatud otsus
24. jaanuaril 2007 võttis komisjon vastu otsuse K(2006) 6762 (lõplik), EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse
kohta (juhtum COMP/F/38.899 – Gaasisolatsiooniga jaotusseadmed; edaspidi „vaidlustatud otsus”). Sellest teatati hagejatele
7. või 8. veebruaril 2007.
Lisaks hagejatele ja Schneider Electricule olid vaidlustatud otsuse adressaadid ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG,
Areva T&D Holding SA ja Areva T&D SA (edaspidi koos „Areva kontserni äriühingud”), Fuji Electric Holdings Co., Ltd ja Fuji
Electric Systems Co., Ltd (edaspidi koos „Fuji”), Hitachi Ltd ja Hitachi Europe Ltd (edaspidi koos „Hitachi”), JAEPS, Mitsubishi
Electric System Corp. (edaspidi „Melco”), Siemens ja Toshiba Corp.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 113–123 märkis komisjon, et kartellis osalenud eri ettevõtjad koordineerisid ülemaailmselt,
välja arvatud teatud riigid, GIS projektide lepingute sõlmimist kokkulepitud tingimustel, eesmärgiga säilitada kvoodid, mis
suures osas väljendasid nende väljakujunenud turuosasid. Ta täpsustas, et GIS projektide lepingute sõlmimine toimus „Jaapani”
ühiskvoodi ja „Euroopa” ühiskvoodi alusel, mis omakorda jagati vastavalt Jaapani ja Euroopa tootjate vahel. Viinis 15. aprillil
1988 sõlmitud kokkulepe (edaspidi „kokkulepe GQ”) määratles korra, mida järgides tuli GIS projekti leping sõlmida kas Jaapani
või Euroopa tootjaga ja mille alusel arvati lepingu väärtus kas ühe või teise kvoodi hulka. Lisaks, vaidlustatud otsuse põhjendustes 124–132
täpsustas komisjon, et kartellis osalenud eri ettevõtjate vahel kehtis ka suuline kokkulepe (edaspidi „ühiskokkulepe”), mille
kohaselt GIS projektid esiteks Jaapanis ja teiseks kartelli Euroopa liikmete riikides, mida koos nimetati GIS projektide „tootjariigid”,
suunati vastavalt kas kartelli Jaapani või Euroopa liikmetele. „Tootjariikides” GIS projektide kohta nende kahe grupi vahel
teavet ei vahetatud ja neid ei arvatud vastavate kvootide hulka.
Kokkulepe GQ sisaldas ka kartelli toimimiseks vajalikku teabevahetuse korda kahe tootjagrupi vahel, mille täitmise tagasid
mõlema grupi sekretärid asjassepuutuvate hankemenetluste manipuleerimise teel ja nende GIS projektide hinna kindlaksmääramise
teel, mille suhtes avaliku hanke lepingut ei saanud sõlmida. Vastavalt kokkuleppe GQ lisale 2 kohaldati seda kokkulepet kogu
maailmas, v.a Ameerika Ühendriigid, Kanada, Jaapan ja 17 Lääne‑Euroopa riiki. Lisaks tuli vastavalt ühiskokkuleppele anda
Euroopa grupile GIS projektid nendes Euroopa riikides, mis ei kuulunud „tootjariikide” hulka, ja Jaapani tootjad kohustusid
Euroopas GIS projektide suhtes pakkumisi mitte tegema.
Komisjon tuvastas, et GIS projekte jagati Euroopa tootjate vahel vastavalt Viinis 15. aprillil 1988 sõlmitud kokkuleppele
„E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E‑grupi kokkuleppe GQ‑kokkuleppe rakendamiseks; edaspidi „kokkuleppe EQ”).
Ta täheldas, et GIS projekte anti Euroopas samade reeglite ja korra alusel, mida kohaldati GIS projektide lepingute sõlmimisele
teistes riikides. See tähendas, et ka Euroopas tuli GIS projektidest teada anda, need identifitseerida, nende suhtes lepingud
sõlmida ja neid korraldada, või et neile oli määratud minimaalne hinnatase.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 142 märkis komisjon, et kokkuleppes GQ ja kokkuleppes EQ ning kartelli töökorralduse ja toimimise
eesmärgil tähistati kartelli eri liikmeid koodiga, milleks Euroopa liikmetel oli arv ja Jaapani liikmetel tähed. 2002. aasta
juulis asendati esialgsed koodid arvudega.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 punktides p ja t tuvastas komisjon, et Siemens Österreich ja KEG osalesid rikkumises ajavahemikul
20. septembrist 1998 kuni 13. detsembrini 2000 ning ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 11. maini 2004.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 punktides m ja q ja r tuvastas komisjon, et Reyrolle, SEHV ja Magrini osalesid rikkumises ajavahemikul
15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini 2000 ning ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 11. maini 2004.
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud rikkumise eest määrati Siemens Österreichile ja KEG‑le vaidlustatud otsuse artikli 2
punktis l trahv summas 12 600 000 eurot, mille tasumise eest vastutasid nad solidaarselt Reyrollega.
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud rikkumise eest määrati Reyrollele vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis l trahv summas
22 050 000 eurot, millest 17 550 000 euro tasumise eest vastutas ta solidaarselt SEHV ja Magriniga ning 12 600 000 euro tasumise
eest solidaarselt Siemens Österreichi ja KEG‑ga.
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 märgitud rikkumise eest määrati SEHV‑le ja Magrinile vaidlustatud otsuse artikli 2 punktides k ja l
trahv summas 22 050 000 eurot, millest 17 550 000 euro tasumise eest vastutasid nad solidaarselt Reyrollega ja 4 500 000 euro
tasumise eest solidaarselt Schneider Electricuga.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesolevates asjades hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 17. aprillil 2007.
Komisjon esitas kostja vastuse 27. augustil 2007.
Hagejad esitasid repliigid 22. oktoobril 2007.
Komisjon esitas vasturepliigid 14. detsembril 2007.
20. jaanuari 2010. aasta määrusega liitis Üldkohus pärast poolte ärakuulamist käesolevad kohtuasjad suulise menetluse ja lõpliku
kohtuotsuse huvides vastavalt Üldkohtu kodukorra artiklile 50.
Kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames paluti pooltel vastata Üldkohtu kirjalikele küsimustele.
Hagejad ja komisjon vastasid nendele küsimustele tähtaegselt.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu suuliselt esitatud küsimustele kuulati ära 16. märtsi 2010. aasta kohtuistungil.
16. märtsil 2010 toimunud kohtuistungil esitasid SEHV ja Magrini Üldkohtu palvel Tribunal de commerce de Grenoble (Prantsusmaa)
18. detsembri 2009. aasta kohtuotsuse kohtuasjas, milles süüdistati osasid hagejaid; pooltele anti võimalus selle kohta oma
märkused esitada. Komisjoni taotlusel andis Üldkohus talle kirjalike märkuste esitamiseks täiendava tähtaja kuni 26. märtsini
2010. Üldkohus võttis neid märkusi, mis esitati tähtaegselt, arvesse ainult osas, mis puudutas Tribunal de commerce de Grenoble
18. detsembri 2009. aasta kohtuotsust.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 1 osas, milles tuvastatakse, et Reyrolle, SEHV ja Magrini rikkusid EÜ artiklit 81 ja
Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (edaspidi „EMP leping”) artiklit 53 ajavahemikul 15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini
2000 ja et nad kõik rikkusid nimetatud sätteid ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 9. oktoobrini 2002 ja 21. jaanuarist 2004
kuni 11. maini 2004;
–        tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2 neid puudutavas osas;
–        teise võimalusena vähendada neile määratud trahvide suurust nii, et Siemens Österreichi ja KEG trahv ei ületaks 1 980 000
eurot, Reyrolle ja Magrini trahv ei ületaks 1 100 000 eurot ja SEHV trahv ei ületaks 2 750 000 eurot;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjoni palub Üldkohtul:
–        jätta hagiavaldused rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
I –
Tühistamisnõuded
Oma tühistamishagi toetuseks esitavad hagejad kaks väidet. Esimese kohaselt on rikutud EÜ artikli 81 lõiget 1, EMP lepingu
artikli 53 lõiget 1 ja nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade
rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõikeid 2 ja 3 ning artiklit 25. Teise
väite kohaselt on rikutud õigust olla ärakuulatud.
A –
Esimene väide, et rikutud on EÜ artiklit 81, EMP lepingu artikli 53 lõiget 1 ja määruse nr 1/2003 teatud sätteid
Esimeses väites leiavad hagejad, et trahvi määramisel rikkus komisjon mitmest aspektist nii EÜ artiklit 81, EMP lepingu artiklit 53
kui ka määruse nr 1/2003 teatud sätteid. See väide on jagatud kolme ossa, millest esimese kohaselt puuduvad rikkumise kohta
tõendid, teise kohaselt on rikkumise kestuse kindlaksmääramisel tehtud hindamisvigu ja kolmanda kohaselt on määratud liiga
suur trahv. Kohtuasjades T‑123/07 ja T‑124/07 esitavad Reyrolle, SEHV ja Magrini veel ühe väite osa, et ajavahemiku osas enne
16. juulit 1998 on rikkumine aegunud.
1.     Väite osa, mille kohaselt puuduvad rikkumise kohta tõendid
a)     Poolte argumendid
Hagejad on seisukohal, et ajavahemiku osas enne 13. detsembrit 2000 ei ole komisjon EÜ artikli 81 rikkumist piisavalt tõendanud.
Nad leiavad, et kokkuleppe GQ lisast 2 tuleneb ühemõtteliselt, et Euroopa turud olid selle kokkuleppe kohaldamisalast välja
jäetud. Seega ei saanud komisjon nimetatud kokkuleppe alusel järeldada, et eksisteeris kartell EÜ artikli 81 tähenduses, st
kokkulepe, mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.
Samuti on kaheldav vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 viidatud GIS projektide nimekirja tõenduslik väärtus. Esiteks ei märgi
komisjon, mis eesmärgil see nimekiri oli koostatud, ega täpsusta, kas selles loetletud GIS projektide suhtes olid pooled kokkuleppeid
sõlminud. Teiseks, kuna nimekirjas on vaid üksteist GIS projekti, mis jäävad geograafiliselt ühisturu piiresse, kusjuures
kokku oli neid projekte umbes 1620, näitab see, et need kokkulepped ei avaldanud ühisturule tuntavat mõju.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud otsusest ja eriti selle põhjendustest 124–163 tuleneb, et komisjoni hinnangul põhines hagejatele süüks pandud
ja komisjoni poolt karistatud kartell „ühiskokkuleppel”, mille kohaselt „tootjariikide” GIS projektid olid reserveeritud kartelli
Jaapani ja Euroopa liikmetele, Euroopas kaitsti nn „tootjate” turge ja „Euroopa mittetootjariikide” turud jaotati Euroopa
tootjate vahel ära hankemenetluste manipuleerimise ja hinnakokkulepete teel. Komisjon on seisukohal, et ühisturu suhtes kehtinud
kartell toimis „ühiskokkuleppe” täitmise teel ja kokkulepe GQ oli vaid üks ühiskokkuleppe osa.
Et tõendada „ühiskokkuleppe” olemasolu ja ulatust loetles komisjon vaidlustatud otsuses üles hulga tõendeid, millest kõige
olulisemad on ABB, tunnistaja M., Fuji ja Hitachi avaldused ning teatud dokumendid, nagu kokkuleppe GQ ja kokkuleppe EQ ning
nende lisad, ABB esitatud kartellis arutatud GIS projektide nimekiri, kuupäevata dokument, mille komisjon leidis kontrolli
käigus kontserni VA Tech ruumidest ja mille pealkiri on „JJC‑ga peetud läbirääkimiste kokkuvõte” ning 18. jaanuari 1999. aasta
kirjad kontserni VA Tech töötajate Wa., J. ja B. vahel.
Vaieldes vastu EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise asetleidmisele, piirduvad hagejad väitega, et kokkuleppe GQ
eesmärgiks või tagajärjeks ei olnud takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, ning et vaidlustatud otsuse
põhjenduses 164 viidatud Euroopa GIS projektide nimekirjal puudub tõenduslik väärtus. Samas ei vaidle nad vastu ühiskokkuleppe
olemasolule ega eespool punktis 39 mainitud muude tõendite tõenduslikule väärtusele, millele komisjon kartelli sellise mõju
tuvastamisel tugines, tuvastades, et kartellil oli selline mõju. Kuid arvestades nende tõendite suurt arvu, millele komisjon
käesolevas asjas tugineb, ei saa hagejad EÜ artikli 81 rikkumisele üldsõnaliselt vastu vaielda, seadmata konkreetselt kahtluse
alla komisjoni eelnevalt tuvastatud asjaolusid, ja eelkõige näitamata üksikasjalikult, miks komisjoni esitatud tõendid on
vastuvõetamatud, asjakohatud või tõendusliku väärtuseta.
Nimelt tuleb asuda seisukohale, et isegi kui arvestada asjaolu, et kokkuleppe GQ sõnastus välistas selle kokkuleppe kohaldamise
enamuses Euroopa riikides, ja kui jätta tähelepanuta vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 nimetatud Euroopa GIS projektide
nimekiri, on komisjoni viidatud tõendid „ühiskokkuleppe” ulatuse tõendamiseks piisavad.
Esiteks, komisjoni tuvastatud asjaolu, et kartelli Euroopa liikmed arutasid ja jagasid omavahel ära ühenduses ja EMP‑s teostatavad
GIS projektid, võimaldab juba iseenesest tuvastada, et kartell mõjutas konkurentsi nendel territooriumidel. Samuti nähtub
vaidlustatud otsusest, et komisjon tugines ka ABB, M., Fuji ja Hitachi avaldustele, kokkuleppe EQ lisale 2, vaidlustatud otsuse
põhjenduses 164 viidatud Euroopa GIS projektide nimekirjale, dokumendile „JJC‑ga peetud läbirääkimiste kokkuvõte” ning 18. jaanuari
1999. aasta kirjavahetusele.
Teiseks, nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 125–131, põhines komisjoni järeldus, et Jaapani ja Euroopa tootjate
vahel olid asjassepuutuvad turud üldiselt ära jaotatud nii, et Jaapani GIS projektid oli reserveeritud Jaapani tootjatele
ja Euroopa GIS projektid üldjuhul Euroopa tootjatele, ABB, M., Fuji ja Hitachi avaldustel ning kokkuleppe EQ lisal 2.
Kolmandaks, nagu tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 133–138, põhines komisjoni järeldus, et Euroopas eksisteeris „tootja”
turgude kaitse, mis tähendas, et nendes riikides, kus Euroopa tootjad juba väljakujunenult tegutsesid, olid GIS projektid
neile automaatselt reserveeritud, ilma et seda turgu kartellis nende kvootide hulka arvataks, ABB ja M. avaldustel, dokumendil
„JJC‑ga peetud läbirääkimiste kokkuvõte” ja 18. jaanuari 1999. aasta kirjavahetusel.
Seega, isegi kui eeldada, et hagejate kriitika nende poolt kahtluse alla seatud kahe tõendi osas on põhjendatud, ei sea see
kahtluse alla komisjoni tuvastatud asjaolu, et kartelli tagajärjel takistati, piirati või kahjustati konkurentsi ühisturu
piires ja EMP‑s.
Seega tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
2.     Väite osa, mille kohaselt on väidetava rikkumise kestuse kindlaksmääramisel tehtud hindamisvigu
Hagejad leiavad, et vaidlustatud otsuses on rikkumise kestuse osas tehtud hindamisvigu, mistõttu on see õigustamatult pikk.
Need vead puudutavad esiteks kuupäeva, mil nad rikkumises osalemise katkestasid, teiseks kuupäeva, mil kontserni VA Tech kuulavatest
äriühingutest moodustuv ettevõte (edaspidi „ettevõtja VA Tech”) rikkumises osalemist jätkas, ja kolmandaks rikkumise lõpetamise
kuupäeva.
a)     Kuupäev, mil hagejad rikkumises osalemise katkestasid
Poolte argumendid
Hagejad väidavad teise võimalusena võrreldes esimese väite esimese osaga – mis puudutab tõendite puudumist väidetava EÜ artikli 81
ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise kohta –, et komisjon tegi vea, tuvastades, et nad katkestasid rikkumises osalemise 13. detsembril
2000, st kuupäeval, mil Ville‑d’Avray’s (Prantsusmaa) korraldati pidulik üritus, et tähistada kartelli väidetavat lõpetamist,
millesse kartelli teised liikmed neid uskuma panid, sest komisjon oleks pidanud tuvastama, et see osalemine katkes 16. juulil
1998, kuupäeval, mil arutati vaidlustatud otsuse põhjenduses 164 viidatud viimast Euroopa GIS projekti, või kõige hiljem 12. oktoobril
2000, s.o kuupäeval, mil Zürichis (Šveits) toimus koosolek, millel neid teavitati kartelli tegevuse väidetavast lõpetamisest.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et vastu ei vaielda sellele, et Reyrolle, SEHV ja Magrini osalus kartellis tõesti katkes. Kuid poolte
vahel on vaidlus katkestamise täpse kuupäeva üle. Hagejad vaidlevad vastu nende osalemisele pärast 16. juulit 1998, või hiljemalt
pärast 12. oktoobrit 2000. Komisjon on seisukohal, et Reyrolle, SEHV ja Magrini katkestasid oma osaluse kartellis alles 13. detsembri
2000. aasta „hüvastijätuüritusel”.
See vastuseis tekitab tõendamiskoormise küsimuse. Hagejad leiavad, et rikkumise kestust on kohustatud tõendama komisjon; komisjon
leiab, et kui ta on juba tõendanud, et esines õigusvastane kartell, võib seda lugeda toimivaks seni, kuni on tõendatud selle
lõpetamine, mida peavad aga tegema ettevõtjad, kes kartellis osalesid.
Tuleb meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt esiteks peab isik või ametiasutus, kes väidab, et konkurentsieeskirju
on rikutud, selle kohta tõendeid esitama, tõendades õiguslikult piisavalt rikkumise tunnusteks olevate faktiliste asjaolude
esinemist, ja teiseks peab ettevõtja, kes väidab rikkumise tuvastamisel, et tema suhtes tuleb kohaldada teatud õiguskaitsevahendit,
tõendama, et selle õiguskaitsevahendi kohaldamise tingimused on täidetud, nii et nimetatud ametiasutus peab kasutama teisi
tõendeid (Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑120/04: Peróxidos Orgánicos
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑4441, punkt 50; vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P:
Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58, ja 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 78).
Käesolevas asjas ei sea asjaolu, et hagejad kohtuasjades T‑123/07 ja T‑124/07 tuginevad õiguskaitsevahendile, milleks on aegumine
– mille tõendamise kohustus on üldjuhul neil –, kahtluse alla põhimõtet, et komisjonil on kohustus ära tõendada kõik rikkumise
koosseisu tunnused, mis võivad mõjutada tema lõplikke järeldusi rikkumise raskuse kohta, sealhulgas selle kestuse (vt selle
kohta Üldkohtu 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑43/92: Dunlop Slazenger
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑441, punkt 79; 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑48/98: Acerinox
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3859, punkt 55, ja 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑62/02: Union Pigments
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5057, punkt 36).
