CELEX: 62010CJ0259
Maksustamine
Kuues käibemaksudirektiiv
Maksuvabastused
Artikli 13 B osa punkt f
Kihlveod, loteriid ja muud hasartmängud
Neutraalse maksustamise põhimõte
Mehhaniseeritud bingo, mille võidud makstakse välja sularahas (mechanised cash bingo)
Mänguautomaadid
Õigusnormidest erinev halduspraktika
Kaitseväide, mis põhineb nõuetekohasel hoolsusel (due diligence)

Eelotsusetaotlused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate
käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145,
lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23, edaspidi „kuues direktiiv”) artikli 13 B osa punkti f kohaldamise kontekstis neutraalse
maksustamise põhimõtet.
Taotlused on esitatud Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customsi (edaspidi „Commissioners”) ja The Rank Group plc
(edaspidi „Rank”) vahelises kahes kohtuvaidluses selle üle, et Commissioners keeldus rahuldamast Ranki käibemaksu tagastamise
taotlust, mille viimane esitas seoses ajavahemikul 2002–2005 talle hasartmängude raames osutatud teatavate teenuste eest tasutud
käibemaksuga.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Kuuenda direktiivi artikli 2 punkti 1 kohaselt maksustatakse käibemaksuga „kauba tarnimine või teenuste osutamine tasu eest
riigi territooriumil maksukohustuslase poolt, kes sellena tegutseb”.
Selle direktiivi artikkel 13 „Maksuvabastus riigi territooriumil” sätestab:
„[...]
B.      Muu maksuvabastus
Ilma et see piiraks ühenduse muude sätete kohaldamist, vabastavad liikmesriigid enda kehtestatud tingimustel, mille eesmärk
on tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine ning ennetada võimalikku maksudest kõrvalehoidumist, maksustamise
vältimist ja muid kuritarvitusi, maksust järgmised tegevusalad:
[...]
f)      kihlveod, loteriid ja muud hasartmängud vastavalt iga liikmesriigi kehtestatud tingimustele ja piirangutele;
[...]”

Siseriiklikud õigusnormid
Käibemaksualased õigusnormid
1994. aasta käibemaksuseaduse (Value Added Tax Act 1994) § 31 lõige 1 sätestas põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kehtinud
redaktsioonis (edaspidi „1994. aasta käibemaksuseadus”), et kauba tarnimine või teenuste osutamine on käibemaksust vabastatud,
kui see vastab 9. lisas esitatud tehingu kirjeldusele.
9. lisa 4. rühm „Kihlveod, hasartmängud ja loteriid” sätestab punktis 1, et maksust on vabastatud võimaluste pakkumine kihlvedude
sõlmimiseks või hasartmängude mängimiseks.
4. rühma märkustes 1–3 on sätestatud:
„(1)      Punkti 1 ei kuulu:
[...]
b)      õiguse andmine osalemiseks mängus, mille eest võib nõuda tasu [1968. aasta hasartmänguseaduse (Gaming Act 1968)] § 14 alusel
[…]
[...]
d)      mänguautomaadi kasutamise võimaldamine.
[...]
(2)      „Hasartmängul” on sama tähendus nagu 1968. aasta hasartmänguseaduses [...]
(3)      „Mänguautomaat” tähendab masinat, mis vastab järgmistele tingimustele:
a)      see on konstrueeritud või kohandatud selle abil hasartmängu mängimiseks; ja
b)      mängija maksab sellel masinal mängimise eest (kui ta ei ole saanud eelnenud eduka mängimise tulemusel võimalust mängida tasuta)
kas sisestades masinasse mündi või žetooni [pärast 2003. aastat: mündi, žetooni või muu eseme] või mingil muul viisil; ja
c)      mängu tulemuse juhuslikkus tekitatakse selle masina abil.”
Hasartmänge ja kihlvedusid käsitlevad õigusnormid
1968. aasta hasartmänguseadus (edaspidi „1968. aasta hasartmänguseadus”) sätestas põhikohtuasja asjaolude esinemise ajal kehtinud
redaktsiooni § 52 lõikes 1, et mõiste „mängimine” (
gaming
) tähendab selle seaduse mõttes hasartmängus osalemist raha või rahaliselt hinnatava auhinna võitmise eesmärgil ja mõiste
„automaat” (
machine
) hõlmab kõiki mänguautomaate.
Nimetatud seaduse § 26 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Käesoleva seaduse käesolevat osa [III osa] kohaldatakse iga masina suhtes:
a)      mis on konstrueeritud või kohandatud selle masina abil hasartmängu mängimiseks ja
b)      millel on pilu või muu avaus müntide või raha väärtusele vastavate žetoonide sissepanemiseks.
2.      Eelnevas lõikes sisalduv viide masina abil hasartmängu mängimisele hõlmab hasartmängu mängimist osaliselt masina abil ja osaliselt
muude vahenditega, kui (ent ainult siis, kui) mängu tulemuse juhuslikkus tekitatakse selle masina abil.”
Kui automaat vastas „mänguautomaadi” määratlusele, võis seda kasutada üksnes loa saanud mängukohtades ja järgides tingimusi,
mis puudutavad panuste ja võidusummade suurust ning konkreetses kohas olevate automaatide hulka. Kui teatava automaadiga läbiviidav
tegevus oli „hasartmäng”, kuid automaat ei vastanud hasartmängu määratlusele, siis reguleerisid selle kasutamist muud õigusnormid,
mis näevad eelkõige panuste ja võidusummade osas ette muud piirangud.
Seevastu kihlvedudena käsitatavat tegevust reguleeris 1963. aasta kihlvedude, hasartmängude ja loteriide seadus (Betting,
Gaming and Lotteries Act 1963). Kui klient soovis teha kohapeal panuse, tuli tal pöörduda asutusse, millele oli antud panuste
vastuvõtmiseks nõutav luba (
licensed betting offices
, edaspidi „LBO”).