Nimelt eeldab sellele õiguskaitsevahendile tuginemine tingimata seda, et rikkumise kestus ja lõppemise kuupäev on tuvastatud.
Kuid need asjaolud iseenesest ei saa õigustada tõendamiskoormise üleminekut hagejatele. Esiteks on rikkumise kestus – mis
tähendab, et on teada selle lõppemise kuupäev – üks rikkumise koosseisu peamisi tunnuseid, mille tõendamise kohustus on komisjonil
sõltumata sellest, et sellele tunnusele vaieldakse vastu ka aegumise vastuväites. Teiseks, sellist järeldust õigustab asjaolu,
et määruses nr 1/2003 sätestatud komisjoni menetluse aegumatus on õiguskindluse põhimõttest tulenev objektiivne õiguslik kriteerium
(vt selle kohta Üldkohtu 6. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika
Fine Chemicals
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑4065, punktid 80–82) ja seetõttu ka iga karistamisotsuse kehtivuse tingimus. Nimelt on selle järgimine
komisjonile kohustuslik isegi siis, kui ettevõtja sellesisulist vastuväidet ei esita (vt eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus
Peróxidos Orgánicos
vs.
komisjon, punkt 52).
Tuleb aga täpsustada, et see tõendamiskoormise jaotus võib varieeruda, kui faktilised asjaolud, millele üks pool tugineb,
võivad kohustada teist poolt esitama selgitusi või õigustust, ilma milleta võib järeldada, et asjaolu on tõendatud (vt selle
kohta eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus Peróxidos Orgánicos
vs.
komisjon, punkt 53, vt selle kohta ka eespool punktis 52 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 79). Nimelt, kui komisjon on esitanud tõendid kokkuleppe olemasolu kohta nagu käesoleval juhul, tuleb kokkuleppes
osalenud ettevõtjal esitada tõendeid selle kohta, et ta ei täitnud seda kokkulepet, ning seda peab tõendama selge ja kokkuleppes
osalenud teistele ettevõtjatele teatavaks tehtud kokkuleppest loobumine (vt selle kohta Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta
otsus kohtuasjas T‑168/01: GlaxoSmithKline Services
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑2969, punkt 86; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 6. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑2/01 P
ja C‑3/01 P: BAI ja komisjon
vs.
Bayer, EKL 2004, lk I‑23, punkt 63, ning eespool punktis 52 viidatud Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punktid 81–84).
Seda, kas komisjon on õigesti tuvastanud, et hagejad katkestasid osaluse kartellis 13. detsembril 2000, tuleb käesolevas asjas
kontrollida neid põhimõtteid arvestades.
Vaidlustatud otsuse põhjendustest 188–190 ja 297 tuleneb, et komisjon tugines selles küsimuses ABB, Areva ja Schneider Electricu
avaldustele. ABB avaldas, et ta otsustas kokkuleppel Alstomiga hagejad kartellist välja jätta, sest nende kvoot oli nende
tootmismahuga võrreldes suhteliselt suur. Selleks korraldati 13. detsembril 2000 Ville‑d’Avray’s koosolek, millega väidetavalt
lõpetati kartell, milles ABB, Alstom, Fuji, Melco ja Toshiba osalemist siiski jätkasid. Lisaks mainib komisjon, et Areva ja
Schneider Electric küll kinnitasid selle koosoleku toimumist 2000. aasta novembri lõpus või detsembri alguses, kuid Areva
vaidles vastu mõttele, et selle koosoleku eesmärk oli kartellis osalejate väljaheitmine.
Vaieldes vastu sellele, et 13. detsember 2000 oli nende kartellis osalemise katkestamise kuupäev, esitavad hagejad kaks argumenti.
Esiteks väidavad nad, et see kuupäev peaks olema 16. juuli 1998, kuupäev, mil arutati vaidlustatud otsuse põhjenduses 164
viidatud viimast Euroopa GIS projekti. Teiseks on nad samal seisukohal, mida nad kaitsesid komisjoni menetluses, et kartelli
lõpetamine otsustati 12. oktoobril 2000 Zürichis peetud koosolekul ning et 13. detsembri 2000. aasta koosolek oli vaid „hüvastijätupidu”,
sest kartell nende kahe kuupäeva vahelisel ajal edasi ei toiminud.
Mis puudutab esimest argumenti, siis tuleb meenutada, nagu on mainitud ka eespool punktides 41–45, et vaidlustatud otsuses
hagejatele süüks pandud „ühiskokkulepet” tuleb piisavalt tõendatuks lugeda isegi siis, kui jätta tähelepanuta vaidlustatud
otsuse põhjenduses 164 nimetatud Euroopa GIS projektide nimekiri. Seega ei saa asjaolu, et selles nimekirjas oleva ühe GIS
projekti üle toimus viimane arutelu 16. juulil 1998, olla tõend selle kohta, et sel kuupäeval kartell lõppes või et hagejad
lõpetasid siis selles osalemise. Järelikult tuleb see argument tagasi lükata.
Mis puudutab teist argumenti, siis tuleneb eespool punktis 55 viidatud kohtupraktikast, et sellisel juhul nagu käesolevas
asjas, kui komisjon on esitanud tõendid kokkuleppe olemasolu kohta, tuleb kokkuleppes osalenud ettevõtjal esitada tõendeid
selle kohta, et ta ei täitnud seda kokkulepet, ja seda peab tõendama selge ja kokkuleppes osalenud teistele ettevõtjatele
teatavaks tehtud kokkuleppest loobumine.
Tuleb nõustuda hagejate argumendiga, et selliselt väljendatud loobumisega tuleb võrdsustada olukord, kus kartelli liige visatakse
kartellist välja teiste liikmete kokkuleppe alusel, ettekäändel, et kartell lõpetatakse. Kuid kuna komisjon on esitanud tõendeid
„ühiskokkuleppe” olemasolu kohta, on hagejatel kohustus tõendada, et teised kartelli liikmed panid neid uskuma, et kartell
lõpetatakse. Lisaks, isegi kui eeldada, et kartelli lõppemist ei tehtud teatavaks 13. detsembri 2000. aasta koosolekul „üllatusena”,
vaid sellest teatati mõni aeg varem, ei toeta ükski tõend hagejate esitatud kuupäeva 12. oktoober 2000. Kuna puudusid muud
tõendid hagejate kartellist väljaheitmise kohta, võis komisjon pidada 13. detsembrit 2000 kuupäevaks, mil hagejad katkestasid
kartellis osalemise, ja seda ilma, et ta oleks olnud kohustatud tõendama, et õigusvastaseid kokkuleppeid sõlmiti just täpselt
sel kuupäeval.
Seega tuleb tagasi lükata argument kuupäeva kohta, mil hagejad rikkumises osalemise katkestasid.
b)     Kuupäev, mil ettevõte VA Tech jätkas rikkumises osalemist
Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et komisjon on vääralt tuvastanud, et ettevõte VA Tech jätkas VAS‑i kaudu rikkumises osalemist 1. aprillist
2002. Nad on seisukohal, et kuigi nimetatud ettevõte oli kartelli jätkumisest teadlik juba alates 2002. aasta suvest, ei olnud
ta siis veel oma osalust taastanud. See leidis aset alles 9. oktoobril 2002, mil Pariisis (Prantsusmaa) toimus koosolek, millel
osalesid mõned tema esindajad. Hagejad arvavad, et nende endi asjassepuutuvaid avaldusi toetavad toimiku muud materjalid.
Nimelt ei olnud ettevõte VA Tech esindatud Frankfurdis (Saksamaa) 10. juulil 2002 toimunud koosolekul ja ta ei osalenud kokkulepetes
või kooskõlastatud tegevustes nende GIS projektide suhtes, mille tähtaeg langes ajavahemikku 2002. aasta aprillist oktoobrini.
Igal juhul tegutses komisjon rikkumise jätkamise kuupäeva kindlakstegemisel ebajärjekindlalt, sest Hitachi puhul otsustas
ta aluseks võtta esimest korda mitmepoolsel koosolekul osalemise kuupäeva.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Nagu nähtub ka vaidlustatud otsuse põhjendustest 199, 203, 204 ja 441, põhistas komisjon oma järeldust, mille kohaselt ettevõte VA
Tech jätkas osalust kartellis hiljemalt 1. aprillist 2002, peamiselt teabega, mille ABB esitas vastuväiteteatise vastuses,
milles viimane selgitas, et tunnistaja M‑le tuli meelde, et pärast lahkumist 2000. aastal taastas ettevõte VA Tech osalemise
kartellis 2002. aasta esimese kolme kuu jooksul. Kuna komisjonil ei olnud teada täpset kuupäeva, lähtus ta kuupäevast 1. aprill
2002 kui sellele ettevõtjale kõige soodsamast kuupäevast. Komisjoni hinnangul on see ABB avaldus väga usutav, sest alles sellest
sai ta teada, et ettevõte VA Tech katkestas mõneks ajaks kartellis osalemise. Nimelt eeldas komisjon vastuväiteteatises, et
ettevõte VA Tech osales kartellis ilma katkestusteta. Komisjon leiab ka, et seda avaldust toetavad ettevõtjas VA Tech töötanud
Z. käsitsi koostatud märkmed, mis leiti selle kontserni ruumides 2004. aasta aprillis teostatud kontrolli käigus.
Mis puudutab Z. koostatud märkmeid, siis viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 204 kolmele leheküljele, mis sisaldavad
komisjoni hinnangul küsimusi kontserni VA Tech huvide kohta Ravenne’s (Itaalia) teostatava GIS projekti suhtes ja võimaluste
kohta määrata kindlaks hinnatase, arutelusid Jaapani tootjatega, GIS projektide arutamiseks juulis korraldatavat koosolekut
ja arutelude käiku 2002. aasta augusti lõpu seisuga. Nende lehekülgede ärakirjad on komisjoni menetluse toimiku leheküljed 2014,
2018 ja 2024.
Selle kohta tuleb märkida, et Z. koostatud märkused ei viita enamjaolt ühelegi koostamise ega selles esitatud asjaolude asetleidmise
kuupäevale. Lisaks ei ole võimalik aru saada järjekorrast, milles need leheküljed komisjoni menetluse toimikus on esitatud,
sest on ilmselge, et teatud lehekülgede järjekorda on muudetud võrreldes nende koostamise kronoloogilise järjekorraga. Eelkõige
on ära vahetatud nende lehekülgede järjekord, mille ärakirjad on esitatud komisjoni menetluse toimiku lehekülgedel 2014 ja
2015; see nähtub leheküljelt 2014, mis on nähtav lehekülje 2015 paremal äärel, ja leheküljelt 2016 – 27. juuni 2002. aasta
juhatuse koosoleku protokoll, mis võiks seega anda teavet kuupäevade kohta –, mis ei saa vahetult järgneda leheküljele 2014,
sest mõlemad on parempoolsed leheküljed.
Seega on ainus usaldusväärne teave Z. märkuste koostamise aja kohta see, mille saab tuletada selles esitatud üksikutest viidetest
kuupäevadele, mis on kõik esitatud samal leheküljel koos teabega, millele viitab komisjon.
Esiteks tuleb asuda seisukohale, et ei vaidlustatud otsuses tsiteeritud Z. märkuste lõigud, ega need lõigud, millele komisjon
viitab vastuses Üldkohtu kirjalikult esitatud küsimustele, ei võimalda järeldada, et ettevõte VA Tech jätkas kartellis osalemist
1. aprillil 2002. Nimelt, kuigi hagejad ei vaidle vastu, et nimetatud märkused koostati 2002. aastal, ei ole kuupäeva 1. aprill
nendes sõnaselgelt märgitud ja seda kuupäeva ei saa tuletada ka nende märkuste sisust.
Teiseks tuleb märkida, et komisjoni menetluse toimik sisaldab just märkusi „discuter package avec Jap. Ils ont pris une série
d’[i]nitiatives” [„arutada paketti Jap‑iga. Nad on teinud mitu „algatust”] ja „en pratique réserver 1 date 1er juillet pour
discuter 1 package Gd Export avec Jap.” [„tegelikult reserveerida 1 kuupäev 1. juuli, et arutada paketti G
d
Export Jap‑iga”]. Need ülestähendused võimaldavad järeldada, et neid sisaldavad märkused koostati enne 1. juulit 2002 ja
järelikult hiljemalt juunis 2002. Seega, kuna puudub täpne kuupäev, tuleb vastavalt põhimõttele
dubio pro reo
pidada ettevõtja VA Tech kartellis jätkamise kuupäevaks 1. juulit 2002.
Kolmandaks, mis puudutab tootjatevaheliste kokkulepete eset, siis tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuses tuvastas komisjon,
et rikkumise teises episoodis ei arutatud enam läbi üksikuid GIS projekte, vaid seda tehti „pakettide” kaupa. Hagejad sellele
vastu ei vaidle. Samuti ei vaidle hagejad vastu sellele, et nimetatud teise episoodi jooksul käsitleti kartellis ka GIS projekte
EMP‑s. Nimelt on esimene väite osa, milles hagejad vaidlustavad kartelli mõju ühisturule, seotud vaid nende osaluse esimese
episoodiga. Seega asjaolu, et eespool punktis 70 mainitud märkmetes ei ole mainitud mõnda EMP GIS projekti, ei sea kahtluse
alla seda, et hagejad osalesid kohe alates nende kartelli naasmisest 2002. aastal aruteludes EMP GIS projektide üle.
Eeltoodust järeldub, et tuleb nõustuda argumendiga, et komisjon on vääralt tuvastanud, et hagejad jätkasid kartellis osalemist
1. aprillil 2002.
c)     Rikkumise lõppemise kuupäev
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjon tegi vea, tuvastades, et rikkumine lõpetati lõplikult alles 11. mail 2004, mitte hiljemalt 21. jaanuaril
2004, mil toimus viimane koosolek, millel GIS projekte küll arutati, kuid kokkuleppele ei jõutud. Kuna koostöösüsteem hakkas
sellest hetkest kokku varisema, olid koosolekute esemeks vaid kartelli edasise käigu teema ja mõned muud küsimused, millel
puudus seos konkurentsiõigusega.
Komisjon ei nõustu argumendiga, et kartell lõppes hiljemalt 21. jaanuaril 2004 ja mitte 11. mail 2004. Kartell tegutses ka
pärast 21. jaanuari 2004, arvestades, et ABB lõpetas oma osaluse alles 2004. aasta veebruaris. Vähemalt oli kokkulepetel mõju
kuni koosolekuni, mis peeti pärast ABB lahkumist.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb meelde tuletada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nähtub juba EÜ artikli 81 lõike 1 sõnastusest,
et ettevõtjatevahelised kokkulepped on vaatamata nende mõjule keelatud, kui neil on konkurentsi piirav eesmärk (Euroopa Kohtu
8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I‑4125, punkt 123, ja 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00,
T‑71/00 ja T‑78/00: JFE Engineering jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 181). Järelikult ei tule tõendada tegelikku konkurentsivastast mõju, kui on tõendatud
süüks pandava käitumise konkurentsivastane eesmärk (vt Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 178 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tugines komisjon eelkõige vaidlustatud otsuse artiklis 1 mainitud kokkulepete ja tegevuste konkurentsi piiravale
eesmärgile. Kõigepealt asus ta vaidlustatud otsuse põhjendustes 303 ja 304 seisukohale, et kirjeldatud kokkulepetel ja/või
tegevustel nende kogumis oli konkurentsi piirav eesmärk EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 tähenduses, ja et seda arvestades
on nende sätete kohaldamise seisukohast üleliigne arvesse võtta kokkuleppe konkreetset mõju, lisades vaidlustatud otsuse põhjenduses 308,
et juba kirjeldatud kokkuleppe täitmine ise on oma olemuselt käsitletav konkurentsi olulise kahjustamisena. Samuti, mis puudutab
trahvide määramist, siis kinnitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 477 sõnaselgelt, et rikkumise raskuse kindlakstegemisel
ei tuginenud ta teadlikult rikkumise konkreetsele mõjule.
Teiseks tuleb märkida, nagu kinnitab ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 215 kontserni VA Tech avalduste alusel, et
pärast ABB lahkumist kartelli jäänud liikmete kirjavahetus ja koosolekud puudutasid muu hulgas teabevahetust käimasolevate
hankemenetluste, kartelliväliste turuosaliste positsioonide, kontaktide hoidmise või katkestamiste ja turvalisuse küsimuste
kohta. Need arutelude teemad tõendavad, et isegi kui pärast ABB lahkumist kartelli alles jäänud liikmed konkreetsetes projektides
kokkuleppele ei jõudnud, oli nende tahe kartelli tulevikus jätkata või vähemalt ei otsustanud nad veel seda lõpetada.
Seda faktidele antud tõlgendust ei sea kahtluse alla Hitachi avaldus kartelli lõppemise kohta, millele viitavad hagejad. Viimaste
kinnitusel avaldas Hitachi 21. jaanuari 2004. aasta koosoleku kohta, et „[p]ooled lükkasid tagasi kõik ettepanekud” ja et
„koosolek [seejärel] lõpetati”. Sama ettevõtja järeldas ühes teises avalduses, et „[u]us süsteem hakkas kokku varisema jaanuaris
2004, mil toimus viimane töökoosolek ABB osalusel.”
Esiteks asjaolu, et arutatud GIS projektide suhtes 21. jaanuari 2004. aasta koosolekul ühtegi kokkulepet ei sõlmitud, et tähenda,
et kartelli sel ajal enam ei eksisteerinud, isegi kui Hitachi hilisema avalduse kohaselt võis see üksmeele puudumine olla
„kartelli kokkuvarisemise” lähteallikas. Nimelt, nendel hilisematel kohtumistel arutatud teemad, millele hagejad vastu ei
vaidle, tõendavad tahet kartelli jätkata ilma ABB‑ta. Teiseks, mis puudutab Hitachi seisukohta, et kartell hakkas kokku varisema
2004. aasta jaanuaris, siis kinnitab see just – kui selleks vajadus peaks olema –, et „kartelli kokkuvarisemine” ei alanud
2004. aasta jaanuaris.
Neid asjaolusid arvestades võis komisjon tuvastada, et kartell jätkas tegevust ka pärast seda kuupäeva, ilma et tal oleks
tulnud tõendada uute kokkulepete sõlmimist konkreetsete GIS projektide suhtes koosolekutel, mis toimusid pärast 21. jaanuari
2004. aasta koosolekut.
Seega ei ole hagejad tõendanud, et komisjon on teinud hindamisvea, tuvastades, et kartell lõppes 11. mail 2004. Järelikult
tuleb tagasi lükata seda hindamisviga puudutav argument.
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud otsuse artikkel 1 tuleb tühistada osas, milles komisjon tuvastab rikkumise, mille hagejad
panid toime ajavahemikul 2002. aasta 1. aprillist kuni 30. juunini. Esimese väite osa, mis puudutab rikkumise kestuse kindlaksmääramisel
tehtud hindamisviga, tuleb ülejäänud osas tagasi lükata.
3.     Väite osa, mille kohaselt on rikkumine aegunud ajavahemiku osas enne 16. juulit 1998
a)     Poolte argumendid
Reyrolle, SEHV ja Magrini on seisukohal, et ajavahemiku osas enne 16. juulit 1998 on karistuse määramise õigus aegunud. Nad
arvavad, et kuna viie‑aastase aegumistähtaja kulgemist tuleb arvutama hakata 16. juulist 1998 ning kuna nende osalus uues
süsteemis kestis vaid aasta ja kolm kuud, tuleks trahvi lähtesummat rikkumise kestuse eest suurendada vaid 10%.
Reyrolle, SEHV ja Magrini lisavad, et vältava rikkumise tees, millele komisjon tugineb, on neid puudutavas osas väär, sest
täidetud ei ole kohtupraktikaga kehtestatud tingimused, milleks objektiivse tunnusena on see, et rikkumisi ei ole katkestatud,
ja subjektiivse tunnusena see, et asjassepuutuvate ettevõtjate tahe oli suunatud ühe eesmärgi saavutamisele.
Komisjon ei nõustu nende argumentidega.
b)     Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1/2003 artikli 25 lõike 1 punktis b on sätestatud viie‑aastane aegumistähtaeg sellist laadi rikkumistele, nagu
on hagejatele süüks pandud rikkumine. Vastavalt sama määruse artikli 25 lõike 3 esimesele lausele katkestavad aegumistähtaja
kulgemise komisjoni võetavad meetmed, mille eesmärk on rikkumist uurida või algatada selle suhtes menetlus.
Käesolevas asjas eeldab seega Reyrollele, SEHV‑le ja Magrinile süüks pandud rikkumise esimese episoodi aegumine seda, et täidetud
oleksid mõlemad kaks tingimust. Esiteks, see esimene episood peab olema lõppenud hiljemalt 10. mail 1999, st viis aastat enne
kuupäeva, mis eelnes komisjoni läbiviidud kontrolli kuupäevadele, milleks olid 11. ja 12. mai 2004. Teiseks, rikkumise mõlemad
episoodid, mis neile süüks pannakse, ei tohi olla käsitletavad ühe jätkuva teona määruse nr 1/2003 artikli 25 lõike 2 tähenduses,
sest sel juhul hakkab aegumistähtaeg kulgema rikkumise lõppemisest.
Nagu täheldatud eespool punktides 57–62, tuvastas komisjon vaidlustatud otsuses õigesti, et Reyrollele, SEHV‑le ja Magrinile
süüks pandud rikkumise esimene episood lõppes alles 13. detsembril 2000 ja järelikult pärast 10. maid 1999. Seega tuleb aegumise
argument tagasi lükata.
Igal juhul ei ole eespool punktis 87 esitatud esimesest tingimusest rohkem täidetud ka teine tingimus. Nimelt on komisjon
õigesti tuvastanud, et kartell, milles Reyrolle, SEHV ja Magrini 2002. aastal osalesid, oli sisuliselt sama, mis kartell,
milles ta osales kuni 2000. aastani.
Liidu kohtute kohtupraktikaga on kindlaks määratud palju kriteeriume, millest lähtudes hinnata, kas tegemist on ühe rikkumisega,
nimelt kas asjassepuutuvate tegude eesmärk on sama (vt selle kohta Euroopa Kohtu 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑113/04 P:
Technische Unie
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑8831, punktid 170 ja 171, ning Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑21/99: Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1681, punkt 67; ning 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punkt 312), kas asjassepuutuvad kaubad ja teenused on samad (vt selle kohta Üldkohtu 15. juuni
2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 118, 119 ja 124, ning eespool viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 312), kas osa võtnud ettevõtjad on samad (eespool viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 312) ja kas toimepanemise viis on sama (eespool viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, punkt 68). Ülejäänud olulised asjassepuutuvad kriteeriumid on ettevõtjate nimel tegutsenud füüsiliste isikute samasus
ja asjassepuutuvate tegude geograafilise ulatuse samasus.
Käesolevas asjas tuleb märkida, et eelmises punktis märgitud kõik kriteeriumid lubavad järeldada, et kartell, milles Reyrolle,
SEHV ja Magrini 2002. aastal osalesid, oli sisuliselt sama, milles nad osalesid kuni 2000. aastani.
Nimelt, esiteks oli mõlemal perioodil sama kartelli eesmärk, st fikseerida kartelli liikmete turuosad, jagada ülemaailmne
turg Jaapani ja Euroopa tootjate vahel – muu hulgas reserveerides viimastele Euroopa turu – ja vältida hindade kontrolli alt
väljumist.
Teiseks jäi kartelli toimimise viis üldiselt muutumatuks, isegi kui see aastate jooksul edasi arenes, muu hulgas osavõtvate
ettevõtjate arvu vähenemise tõttu seoses ühinemisega asjassepuutuvas sektoris ja sidevahendite tehnilise arengu tõttu. Kuid
nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 280 märkis, ei toimunud need muudatused konkreetsel kuupäeval ajavahemikul 2000. aastast
2002. aastani, vaid aegamisi. Lisaks ei mõjutanud need kartelli toimimise viisi põhiprintsiipe, nimelt GIS projektide jaotamist
kartelli liikmete vahel nende poolt kindlaks määratud kvootide alusel ja hankemenetluste kooskõlastamise teel, ja nende GIS
projektide minimaalse hinna kindlaksmääramist, mille teostajat konkreetselt ei määratletud.
Komisjoni poolt neid üksikasjalikult tuvastatud asjaolusid kartelli toimimise kohta, mida hagejad detailsemalt ei vaidlusta,
ei saa kahtluse alla seada üldise ja põhjendamata seisukohaga, et „alates 2002. aastast toimus koordineerimine täiesti uue
süsteemi alusel”, nagu seda kinnitavat muu hulgas ABB töötajate avaldused. Nimelt sisuliselt selgitab töötaja Wi. lõikudes,
mida hagejad kohtuasjades T‑123/07 ja T‑124/07 kontekstiväliselt tsiteerivad, et asjaolude asetleidmise ajal varjas tema ülemus
tema eest GIS‑de teiste tootjatega tehtava „koostöö” tegelikku ulatust ja asjaolu, et kartell oli alates 2002. aastast eksisteerinud
kujul vaid kartelli varasema faasi jätk.
Kolmandaks puudutas kartell mõlemal asjassepuutuval perioodil sama turgu, st selliste GIS projektide turgu, mida müüakse eraldi
tootena või alajaama integreeritud osana.
Neljandaks olid kartellis osalenud ettevõtjad ja äriühingud, mis nendesse ettevõtjatesse kuulusid, sisuliselt samad kartelli
kogu eksisteerimise vältel 1988. aastast kuni 2004. aastani, arvestades sel ajavahemikul GIS‑de sektoris aset leidnud ühinemiste
protsessi ja ainult Siemensi, ettevõtja VA Tech ja Hitachi ajutist eemaldumist.
Viiendaks olid väga suurel määral samad need isikud, kes erinevaid ettevõtjaid aastatel 2000 ja 2002 kartellis esindasid,
välja arvatud ettevõtjate töötajate teatav tavaline liikumine. Esindajate samasuse jätkumist tõendavad erinevatel koosolekutel
osalenud isikute nimekirjad, mis on toimikus, ja eriti vaidlustatud otsuse lisas I märgitud nimekiri ning vaidlustatud otsuse
lisas II välja toodud kartellis aktiivselt osalenud ettevõtjate töötajate nimekiri.
Kuuendaks oli kartelli geograafiline ulatus 2000. aastal sama mis ajavahemikul 2002–2004. Nimelt alates 1988. aastast laienes
see pisut, sest kartelli liikmetele muutusid juurdepääsetavaks Kesk‑ ja Ida‑Euroopa turud.
Seda et tegemist oli ühe kartelliga, näitab ka fakt, mida toonitab komisjon ja millele kohtuasjade T‑123/07 ja T‑124/07 hagejad
vastu ei vaidle, et kartelli jätkasid teised ettevõtjad ilma ajutiselt puuduvate ettevõtjateta ning seega säilis ühe rikkumise
objektiivne jätkuvus.
Lõpuks, mis puudutab subjektiivset tunnust, siis piisab sellest, et kui ettevõte VA Tech kartellis uuesti osalema hakkas,
olid Reyrolle, SEHV ja Magrini teadlikud, et nad osalevad samas kartellis, mis varem. Tuleb märkida, et teatud töötajatel,
kes esindasid kartellis ettevõtet VA Tech alates 2002. aastast, oli selle kontserni äriühingutes juhtiv ametikoht juba enne
nimetatud äriühingute kartellis osalemise katkestamist 2000. aastal. Nii olid Z., V., C., B. ja W., keda on mainitud alates
2002. aastast toimunud erinevate koosolekute osalejate nimekirjas (vt vaidlustatud otsuse lisa I), töötasid Reyrolles, SEHV‑s
ja Schneider Electricus juba enne 2000. aastat (vt vaidlustatud otsuse lisa II). Reyrolle, SEHV ja Magrini ei saanud seega
olla mitteteadlikud nende määravate tunnuste identsusest, mille alusel sai kartelli üheks kartelliks kvalifitseerida. Vastupidi
sellele, mida väidavad hagejad kohtuasjades T‑123/07 ja T‑124/07, ei ole subjektiivse tunnuse esinemine välistatud seetõttu,
et neid 2000. aastal peteti, sest teised kartelli liikmed panid nad uskuma, et kartell lõpetati. Nimelt ei ole määrava tähtsusega
nende informeeritus 2000. aastal, vaid ajal, mil nad kartellis osalemist jätkama hakkasid.
Seega tuleb Reyrolle, SEHV ja Magrini esitatud aegumise argument igal juhul tagasi lükata seetõttu, et kaks rikkumise episoodi,
milles osalemist neile süüks pannakse, moodustavad ühe vältava rikkumise.
Kokkuvõttes tuleb tagasi lükata esimese väite osa, mille kohaselt on Reyrollele, SEHV‑le ja Magrinile süüks pandud rikkumise
esimene episood aegunud.
4.     Väite osa, mille kohaselt on määratud trahvid liiga suured
Selle väite osa toetuseks esitavad hagejad mitu argumenti: esiteks, et ületatud on ülempiiri 10% Reyrolle, SEHV ja Magrini
käibest, teiseks, et arvesse ei ole võetud iga nimetatud äriühingu individuaalset olukorda, kolmandaks, et Siemens Österreichi
ja KEG trahv oli liiga suur võrreldes Reyrollega, neljandaks, et eri hagejate vahelise solidaarse vastutuse kindlaksmääramine
on arusaamatu, viiendaks, et komisjon pidas Reyrollet vääralt vastutavaks lisaks tema emaettevõtjale, kuuendaks, et Siemens
Österreichi ja KEG suhtes on rikutud
ne bis in idem
põhimõtet ja seitsmendaks, et vääralt on jäetud vähendamata kahe viimati nimetatud äriühingu trahv.
Tuleb märkida, et neli esimest argumenti puudutavad sisuliselt seda, et komisjon on vääralt kohaldanud mõistet „ettevõtja”
ühenduse konkurentsiõiguse tähenduses. Nimelt kritiseerivad hagejad oma argumentide toetuseks esitatud argumentatsioonis asjaolu,
et komisjon lähtus nende trahvi arvutamisel lähtesummast, mis põhines kogu kontserni VA Tech 2005. aasta käibel, mitte iga
äriühingu käibel eraldi, ja asjaolu, et summad, mida selle kontserni erinevad äriühingud solidaarselt tasuma peavad, on arusaamatult
kindlaks määratud. Seega tuleb enne muude argumentide uurimist käsitleda koos neid nelja argumenti.
a)     Neli esimest argumenti, mis puudutavad sisuliselt seda, et komisjon on vääralt kohaldanud mõistet „ettevõtja” ühenduse konkurentsiõiguse
tähenduses
Poolte argumendid
Reyrolle, SEHV ja Magrini heidavad komisjonile ette seda, et komisjon lähtus nende trahvi arvutamisel lähtesummast, mis põhines
kogu kontserni VA Tech käibel vaidlustatud otsuse tegemise hetke seisuga, mitte iga äriühingu käibest eraldi.
Reyrolle, SEHV ja Magrini leiavad, et komisjon läks nii tegutsedes ilmselgelt vastuollu vaidlustatud otsuses mitmes kohas
viidatud lähenemisega, et ta pidas kontserni VA Tech tütarettevõtjaid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise eest
„isiklikult vastutavaks”. Reyrolle, SEHV ja Magrini väidavad ka, et komisjoni arvutusmeetodi kohaldamise tulemusel vastutab
Reyrolle SEHV ja Magrini tegevuse eest ja vastupidi, kuigi rikkumise jooksul ei olnud nad enamuse ajast, st ajavahemikul 15. aprillist
1988 kuni 13. detsembrini 2000 üksteisega seotud. Selline „tagasiulatuv kaasvastutus” on vastuolus põhimõttega, mille kohaselt
peab karistus olema proportsionaalne toimepandud rikkumisega, sest nende ettevõtjate majanduslikku kaalu kartellis on selgelt
ülehinnatud.
Reyrolle, SEHV ja Magrini kinnitavad ka, et vaidlustatud otsuses ei järginud komisjon ülempiiri 10% käibest, mis on ette nähtud
määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2. 2005. aastal oli Reyrolle ülemaailmne käive umbes 118 953 000 eurot, SEHV‑l 222 034 242
eurot ja Magrinil 103 047 112 eurot, mistõttu on neile määratud trahvid summas 22 050 000 eurot liiga suured.
Lisaks on Reyrolle, SEHV ja Magrini seisukohal, et komisjoni kasutatud arvutusmeetod rikub Roomas 4. novembril l950 allkirjastatud
inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikli 7 lõiget 1, mille kohaselt ei või kohaldada raskemat
karistust kui teo toimepanemise ajal ettenähtu. Nad leiavad, et kuna komisjon kohaldas trahvi arvutamisel tagasiulatuvalt
ühe majandusüksuse kontseptsiooni, muutus karistus raskemaks.
Reyrolle lisab, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma tema piiratud võimet tekitada olulist kahju konkurentsile ühenduse
turul, ja seetõttu kas vähendama tema trahvi lähtesummat või kohaldama kergendavaid asjaolusid. Tehnilistel põhjustel oli
tema tegevus EMP‑s piiratud Ühendkuningriigi ja Iirimaaga kogu kokkuleppe GQ kehtivuse vältel. Järelikult ei väljendanud tema
ülemaailmne käive, mis näitas liiga suurena tema osakaalu ühisturu konkurentsis, õigesti tema võimet tekitada kahju teistele
turuosalistele EMP‑s.
Siemens Österreich ja KEG on seisukohal, et neile määratud trahv on ebaproportsionaalne võrreldes Reyrollele määratud trahviga
komisjoni otsuse tõttu määrata neile trahv nii, nagu nad oleksid olnud ajavahemikul 1998 kuni 2000 SEHV ja Magriniga seotud,
mis andis neile selgelt liiga suure majandusliku osatähtsuse kartellis.
Siemens Österreich ja KEG lisavad, et põhimõtteliselt ei saa trahv, mis määratakse tütarettevõtja rikkumise eest emaettevõtjale,
kui viimane mõjutab otsustavalt esimese kaubandustegevust, olla raskem kui see, mida peaks maksma tütarettevõtja. Nad on seisukohal,
et arvestades neile süükspandud rikkumiste kestust, on käesolevas asjas neile määratud trahvi summa kaks korda suurem kui
Reyrollele määratu, st neile 242 307 eurot iga rikkumise kuu eest ja Reyrollele 124 576 eurot iga rikkumise kuu eest.
Siemens Österreich ja KEG arvavad, et komisjoni lähenemine rikub põhimõtet, et karistus peab vastama iga äriühingu individuaalsele
panusele süükspandud teosse, ja „süü põhimõtet” ning järelikult rikub see määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2 ja EIÕK artikli 7
lõiget 1. See lähenemine on samuti vastuolus komisjoni suunistega määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] asutamislepingu
artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171;
edaspidi „suunised”). Lisaks eeldab komisjon kostja vastuses vääralt ja mingitele tõenditele tuginemata, et Reyrolle omandamisel
ja VAS‑i asutamisel oli või pidi olema VA Technologies teadlik Reyrolle osalusest kartellis, kuigi VA Technologies „sisenes
GIS‑de sektori turule […] alles pärast Reyrolle omandamist” ja kuigi sellele omandamisele eelnenud audit (due diligence) ei
viidanud mingile koostöötegevusele.
Siemens Österreich ja KEG on seisukohal, et komisjon oleks pidanud kõigepealt välja arvutama iga kontserni VA Tech tütarettevõtja
trahvi, enne kui ta arvutas välja võrdeliselt selle kontserni poolt iga tütarettevõtja üle kontrolli teostamise ajaga trahvisumma,
mida emaettevõtjad peavad solidaarselt maksma. Seda meetodit kohaldades oleks komisjoni määratud trahv pidanud olema vastavalt
720 000 eurot Reyrolle puhul, 900 000 eurot SEHV puhul ja 360 000 eurot Magrini puhul, ehk kokku 1 980 000 eurot.
SEHV ja Magrini väidavad ka, et neile vaidlustatud otsusega määratud trahv kogusummas 22 050 000 eurot oli vääralt jaotatud
nii, et kontsern, mille emaettevõtjaks on Schneider Electric (edaspidi „kontsern Schneider”), pidi maksma 4 500 000 eurot
ja kontsern VA Tech 17 550 000 eurot. Nad kinnitavad, et arvutus, mille komisjon nähtavasti tegi, viis lõpuks selleni, et
Schneider Electricu vastutus perioodil, mil ta neid äriühinguid üksi kontrollis, oli väga piiratud, st vaid 40%. Samas koheldi
kontserni VA Tech ja Reyrollet ilmselgelt ebasoodsamalt.
SEHV ja Magrini lisavad, et komisjon määras Schneider Electricu trahvi lähtesumma kindlaks tema osaluse alusel VAS‑is. VA
Technologie kandis aga VAS‑i üle mitu tegevust, millel puudus igasugune seos kartelliga. Seega on vaidlustatud otsuse artikli 2
punkti l alapunktis i märgitud summa, mida SEHV, Magrini ja Reyrolle on kohustatud solidaarselt tasuma, ilmselgelt liiga suur.
Komisjon leiab, et vaidlustatud otsuses on trahvid määratud kooskõlas kohtupraktikas kehtestatud tingimustega ning selles
võetakse vajalikul määral arvesse Reyrolle, SEHV ja Magrini individuaalset olukorda.
Mis puudutab EIÕK artiklit 7, siis toonitab komisjon, et käesolevas asjas ei ole see vahetult kohaldatav. Lisaks mainib ta,
et vaidlustatud otsus ei riku tagasiulatuva kohaldamise keelu põhimõtet ega „õigusliku aluseta karistamise keelu” põhimõtet.
Komisjon vaidleb vastu ka Reyrolle argumendile, et selle äriühingu ülemaailmse käibe arvessevõtmise tulemusel on tema trahvi
arutamise aluseks olev lähtesumma liiga suur. Ta leiab, et kui kartell katab peaaegu kogu maailma turgu, võib ta lähtuda ülemaailmsest
käibest kui märgist rikkumise raskuse kohta. Lisaks täheldab ta, et ühestki ühenduse konkurentsiõiguse sättest ei tulene nõuet,
et karistus peab olema proportsionaalne rikkumise kestusega.