Iga mängukoht võis saada vaid ühe loa kas kihlvedude või hasartmängude korraldamiseks. Lisaks erinesid loa saamise tingimused
ja loa saanud asutustes kohaldatav kord eelkõige alkoholimüügi ja lahtiolekuaegade osas. Kihlvedusid võisid korraldada vaid
LBO-d, hasartmänge kasiinod, alkoholi jaemüügikohad, bingosaalid ja mängusaalid.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Rank on käibemaksukontserni esindusliige, kes käitab Ühendkuningriigis bingomängu klubisid ja kasiinosid, kus on klientide
kasutuses eelkõige mehhaniseeritud bingomänguautomaadid, mille võidud makstakse välja sularahas (
mechanised cash bingo
, edaspidi „mc-bingo”) ja mänguautomaadid.
Pärast seda, kui Rank deklareeris ja tasus Commissionersile mc-bingo ja mänguautomaatide vahendusel osutatud teenustelt käibemaksu,
esitas ta Value Added Tax Tribunalile (nüüd First-Tier Tribunal (Tax Chamber), edaspidi „Tribunal”) kaks kaebust, milles taotles
tasutud maksu tagastamist. Esimene kaebus puudutas mc-bingo maksustamist ajavahemikus 1. jaanuar 2003 kuni 31. detsember 2005,
teine mänguautomaatide maksustamist ajavahemikus 1. oktoober 2002 kuni 5. detsember 2005.
Mõlemad kaebused põhinesid sisuliselt väitel, et käibemaksualased õigusnormid kohtlevad eri liiki mc-bingo ja mänguautomaate
erinevalt, kuigi need on tarbija seisukohalt sarnased, kui mitte ühesugused, ning et seetõttu rikub teatud liiki mc‑bingo
ja mänguautomaatide käibemaksuga maksustamine neutraalse maksustamise põhimõtet.

Mc-bingot puudutav kaebus
Mc-bingot mängitakse mitmest mängust koosnevate seeriatena. Kuigi panuse suurus tehakse teatavaks varem, võib võidusumma,
mis sõltub konkreetses mängus osalejate arvust, mängubloki või isegi mängu esimese osa jooksul muutuda ning see ei ole panuse
tegemise ajal mängijatele alati teada.
Põhikohtuasja pooled on nõus, et tulenevalt asjaolust, et 1994. aasta käibemaksuseaduse 9. lisa  4. rühma märkuse 1 punktis b
on viidatud 1968. aasta hasartmänguseadusele, oli mc-bingo käibemaksust vabastatud vaid juhul, kui mängu panus oli kuni 50 penni
ja kui võidusumma oli kuni 25 naelsterlingit. Seevastu kui üks nendest tingimustest ei olnud täidetud, ei olnud kõnealune
mäng maksust vabastatud. Selge on ka see, et kahte liiki mc-bingo mängud on tarbija seisukohalt ühesugused. Commissioners
leiab aga, et neutraalse maksustamise põhimõtet ei ole rikutud, kuna ei ole tõendatud, et erinev kohtlemine oleks mõjutanud
nende mängude vahelist konkurentsi.
Tribunal tegi 15. mail 2008 otsuse Ranki kasuks. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division jättis 8. juuni
2009. aasta otsusega Commissionersi apellatsioonkaebuse rahuldamata. Seejärel esitas Commissioners kaebuse Court of Appeali
(England & Wales) (Civil Division).

Mänguautomaate puudutav kaebus
1994. aasta käibemaksuseaduse 9. lisa 4. rühma punktis 1 ette nähtud käibemaksuvabastust ei kohaldatud mänguautomaatidele,
kui mängija kasutusse antud masina puhul oli tegemist „mänguautomaadiga” 4. rühma märkuse 1 punkti d ja märkuse 3 mõttes.
Selles osas on Ranki pakutavad mänguautomaadid, mida loetakse sellisteks mänguautomaatideks, mis kuuluvad samal ajal 1968. aasta
hasartmänguseaduse III osa kohaldamisalasse (edaspidi „seaduse III osas käsitletavad mänguautomaadid”), võrreldavad kahte
teist liiki mänguautomaatidega tulenevalt sellest, kas mängu tulemuse juhuslikkus tekitatakse selle automaadi enda poolt mängija
kasutatavasse automaati integreeritud mängutarkvara abil või mitte.
Mis puudutab seaduse III osas käsitletavaid maksustatavaid mänguautomaate, siis nende puhul tekitab mängu tulemuse juhuslikkuse
elektrooniline juhuslike arvude generaator (
electronic random number generator
), mis on füüsiliselt mängija kasutatavasse automaati integreeritud. Seevastu võrdluse aluseks olevad esimest liiki mänguautomaadid
(edaspidi „I võrdlusrühma automaadid”) on automaadid, millest mitmed on elektrooniliselt ühendatud ühise ja eraldiseisva elektroonilise
juhuslike arvude generaatoriga, mis asus aga samades ruumides kui mängijate kasutuses olevad terminalid.
Võrdluse aluseks olevad teist liiki mänguautomaadid koosnevad „kihlveoterminalidest” (
fixed odds betting terminals
, edaspidi „FOBT”), mida võis paigaldada üksnes LBO‑desse. FOBT‑i kasutav mängija teeb panuse sündmuse või virtuaalse mängu
tulemuse peale (mänguformaat), mis laetakse FOBT tarkvarasse krediidi sisestamisega terminali. Sündmuse või virtuaalse mängu
tulemuse määrab elektrooniline juhuslike numbrite generaator, mis asub väljaspool asjaomase LBO ruume. Kohtuvaidlust küsimuse
üle, kas, võttes arvesse hasartmängude õiguslikku regulatsiooni, teatavad FOBT pakutavad mänguformaadid võimaldasid „teha
panust” või „mängida”, kohtuotsusega ei lahendatud, kuna pooled jõudsid omavahel kokkuleppele. Kuna FOBT‑d ei vasta „mänguautomaadi”
määratlusele käibemaksuõiguse mõttes, olid need sellest maksust vabastatud. Neist saadav tulu oli siiski maksustatav üldise
kihlveomaksuga.