Komisjon märgib ka, et Siemens Österreich ja KEG ei väida, et kontsernile VA Tech määratud kahe, teoreetiliselt eraldiseisva
trahvi – st üks trahv Reyrolle tegevuse eest ja teine SEHV ja Magrini tegevuse eest – summa oleks väiksem kui vaidlustatud
otsuses määratud üks ühine trahv. Otsus tuleks aga tühistada ainult siis, kui väidetav väärarvutus tekitab tegelikult hagejale
kahju.
Solidaarselt tasumisele kuuluva summa kindlaksmääramise kohta väidab komisjon, et see argument on vastuvõetamatu, sest kuna
see kindlaksmääramine SEHV‑d ja Magrinit otseselt ei mõjutanud, ei saa nad tugineda üldise ettevõtte huvidele. Komisjon leiab
ka, et ta on trahvisumma arvutamist hagejatele piisavalt põhjendanud. Lisaks oleks komisjoni hinnangul Schneider Electricule
solidaarkohustusest suurema osa panemine kontsernile VA Tech selgelt ebasoodsam võrreldes tema määratud jaotusega, sest selle
kontserni üleüldine vastutus oleks lõpuks palju suurem.
Lõpuks väidab komisjon Üldkohtu kirjalikele küsimustele esitatud vastuses ja kohtuistungil sisuliselt, et ta võib vabalt määrata
summa, mille tasumise eest solidaarselt vastutatakse, arvestades, et solidaarvastutus on asjassepuutuvatele äriühingutele
antav eelis. Seega ei ole õigusvastane see, et esiteks Reyrollet ning teiseks SEHV‑d ja Magrinit peeti teatud trahvisumma
tasumise eest solidaarselt vastutavaks ilma, et see oleks seotud ajavahemikuga, mille jooksul nad kontserni VA Tech tütarettevõtjatena
ühiselt kartellis osalesid, ega see, et kuigi Reyrolle osales kartellis üksi kümme aastat, enne kui VA Technologie ta ära
ostis, ei tulnud tal trahvisummat tasuda üksi, ega ka see, et Siemens Österreich ja KEG ei ole solidaarselt vastutavad SEHV
ja Magrini trahvi teatud osa tasumise eest. Lisaks on komisjon arvamusel, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 468 esitatud
solidaarse vastutuse ajavahemikke ei tule mõista kui solidaarse vastutuse kindlaid aluseid solidaarvõlgnevuse mõttes. Nimelt,
esitades põhjenduses 468 oma seisukohad Reyrolle isikliku vastutuse kohta ajavahemiku eest 15. aprillist 1988 kuni 20. septembrini
1988, ei välistanud komisjon, et solidaarvastutus võib tekkida ka muudel alustel kui üks majandusüksus, sest selle perioodi
osas välistati vaid solidaarvastutus tema emaettevõtjatega. Komisjon leiab lõpuks, et solidaarvõlgnikud võivad vabalt omavahel
ära jagada, millise osa kogu trahvisummast keegi tasub, ja et see on neile antav eelis.
Üldkohtu hinnang
–       Karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõte
Kõigepealt tuleb meenutada, et tulenevalt karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõttest võib füüsilist või juriidilist
isikut karistada üksnes tegude eest, mida talle individuaalselt süüks pannakse (vt 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 63); seda põhimõtet kohaldatakse kõigis haldusmenetlustes, mis võivad kaasa tuua sanktsiooni
ühenduse konkurentsinormide alusel (Üldkohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑304/02: Hoek Loos
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑1887, punkt 118). Kuid seda põhimõtet tuleb kohaldada kooskõlas ettevõtja mõistega EÜ artikli 81
tähenduses, nagu seda on tõlgendatud kohtupraktikas. Selle kohta tuleb meenutada, et ettevõtja mõiste EÜ artikli 81 tähenduses
hõlmab majandusüksusi, millest igaühel on oma isikulistest, varalistest ja mittevaralistest osadest koosnev ühtne organisatsioon,
mis kestvalt taotleb kindlaksmääratud majanduslikku eesmärki ja mis võib aidata kaasa selles sättes nimetatud rikkumise toimepanemisele
(vt Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika). Ühenduse konkurentsiõiguse kohaselt kujutavad nimelt
ühte kontserni kuuluvad erinevad äriühingud endast ühte majandusüksust ja seega ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses,
kui kontserni tütarettevõtjad ei määra oma tegevust turul kindlaks sõltumatult (vt selle kohta Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑4071, punkt 290).
Seetõttu tuleb tagasi lükata Siemens Österreichi ja KEG argument, et asjaolu, et rikkumises osalev ettevõtja koosneb mitmest
eri äriühingust, ei tähenda, et viimaseid tuleb käsitleda rikkumise ühe osalejana. Nimelt aetakse selles argumendis segamini
ettevõtja ja äriühingu mõiste ning seda ei toeta ka hagejate viidatud kohtupraktika.
Samuti tuleb tagasi lükata eespool punktis 108 esitatud Reyrolle, SEHV ja Magrini argument, et kuna komisjon kohaldas trahvi
arvutamisel tagasiulatuvalt ühe majandusüksuse kontseptsiooni, muutus karistus raskemaks, ja seega rikkus ta EIÕK artikli 7
lõiget 1, mille kohaselt ei või kohaldada raskemat karistust kui teo toimepanemise ajal ettenähtu. Nimelt on komisjoni otsustuspraktika
ettevõtja käibe – ja järelikult vajadusel selle ettevõtja moodustava äriühingute kogukäibe – arvessevõtmise küsimuses olnud
läbi aja ühtne ja pidi järelikult olema turuosalistele teada. Lisaks jätkasid hagejad rikkumises osalemist pärast ühinemist,
mille tagajärjel ettevõtja käive suurenes. Nad ei saa seega komisjonilt nõuda, et neid koheldaks nii, nagu ühinemist ei oleks
toimunud, arvestades, et põhimõte, et trahvisumma arvutamisel tuleb arvesse võtta ettevõtja käivet, mitte seda moodustavate
eri äriühingute käibeid erialdi, oli kohaldatav kartelli toimimise ajal ja seega ei kohaldatud seda tagasiulatuvalt.
Samuti tuleb lisada, et komisjoni järjepidevat otsustuspraktikat trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel viimase rikkumise täisaasta
käibe arvessevõtmise küsimuses on kaudselt aktsepteeritud ka kohtupraktikas (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑291/98 P: Sarrió
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9991, punktid 85–87).
Selle kohta tuleb esiteks meenutada kohtupraktikat, mille kohaselt on trahvide hoiatav mõju üks asjaoludest, mille põhjal
tuleb kindlaks määrata rikkumise raskus (Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33, ja Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05:
BASF ja UCB
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 45). Trahvi hoiatav mõju sõltub suurel määral sellest, kas see on ettevõtjale piisavalt
tuntav. Seega tuleb selleks, et hinnata, kas trahv on rikkumises osalenud ettevõtjale hoiatav, arvesse võtta olukorda rikkumise
lõpu seisuga, mitte seisuga, mis võis esineda mõnel varasemal hetkel. Varasema hetke arvessevõtmine tekitab kas riski, et
piisava hoiatava mõju tagamiseks võib trahv olla liiga väike, kui ettevõtja käive on vahepeal suurenenud, või riski, et trahv
on suurem kui ta hoiatamise eesmärgil peaks olema, kui ettevõtja käive on vahepeal vähenenud.
Teiseks oleks hea halduse ja menetluse ökonoomia põhimõtte seisukohast teostatamatu ja liigne komisjonilt nõuda, et ta võtaks
arvesse asjassepuutuvate ettevõtjate käivete muutust kogu kartelli toimimise jooksul. Selline lähenemine tähendaks, nagu komisjon
õigesti märgib, et iga kartelli kuulumise aasta suhtes tuleks välja arvutada eraldi lähtesumma ja selleks kindlaks määrata
osalejate vastavad turuosad igal rikkumise aastal.
Seega tuleb tagasi lükata ka eespool punktis 110 esitatud Siemens Österreichi ja KEG argument, et komisjoni lähenemise tõttu,
mida järgides määras ta neile trahvi kontserni VA Tech 2003. aasta käibe alusel, mitte SEHV ja Magrini omandamisele eelnenud
varasema, väiksema käibe alusel, omistati neile selgelt liiga suur majanduslik osatähtsus kartellis.
Samuti tuleb tagasi lükata ka eespool punktis 112 esitatud Siemens Österreichi ja KEG argument, et komisjoni lähenemine rikub
põhimõtet, et karistus peab vastama iga äriühing individuaalsele panusele süükspandud teosse, ja süü põhimõtet. Nimelt tuleneb
vaidlustatud otsusest ja eriti selle põhjenduse 468 punktist c ning põhjendusest 507, et neid hagejaid peeti vastutavaks ainult
perioodi eest, mille jooksul nad oma tütarettevõtjate, st Reyrolle ja hiljem, alates 2001. aastast, ka SEHV ja Magrini kaudu
kartellis osalesid.
Mis puudutab samuti eespool punktis 112 esitatud Siemens Österreichi ja KEG argumenti, et komisjon eeldab vääralt, et Reyrolle
omandamisel ja VAS‑i asutamisel oli või pidi olema VA Technologies teadlik Reyrolle osalusest kartellis, siis tuleb meenutada,
et komisjon võib mõistlikult eeldada, et emaettevõtja 100% osalusega tütarettevõtja rakendab enamjaolt emaettevõtja antud
juhiseid, ning et see eeldus tähendab, et komisjon ei ole kohustatud kontrollima, kas emaettevõtja tegelikult seda õigust
teostas (vt Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsust kohtuasjas T‑330/01: Akzo Nobel
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3389, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega ei pea 100% osalusega tütarettevõtja tegevuse
süükspanemiseks emaettevõtjale tõendama, et emaettevõtja oli tütarettevõtja tegevusest teadlik. Vastupidi, selle eelduse peab
ümber lükkama emaettevõtja, kes arvab, et olenemata tema 100‑protsendilisest osalusest tütarettevõtja kapitalis otsustab viimane
oma tegevuse üle turul sõltumatult, ja esitama selle kohta piisavaid tõendeid (vt eespool viidatud Akzo Nobel
vs.
komisjon, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei ole seega mingit tähtsust asjaolul, kas Reyrolle omandamisel 1998. aastal oli VA Technologie teadlik Reyrolle
osalemisest kartellis, kuna Siemens Österreich ja KEG ei vaielnud Üldkohtus vastu sellele, et Reyrolle, kes oli kontserni
VA Tech 100% tütarettevõtja alates 1998. aastast, järgis enamjaolt tema juhiseid ega otsustanud sõltumatult oma tegevuse üle
turul. Kuid asjaolu, et komisjon võis vääralt tuvastada, et VA Technologie oli sellest teadlik, ei saa vaidlustatud otsust
õigusvastaseks muuta.
Lisaks, mis puudutab VAS‑i asutamist 2001. aastal, siis võis komisjon õigesti asuda seisukohale, et VA Technologie oli sel
ajal teadlik, et kartellis osalesid nii tema varasem tütarettevõtja Reyrolle kui ka uued tütarettevõtjad SEHV ja Magrini.
Nimelt selgitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 454 ja järgmised, et mitu isikut, kes ettevõtet VA Tech kartelli
koosolekutel esindasid, olid üheaegselt juhtivatel ametikohtadel nii tütarettevõtjates Reyrolle, SEHV ja Magrini kui ka emaettevõtjates
VA Tech Technologie ja VAS – mille õigusjärglane oli Siemens Österreich – ning KEG. Siemens Österreich ja KEG nendele seisukohtadele
Üldkohtus vastu ei vaielnud.
Seega tuleb see argument tagasi lükata.
Lõpuks, kuna üksus, mis on toime pannud EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise, on konkurentsiõiguse tähenduses
ettevõtja, millel ei ole iseenesest iseseisvat õigusvõimet, peab komisjon seda rikkumist karistavas ja trahvi määravas otsuses
kindlaks määrama ettevõtja moodustavad üksikud äriühingud, kellele otsus adresseeritakse ja kes vastutavad trahvi maksmise
eest ettevõtja arvel. Sellest tuleneb, et üksikud trahvid, mis ettevõtja moodustavatele eri äriühingutele määratakse, peavad
– välja arvatud kui esinevad erakorralised asjaolud – olema arvutatud ettevõtja majandusliku võimsuse alusel ja järelikult
tema käibe alusel, mitte üksikute äriühingute majandusliku võimsuse alusel.
Käesolevas asjas selgitas komisjon kõigepealt vaidlustatud otsuse põhjenduses 333, et EÜ artikkel 81 ja EMP lepingu artikkel 53
käsitlevad ettevõtjat ühenduse õiguse tähenduses; seda mõistet ei saa segi ajada juriidilise isiku mõistega siseriikliku kaubandusõiguse,
äriühinguõiguse või maksuõiguse tähenduses. Kuna otsus, millega määratakse karistusi nende artiklite rikkumise eest, tuleb
adresseerida juriidilistele isikutele, pidi komisjon identifitseerima need ettevõtja moodustavad juriidilised isikud, kellele
otsus adresseerida. Edasi, vaidlustatud otsuse põhjenduses 335 selgitab komisjon, et emaettevõtjaid, kellel oli otsustav mõju
tütarettevõtja kaubandustegevusele, võis pidada solidaarselt vastutavaks tütarettevõtja toimepandud rikkumise eest, mis aga
ei vabasta viimast tema enda vastutusest. Emaettevõtja vastutus lisandub seega tütarettevõtja vastutusele. Nendes põhjendustes
võetakse igakülgselt arvesse eespool punktides 122 ja 134 esitatud põhimõtteid.
Seega tuleb tagasi lükata eespool punktis 106 esitatud Reyrolle, SEHV ja Magrini argument, et trahvi määramiseks kontserni
VA Tech kogukäibe arvessevõtmine on vastuolus lähenemisega, et selle kontserni eri tütarettevõtjad olid rikkumise eest isiklikult
vastutavad.
–       Eri äriühingud, kellele võib süüks panna kartellis osalenud ettevõtjate rikkumise, ja solidaarvastutuse reeglite kohaldamine
trahvi maksmisele
Kõigepealt tuleb kindlaks teha eri äriühingud, kellele võib süüks panna kartellis osalenud ettevõtjate rikkumise. Seejärel
tuleb uurida, kas komisjon on õigesti välja arvutanud hagejatele määratava trahvi summa, ja eelkõige, kas ta on õigesti määranud
summad, mille tasumise eest nad vastutavad solidaarselt. Arvestades, et see uurimine puudutab just vaidlustatud otsuse seesmist
järjepidevust, tuleb selles staadiumis arvesse võtta rikkumise kestust, mis vaidlustatud otsuses komisjoni tuvastatu kohaselt
algas 1. aprillil 2002 ja mitte 1. juulil 2002 (vt eespool punktid 72 ja 82), mil ettevõte VA Tech kartellis osalemist jätkas.
Esiteks, nende eri äriühingute kindlakstegemise osas, kellele võib süüks panna kartellis osalenud ettevõtjate rikkumise, tuleb
kõigepealt meenutada, et ei ole vaidlustatud, et ettevõtja VA Tech kartellis osalemise seisukohast ei otsustanud Reyrolle,
SEHV ja Magrini oma tegevuse üle turul sõltumatult. Nagu nähtub ka eespool punktist 1, puudutab see Reyrolle puhul ajavahemikku,
mis algas 20. septembril 1998, mil VA Technologie ta omandas, ning SEHV ja Magrini puhul aega pärast 13. märtsi 2001, mis
oli VAS‑i asutamise kuupäev. Komisjon tuletas sellest vaidlustatud otsuses, et nendel ajavahemikel moodustasid Reyrolle, SEHV
ja Magrini koos VA Technologie ja VAS‑i (ühendati 2006. aastal Siemens Österreichiga) ning KEG‑ga ühe ja sama ettevõtja EÜ
artikli 81 tähenduses, millele hagejad vastu ei vaidle.
Edasi, nagu tegi ka komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 337, tuleb meenutada, et õiguslikud üksused, mis osalesid rikkumises
iseseisvalt ja mis seejärel omandati mõne teise äriühingu poolt, on jätkuvalt ise vastutavad enne seda omandamist toimepandud
rikkumise eest, kui need äriühingud lihtsalt ühendatavate ühingutena omandajaga ei ühinenud, vaid nad jätkasid oma tegevust
tütarettevõtjatena (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑279/98 P: Cascades
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9693, punktid 78–80). Sellisel juhul võib omandajat pidada tütarettevõtja tegevuse eest vastutavaks
ainult alates omandamise hetkest, kui tütarettevõtja jätkab rikkumist ja kui tuvastatav on uue emaettevõtja vastutus (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑286/98 P: Stora Kopparbergs Bergslags
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9925, punktid 37–39).
Käesolevas asjas on ühelt poolt Reyrolle ja teiselt poolt Siemens Österreichi ja KEG olukord sarnane eespool punktis 139 viidatud
teisele olukorrale, sest Reyrolle osales kõigepealt rikkumises iseseisvalt ja seejärel, alates 20. septembrist 1998 jätkas
ta rikkumist kontserni VA Tech tütarettevõtjana (vt eespool punkt 1).
Lisaks tuleb sama põhimõtet
mutatis mutandis
kohaldada olukorras, kus omandatav äriühing osales enne selle omandamist rikkumises mitte iseseisvalt, vaid mõne muu kontserni
tütarettevõtjana, nagu SEHV ja Magrini puhul, kes enne ettevõtjasse VA Tech kuulumist olid kuni 13. märtsini 2001 osa kontserni
Schneider ettevõttest (edaspidi „ettevõtja Schneider”).
Selle kohta nähtub toimikust, et alates 13. märtsist 2001 kuulus kontsernile VA Tech VAS‑i kaudu Reyrolles, SEHV‑s ja Magrinis
60% osalus. Komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjendustes 454 ja 455, ilma et hagejad sellele vastu vaidleks, et tema arvates
oli VA Technologie’l ja KEG‑l VAS‑i kapitalis 60% osaluse kaudu otsustav mõju Reyrolle, SEHV ja Magrini kaubandustegevusele.
Ta järeldab sellest, et ajavahemikul 13. märtsist 2001, mis on VAS‑i asutamise kuupäev, kuni 11. maini 2004, mil kartelli
tegevus lõppes, moodustasid Siemens Österreich ja KEG või nende õigusjärglased koos tütarettevõtjatega Reyrolle, SEHV ja Magrini
ühe ettevõtja. Täpsemalt nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 423, 424, 450 ja 467, et komisjon tuvastas, et Schneider
Electricu vastutus tema endiste tütarettevõtjate SEHV ja Magrini rikkumises osalemise eest lõppes VAS‑i asutamisega 13. märtsil
2001, kuigi kuni 2004. aasta oktoobrini kuulus talle 40% viimase kapitalist.
Eespool punktis 139 väljatoodud põhimõtte kohaldamisest järeldub, et SEHV ja Magrini on jätkuvalt ise vastutavad nende poolt
enne, kui 13. märtsil 2001 kontsern VA Tech nende üle kontrolli sai, toime pandud rikkumise eest. Lisaks, kuna enne seda kuupäeva
moodustasid need äriühingud koos Schneider Electricuga erineva ettevõtja, tuleb Schneider Electricut pidada nimetatud perioodi
eest nendega solidaarselt vastutavaks.