Tribunalis toimunud menetluses ei olnud vaidlust selle üle, et maksustatavad III osas käsitletavad mänguautomaadid ja I võrdlusrühma
automaadid olid tarbija seisukohalt sarnased. Eelkõige on Commissioners vaidlustanud selle, et need kaks automaatide kategooriat
olid omavahel konkureerivad ning et I võrdlusrühma automaadid olid tegelikult siseriikliku õiguse kohaselt maksust vabastatud.
Tribunal tegi 19. augustil 2008. aastal otsuse teatavate vaidlusaluste aspektide osas Ranki kasuks, lükates samas hilisemaks
kuupäevaks otsuse tegemise muude aspektide osas. Esimeses otsuses leidis Tribunal eelkõige seda, et I võrdlusrühma automaadid
olid siseriiklike õigusnormide alusel käibemaksust vabastatud. Igal juhul on Commissioners praktikas käsitanud I võrdlusrühma
automaate resoluutselt kui maksust vabastatud automaate.
Selle otsuse peale esitas Commissioners kaebuse, mille High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division jättis 8. juuni
2009. aasta otsusega rahuldamata. Nimetatud otsuse peale esitas Commissioners apellatsioonkaebuse Court of Appealile (England
& Wales) (Civil Division), milles vaidlustas eelkõige sellise praktika olemasolu, mille kohaselt käsitati I võrdlusrühma automaate
kui käibemaksust vabastatud automaate.
Tribunal tegi 11. detsembril 2009 otsuse Ranki kasuks seoses küsimustega, mille ta algselt oli edasi lükanud. Mis puudutab
I võrdlusrühma automaate, siis leidis Tribunal, et Commissioners ei saanud tugineda kaitseväitele, et ta oli tegutsenud nõutava
hoolsusega (
due diligence
), isegi kui nimetatud automaadid toodi turule alles pärast kõnealuste siseriiklike õigusnormide vastuvõtmist. Tribunal tuvastas
ka neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumise FOBT‑de osas, mis olid enamiku mängijate seisukohalt kõrgel abstraktsioonitasemel
sarnased seaduse III osas käsitletavate mänguautomaatidega. Kahte liiki automaate vaadeldi lihtsalt kui hasartmänguautomaate.
Erinevused ei olnud enamikule tarbijatest teada või ei olnud nende jaoks olulised.
Commissioners esitas 11. detsembri 2009. aasta otsuse peale apellatsioonkaebuse Upper Tribunalile (Tax and Chancery Chamber).
Kaebus puudutas eelkõige maksustatavate mänguautomaatide ja FOBT‑de sarnasuste kontrollimist ning nõutaval hoolsusel põhineva
argumendi tagasilükkamist.

Eelotsuse küsimused kohtuasjas C-259/10
Kuna Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) leidis, et põhikohtuasja lahendamine sõltub liidu õiguse tõlgendamisest,
otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kui käibemaksu osas käsitletakse erinevalt:
–        selliste kaupade tarnimist või selliste teenuste osutamist, mis on tarbija seisukohast ühesugused; või
–        sarnaste kaupade tarnimist või teenuste osutamist, millega rahuldatakse ühtesid ja samu tarbija vajadusi,
siis kas sellest üksi piisab, et tuvastada neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumine, või on asjakohane (ja kui, siis kuidas)
kaaluda:
a)      õigusliku reguleerimise konteksti ja majanduslikku konteksti;
b)      seda, kas ühesugused teenused või vastavalt sarnased teenused omavahel konkureerivad või mitte; ja/või
c)      kas käibemaksu osas erinev käsitlemine on põhjustanud konkurentsi moonutamist või mitte?
2.      Kas maksumaksjal, kelle teenused kuuluvad siseriikliku õiguse kohaselt käibemaksuga maksustamisele (sest liikmesriik kasutab
oma kaalutlusõigust, mis tuleneb kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 13 B osa punktist f), on õigus nõuda selliste teenuste
eest tasutud käibemaksu tagasimaksmist, tuginedes neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumisele, mis tuleneb sellest, kuidas
käibemaksu osas käsitletakse muid teenuseid (edaspidi „võrreldav teenus”), kui:
a)      võrreldav teenus kuulus siseriiklike õigusnormide kohaselt käibemaksuga maksustamisele, kuid
b)      liikmesriigi maksuhaldur käsitles võrreldavat teenust oma praktikas kui käibemaksust vabastatut?
3.      Kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis milline peab tegevus olema, et kujutada endast asjakohast praktikat, ja täpsemalt:
a)      kas on vaja, et maksuhaldur oleks teinud selge ja ühemõttelise avalduse, et võrreldavat teenust käsitletakse kui käibemaksust
vabastatut;
b)      kas on oluline, et sel ajal, kui maksuhaldur mis tahes avalduse tegi, oli tal puudulik või ekslik arusaam asjakohastest faktilistest
asjaoludest, mis puudutavad võrreldava teenuse nõuetekohast käsitlemist käibemaksu osas; ja
c)      kas on oluline, et maksumaksja ei arvestanud ja maksuhaldur ei nõudnud käibemaksu võrreldavalt teenuselt, kuid maksuhaldur
on hiljem nõudnud selle käibemaksu tasumist kooskõlas harilike siseriiklike aegumistähtaegadega?
4.      Kui erinev maksustamine tuleneb siseriikliku maksuhalduri järjepidevast praktikast, mis põhineb üldtunnustatud arusaamal siseriiklike
õigusnormide tähendusest, siis kas neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumise olemasolu muudab see, kui:
a)      maksuhaldur hiljem oma praktikat muudab;
b)      siseriiklik kohus otsustab hiljem, et see muudetud praktika kajastab siseriiklike õigusnormide õiget tähendust;
c)      siseriiklikud ja/või Euroopa õiguspõhimõtted, sealhulgas õiguspärase ootuse põhimõte,
estoppel
-põhimõte, õiguskindluse ja tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, ja/või aegumistähtajad ei luba liikmesriigil nõuda käibemaksu
teenustelt, mida on varemalt käsitletud kui maksust vabastatut?”

Eelotsuse küsimused kohtuasjas C-260/10
Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), kes leidis samuti, et põhikohtuasja lahendamine sõltub liidu õiguse tõlgendamisest,
otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kui liikmesriik kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 13 B osa punkti f kohaselt oma kaalutlusõigust kasutades maksustas käibemaksuga
teatavat tüüpi automaadid, mida kasutatakse hasartmängudeks [III osas käsitletavad mänguautomaadid], jättes maksuvabastuse
jõusse teiste automaatide (seal hulgas kihlveoautomaadid [FOBT‑d]) puhul, ning kui väidetakse, et seda tehes rikkus liikmesriik
neutraalse maksustamise põhimõtet, siis kas III osas käsitletavate mänguautomaatide ja FOBT‑de võrdlemisel on i) määrav või
ii) oluline, et:
a)      FOBT‑d võimaldasid tegevust, mis siseriiklike õigusnormide kohaselt oli „kihlvedude sõlmimine” (või tegevust, mida asjaomane
reguleeriv asutus oma reguleerimisvolitusi kasutades oli valmis siseriiklike õigusnormide kohaselt käsitlema kui „kihlvedude
sõlmimist”), ja
b)      seaduse III osas käsitletavad mänguautomaadid võimaldasid siseriiklike õigusnormide kohaselt teistsuguseks liigituvat tegevust,
nimelt „hasartmänge”
ning et hasartmängude ja kihlvedude sõlmimise suhtes kehtisid erinevad õiguslikud regulatsioonid vastavalt asjaomase liikmesriigi
õigusnormidele hasartmängude kontrollimise ja reguleerimise kohta? Kui vastus on jaatav, siis milliseid kõnealuste regulatsioonide
vahelisi erinevusi peaks siseriiklik kohus arvestama?
2.      Millist abstraktsioonitaset peaks siseriiklik kohus kasutama selle kindlakstegemisel, kas neutraalse maksustamise põhimõte
nõuab, et esimeses küsimuses viidatud masinaid (FOBT‑sid ja seaduse III osas käsitletavaid mänguautomaate) tuleb käibemaksu
osas käsitleda ühtemoodi selle tuvastamisel, kas kõnealused tooted on sarnased? Täpsemalt, mil määral on oluline võtta arvesse:
a)      FOBT‑de ja seaduse III osas käsitletavate masinate puhul lubatud maksimaalsete panuste ja auhindade sarnasusi ja erinevusi;
b)      seda, et FOBT‑del võis mängida ainult teatavat liiki mängukohtades, millele oli antud kihlvedude sõlmimise luba ning mis olid
teistsugused kui hasartmängude loa saanud mängukohad ja mille suhtes kehtisid teistsugused õigusaktides sätestatud piirangud
kui hasartmängude loa saanud mängukohtade suhtes (ehkki kihlvedude sõlmimiseks loa saanud mängukohtades võidi mängida nii
FOBT‑del kui ka kuni kahel seaduse III osas käsitletaval mänguautomaadil samas ruumis);
c)      seda, et FOBT‑del mängides oli auhinna võitmise tõenäosus otseselt seotud avaldatud kindlate tõenäosustega, samal ajal kui
seaduse III osas käsitletud automaadil mängides võitmise võimalust võis mõnel juhul muuta seade, mis tagas ettevõtjale ja
mängijatele teatava tulumäära teatava aja jooksul;
d)      FOBT‑del ja seaduse III osas käsitletavatel mänguautomaatidel kasutatavate mänguformaatide sarnasusi ja erinevusi;
e)      mängija ja masina vastastikuse mõju sarnasusi ja erinevusi FOBT‑de ja seaduse III osas käsitletavate mänguautomaatide vahel;
f)      seda, kas eespool viidatud asjaolud olid tavalisele automaadil mängijale teada või mitte või kas ta pidas neid oluliseks või
tähtsaks;
g)      seda, kas ükski eespool nimetatud asjaolu õigustab käibemaksu osas erinevat kohtlemist?
3.      Kas olukorras, kus liikmesriik kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 13 B osa punkti f kohaselt oma kaalutlusõigust kasutades
vabastas hasartmängud käibemaksust, kuid maksustas konkreetsed hasartmängudeks kasutatavad automaadid käibemaksuga:
a)      võib liikmesriik põhimõtteliselt vastata väitele, et ta on rikkunud neutraalse maksustamise põhimõtet, nõuetekohast hoolsust
puudutava kaitseväitega; ja
b)      kui vastus punktile a on jaatav, siis millised tegurid on asjakohased selle tuvastamisel, kas liikmesriigil on õigus sellele
kaitseväitele tugineda või mitte?”
Euroopa Kohtu presidendi 9. augusti 2010. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑259/10 ja C‑260/10 kirjaliku ja suulise menetluse
ning kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimused

Kohtuasjas C‑259/10 esitatud esimese küsimuse punktid b ja c
Selle küsimusega soovib Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) teada sisuliselt seda, kas neutraalse maksustamise
põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et kahe teenuse, mis on tarbija seisukohalt ühesugused või sarnased ja rahuldavad viimase
samu vajadusi, erinev kohtlemine käibemaksuga maksustamisel on piisav, et tuvastada selle põhimõtte rikkumine või on sellise
rikkumise tuvastamiseks vaja lisaks tuvastada kahe kõnealuse teenuse vaheline tegelik konkurents või erinevast kohtlemisest
tingitud konkurentsi moonutamine.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et neutraalse maksustamise põhimõtte kohaselt on keelatud sarnaste ja seega omavahel
konkureerivate kaubatarnete või teenuste erinev kohtlemine käibemaksuga maksustamisel (vt eelkõige 3. mai 2001. aasta otsus
kohtuasjas C‑481/98: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I‑3369, punkt 22; 26. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑498/03: Kingscrest Associates ja Montecello,
EKL 2005, lk I‑4427, punktid 41 ja 54; 10. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑309/06: Marks & Spencer, EKL 2008, lk I‑2283,
punkt 47, ning 3. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑41/09: komisjon
vs
Madalmaad, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 66).