Eeltoodust tuleneb, et eristada tuleb nelja erinevat ajavahemikku:
–        esiteks, ajavahemikul 15. aprillist 1988 kuni 20. septembrini 1998 vastutab Reyrolle kartellis osalemise eest üksi – nimelt
on tema selle aja emaettevõtja Rolls-Royce suhtes rikkumine aegunud;
–        teiseks, ajavahemikul 15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini 2000 vastutavad SEHV ja Magrini kartellis osalemise eest solidaarselt
nende selle aja emaettevõtjaga Schneider Electric;
–        kolmandaks, ajavahemikul 20. septembrist 1998 kuni 13. detsembrini 2000 vastutab Reyrolle kartellis osalemise eest solidaarselt
tema selle aja emaettevõtja VA Technologie õigusjärglase Siemens Österreichiga;
–        neljandaks, ajavahemikul 1. juulist 2002 (vaidlustatud otsuse kohaselt 1. aprillist 2002) kuni 11. maini 2004 vastutavad Reyrolle,
SEHV ja Magrini osaluse eest kartellis solidaarselt nende emaettevõtjatega KEG ja Siemens Österreich, kes on nende endiste
emaettevõtjate VAS‑i ja VA Technologie õigusjärglased.
Kooskõlas eespool punktides 139–143 esitatud põhimõtetega tuvastaski komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 449–451 Reyrolle
rikkumises osalemise kohta, et teda tuleb pidada ainsaks vastutavaks isikuks ajavahemiku eest, mis eelnes tema omandamisele
kontserni VA Tech poolt, st 15. aprillist 1988 kuni 20. septembrini 1998, et Siemens Österreichi ja KEG tuleb pidada vastutavaks
solidaarselt Reyrollega rikkumises osalemise eest alates ajast, mil kontsern VA Tech Reyrolle omandas, st 20. septembrist
1998 kuni 13. detsembrini 2000 ja 1. aprillist 2002 kuni 11. maini 2004, ning et kontserni VA Tech teisi tütarettevõtjaid
SEHV ja Magrini, kes samuti rikkumises osalesid, tuleb pidada selle eest solidaarselt vastutavaks ajavahemikul 1. aprillist
2002 kuni 11. maini 2004.
Mis puudutab SEHV ja Magrini osalust, siis tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 465, et ajavahemiku 15. aprillist
1988 kuni 13. detsembrini 2000 suhtes tuleb nendega solidaarselt vastutavaks pidada Schneider Electricut, ja vaidlustatud
otsuse põhjenduses 467, et ajavahemiku 1. aprillist 2002 kuni 11. maini 2004 suhtes tuleb nendega solidaarselt vastutavaks
pidada Siemens Österreichi ja KEG‑d.
Komisjon võis seega vaidlustatud otsuse põhjenduses 468 õigesti järeldada järgmist:
„Järelikult:
a)      [Reyrolle] on ainus rikkumise eest vastutav isik ajavahemikul 15. aprillist 1988 kuni 20. septembrini 1998;
b)      [SEHV] ja [Magrini] on ajavahemikul 15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini 2000 solidaarselt vastutavad [Schneider Electricuga];
c)      [Siemens Österreich ja KEG] on ajavahemikul 20. septembrist 1998 kuni 13. detsembrini 2000 ja 1. aprillist 2002 kuni 11. maini
2004 solidaarselt vastutavad (kuni 13. detsembrini 2000 [Reyrollega] ja alates 1. aprillist 2002 ka [SEHV] ja [Magriniga]).”
Teiseks, mis puudutab nende trahvisummade väljaarvutamist, mida võib määrata erinevatele äriühingutele, kellele võib süüks
panna kartellis osalenud ettevõtjate tegevuse, ja eriti nende summade kindlaksmääramist, mida tuleb tasuda solidaarselt, siis
tuleb uurida, kas komisjon on vaidlustatud otsuse punktides 122, 134, 139, 141 ja 143 järginud eespool väljatoodud põhimõtteid,
ja programmi, mida ta ise vaidlustatud otsuse põhjenduses 468 järgima kohustus.
Selle kohta on oluline toonitada, et äriühingute solidaarkohustus maksta EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise
eest tasumisele kuuluv trahv on õiguslik tagajärg, mis tuleneb automaatselt nende artiklite materiaalõiguslikust sisust.
Kohtupraktikast tuleneb, et kui ühe ettevõtja rikkumises osalemise eest võib isiklikult vastutavaks pidada mitut isikut, vastutavad
nad rikkumise eest solidaarselt (vt selle kohta Euroopa Kohtu 6. märtsi 1974. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73:
Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents
vs.
komisjon, EKL 1974, lk 223, punkt 41, ja 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑294/98 P: Metsä-Serla jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑10065, punktid 33 ja 34; Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑339/94−T‑342/94:
Metsä-Serla jt
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1727, punktid 42−44; eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punktid 54, 524 ja 525; eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 62, ja 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑112/05: Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑5049, punktid 57−62).
Konkurentsiõiguse sätete kohaldamisel õigustab ettevõtja üks terviklik käitumine turul seda, et äriühingud või üldisemalt
õigussubjektid, keda saab selle eest isikulikult vastutavaks pidada, on solidaarvõlgnikud (vt selle kohta eespool punktis 150
viidatud Euroopa Kohtu otsus Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents
vs.
komisjon, punkt 41, ning 14. juuli 1972. aasta kohtuotsus 52/69: Geigy
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 787, punkt 45; eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punktid 54, 524 ja 525, ning eespool punktis 150 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 62). Solidaarvastutus EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise eest määratud trahvi tasumisel on
selle trahvi tegeliku äratasumise tagamise seisukohast osa hoiatavast eesmärgist, mida konkurentsiõiguse sätetega üldiselt
saavutada tahetakse (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 41/69: ACF Chemiefarma
vs.
komisjon, EKL 1970, lk 661, punktid 172 ja 173, ning 29. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑289/04 P: Showa Denko
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5859, punkt 61), järgides
ne bis in idem
põhimõtet, mis on ka EIÕK protokolli nr 7 artiklis 4 kehtestatud Euroopa Liidu õiguse aluspõhimõte, mis keelab sama konkurentsiõiguse
rikkumise eest karistada rohkem kui ühe korra ettevõtja sama tegevust turul, mida viiakse läbi õigussubjektide kaudu, kes
võivad olla selle tegevuse eest isiklikult vastutavad (vt selle kohta eespool punktis 52 viidatud Euroopa Kohtu otsus Aalborg
Portland jt
vs.
komisjon, punkt 338; Üldkohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94−T‑307/94, T‑313/94−T‑316/94, T‑318/94,
T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punktid 95−99, ja 13. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑217/03 ja T‑245/03:
FNCBV jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑4987, punkt 340).
Asjaolu, et sama ettevõtja ühes rikkumises osalenud mitme äriühingu isiklikud vastutused on erinevad, ei tähenda, et neile
ei saa määrata solidaarselt tasumisele kuuluvat trahvi, sest solidaarvastutus trahvi tasumise eest puudutab vaid rikkumise
seda perioodi, mille jooksul nad moodustasid ühe majandusüksuse ja seega ühe ettevõtja konkurentsiõiguse tähenduses.
Vastupidi sellele, mida eespool punktis 121 esitatud argumendi raames väidab komisjon, ei saa ta solidaarselt tasumisele kuuluvaid
summasid ise vabalt kindlaks määrata. Nimelt tuleneb karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõttest, nagu seda on
kirjeldatud eespool punktist 122, et iga äriühing peab saama tuletada otsusest, milles talle on määratud ühe või mitme äriühinguga
solidaarselt tasumisele kuuluv trahv, selle osa, mille tema peab tasuma suhtes teiste solidaarvõlgnikega, kui komisjoni nõue
on rahuldatud. Seetõttu on komisjon kohustatud täpsustama, milliste ajavahemike osas on asjassepuutuvad äriühingud kartellis
osalenud ettevõtjate rikkumise eest (kaas)vastutavad, ja vajadusel seda, milline on nende äriühingute vastutuse määr rikkumises.
Seega oli komisjon käesolevas asjas kohustatud ettevõtja VA Tech moodustavate eri äriühingute poolt solidaarselt tasumisele
kuuluvate summade kindlaksmääramisel arvesse võtma järeldusi, mis ta tegi vaidlustatud otsuse põhjenduses 468 perioodide kohta,
mille jooksul need äriühingud olid ühiselt vastutavad. Need summad peavad võimalikult suures ulatuses kajastama viidatud põhjenduses
identifitseeritud äriühingute jagatava vastutuse erinevaid osakaalusid.
Tuleb lisada, et nagu ka mõiste „ettevõtja” konkurentsiõiguse tähenduses, mis avaldub selle õiguse kohaldamisel automaatselt
(vt eespool punktid 150 ja 151), on ka mõiste „solidaarvastutus trahvi maksmise eest” sõltumatu mõiste, mida tuleb tõlgendada
nii, et arvestatakse selle eesmärki ja konkurentsiõiguse süsteemi, mille osa see on, ning vajadusel ka üldpõhimõtteid, mis
tulenevad siseriiklike õiguskordade tervikust. Täpsemalt, isegi kui maksekohustus, mis on äriühingutel, kellele komisjon on
ühenduse konkurentsiõiguse rikkumise eest määranud solidaarselt tasumisele kuuluvad trahvid, erineb sellest, mis on kaasvõlgnikel
eraõigusliku kohustuse puhul, tuleb eeskujuks võtta just solidaarvastutuse õiguslik regulatsioon.
Seega otsus, millega komisjon paneb mitmele äriühingule solidaarse trahvi maksmise kohustuse, tekitab vältimatult kõik tagajärjed,
mis õiguslikult kaasnevad trahvide maksmise õigusliku korraga konkurentsiõiguse sätete alusel, ja seda nii võlausaldaja ja
solidaarvõlgnike suhete seisukohast kui ka solidaarvõlgnike omavaheliste suhete seisukohast.
Seega kuulub ainult komisjoni pädevusse – seoses tema trahvi määramise õiguse teostamisega määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2
alusel – määrata kindlaks eri äriühingute osad kogusummas, mille tasumise eest nad solidaarselt vastutavad, kuna nad moodustasid
ühe ettevõtja, ja vastupidi sellele, mida väidab komisjon kohtuistungil, ei saa seda kohustust panna siseriiklikele kohtutele.
Tuleb asuda seisukohale, et kui otsuses, millega komisjon määrab ühe ettevõtja rikkumise eest mitmele äriühingule solidaarselt
tasumisele kuuluva trahvi, ei ole märgitud teisiti, vastutavad need äriühingud rikkumise eest võrdsetes osades (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑196/99 P: Aristrain
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑11005, punktid 100 ja 101). Äriühingud, kellele määratakse solidaarselt tasumisele kuuluv trahv ja
kes vastutavad rikkumise toimepanemise eest võrdsetes osades, on üldjuhul – kui trahvi määratus otsuses ei ole märgitud teisiti
– kohustatud selle rikkumise eest määratud trahvi tasuma võrdsetes osades. Seega äriühing, kes komisjoni nõudel tasub kogu
trahvisumma, võib sama komisjoni otsuse alusel regressnõude esitada teiste solidaarvõlgnike vastu, igaühe vastu tema vastava
osa ulatuses. Kui otsus, milles mitmele äriühingule määratakse solidaarselt tasumisele kuuluv trahv, ei võimalda
a priori
kindlaks teha, milline on äriühing, kellele komisjon trahvi tasumise nõude tegelikult esitab, ei saa see jätta mingit kahtlust
trahvisumma osade suhtes, mis omistatakse kõigile äriühingutele, nii et igaüks neist võiks vajadusel tema osa ületava summa
suhtes teistele solidaarvõlgnikele regressnõude esitada.
Seega, kuna vaidlustatud otsuses puudub põhjendus, mille kohaselt oleks ettevõtte VA Tech moodustavad teatud äriühingud selle
ettevõtte rikkumises teatud ajavahemikul osalemise eest vastutavad suuremas ulatuses kui teised, tuleb eeldada, et nad vastutavad
võrdsetes osades ja järelikult ka võrdsetes osades summadest, mille tasumise eest nad solidaarselt vastutavad.
Käesolevas asjas on näha, et SEHV ja Magrini individuaalsete trahvide arvutuses ning Siemens Österreichi, KEG, Reyrolle, SEHV
ning Magrini ja Schneider Electricu poolt solidaarselt tasumisele kuuluvate summade kindlaksmääramisel, mis on esitatud vaidlustatud
otsuse põhjendustes 505, 509 ja 552, ning nagu järeldatakse selle otsuse artikli 2 punktides j−l, ei ole arvestatud eespool
esitatud põhimõtteid ega vaidlustatud otsuse põhjenduses 468 esitatud järeldusi.
Esiteks, komisjon pidas ühelt poolt Reyrollet ning teiselt poolt SEHV‑d ja Magrinit solidaarselt vastutavaks 17 550 000 euro
maksmise eest trahvist, mille kogusumma oli 22 050 000 eurot ja mille ta neile määras [vaidlustatud otsuse põhjendustes 509
ja 552 ning artikli 2 punktis k ja punkti l alapunktis i].
Need kolm äriühingut moodustasid sama ettevõtja ainult ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 11. maini 2004, st kaks aastat
ja üks kuu. Nagu nähtub ka vaidlustatud otsuse põhjendustest 507 ja 509, on ettevõtjale VA Tech määratud trahvi kogusumma
12 600 000 eurot ajavahemiku eest, mis kestis 20. septembrist 1998 kuni 11. maini 2004, ehk neli aastat ja neli kuud ning
järelikult rohkem kui kaks korda kauem võrreldes eespool märgitud perioodiga. Seega, isegi kui arvestada, et kartellis osalenud
ettevõtja moodustavatele eri äriühingutele määratav trahv ei pea olema proportsionaalne rikkumise kestusega (vt selle kohta
tagapool punkt 181), ületab summa 17 550 000 eurot, mille tasumise eest tütarettevõtjad SEHV ja Magrini vastutavad solidaarselt
Reyrollega, ilmselgelt summat, mis komisjoni enda poolt vaidlustatud otsuses tuvastatut silmas pidades on kohane selleks,
et karistada SEHV ja Magrini kui kontserni VA Tech tütarettevõtjate osalust kartellis ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni
11. maini 2004.
Teiseks, komisjoni poolt Reyrollele määratud trahvi kogusummast 22 050 000 eurot vastutab ta 12 600 000 euro tasumise eest
solidaarselt Siemens Österreichi ja KEG‑ga ning 17 550 000 euro tasumise eest solidaarselt SEHV ja Magriniga, nagu on märgitud
[vaidlustatud otsuse põhjendustes 509 ja 552 ning vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti l alapunktides i ja ii].
Kõigepealt on need summad kokku, mis Reyrolle teiste äriühingutega solidaarselt tasuma peab, selgelt suuremad, kui talle määratud
trahvi kogusumma. Kuigi see, nagu toonitab ka komisjon Üldkohtu kirjalikult esitatud küsimustele vastates, ei saa viia olukorrani,
kus Reyrollet kohustataks tasuma suuremat summat kui 22 050 000 eurot, ei võimalda solidaarselt tasumisele kuuluvate summade
selline kindlaksmääramine hagejatel vaidlustatud otsusest järeldada − erinevalt eespool punktis 153 väljatoodud komisjoni
kohustusest −, millised on osad, mille eest nad nende omavahelises õigussuhtes vastutavad, kui komisjoni nõue on rahuldatud.
Edasi tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 468 punktis a õigesti märkis, ei määratud
Reyrollele trahvi üht osa tema ainuvastutuse alusel ajavahemiku 1988 kuni 1998 eest, mil ta rikkumises üksi osales.
Kolmandaks, vaidlustatud otsuse põhjenduses 509 esitatud tabelist ja artikli 2 punktist l nähtub, et Siemens Österreich ja
KEG ei olnud SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi ühe osa eest solidaarselt vastutavad, vastupidi sellele, mida komisjon vaidlustatud
otsuse põhjenduse 468 punkti c lõpus õigesti märkis, et arvesse võtta kahe aasta ja ühe kuu pikkust perioodi, mille jooksul
need äriühingud moodustasid ühe ettevõtja.
Tuleb järeldada, et pidades Reyrollet, SEHV‑d ja Magrinit solidaarselt vastutavaks sellise trahvisumma maksmise eest, mis
selgelt ületas nende ühise vastutuse, pidamata Siemens Österreichi ja KEG‑d SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi teatud osa
tasumise eest solidaarselt vastutavateks ning jätmata trahvi ühte osa ainult Reyrolle kanda, on komisjon rikkunud karistuste
ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet, nagu see on välja toodud eespool punktis 122.
Seega tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2 SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi arvutamise osas ja hagejate poolt
solidaarselt tasumisele kuuluvate summade kindlaksmääramise osas.
–       Reyrolle, SEHV ja Magrini eripära arvesse võtmata jätmine neile ettevõtja VA Tech lähtesumma kohaldamisel
Reyrolle, SEHV ja Magrini väidavad, et nende eripära tõttu viis asjaolu, et komisjon kohaldas nende suhtes ettevõtja VA Tech
lähtesummat, selleni, et neile määrati trahv summas, mis on ebaproportsionaalne võrreldes nende panusega kartelli.
Reyrolle argument (vt eespool punkt 109) on see, et komisjon ei võtnud talle ettevõtte VA Tech trahvi lähtesumma kohaldamisel
arvesse tema piiratud võimet tekitada olulist kahju konkurentsile ühisturul, sest kokkuleppe GQ kehtivuse ajal tegutses ta
ainult Ühendkuningriigis ja Iirimaal.
Tuleb meenutada, et juhul kui tegemist on ülemaailmse kartelliga, mis lisaks hindade kindlaksmääramisele hõlmab turgude jagamist,
võib komisjon õiguspäraselt tugineda asjassepuutuvate kaupade ülemaailmse müügi käibele, et lähtesummade kindlaksmääramisel
väljendada rikkumise laadi, selle tegelikku mõju turule ja geograafilise turu ulatust, arvestades kartelli liikmete suuruse
erinevust (vt selle kohta Üldkohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01,
T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, punktid 197 ja 198, ning 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑329/01: Archer Daniels
Midland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3255, punkt 87).
Käesolevas asjas tuleb esiteks märkida, et Ühendkuningriik ja Iirimaa moodustavad koos ühisturu olulise osa. Konkurentsi kahjustamist
nendel turgudel ei saa seega pidada vähetähtsaks. Teiseks tuleb täheldada, et hagejatele vaidlustatud otsuses süükspandud
rikkumine hõlmab just etteheidet, et asjassepuutuvad ettevõtjad jagasid Euroopas „tootjariikide” süsteemi abil erinevaid siseriiklikke
turge. Seega ei saa vaadelda kergendava asjaoluna seda, et Reyrolle tegutses kooskõlas sellise õigusvastase kokkuleppega ühisturul
ainult kodumaistel turgudel. Kolmandaks tuleb meenutada, et vastavalt komisjoni tuvastatule, millele hagejad vastu ei vaidle,
võtsid kartelli liikmed ise arvesse oma ülemaailmseid käibeid, et kindlaks määrata kartellis individuaalsed kvoodid, mida
kohaldati nii Euroopa tasandil – v.a „tootjariigid” – kui ka maailma tasandil. Sellest tuleneb, et komisjonil oli iga ettevõtja
osakaalu hindamisel õigus võtta arvesse nende GIS projektidega seotud ülemaailmset käivet.