Nimetatud põhimõtte sellisest kirjeldusest nähtub, et kahe teenuse sarnasuse tõttu on need teenused omavahel konkureerivad.
Järelikult ei kujuta kahe teenuse tegelik omavaheline konkurents neutraalse maksustamise põhimõtte rikkumise autonoomset ja
täiendavat tingimust, kui kõnealused teenused on ühesugused või sarnased tarbija seisukohalt ja rahuldavad viimase samu vajadusi
(vt selle kohta 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑109/02: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2003, lk I‑12691, punktid 22 ja 23, ning 17. veebruari 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑453/02 ja
C‑462/02: Linneweber ja Akritidis, EKL 2005, lk I‑1131, punktid 19–21, 24, 25 ja 28).
See seisukoht kehtib ka konkurentsi moonutamise olemasolu suhtes. Asjaolu, et kahte ühesugust või sarnast teenust, mis rahuldavad
samu vajadusi, koheldakse käibemaksuga maksustamisel erinevalt, toob üldreeglina kaasa konkurentsi moonutamise (vt selle kohta
29. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑404/99: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I‑2667, punktid 46 ja 47, ning 28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑363/05: JP Morgan Fleming
Claverhouse Investment Trust ja The Association of Investment Trust Companies, EKL 2007, lk I‑5517, punktid 47–51).
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb kohtuasjas C‑259/10 esitatud esimese küsimuse punktidele b ja c vastata, et neutraalse
maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et kahe teenuse osutamise, mis on tarbija seisukohalt ühesugused või sarnased
ja rahuldavad viimase samu vajadusi, erinev kohtlemine käibemaksuga maksustamisel on piisav, et tuvastada selle põhimõtte
rikkumine. Rikkumise tuvastamiseks ei ole vaja lisaks tuvastada kahe kõnealuse teenuse vahelist tegelikku konkurentsi või
erinevast kohtlemisest tingitud konkurentsi moonutamist.

Kohtuasjas C‑259/10 esitatud esimese küsimuse punkt a ja kohtuasjas C‑260/10 esitatud esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohtud soovivad nimetatud küsimustega teada sisuliselt seda, kas siis, kui kuuenda direktiivi artikli 13
B osa punkti f kohase käibemaksuvabastuse andmisel koheldakse kahte hasartmängu erinevalt, tuleb neutraalse maksustamise põhimõtet
tõlgendada nii, et arvesse tuleb võtta asjaolu, et need mängud kuuluvad erinevate loakategooriate alla ja neile kehtivad erinevad
õiguslikud regulatsioonid hasartmängude kontrollimise ja reguleerimise kohta.
Kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti f kohaselt vabastatakse käibemaksust kihlveod, loteriid ja muud hasartmängud vastavalt
iga liikmesriigi kehtestatud tingimustele ja piirangutele.
See maksuvabastus põhineb praktilistel kaalutlustel, kuna hasartmängudega seotud tehingutele on keeruline käibemaksu kohaldada,
mitte soovil tagada neile tegevustele käibemaksuvaldkonnas soodsam kohtlemine, nagu see on avalikes huvides osutatavate teatud
sotsiaalsektori teenuste puhul (vt 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑89/05: United Utilities, EKL 2006, lk I‑6813,
punkt 23, ja 10. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑58/09: Leo-Libera, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 24).
Kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti f enda sõnastusest tuleneb, et selle sättega jäetakse liikmesriikidele arutusel
olevate tehingute käibemaksust vabastamisel või sellega maksustamisel ulatuslik kaalutlusruum, kuna see lubab liikmesriikidel
kehtestada käibemaksuvabastuse tingimused ja piirid (vt eespool viidatud kohtuotsus Leo-Libera, punkt 26).
Kui nimetatud sätte kohaselt kasutavad liikmesriigid õigust määrata kindlaks maksuvabastuse tingimused ja piirid ja seega
maksustada tehingud käibemaksuga või mitte, peavad nad järgima neutraalse maksustamise põhimõtet, mis on ühise käibemaksusüsteemi
lahutamatu osa (vt 11. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑283/95: Fischer, EKL 1998, lk I‑3369, punkt 27, ning eespool viidatud
kohtuotsus Linneweber ja Akritidis, punkt 24).
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 32 on meenutatud, keelab see põhimõte sarnaste teenuste erineva kohtlemise käibemaksuga
maksustamisel.
Selleks et kindlaks teha, kas teenused on sarnased nimetatud punktis viidatud kohtupraktika mõttes, tuleb arvesse võtta peamiselt
keskmise tarbija seisukohta (vt analoogia alusel 25. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑349/96: CPP, EKL 1999, lk I‑973,
punkt 29), vältides väheolulistel erinevustel põhinevat kunstlikku eristamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Saksamaa, punktid 22 ja 23).
Kaks teenust on seega sarnased, kui neil on sarnaseid tunnuseid ja nad kasutamise võrreldavuse kriteeriumi alusel rahuldavad
tarbijate seisukohalt samu vajadusi, ja kui olemasolevad erinevused ei mõjuta oluliselt keskmise tarbija otsust kasutada üht
või teist nimetatud teenustest (vt selle kohta 3. mai 2001. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 27, ja analoogia alusel 11. augusti 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑367/93–C‑377/93: Roders jt,
EKL 1995, lk I‑2229, punkt 27, ning 27. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑302/00: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2002, lk I‑2055, punkt 23).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt keelab neutraalse maksustamise põhimõte seaduslike ja ebaseaduslike tehingute üldistatud
eristamise käibemaksuga maksustamisel (vt eelkõige 5. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 269/86: Mol, EKL 1988, lk 3627, punkt 18;
29. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑158/98: Coffeeshop „Siberië”, EKL 1999, lk I‑3971, punktid 14 ja 21, ning 6. juuli
2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑439/04 ja C‑440/04: Kittel ja Recolta Recycling, EKL 2006, lk I‑6161, punkt 50).