Seega tuleb Reyrolle argument tagasi lükata.
SEHV ja Magrini argument (vt eespool punkt 115) on see, et komisjon määras ettevõtjale Schneider trahvi lähtesumma kindlaks
tema osaluse alusel VAS‑is. Kuna VA Technologie kandis aga VAS‑i üle mitu tegevust, millel puudus igasugune seos kartelliga,
ei vastanud ettevõtja VA Tech ja ettevõtja Schneider trahvide lähtesummade nii arvutatud suhe nende tütarettevõtjate GIS projektide
käibe suhtele, mille vastavalt VA Technologie ja Schneider Electric VAS‑i üle kandsid. Selle tõttu määrati ettevõtjale Schneider
liiga madal lähtesumma võrreldes ettevõtjale VA Tech määratud trahvi lähtesummaga.
SEHV ja Magrini väidavad, et VA Technologie poolt VAS‑i üle kantud tegevused, millel puudus igasugune seos GIS projektidega,
ei saa õigustada seda, et ettevõtjale VA Tech määrataks suurem trahv kui Schneiderile. SEHV ja Magrini hinnangul oleks komisjon
pidanud jagama lähtesumma vastavalt VAS‑i endiste tütarettevõtjate GIS projektide käibele või nende kvoodile kartellis, mis
vaidlustatud otsuse põhjenduses 144 välja toodud tabeli kujul nende esitatud arvutuste kohaselt on Reyrolle puhul 2,79% ning
SEHV ja Magrini puhul 7,28%.
Ettevõtjale Schneider kohaldatud lähtesumma kohta tuleb märkida, et erinevalt teistest ettevõtjatest ei määratud seda tõesti
2003. aasta ülemaailmse käibe alusel kahtlemata seetõttu, et komisjoni arvates ei osalenud ta sel ajal enam kartellis. Nagu
märgitud ka vaidlustatud otsuse põhjenduse 489 lõpus, määrati ettevõtja Schneider lähtesummaks 40% ettevõtja VA Tech lähtesummast,
arvestades, et tal oli 40% osalus VAS‑is, kuhu alates 13. märtsist 2001 koondati kontserni VA Tech ja kontserni Schneider
GIS‑de sektori kogu tegevus. Selle osaluse olulisus annab seega aimu ühelt poolt Reyrolle ning teiselt poolt SEHV ja Magrini
käivete suhtelisest olulisusest VAS‑i asutamise ajal.
SEHV ja Magrini argument tuleb tagasi lükata kolmel põhjusel.
Esiteks puudutab selliselt esitatud argument sisuliselt asjaolu, et komisjon kohtles VA Technologie’t, KEG‑d ja Reyrollet
ebasoodsamalt võrreldes Schneider Electricu, SEHV ja Magriniga. SEHV-l ja Magrinil puudub seega huvi seda argumenti esitada.
Nimelt juhul, kui Üldkohus sellega nõustuks ja suurendaks ettevõtja Schneider lähtesummat, suureneks seetõttu trahvi see osa,
mis neile määrati rikkumises osalemise eest perioodil, mil nad kuulusid ettevõtjasse Schneider, vähendamata aga samal määral
trahvi, mis neile määrati osaluse eest perioodil, mil nad kuulusid ettevõtjasse VA Tech. SEHV ja Magrini saaksid seega komisjoni
veast kasu ega saaks seetõttu seda Üldkohtus vaidlustada. Seetõttu tuleb see argument vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Teiseks ja teisejärgulise tähelepanekuna tuleb märkida, et ükski tõend ei toeta argumenti, mille kohaselt VA Technologie kandis
VAS‑i üle suuremahulisi tegevusi, mis ei olnud seotud GIS projektidega. Lisaks ei nimeta SEHV ja Magrini isegi seda, millistest
tegevustest on juttu, ega seda, milline suhteline osatähtsus neil oli võrreldes GIS‑de sektori tegevusega. Seega tuleb see
argument ka sel põhjusel tagasi lükata.
Kolmandaks muudeti hiljem kartelli esialgseid individuaalseid kvoote, mis on välja toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 144
ja millele tuginevad SEHV ja Magrini. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 145 on seega esitatud tabel, milles on märgitud – ilma,
et täpsustatud oleks konkreetset ajavahemikku, kuid mis puudutab ajavahemikku pärast 1996. aastat, mil Alstom võttis üle AEG
GIS‑dega seotud tegevuse – ettevõtja Schneider kvoot 10,94 % ja Reyrolle kvoot 10,3 %. Hagejate poolt kartellis osalemise
esimese episoodi lõpus oli Reyrolle osakaal suurem kui SEHV‑l ja Magrinil, kui võrrelda seda viimaste esitatud käivetega,
mis tuleb igal juhul väärana tähelepanuta jätta.
–       Trahvi suurendamine rikkumise kestuse tõttu
Esiteks, Siemens Österreich ja KEG väidavad, nagu märgitud ka eespool punktis 111, et arvestades neile süükspandud rikkumiste
kestust, on neile määratud trahvi summa kaks korda suurem kui Reyrollele määratu, st Siemens Österreichile ja KEG‑le 242 307 eurot
iga rikkumise kuu eest ja Reyrollele ainult 124 576 eurot iga rikkumise kuu eest.
Tuleb märkida, nagu seda tegi ka komisjon kostja vastuses kohtuasjas T‑122/07, et ühenduse õigusnormid ei nõua, et ühe ettevõtja
moodustavatele eri äriühingutele määratud trahvid oleksid proportsionaalsed igale äriühingule süüks pandud osaluse kestusega.
Lisaks, Siemens Österreich ja KEG sellele põhimõttele ei tuginenud, piirdudes viitega põhimõttele, et tütarettevõtja toimepandud
rikkumise eest solidaarselt vastutavatele emaettevõtjatele – eeldusel, et viimastel on otsustav mõju esimeste kaubandustegevuse
üle – määratud trahv ei saa olla raskem kui tütarettevõtjate trahv, ja kritiseerides seejärel asjaolu, et perioodi osas, mil
nad Reyrollet kontrollisid, oli vaidlustatud otsusega neile määratud trahv süükspandud osalust kuudes arvestades palju suurem
kui Reyrollele määratu. Kuna sama ettevõtja moodustavatele eri äriühingutele määratud trahvid ei pea olema proportsionaalsed
igale äriühingule süüks pandud osaluse kestusega, ei saa kahe sellise äriühingu suhtes, kelle osaluse kestus rikkumises oli
erinev, kohaldatud summade võrdlus eurodes rikkumises osalemise kuude kaupa olla käsitletav ebavõrdse kohtlemisena.
Seega ei nähtu, et komisjoni otsustes, milles määratakse trahve nii, et need ei ole rangelt proportsionaalsed rikkumise kestusega,
ületataks kaalutlusõiguse piire, mis tal on vastavalt kohtupraktikale (vt selle kohta Üldkohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus
kohtuasjas T‑150/89: Martinelli
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1165, punkt 59; Üldkohtu 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑49/95: Van Megen Sports
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑1799, punkt 53, ja Üldkohtu 21. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94: Deutsche Bahn
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 127).
Teiseks, Siemens Österreich ja KEG väitsid selles küsimuses, et vaidlustatud otsuse resolutsioon ja selle otsuse põhjendav
osa on omavahel vastuolus. Nagu märkis ka komisjon kostja vastuses kohtuasjas T‑122/07, tuleneb suunistest kaudselt, kuid
selgelt, et nende alusel arvutatud trahvid ei ole ühelgi juhul proportsionaalsed rikkumise kestusega. Vastupidi, see, et suuniste
punkti 1B lõpus sätestatu kohaselt saadakse põhisumma lähtesumma – mis arvutatakse vaid rikkumise raskuse alusel – ja rikkumise
kestuse alusel määratud lisanduva trahvisumma liitmisel, tähendab loomulikult, et rikkumise iga kuu suhtes arvutatav summa
on ajas vähenev, sest lähtesumma, mis on selles liitmistehtes muutmatu, suhteline osakaal väheneb selle võrra, kuidas kestuse
alusel määratav lisasumma suureneb. Kuna komisjon märkis mitmel korral vaidlustatud otsuses, et ta arvutas trahvid välja suuniste
alusel, mis on ka kooskõlas tema järjepideva otsustuspraktikaga, ei saa kuude kaupa arvutatud trahvisummade ajas vähenemise
seisukohast esineda vastuolu või tekkida järjepidevusetuse küsimust vaidlustatud otsuse resolutsiooni ja seda toetava põhjendava
osa vahel.
Järelikult tuleb see argument tagasi lükata.
–       Ülempiir 10% käibest
Nagu välja toodud eespool punktis 107, väidavad Reyrolle, SEHV ja Magrini, et vaidlustatud otsuses ei järginud komisjon ülempiiri
10% käibest, mis on ette nähtud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2.
Kõigepealt tuleb märkida, et asjaolu, et mitu äriühingut on solidaarselt kohustatud maksma trahvi seetõttu, et nad moodustavad
ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses, ei tähenda määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud ülempiiri kohaldamisel
seda, et igaühe kohustus piirdub 10%‑ga tema viimase majandusaasta käibest. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb
10% ülempiir antud sätte tähenduses arvutada kõikide nende ettevõtjate kogukäibe põhjal, kes moodustavad ühe majandusüksuse,
mis tegutseb ettevõtjana EÜ artikli 81 tähenduses, sest üksnes kõikide nende äriühingute kogukäive näitab ettevõtja suurust
ja majanduslikku võimsust (eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punktid 528 ja 529, ning eespool punktis 150 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 90).
Vastupidi sellele, mida kinnitavad hagejad, ei ole seega ettevõtja mõiste määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigete 2 ja 3 tähenduses
erinev ettevõtja mõistest EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Seega ei tule ka juhul, kui nende sätete mõttes „ühe ettevõtja”
moodustavad ühe kontserni eri äriühingud on solidaarselt vastutavad, ülempiiri arvutada kõige väiksema käibega äriühingu käibelt.
Eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Aristrain
vs.
komisjon, millele hagejad tuginevad, ei sea seda järeldust kahtluse alla. Nimelt kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti,
tuvastas komisjon, et rikkumises osales ühe kontserni kaks erinevat äriühingut, kuid ta määras trahvi vaid ühele neist, märkides,
et selles trahvis võeti arvesse ka teise äriühingu käitumist. Kuna komisjon ei põhjendanud oma otsuse adressaadi valikut,
ega tõendanud konkreetselt, et äriühingul, kellele trahv määrati, oli õigus teist juhtida, tühistas Euroopa Kohus põhjenduse
puudulikkuse tõttu vaidlustatud otsuse osaliselt (eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Aristrain
vs.
komisjon, punktid 93–100). Nimetatud kohtuotsuses ei olnud Euroopa Kohus seega vastu sellele, et ühe ettevõtja moodustavatele
äriühingutele kohaldatakse ühiselt ülempiiri 10% selle ettevõtja kogukäibest, vaid ta ainult meenutas, et komisjonil on kohustus
tõendada faktilisi asjaolusid, mis õigustavad mitme äriühingu ühe majandusüksusena käsitlemist.
Käesolevas asjas, nagu meenutati eespool punktis 138, ei vaielda vastu sellele, et Reyrolle, SEHV ja Magrini moodustasid kartelli
seisukohast ühe ettevõtja Siemens Österreichi ja KEG‑ga, nende vastavad eelkäijad. Seega võis komisjon põhimõtteliselt arvesse
võtta nimetatud ettevõtja kogukäivet kui alust selle moodustavate äriühingute iga üksiku trahvi 10% ülemmäära arvutamiseks.
Reyrolle, SEHV ja Magrini viitavad ka Üldkohtu praktikale, mille kohaselt on juhul, kui rikkumises osalenud majandusüksus
jagati osadeks ajavahemikul rikkumise lõpetamisest kuni seda rikkumist karistava otsuse tegemiseni, otsuse igal adressaadil
õigus sellele, et tema suhtes kohaldataks individuaalselt ülempiiri 10% käibest (eespool punktis 90 viidatud 15. juuni 2005. aasta
kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 390). Nad järeldavad sellest, et üldjuhul võib ülempiiri 10% arvutada ühe majandusüksuse kogukäibe alusel
ainult siis, kui see üksus on rikkumise asetleidmise ja komisjoni otsuse tegemise kuupäeval sama. Nad leiavad, et seega tuleb
10% ülempiiri arvutada iga äriühingu suhtes välja eraldi ka siis, kui pärast rikkumist majandusüksus suurenes.
See argument tuleb tagasi lükata, kuna majandusüksus, mida vaidlustatud otsuses nimetati „VA Tech” ja mille moodustasid eelkõige
Reyrolle, SEHV ja Magrini, just ei suurenenud kartelli lõppemise ja vaidlustatud otsuse vahelisel perioodil. Nimelt kuulusid
kõik hagejad sinna kartelli lõppemise kuupäeval, 11. mail 2004 ja nad kuulusid sinna ka vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval,
24. jaanuaril 2007, kuigi mõned neist olid muutnud nimetust, või nagu VAS‑i puhul, olid mõned lausa ühendatavate ühingutena
teise äriühingusse ühendatud.
Seega tuleb tagasi lükata argument, et Reyrolle, SEHV ja Magrini suhtes on ületatud ülempiiri 10% käibest.
b)     Viies argument, et komisjon pidas Reyrollet vääralt vastutavaks lisaks tema emaettevõtjale
Poolte argumendid
Reyrolle on seisukohal, et alates 2002. aastast ei osalenud tema töötajad enam kokkulepete koostöösüsteemis ja et ta osales
kartellis vaid „VAS‑i koostisosana”. Tütarettevõtjad on konkurentsivastase tegevuse eest isiklikult vastutavad ainult ulatuses,
milles nad sellest isiklikult osa võtsid. Kuid neid ei saa pidada vastutavaks emaettevõtja tegevuse eest. Seega ei saa hagejatele
määrata trahvi rikkumise teise episoodi eest, st aastate 2002 kuni 2004 eest.
Komisjon vaidleb Reyrolle argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et Reyrolle käesolev argument tuleneb sellest, et ta tõlgendab vaidlustatud otsuses talle süükspandud
rikkumist liiga formaalselt. Nimelt on kartelli koosolekutel osalemine mõistetav ainult selle väljendusena, et seal osalenud
isikutel on ühine tahe kokkuleppele jõuda ja nad tunnevad end olevat seotud kartelli raames sõlmitud õigusvastaste kokkulepetega.
Reyrolle ei väida, et ta taganes neist kokkulepetest või kartellist üldiselt, ega ka seda, et ta ei täitnud enam oma kaubandustegevuses
kartelli reegleid ja konkreetseid kokkuleppeid GIS projektide kohta. Seega, isegi kui eeldada, et pärast VAS‑i asutamist Reyrolle
enam kartelli raames peetud koosolekutel tema enda töötajate poolt esindatud ei olnud, ei tõenda see, et ta ei pannud juriidilise
isikuna toime tegusid, millel on EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud rikkumise tunnused.
Teiseks, asjaolu, et emaettevõtjale pannakse süüks tema tütarettevõtja käitumine seetõttu, et ta määratleb tütarettevõtja
kaubandustegevust, ei tähenda, et emaettevõtjat tuleb tütarettevõtja asemel pidada selle tegevuse toimepanijaks. Teisisõnu,
emaettevõtja vastutus tütarettevõtja tegevuse eest ei vabasta mingil juhul tütarettevõtjat tema enda vastutusest, mis tal
juriidilise isikuna on, ja viimane jääb isiklikult vastutavaks konkurentsivastase tegevuse eest, millest ta osa võttis.
Seega tuleb see argument tagasi lükata.
c)     Kuues väide, et rikutud on
ne bis in idem
põhimõtet
Poolte argumendid
Siemens Österreich ja KEG väidavad, et vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti l alapunkt ii rikub
ne bis in idem
põhimõtet, kuna see võib viia olukorrani, kus neile määratakse sama rikkumise eest kahekordne karistus. Vaidlustatud otsuse
põhjendustest 487 ja 505 tuleneb, et komisjon kavatses ettevõtjale VA Tech määrata trahvi 22 050 000 eurot. Edasi jagas komisjon
suvaliselt selle trahvisumma rikkumise lõppemise seisuga nimetatud ettevõtja moodustavate erinevate juriidiliste isikute vahel.
See jaotus võib viia selleni, et kontsern VA Tech ning lõpuks Siemens Österreich ja KEG, mis on selle kontserni ainsad piisavaid
rahalisi vahendeid omavad äriühingud, peavad sama rikkumise eest maksma täiendava trahvi 4 500 000 eurot, kui Schneider Electric
– kes seda muide ka juba kinnitas – keeldub maksmast trahvi, mida ta on kohustatud tasuma solidaarselt SEHV ja Magriniga.
Lisaks karistati SEHV‑d ja Magrini rikkumise eest ajavahemikul 1988 kuni 2000 kahekordselt, sest see suurendas nii Reyrolle
vastutust – tema lähtesummas on arvesse võetud SEHV ja Magrini käivet – kui ka viimaste solidaarset vastutust Schneider Electricuga.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et Siemens Österreichil ja KEG‑l puudub huvi seda argumenti esitada, sest see ei puuduta neid isiklikult.
Nimelt nähtub vaidlustatud otsuse artikli 2 punktist l, et neile Reyrollega solidaarselt määratud trahv oli vaid 12 600 000 eurot.
Kuid nad ei ole solidaarselt vastutavad SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi maksmise eest. Seega juhul, kui Schneider Electric
esitab regressi korras nõude SEHV‑le ja Magrinile, ei suurenda see Siemens Österreichi ja KEG poolt tasumisele kuuluvat summat.
Selle kohta, et viimased väidavad olevat ainsad kontserni VA Tech äriühingud, kellel on piisavalt rahalisi vahendeid, tuleb
lisada, et vaidlustatud otsuses ega ühenduse õiguses üldiselt ei ole ette nähtud, et trahvi määrava otsuse adressaadi rahaliste
vahendite puudujäägi korral peab trahvi tema asemel maksma tema emaettevõtja.
Teiseks, nagu on märgitud eespool punktis 167, tuleb tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 2 osas, mis puudutab SEHV‑le ja
Magrinile määratud trahvi arvutamist ja ettevõtja VA Tech moodustavate äriühingute solidaarselt tasumisele kuuluvate summade
kindlaksmääramist. Seega on Siemens Österreichi ja KEG käesoleva argumendi ese ära langenud.