Euroopa Kohus on sellest järeldanud, et liikmesriigid ei saa anda maksuvabastust üksnes neile hasartmängudele, mis on seaduslikud
(eespool viidatud kohtuotsus Fischer, punkt 28). Seda, kas hasartmängu korraldamine on seaduslik või ebaseaduslik, ei saa
järelikult kahe hasartmängu sarnasuse hindamisel arvesse võtta.
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et hasartmängude või hasartmänguautomaatide sarnasuse hindamise seisukohalt
on nende käitajate samasus ning õiguslik vorm, mille kaudu nad tegutsevad, põhimõtteliselt asjassepuutumatud (vt eespool viidatud
kohtuotsus Linneweber ja Akritidis, punktid 25 ja 29 ning seal viidatud kohtupraktika).
Muu hulgas tuleneb nimetatud kohtuotsusest ja eelkõige selle otsuse punktidest 29 ja 30, et esiteks alkohoolsete jookide jaemüügikohtade
ja mängusaalide vahelised erinevused ning teiseks tegevusloa saanud kasiinode vahelised erinevused, mis puudutavad hasartmängude
raamistikku ning eelkõige geograafilist ja ajalist juurdepääsu ning õhustikku, ei ole nimetatud mängude sarnasuse küsimuses
olulised.
Lõpuks, eespool viidatud kohtuotsuse Fischer punktide 29 ja 30 kohaselt ei saa järeldust, et seda liiki mängud ei ole sarnased,
põhjendada asjaoluga, et üksnes üks kahest hasartmänguliigist maksustatakse ühtlustamata maksuga. Nimelt, ühist käibemaksusüsteemi
moonutaks see, kui liikmesriigid võiksid selle kohaldamist varieerida sõltuvalt muude ühtlustamata maksude kohaldamisest.
Sellest tuleneb, et eelotsusetaotluse esitanud kohtute välja toodud õiguskorra erinevused ei oma asjaomaste mängude sarnasuse
hindamisel tähtsust.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et Euroopa Kohus on teatud erandjuhtudel nõustunud, et kõnealuste valdkondade
eripära – nagu see, kas ravim kuulub hüvitamisele või kas teenuse osutajale on pandud universaalteenuse osutamise kohustused
– arvesse võttes võivad õigusliku raamistiku ja asjaomaseid kaubatarneid või teenuste osutamist reguleeriva õigusliku regulatsiooni
vahelised erinevused tuua kaasa nende eristamise tarbija silmis tema vajaduste rahuldamise mõttes (vt 3. mai 2001. aasta otsus
eespool viidatud kohtuasjas komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 27, ning 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑357/07: TNT Post UK, EKL 2009, lk I‑3025, punktid 38,
39 ja 45).
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb kohtuasjas C‑259/10 esitatud esimese küsimuse punktile a ja kohtuasjas C‑260/10 esitatud
esimesele küsimusele vastata, et kui kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkti f kohase käibemaksuvabastuse andmisel koheldakse
kahte hasartmängu erinevalt, tuleb neutraalse maksustamise põhimõtet tõlgendada nii, et arvesse ei tule võtta asjaolu, et
need mängud kuuluvad erinevate loakategooriate alla ja neile kehtivad erinevad õiguslikud regulatsioonid hasartmängude kontrollimise
ja reguleerimise kohta.

Kohtuasjas C‑260/10 esitatud teine küsimus
Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) soovib selle küsimusega teada sisuliselt seda, kas selleks, et neutraalse maksustamise
põhimõtet arvestades hinnata, kas kahte liiki mänguautomaadid on sarnased ja eeldavad käibemaksuga maksustamisel samasugust
kohtlemist, tuleb arvesse võtta minimaalsete ja maksimaalsete panuste ja võidusummade, auhinna võitmise tõenäosuse, kasutatavate
mänguformaatide ja mängija ning mänguautomaadi vastastikuse mõju erinevusi.
Esmalt tuleb märkida, et neutraalse maksustamise põhimõtet ei saa tõlgendada nii, et kihlvedusid, loteriisid ja muid hasartmänge
tuleks kõiki pidada sarnaseks selle põhimõtte tähenduses, vastasel korral kaotaks kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punkt f
ja selle sättega liikmesriikidele jäetud kaalutlusõigus, mida on meenutatud käeoleva kohtuotsuse punktis 40, oma kasuliku
mõju. Liikmesriik võib seega piirduda käibemaksuvabastuse andmisel teatud hasartmängudega (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus Leo-Libera, punkt 35).
Nimetatud kohtuotsusest tuleneb, et selle põhimõtte rikkumist ei toimu siis, kui liikmesriik maksustab käibemaksuga mänguautomaadi
abil osutatavad teenused, vabastades samas maksust hobuste võiduajamistel sõlmitavad kihlveod, fikseeritud võidukvoodiga spordikihlveod,
loteriid ja loosimised (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Leo-Libera, punktid 9, 10 ja 36).
Selleks et neutraalse maksustamise põhimõte ei kaotaks oma tähendust ja et ühine käibemaksusüsteem ei oleks moonutatud, ei
saa käibemaksualane erinev kohtlemine põhineda asjaomaste mängude – mis kuuluvad kõik mänguautomaatidega samasse mängukategooriasse
– ülesehituse, omaduste või reeglite üksikasjalikel erinevustel.
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 43 ja 44 nähtub, et erinevalt maksustatud hasartmängude sarnasuse kindlaksmääramine, mis
on siseriikliku kohtu ülesanne, võttes arvesse kohtuasja asjaolusid (vt selle kohta 27. aprilli 2006. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑443/04 ja C‑444/04: Solleveld ja van den Hout-van Eijnsbergen, EKL 2006, lk I‑3617, punktid 42 ja 45, ning
eespool viidatud kohtuotsus Marks & Spencer, punkt 48), tuleb viimasel läbi viia keskmise tarbija seisukohast lähtudes, võttes
arvesse asjassepuutuvaid või olulisi asjaolusid, mis võivad märkimisväärselt mõjutada tarbija otsust tarvitada üht või teist
mängu.
Sellega seoses võivad minimaalsete ja maksimaalsete panuste ja võidusummade, auhinna võitmise tõenäosuse, kasutatavate mänguformaatide
ja mängija ning mänguautomaadi vastastikuse mõju erinevused avaldada olulist mõju tarbija otsustele, kuna hasartmängu võlu
seisneb peamiselt võimaluses võita.
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, tuleb kohtuasjas C‑260/10 esitatud teisele küsimusele vastata: selleks, et neutraalse maksustamise
põhimõtet arvestades hinnata, kas kahte liiki mänguautomaadid on sarnased ja eeldavad käibemaksuga maksustamisel samasugust
kohtlemist, tuleb kontrollida, kas nende mänguautomaadi liikide kasutamine on keskmise tarbija seisukohalt võrreldav ja rahuldab
tema samu vajadusi, sealjuures tuleb arvesse võtta eelkõige minimaalseid ja maksimaalseid panuseid ja võidusummasid ning auhinna
võitmise tõenäosust.

Kohtuasjas C‑259/10 esitatud teine küsimus
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) soovib kohtuasjas C‑259/10 esitatud teise küsimusega teada sisuliselt seda,
kas neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane võib nõuda teatud teenuste osutamisel tasutud
käibemaksu tagastamist, põhjendades seda nimetatud põhimõtte rikkumisega, kui vastava liikmesriigi maksuhaldur on praktikas
kohelnud sarnaste teenuste osutamist kui maksust vabastatud teenuseid, kuigi need ei ole asjaomaste siseriiklike õigusnormide
kohaselt käibemaksust vabastatud.
See küsimus puudutab argumenti, mille Commissioners esitas põhikohtuasjas ja mille kohaselt seaduse III osas käsitletavate
mänguautomaatide maksustamine ei riku neutraalse maksustamise põhimõtet, kuna 1994. aasta käibemaksuseaduse sätete alusel
ei olnud ka I võrdlusrühma mänguautomaadid käibemaksust vabastatud, kuigi Commissioners samas tunnistab, et põhikohtuasjas
käsitletavatel aastatel nad nimetatud automaate käibemaksuga ei maksustanud.
Siinkohal tuleks meenutada, et neutraalse maksustamise põhimõte tähendab käibemaksuvaldkonnas võrdse kohtlemise põhimõtet
(vt eelkõige 29. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑174/08: NCC Construction Danmark, EKL 2009, lk I‑10567, punkt 41,
ja 10. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑262/08: CopyGene, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 64).
Isegi kui haldusasutus, kes lähtub tavapraktikast, võib olla sellega seotud (vt selle kohta 21. jaanuari 1987. aasta otsus
kohtuasjas 268/84: Ferriera Valsabbia
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 353, punktid 14 ja 15, ning 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P – C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 211), peab võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisel siiski arvestama seaduslikkuse põhimõttega,
mille kohaselt ei või keegi tugineda oma huvides kolmanda isiku kasuks toime pandud õigusnormi rikkumisele (vt selle kohta
9. oktoobri 1984. aasta otsus kohtuasjas 188/83: Witte
vs
. parlament, EKL 1984, lk 3465, punkt 15; 4. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 134/84: Williams
vs.
kontrollikoda, EKL 1985, lk 2225, punkt 14, ning 10. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑51/10 P: Agencja Wydawnicza Technopol
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 75 ja 76).
Sellest tuleneb, et maksukohustuslane ei saa nõuda, et mõnda teenust tuleks maksustada samamoodi nagu teisi teenuseid, kui
selline maksustamine ei ole asjaomaste siseriiklike õigusnormidega kooskõlas.
Järelikult tuleb kohtuasjas C‑259/10 esitatud teisele küsimusele vastata, et neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada
nii, et maksukohustuslane ei või nõuda teatud teenuste osutamisel tasutud käibemaksu tagastamist, põhjendades seda nimetatud
põhimõtte rikkumisega, kui vastava liikmesriigi maksuhaldur on praktikas kohelnud sarnaste teenuste osutamist kui maksust
vabastatud teenuseid, kuigi need ei ole asjaomaste siseriiklike õigusnormide kohaselt käibemaksust vabastatud.
Arvestades sellele küsimusele antud vastust, ei ole vaja vastata kohtuasjas C‑259/10 esitatud kolmandale ja neljandale küsimusele.

Kohtuasjas C‑260/10 esitatud kolmas küsimus
Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) soovib selle küsimusega teada sisuliselt seda, kas neutraalse maksustamise põhimõtet
tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes kasutas talle kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punktis f antud kaalutlusõigust
ja vabastas käibemaksust hasartmängude mängimise võimaldamise, jättes samas maksuvabastuse kohaldamisalast välja ühte liiki
automaadid, mis vastavad teatud kriteeriumidele, võib selle põhimõtte rikkumisel põhineva käibemaksu tagastamise taotluse
rahuldamisest keelduda asjaolu tõttu, et ta reageeris nõutava hoolsusega uut liiki automaadi väljatöötamisele, mis ei vasta
neile kriteeriumidele.
See küsimus puudutab Commissionersi argumenti, mille kohaselt ajal, mil võeti vastu põhikohtuasjas kõnealused siseriiklikud
õigusnormid, mis välistasid hasartmängude käibemaksuvabastuse kohaldamise seaduse III osas käsitletavatele mänguautomaatidele,
ei olnud olemas selliseid mänguautomaate, mis oleksid maksust vabastatutega sarnased. Sarnaste automaatide erinev kohtlemine
tuli välja alles hiljem uut liiki mänguautomaadi väljatöötamise tõttu, millest maksuhaldur sai teada alles mõni aeg pärast
selle turuletoomist. Järelikult tegutses Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik nõutava hoolsusega, kui ta võttis mõistliku
tähtaja jooksul vastu sobivad meetmed erineva maksualase kohtlemise lõpetamiseks.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et kui liikmesriigi kehtestatud tingimused ja piirid, mida järgides raha- või hasartmängudele
käibemaksuvabastust kohaldatakse, on vastuolus neutraalse maksustamise põhimõttega, ei või nimetatud liikmesriik neile tingimustele
või piirangutele tugineda selleks, et keelduda maksuvabastuse andmisest nende mängude korraldajale, kui korraldajal on õigus
maksuvabastust kuuenda direktiivi alusel nõuda (vt eespool viidatud kohtuotsus Linneweber ja Akritidis, punkt 37).