Kolmandaks, asjaolu, et SEHV ja Magrini käivet võib arvesse võtta nii selleks, et kindlaks määrata Reyrolle trahvi lähtesumma
– sealhulgas ajavahemiku 1988 kuni 2000 suhtes, mille jooksul ta ei kuulunud samasse ettevõtjasse SEHV ja Magriniga –, kui
ka selleks, et arvutada välja viimastele määratav trahv sama perioodi eest, on vältimatult selle tagajärg, et asjassepuutuval
perioodil ei kuulunud need äriühingud samasse ettevõtjasse ühenduse konkurentsiõiguse tähenduses. Kuid see ei ole käsitletav
ühe rikkumise eest kahe karistuse määramisena Reyrollele ega ettevõtjale VA Tech, kuna ajavahemiku 1988 kuni 2000 eest karistati
ettevõtjat VA Tech ja ettevõtjat Schneider eraldi.
Seega tuleb see argument tagasi lükata.
d)     Seitsmes argument, et trahvisummat ei vähendatud
Poolte argumendid
Siemens Österreich ja KEG väidavad, et vaidlustatud otsuse artikli 2 punkti l alapunkt ii rikub kergendavaid asjaolusid puudutavaid
reegleid, mis on kehtestatud suunistes ja ühenduse kohtupraktikas ning koostööteatises. Täpsemalt, nad toonitavad, et komisjon
ei võtnud arvesse asjaolu, et nad katkestasid vabatahtlikult rikkumises osalemise 21. jaanuaril 2004, st isegi enne komisjoni
sekkumist, asjaolu, et nad olid kontrollide ajaks katkestanud kõik konkurentsieeskirjadega vastuolus olevad kontaktid teiste
kartelli liikmetega, seda, et ettevõtjal VA Tech oli kartellis passiivne roll, ja et nad tegid haldusmenetluses aktiivset
koostööd, ning asjaolu, et nad võtsid algusest peale omaks ettevõtja VA Tech osalemise kartellis ajavahemikul 2002. aasta
oktoobrist kuni 2004. aasta märtsini.
Komisjon vaidleb Siemens Österreichi ja KEG argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
–       Kergendavad asjaolud
Tuleb meenutada, et suuniste punktis 3 on ette nähtud trahvi põhisumma vähendamine, kui ilmnevad „kergendavad asjaolud”, näiteks
puhtalt passiivne või käsutäitja roll rikkumises, endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmine, rikkumise lõpetamine
kohe, kui komisjon sekkub.
Tuleb ka märkida, et see tekst ei kehtesta kohustuslikke kergendavaid asjaolusid, mida komisjon peab kindlasti arvesse võtma.
Järelikult on komisjonil teatud kaalutlusruum, et hinnata üldiselt, kas ja kui suures ulatuses kergendavate asjaolude eest
trahvisummasid vähendada (vt selle kohta Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑50/00: Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2395, punkt 326).
Esiteks, käesolevas asjas väidavad hagejad, et nad katkestasid kartellis osalemise vabatahtlikult alates 21. jaanuarist 2004;
kuid piisab, kui meenutada, et nagu nähtub ka eespool punktides 77–81 esitatud kaalutlustest, võis komisjon õigesti järeldada,
et hagejad osalesid kartellis kuni 11. maini 2004.
Teiseks, mis puudutab suuniste punktis 3 sätestatud „rikkumise lõpetamist kohe, kui komisjon sekkub”, siis ei ole Siemens
Österreichi ja KEG argument ka selles osas tulemuslik.
Nimelt ei ole komisjon oma kaalutlusõiguse raames sugugi kohustatud vähendama trahvi ilmselge rikkumise lõpetamise tõttu,
sõltumata sellest, kas see lõpetamine toimus enne või pärast komisjoni sekkumist (eespool punktis 90 viidatud 15. juuni 2005. aasta
kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 292).
Käesolevas asjas oli kahtlemata tegemist ilmselge rikkumisega, sest see seisnes salajases kartellis, mille ese oli hinnakokkulepped
ja turgude jagamine. Seda liiki kokkulepped on EÜ artikli 81 lõike 1 punktides a ja c sõnaselgelt keelatud ning need on eriti
rasked rikkumised, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 479 õigesti täheldas. Seega heidavad Siemens Österreich ja
KEG komisjonile vääralt ette seda, et ta ei vähendanud nende trahvi rikkumises osalemise lõpetamise eest.
Isegi kui komisjon on varem lugenud rikkumise vabatahtliku lõpetamise kergendavaks asjaoluks, võib ta oma suuniste kohaldamisel
arvesse võtta asjaolu, et kuigi ilmselgelt väga raskete rikkumiste õigusvastasus on ühenduse konkurentsipoliitikas juba algusest
peale selge olnud, on need suhteliselt sagedased, ja seega otsustada, et niisugusest leebest poliitikast tuleb loobuda ja
trahvi vähendamisega mitte enam sellise rikkumise lõpetamise eest premeerida (eespool punktis 90 viidatud 15. juuni 2005. aasta
kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 294 ja seal viidatud kohtupraktika). Igal juhul ei näe Üldkohus põhjust, miks seda komisjoni hinnangut tuleks
muuta, isegi kui Üldkohus tegutseb oma täieliku pädevuse piires.
Arvestades eeltoodut ei saa kergendava asjaoluna käsitleda seda, et ettevõtjasse VA Tech kuulunud äriühingud lõpetasid rikkumises
osalemise enne komisjoni sekkumist.
Kolmandaks tuleb Siemens Österreichi ja KEG argument tagasi lükata ka osas, mis puudutab suuniste punktis 3 märgitud „puhtalt
passiivset või käsutäitja rolli rikkumises”.
Kõigepealt väidavad Siemens Österreich ja KEG, et nad ei osalenud konkurentsivastaste kokkulepete väljatöötamisel. Selle kohta
tuvastas komisjon vaidlustatud otsuses, et Reyrolle, Magrini ja Schneider Electric osalesid SEHV õigusliku eelkäijana kartelli
aluseks olevate kokkulepete väljatöötamisel ja nad olid ühed kartelli asutajatest. Seda arvestades tuleb märkida, et kokkuleppe GQ
lisa 1, milles on välja toodud kartelli asutajaliikmete nimekiri ja nende koodnimed, sisaldab muu hulgas numbreid „13”, „26”
ja „32”, mille kohta komisjon märkis – ilma et hagejad sellele vastu vaidleksid –, et nende taga peitusid vastavalt Reyrolle,
kontsern Schneider ja Magrini. Kuna Siemens Österreich ja KEG ei vaielnud põhjendatult vastu tuvastatud asjaolule, et nende
tütarettevõtjad osalesid kokkuleppe GQ väljatöötamisel, tuleb see argument tagasi lükata.
Edasi väidavad Siemens Österreich ja KEG, et teised kartelli liikmed petsid ettevõtet VA Tech, pannes ta 2000. aasta detsembris
uskuma kartelli lõpetamisse, ja seda, et tema osaluse teises episoodis arutasid teised liikmed GIS projekte tema teadmata.
Selle kohta piisab, kui märkida, et see, et ettevõtjat VA Tech, kelle osalust kartellis – st rikkumises, mis on eriti raske,
nagu meenutatud eespool punktis 211 – on komisjon õiguslikult piisavalt tõendanud, kartelli teised liikmed petsid, et saada
täiendavaid eeliseid lisaks sellele, mida kartell neile andis, ei saa viia arusaamani, et selle ettevõtja tegevust ei peaks
nii raskeks kvalifitseerima. Seega ei saa need asjaolud olla vaadeldavad kergendava asjaoluna, ja eriti ei tõenda need selle
ettevõtte ainult passiivset või käsutäitja rolli kartellis.
–       Koostööteatise kohaldamine
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse konkurentsinormide rikkumises osalenud nende ettevõtjate, kes komisjoniga
koostööd tegid, trahvide vähendamine põhjendatud kaalutlusel, et selline koostöö kergendab komisjoni tööd rikkumise tuvastamisel
ning vajadusel sellele lõpu tegemisel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 399; Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 325, Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑338/94: Finnboard
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1617, punkt 363, ja Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑347/94: Mayr-Melnhof
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1751, punkt 330).
Nagu on märgitud koostööteatise punktis 29, tekitas see teatis õiguspärase ootuse, millele tuginevad ettevõtjad, kes soovivad
komisjoni kartellist teavitada. Võttes arvesse õiguspärast ootust, mis komisjoniga koostööd teha soovivatel ettevõtjatel koostööteatisest
tulenevalt võib tekkida, on komisjon järelikult kohustatud Siemens Österreichi ja KEG trahvisumma kindlaksmääramisel tema
koostööd hinnates sellest juhinduma (vt selle kohta analoogia alusel Üldkohtu 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑26/02:
Daiichi Pharmaceutical
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑713, punkt 147 ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjonil on aga koostööteatises sätestatud piirides suur kaalutlusõigus hinnata, kas tõenditel, mille ettevõtja edastas,
on lisaväärtus selle teatise punkti 22 tähenduses ja kas seetõttu tuleb kaaluda ettevõtja trahvi vähendamist nimetatud teatise
alusel (vt analoogia alusel eespool punktis 219 viidatud otsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punktid 393 ja 394, ning Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02:
Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punkt 532). Selle hinnangu üle teostatav kohtulik kontroll on piiratud.
Tuleb märkida, et Siemens Österreich ja KEG ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et nende panus andis olulise lisaväärtuse
koostööteatise punkti 21 tähenduses võrreldes juba komisjoni valduses olevate tõenditega. Nimelt tuleb hagejatel täpselt ära
näidata, millise teabe nad komisjonile on esitanud ja kuidas see hõlbustas selle institutsiooni ülesannet asjassepuutuvaid
fakte tuvastada.
Käesolevas asjas väidavad Siemens Österreich ja KEG ajavahemiku 2002. aasta oktoobrist kuni 2004. aasta märtsini kohta, et
kontsern VA Tech esitas GIS projektide ja koosolekute nimekirjad, tuues detailselt välja, millised olid koosolekud, kus osalesid
VAS ja tema tütarettevõtjad ning milliseid GIS projekte konkreetselt arutati. Asjaolu, et see teave aitas komisjonil tõendada
ettevõtja VA Tech ja teiste ettevõtjate toimepandud rikkumist, nähtub sellest, et komisjon kasutas ettevõtja VA Tech esitatud
faktiliste asjaolude kokkuvõtte terveid pikki lõike, näiteks vaidlustatud otsuse põhjenduses 163.
Komisjon, kes ei eita kontserni VA Tech esitatud teabe kasutamist, tuvastas vaidlustatud otsuse põhjendustes 539, 541 ja 542,
et üldiselt oli talle see informatsioon juba teada ja et kontsern VA Tech ei esitanud seega tõendeid, mis oleksid suurendanud
tema võimet tõendada asjassepuutuvaid faktilisi asjaolusid. Komisjon võttis ka arvesse asjaolu, et kontsern VA Tech eitas
teatud asjaolusid, mida komisjon luges tõendatuks, ja et ta esitas vastuolulisi avaldusi, mis ei lihtsustanud komisjoni järelduste
tegemist.
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 163 – mis on ainus lõik, millele Siemens Österreich ja KEG viitavad kui lõigule, milles komisjon
tugines kontserni VA Tech esitatud teabele – nähtub, et liialdatud on argument, mille kohaselt komisjon kasutas ettevõtja
VA Tech esitatud “faktiliste asjaolude kokkuvõtte terveid pikki lõike”. Ainus asjaolu, mille suhtes komisjon viitab selgelt
avaldusele, mille kontsern VA Tech koostööteatise alusel esitas, on see, et ajavahemikul 2002. aasta oktoobrist kuni 2004. aasta
veebruarini arutati mitut Euroopas ja väljaspool asuvate GIS projektide alagruppi. Isegi kui eeldada, et põhjendatud on nimetatud
hagejate argumendid, mille kohaselt sai komisjon esimest korda nende kaudu teada, et alates 2002. aastast eristati Euroopa
alagruppi nimetusega EP, ja teiste projektide alagruppi nimetusega P, ei saa selle teabe lisaväärtust pidada oluliseks koostööteatise
punkti 21 tähenduses.
Siemens Österreich ja KEG ei ole näidanud, millisel määral asjaolud, millele komisjon vastu vaidleb, suurendasid tema võimet
tõendada asjassepuutuvaid faktilisi asjaolusid, ega välja toonud muid asjaolusid, mida nad komisjonile esitasid ja mis seda
võimet suurendasid.
Arvestades seega komisjoni kaalutlusõigust, mis tal on kooskõlas eespool punktis 221 viidatud kohtupraktikaga, ei saa nõustuda
seisukohaga, et komisjon on õigusvastaselt keeldunud Siemens Österreichi ja KEG trahvi vähendamisest.
Seetõttu tuleb see argument tagasi lükata.
B –
Teine väide, et rikutud on olulisi menetlusnorme ja täpsemalt EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis d sätestatud hagejate õigust
küsitleda nende vastu süüstavaid ütlusi andnud tunnistajat ning õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
Poolte argumendid
Hagejad väidavad sisuliselt, et komisjon rikkus EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis d menetlusliku tagatistena sätestatud õigust
küsitleda nende vastu süüstavaid ütlusi andnud tunnistajat, ning õigust õiglasele kohtulikule arutamisele. Tuvastades, et
ettevõtja VA Tech jätkas VAS‑i kaudu rikkumises osalemist alates 1. aprillist 2002, tugines komisjon nimelt ABB peamise tunnistaja
M‑i ütlustele, ilma et ta oleks eelnevalt järginud nende õigust küsitleda süüdistuse tunnistajat ise või lasta teda küsitleda.
See menetluslik tagatis on seda enam oluline, et see tunnistaja oli käesolevas ajas isiklikult huvitatud sellest, et hagejatele
määrataks võimalikult suur karistus, arvestades, et konkureeriv ettevõtja, keda ta esindab, vabastati koostööteatise alusel
trahvi maksmisest, ja et määruse nr 1/2003 artikkel 19 ei kohusta igal juhul rääkima tõde.
Hagejad toonitavad, et need põhimõtted on kohaldatavad keelatud kokkulepetega seotud komisjoni menetluses, hoolimata sellest,
et tegemist ei ole kriminaalmenetlusega, sest see, et määruse nr 1/2003 artikli 23 alusel määratavad trahvid on õiguslikult
laadilt karistused sõna laias tähenduses, on üldtunnustatud. Igal juhul ei saa Üldkohtu menetluses seda õigusvastasust tunnistaja
ärakuulamise teel kõrvaldada.
Komisjon vaidleb hagejate argumentidele vastu.
Üldkohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt moodustavad põhiõigused lahutamatu osa õiguse üldpõhimõtetest, mille järgimise tagab
ühenduse kohus (Euroopa Kohtu 28. märtsi 1996. aasta arvamus 2/94, EKL 1996, lk I‑1759, punkt 33, ja Euroopa Kohtu 29. mai
1997. aasta otsus kohtuasjas C‑299/95: Kremzow, EKL 1997, lk I‑2629, punkt 14). Selleks ammutavad Euroopa Kohus ja Üldkohus
inspiratsiooni liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest ning juhistest, mis sisalduvad inimõiguste kaitset puudutavates
rahvusvahelistes lepingutes, mille puhul liikmesriigid on teinud koostööd või millega nad on ühinenud. Selles osas on EIÕK-l
eriline tähendus (Euroopa Kohtu 15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punkt 18, ja eespool
viidatud kohtuotsus Kremzow, punkt 14). Muu hulgas EL artikli 6 lõike 2 kohaselt austab liit põhiõigusi kui ühenduse õiguse
üldpõhimõtteid, nagu need on tagatud EIÕK-ga ning nagu need tulenevad liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest.
Seega tuleb neid kaalutlusi arvestades uurida, kas sellega, et komisjon ei andnud hagejatele endile võimalust küsitleda tunnistajat
M., on komisjon rikkunud kaitseõigust, mis on ühenduse õiguskorra aluspõhimõte (Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus
kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 7).
Tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab see põhimõte, et komisjoni uurimisega seotud ettevõtjatele
ja ettevõtjate ühendustele antaks haldusmenetluses võimalus esitada oma seisukoht toimunu ja faktide asjakohasuse kohta ning
komisjoni esitatud vastuväidete ja väidetavalt asetleidnud asjaolude kohta (vt Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑314/01:
Avebe
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3085, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika). Kuid see põhimõte ei nõua, et ettevõtjatele endile
antaks haldusmenetluses võimalus esitada küsimusi komisjoni poolt ärakuulatud tunnistajatele (vt selle kohta eespool punktis 52
viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 200).
Seega tuleb hagejate esitatud teine väide tagasi lükata.
II –
Vaidlustatud otsust muutva kohtuotsuse tegemise nõue
Nagu märgitud ka eespool punktides 65–72, tuleb vaidlustatud otsuse artikkel 1 tühistada osas, milles tuvastatakse, et hagejad
osalesid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumises ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 30. juunini 2002. Seega tuleb
vaidlustatud otsuses tuvastatud kõigi hagejate rikkumises osalemise kestust vähendada kolme kuu võrra.
Lisaks nähtub eespool punktidest 137–167, et vaidlustatud otsuse artikkel 2 tuleb tühistada SEHV-le ja Magrinile määratud
trahvi arvutamise osas ja hagejate poolt solidaarselt tasumisele kuuluvate summade kindlaksmääramise osas.
Tuleb meenutada, et kui uuritakse ettevõtja väidet, mille see esitas talle konkurentsiõiguse rikkumise eest trahvi määrava
komisjoni otsuse seaduslikkuse vaidlustamisel, ja tuvastatakse õigusvastasus, tuleb Üldkohtul analüüsida, kas ta peab oma
täielikku pädevust teostades tegema vaidlustatud otsust muutva otsuse (27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑59/02:
Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3627, punkt 443).
Hagejad paluvad, et Üldkohus vähendaks neile määratud trahvi nii, et Siemens Österreichi ja KEG trahv ei ületaks 1 980 000
eurot, Reyrolle ja Magrini trahv ei ületaks 1 100 000 eurot ja SEHV trahv ei ületaks 2 750 000 eurot.
A –
SEHV-le ja Magrinile määratud trahv
Üldkohtu hinnangul tuleb vaidlustatud otsust muuta osas, mis puudutab SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi arvutamist ning
neile ja teistele äriühingutele, kellega nad kartellis osalemise ajal moodustasid ühe ettevõtja ühenduse konkurentsiõiguse
tähenduses, solidaarselt tasumisele kuuluvate summade kindlaksmääramist.
Nii komisjon kui ka hagejad on oma menetlusdokumentides ja/või kohtuistungil kinnitanud, et käesolevas asjas oli trahvide
arvutamiseks mitu võimalust. Selles küsimuses tuleb arvesse võtta mitut kaalutlust. Esiteks peaks äriühingu vastutus rikkumises
osalemise eest väljenduma ühes trahvis, mis on välja arvutatud rikkumises osalemise kõigi perioodide alusel. Teiseks peaksid
rikkumise ajal samasse ettevõtjasse kuulunud erinevate äriühingute trahvid olema arvutatud ettevõtja seda majanduslikku võimust
arvestades, mis tal oli rikkumises osalemise viimasel täisaastal, et tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju. Kolmandaks, juhul
kui nagu käesolevas asjas teatud äriühingud kuulusid järjest kahte erinevasse ettevõtjasse, kellele määratakse erinev trahvi
lähtesumma, tuleb neile äriühingutele määrata trahv, mis koosneb kahest eri summast, mis vastavad nende kuuluvusele nendesse
kahte eri ettevõtjasse, et selle kohaselt kindlaks määrata summad, mida peavad tasuma solidaarselt äriühingud, kellele rikkumise
saab omistada.