Järelikult on kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punktil f vahetu õigusmõju, see tähendab, et hasartmängu korraldaja või
hasartmänguautomaadi kasutaja võib sellele siseriiklikus kohtus tugineda, takistamaks selle sättega kokkusobimatute siseriiklike
õigusnormide kohaldamist (vt eespool viidatud kohtuotsus Linneweber ja Akritidis, punkt 38).
Seega ei sõltu direktiivi sätte selline otsene mõju asjaomase liikmesriigi tahtlusest või hooletusest kõnealuse direktiivi
ülevõtmise ajal ega ka mitte liidu õiguse piisavalt selgest rikkumisest (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C‑62/00: Marks & Spencer, EKL 2002, lk I‑6325, punktid 25 ja 27; 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01:
Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 103, ning 10. aprilli 2008. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas Marks & Spencer,
punkt 36).
Lisaks tuleb arvesse võtta asjaolu, et kõnealuste siseriiklike õigusnormide kohaselt oli hasartmängude mängimise võimaldamine
põhimõtteliselt käibemaksust vabastatud, välja arvatud mänguautomaadid, mis vastavad teatud kriteeriumidele. Selliste piiritlemiskriteeriumide
kehtestamine välistab selle, et liikmesriik võiks väita, et tema hinnangul ei olnud olemas automaate, mis ei vasta neile kriteeriumidele,
ja et ta ei oleks pidanud arvesse võtma selliste automaatide väljatöötamise võimalust.
Muu hulgas nähtub eelotsusetaotlusest ja Ühendkuningriigi märkustest, et Gaming Board, mis on hasartmängusid reguleeriv asutus
ja seega asjaomase liikmesriigi haldusasutus, oli teadlik uutest mänguautomaatidest juba enne nende kasutamist kaubanduslikel
eesmärkidel.
Neid aspekte arvesse võttes ei saa nõustuda Commissionersi argumendiga – õigustamaks konkreetsel perioodil kahte liiki mänguautomaatide
erinevat kohtlemist –, mis põhineb sellel, et maksuhaldur sai nendest automaatidest teada hiljem.
Seetõttu tuleb kohtuasjas C‑260/10 esitatud kolmandale küsimusele vastata, et neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada
nii, et liikmesriik, kes kasutas talle kuuenda direktiivi artikli 13 B osa punktis f antud kaalutlusõigust ja vabastas käibemaksust
hasartmängude mängimise võimaldamise, jättes samas maksuvabastuse kohaldamisalast välja ühte liiki automaadid, mis vastavad
teatud kriteeriumidele, ei saa selle põhimõtte rikkumisel põhineva käibemaksu tagastamise taotluse rahuldamisest keelduda
asjaolu tõttu, et ta reageeris nõutava hoolsusega uut liiki automaadi väljatöötamisele, mis ei vasta neile kriteeriumidele.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et kahe teenuse osutamise, mis on tarbija seisukohalt ühesugused või
sarnased ja rahuldavad viimase samu vajadusi, erinev kohtlemine käibemaksuga maksustamisel on piisav, et tuvastada selle põhimõtte
rikkumine. Rikkumise tuvastamiseks ei ole vaja lisaks tuvastada kahe kõnealuse teenuse vahelist tegelikku konkurentsi või
erinevast kohtlemisest tingitud konkurentsi moonutamist.
2.
Kui nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 B osa punkti f kohase käibemaksuvabastuse andmisel
koheldakse kahte hasartmängu erinevalt, tuleb neutraalse maksustamise põhimõtet tõlgendada nii, et arvesse ei tule võtta asjaolu,
et need mängud kuuluvad erinevate loakategooriate alla ja neile kehtivad erinevad õiguslikud regulatsioonid hasartmängude
kontrollimise ja reguleerimise kohta.
3.
Selleks et neutraalse maksustamise põhimõtet arvestades hinnata, kas kahte liiki mänguautomaadid on sarnased ja eeldavad käibemaksuga
maksustamisel samasugust kohtlemist, tuleb kontrollida, kas nende mänguautomaadi liikide kasutamine on keskmise tarbija seisukohalt
võrreldav ja rahuldab tema samu vajadusi, sealjuures tuleb arvesse võtta eelkõige minimaalseid ja maksimaalseid panuseid ja
võidusummasid ning auhinna võitmise tõenäosust.
4.
Neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et maksukohustuslane ei või nõuda teatud teenuste osutamisel tasutud
käibemaksu tagastamist, põhjendades seda nimetatud põhimõtte rikkumisega, kui vastava liikmesriigi maksuhaldur on praktikas
kohelnud sarnaste teenuste osutamist kui maksust vabastatud teenuseid, kuigi need ei ole asjaomaste siseriiklike õigusnormide
kohaselt käibemaksust vabastatud.
5.
Neutraalse maksustamise põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik, kes kasutas talle kuuenda direktiivi 77/388 artikli 13
B osa punktis f antud kaalutlusõigust ja vabastas käibemaksust hasartmängude mängimise võimaldamise, jättes samas maksuvabastuse
kohaldamisalast välja ühte liiki automaadid, mis vastavad teatud kriteeriumidele, ei saa selle põhimõtte rikkumisel põhineva
käibemaksu tagastamise taotluse rahuldamisest keelduda asjaolu tõttu, et ta reageeris nõutava hoolsusega uut liiki automaadi
väljatöötamisele, mis ei vasta neile kriteeriumidele.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.