Seega tuleb SEHV‑le ja Magrinile määrata kahest eri summast koosnev trahv rikkumise mõlema perioodi suhtes, mille jooksul
neid kontrollis vastavalt Schneider Electric ja VA Technologie.
Ajavahemiku 1. juulist 2002 kuni 11. maini 2004 eest, mille jooksul SEHV‑d ja Magrinit kontrollis VA Technologie, määras komisjon
vaidlustatud otsuses ettevõtja VA Tech trahvi lähtesummaks 9 000 000 eurot. Nagu nähtub eespool punktidest 122–136 ja 203,
ei sea hagejate argumendid seda summat kahtluse alla.
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 492 tuleneb, et rikkumise kestuse tõttu suurendas komisjon kooskõlas suunistega trahvi lähtesummasid
10% võrra iga rikkumise täisaasta eest ja 5% iga täiendava perioodi eest, mis kestis kuus kuud või kauem, kuid mis oli lühem
kui üks aasta. Ettevõtjale VA Tech määratud lähtesummat 9 000 000 eurot tuleb seega suurendada 15%, et arvesse võtta rikkumise
kestust üks aasta ja kümme kuud ajavahemikul 1. juulist 2002 kuni 11. maini 2004, mis annab ettevõtja VA Tech trahvi põhisummaks
10 350 000 eurot (9 000 000 + 1 350 000), mis raskendavate või kergendavate asjaolude puududes ongi trahvisumma.
Selle trahvi peavad solidaarselt tasuma Reyrolle, Siemens Österreich ja KEG, SEHV ja Magrini, kes sel perioodil moodustasid
ühe ettevõtja ühenduse konkurentsiõiguse tähenduses. Vastavalt eespool punktides 158 ja 159 esitatud kaalutlustele tuleb nende
omavahelises suhtes igal solidaarvõlgnikul tasuda üks viiendik 10 350 000 eurost.
Mis puudutab trahvi ajavahemiku 15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini 2000 eest, mil SEHV ja Magrini kuulusid kontserni
Schneider, siis määras komisjon vaidlustatud otsuses ettevõtja Schneider lähtesummaks 3 600 000 eurot. Nagu ka märgitud eespool
punktides 176–179, ei sea SEHV ja Magrini argumendid seda summat kahtluse alla. Vastavalt suunistele tuleb seda trahvi lähtesummat
suurendada 125%, et arvesse võtta nimetatud ajavahemikku 12 aastat ja seitse kuud, mis teeb ettevõtja Schneider põhisummaks
8 100 000 eurot (3 600 000 + 4 500 000), mis raskendavate või kergendavate asjaolude puududes ongi trahvisumma.
Selle trahvi peavad solidaarselt tasuma Schneider Electric, SEHV ja Magrini, kes sel perioodil moodustasid ühe ettevõtja ühenduse
konkurentsiõiguse tähenduses. Vastavalt eespool punktis 158 viidatud põhimõttele tuleb nende omavahelises suhtes igal solidaarvõlgnikul
tasuda üks kolmandik 8 100 000 eurost.
Selle kohta tuleb esiteks täpsustada, et Schneider Electricule määratud trahvi kogusumma jääb vaidlustatud otsusega võrreldes
muutumatuks. Lisaks on solidaarselt tasumisele kuuluva trahvisumma jaotus Schneider Electricule soodsam kui vaidlustatud otsuses
esitatu. Seda arvestades ei takista vaidlustatud otsuse muutmist eelmises punktis märgitud viisil asjaolu, et Schneider Electricut
ära ei kuulatud.
Lisaks ei pea Üldkohus kohaseks järgida komisjoni arutluskäiku, mille viimane esitas selleks, et õigustada vaidlustatud otsuses
tehtud valikut panna SEHV ja Magrini tasuma ainult osa ettevõtja Schneider trahvist, mis vastas rikkumise kestuse eest määratud
lisasummale.
Nimelt eeldaks Schneider Electricule sellise summa tasumise kohustuse panemine, mida SEHV ja Magrini tasuma ei pea, et komisjon
on esitanud talle täiendava vastuväite, st läinud kaugemale Schneider Electricu (endiste) tütarettevõtjate SEHV ja Magrini
osalusest, ehk talle ette heitnud pikemat perioodi.
Vaidlustatud otsuses sellist täiendavat vastuväidet aga ei esitatud. Tõsi, komisjon kinnitas kohtuasja T‑124/07 vasturepliigi
punktis 29, et „põhimõtteliselt on õiguspärane määrata Schneider [Electricule] eraldi trahv tema isikliku tegevuse eest”.
Kuid ta ei ole vaidlustatud otsuses ega muudes Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides näidanud, milles see Schneider Electricu
isiklik tegevus seisnes ja millisel määral see erines tegevusest, mille eest peeti teda vastutavaks seoses tema (endiste)
tütarettevõtjate SEHV ja Magrini rikkumises osalemisega. Lisaks märkis ka komisjon ise Üldkohtu kirjalikele küsimustele esitatud
vastuses, et seda viidet „isiklikule tegevusele” ei tule mõista nii, et ta paneb Schneider Electricule süüks tegevust, mis
on suureulatuslikum kui SEHV‑le ja Magrinile süüks pandu. Lõpuks, vaidlustatud otsuse põhjenduses 423 märkis komisjon ilma
reservatsioonideta, et ajavahemiku 15. aprillist 1988 kuni 13. detsembrini 2000 suhtes peab ta solidaarselt vastutavateks
Schneider Electricut, SEHV‑d ja Magrinit.
Sellest tuleneb, et ühelt poolt Schneider Electricut emaettevõtjana ja teiselt poolt SEHV‑d ja Magrinit tütarettevõtjatena,
kes koos moodustasid ettevõtja Schneider, tuleb põhimõtteliselt pidada vastutavaks sama summa tasumise eest, välja arvatud
siis, kui esinevad kergendavad või raskendavad asjaolud, mida tuleb kohaldada nendest ainult ühe äriühingu ja mitte teiste
suhtes. On tuvastatud, et käesolevas asjas ei tule selliseid asjaolusid kohaldada Schneider Electricu ega SEHV või Magrini
suhtes.
Üldkohtu kirjalikele küsimustele esitatud vastuses märkis komisjon ka, et ta piiras Schneider Electricu ja tema endiste tütarettevõtjate
SEHV ja Magrini solidaarvastutuse trahvisummaga, mis vastas rikkumise kestuse eest määratud lisasummale, vältimaks, et SEHV
ja Magrini, kelle käivet võeti arvesse nii ettevõtja VA Tech kui ettevõtja Schneider trahvi lähtesumma arvutamiseks, ei peaks
lähtesummat maksma kaks korda. Nimelt sisaldas SEHV‑le ja Magrinile määratud trahv 22 050 000 eurot juba lähtesummat 9 000 000 eurot,
milles oli muu hulgas arvestatud nende käibega. Seega oleks ebavõrdne kohustada neid solidaarselt tasuma lisaks ka ettevõtte
Schneider trahvi lähtesummat 3 600 000 eurot, mis põhineb samal käibel.
Üldkohus on seisukohal, et kuna vaidlustatud otsuse artikkel 2 tuleb SEHV‑le ja Magrinile määratud trahvi arvutamise osas
tühistada, puudub vajadus uurida komisjoni arutluskäigu põhjendatust. Nimelt puudutab see arutluskäik vaidlustatud otsusega
määratud trahve, milles võeti seisukoht, et SEHV ja Magrini trahvisumma tuleb välja arvutada ühe lähtesumma alusel kogu kartellis
osalemise kestuse kohta, ilma et võetaks arvesse asjaolu, et need kaks äriühingut kuulusid järjest kahte erinevasse ettevõtjasse.
Nii nagu Üldkohus seda muudab, arvutatakse SEHV ja Magrini eraldi trahv mõlema perioodi suhtes, mille jooksul nad kuulusid
vastavalt ettevõtjasse Schneider ja ettevõtjasse VA Tech. Selliselt ei määrata sama perioodi suhtes arvutatud trahvi lähtesummat
kaks korda.
Lisaks on trahvi lähtesumma vaid üks arv, mida kasutatakse ettevõtja trahvi põhisumma kindlaksmääramiseks kohaldatavas algoritmis,
ja see ei ole iseseisev trahvist lahutatav osa. Trahvi põhisummat tuleb aga ettevõtja moodustavate erinevate äriühingute kaasvastutuse
seisukohast pidada osadeks jaotamata summaks, mistõttu ei saa selle trahvi lähtesummat solidaarvastutuse seisukohast kohelda
erinevalt lisatrahvist, mis määratakse rikkumise kestuse alusel – erinevalt kordajatest, mida kohaldatakse selleks, et arvesse
võtta kergendavaid või raskendavaid asjaolusid, kuna need mõjutavad ainult nende äriühingute trahvi, kelle kasuks need asjaolud
aset leidsid või kelle suhtes neid saab kohaldada (vt eespool punkt 251).
Seega peavad SEHV, Magrini ja Schneider Electric solidaarselt maksma trahvi summas 8 100 000 eurot, mis on neile määratud
osalemise eest kartellis enne 13. märtsi 2001, mil nad kuulusid samasse ettevõtjasse.
Seega tuleb SEHV‑le ja Magrinile määrata trahv kokku summas 18 450 000 eurot.
B –
Reyrollele, Siemens Österreichile ja KEG-le määratud trahv
Üldkohtu hinnangul tuleb vaidlustatud otsust muuta osas, mis puudutab Siemens Österreichile, KEG‑le ja Reyrollele määratud
trahvi arvutamist ning neile ja teistele äriühingutele, kellega nad kartellis osalemise ajal moodustasid ühe ettevõtja ühenduse
konkurentsiõiguse tähenduses, solidaarselt tasumisele kuuluvate summade kindlaksmääramist.
Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 506 ja 507, pidas komisjon esiteks Reyrollet vastutavaks rikkumise eest, mis
kestis 14 aastat ja üheksa kuud, ning teiseks Siemens Österreichi ja KEG‑d vastutavaks rikkumise eest, mis kestis neli aastat
ja neli kuud.
Seega, nagu nähtub ka eespool punktist 72, tuleb vaidlustatud otsuse artikkel 1 tühistada osas, milles komisjon tuvastas hagejate
rikkumise ajavahemikul 2002. aasta 1. aprillist kuni 30. juunini; neile süükspandud rikkumise kestust tuleb seega vähendada
kolme kuu võrra, mis teeb Reyrolle rikkumise kestuseks 14 aastat ja kuus kuud ning Siemens Österreichi ja KEG rikkumise kestuseks
neli aastat ja üks kuu.
Suunised näevad ette trahvi lähtesumma suurendamise 10% iga rikkumise täisaasta eest ja 5% iga täiendava perioodi eest, mis
kestis kuus kuud või kauem, kuid mis oli lühem kui üks aasta. Seega ei too Reyrolle, Siemens Österreichi ja KEG rikkumise
lühenemine kolme kuu võrra kaasa rikkumise kestuse alusel määratud trahvi suurendamise vähendamist. Nimelt jääb kehtima suurendamise
määr 145% Reyrolle trahvi suhtes ning 40% Siemens Österreichi ja KEG trahvi suhtes. Sellest tuleneb, et nende trahvide põhisummad
– mis raskendavate või kergendavate asjaolude puudumisel on nendele määratavad trahvid – jäävad muutumatuks, st vastavalt
22 050 000 eurot ja 12 600 000 eurot.
Kooskõlas asjaoludega, mille komisjon tuvastas vaidlustatud otsuse põhjenduses 468, ja arvestades nii rikkumise kestuse vähendamist
kolme kuu võrra kõigi hagejate puhul, kui ka eespool punktis 243 esitatud SEHV ja Magrini trahvi arvutust, on Siemens Österreich,
KEG, SEHV ja Magrini kohustatud Reyrollele määratud trahvist 22 050 000 eurot tasuma solidaarselt 10 350 000 eurot. Nagu märgitud
eespool punktis 244, tuleb nende omavahelises suhtes igal solidaarvõlgnikul tasuda üks viiendik 10 350 000 eurost.
Lisaks on Reyrollele määratud trahvist 22 050 000 eurot kohustatud summa 2 250 000 eurot tasuma solidaarselt Siemens Österreich
ja KEG. Kooskõlas eespool punktides 158 ja 159 esitatud kaalutlustega tuleb nende omavahelises suhtes igal solidaarvõlgnikul
tasuda üks kolmandik sellest summast.
Lõpuks on Reyrollele määratud trahvist 22 050 000 eurot see äriühing kohustatud üksi tasuma 9 450 000 eurot.
Ülejäänud osas tuleb vaidlustatud otsust muutva kohtuotsuse tegemise nõue rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 3 võib juhul, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, Üldkohus
määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Kohtuasjas T‑122/07, milles hagi osaliselt rahuldati, tuleb asjaolusid õiglaselt hinnates otsustada, et komisjon kannab kümnendiku
Siemens Österreichi ja KEG kohtukuludest ja kümnendiku enda kohtukuludest. Siemens Österreich ja KEG kannavad üheksa kümnendikku
enda kohtukuludest ja üheksa kümnendikku komisjoni kohtukuludest.
Kohtuasjas T‑123/07, milles hagi osaliselt rahuldati, tuleb asjaolusid õiglaselt hinnates otsustada, et komisjon kannab kümnendiku
Reyrolle kohtukuludest ja kümnendiku enda kohtukuludest. Reyrolle kannab üheksa kümnendikku enda kohtukuludest ja üheksa kümnendikku
komisjoni kohtukuludest.
Kohtuasjas T‑124/07, milles hagi osaliselt rahuldati, tuleb asjaolusid õiglaselt hinnates otsustada, et komisjon kannab ühe
viiendiku SEHV ja Magrini kohtukuludest ja ühe viiendiku enda kohtukuludest. SEHV ja Magrini kannavad neli viiendikku enda
kohtukuludest ja neli viiendikku komisjoni kohtukuludest.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni 24. jaanuari 2007. aasta otsuse K(2006) 6762 (lõplik) EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse
kohta (juhtum COMP/F/38.899 – Gaasisolatsiooniga jaotusseadmed) artikli 1 punktid m, p, q, r ja t osas, milles komisjon tuvastab
Siemens AG Österreichi, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution Ltd, Siemens
Transmission & Distribution SA ja Nuova Magrini Galileo SpA rikkumise 2002. aasta 1. aprillist kuni 30. juunini.
2.
Tühistada otsuse K(2006) 6762 (lõplik) artikli 2 punktid j, k ja l.
3.
Otsuse K(2006) 6762 (lõplik) artikli 1 punktides m, p, q, r ja t tuvastatud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
–
Siemens Transmission & Distribution SA ja Nuova Magrini Galileo on kohustatud tasuma solidaarselt Schneider Electric SA‑ga
8 100 000 eurot;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd on kohustatud tasuma solidaarselt Siemens AG Österreichi, VA Tech Transmission & Distribution GmbH
& Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution SA ja Nuova Magrini Galileoga 10 350 000 eurot;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd on kohustatud tasuma solidaarselt Siemens AG Österreichi ja VA Tech Transmission &
Distribution GmbH & Co. KEG‑ga 2 250 000 eurot;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd on kohustatud tasuma 9 450 000 eurot.
4.
Jätta hagid ülejäänud osas rahuldamata.
5.
Kohtuasjas T‑122/07 kannab Euroopa Komisjon kümnendiku Siemens AG Österreichi ja VA Tech Transmission & Distribution GmbH
& Co. KEG kohtukuludest ja kümnendiku enda kohtukuludest. Siemens AG Österreich ja VA Tech Transmission & Distribution GmbH
& Co. KEG kannavad üheksa kümnendikku enda kohtukuludest ja üheksa kümnendikku komisjoni kohtukuludest.
6.
Kohtuasjas T‑123/07 kannab Euoopa Komisjon kümnendiku Siemens Transmission & Distribution Ltd kohtukuludest ja kümnendiku
enda kohtukuludest. Siemens Transmission & Distribution Ltd kannab üheksa kümnendikku enda kohtukuludest ja üheksa kümnendikku
komisjoni kohtukuludest.
7.
Kohtuasjas T‑124/07 kannab Euroopa Komisjon ühe viiendiku Siemens Transmission & Distribution SA ja Nuova Magrini Galileo
kohtukuludest ja ühe viiendiku enda kohtukuludest. Siemens Transmission & Distribution SA ja Nuova Magrini Galileo kannavad
neli viiendikku enda kohtukuludest ja neli viiendikku komisjoni kohtukuludest.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 3. märtsil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust
I –  Hagejad ja kontsern VA Tech
II –  GIS‑d ja kohtueelne menetlus
III –  Vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
I –  Tühistamisnõuded
A –  Esimene väide, et rikutud on EÜ artiklit 81, EMP lepingu artikli 53 lõiget 1 ja määruse nr 1/2003 teatud sätteid
1.  Väite osa, mille kohaselt puuduvad rikkumise kohta tõendid
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
2.  Väite osa, mille kohaselt on väidetava rikkumise kestuse kindlaksmääramisel tehtud hindamisvigu
a)  Kuupäev, mil hagejad rikkumises osalemise katkestasid
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
b)  Kuupäev, mil ettevõte VA Tech jätkas rikkumises osalemist
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
c)  Rikkumise lõppemise kuupäev
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
3.  Väite osa, mille kohaselt on rikkumine aegunud ajavahemiku osas enne 16. juulit 1998
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
4.  Väite osa, mille kohaselt on määratud trahvid liiga suured
a)  Neli esimest argumenti, mis puudutavad sisuliselt seda, et komisjon on vääralt kohaldanud mõistet „ettevõtja” ühenduse
konkurentsiõiguse tähenduses
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõte
–  Eri äriühingud, kellele võib süüks panna kartellis osalenud ettevõtjate rikkumise, ja solidaarvastutuse reeglite kohaldamine
trahvi maksmisele
–  Reyrolle, SEHV ja Magrini eripära arvesse võtmata jätmine neile ettevõtja VA Tech lähtesumma kohaldamisel
–  Trahvi suurendamine rikkumise kestuse tõttu
–  Ülempiir 10% käibest
b)  Viies argument, et komisjon pidas Reyrollet vääralt vastutavaks lisaks tema emaettevõtjale
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
c)  Kuues väide, et rikutud on ne bis in idem põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
d)  Seitsmes argument, et trahvisummat ei vähendatud
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
–  Kergendavad asjaolud
–  Koostööteatise kohaldamine
B –  Teine väide, et rikutud on olulisi menetlusnorme ja täpsemalt EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis d sätestatud hagejate õigust
küsitleda nende vastu süüstavaid ütlusi andnud tunnistajat ning õigust õiglasele kohtulikule arutamisele
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
II –  Vaidlustatud otsust muutva kohtuotsuse tegemise nõue
A –  SEHV-le ja Magrinile määratud trahv
B –  Reyrollele, Siemens Österreichile ja KEG-le määratud trahv
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: saksa.