CELEX: 62009CJ0506
Pritožba
Carinska unija
Uredbi (EGS) št. 2913/92 in (EGS) št. 2454/93
Odpust uvoznih dajatev
Pošiljke tobaka in etilnega alkohola, namenjene tretjim državam
Goljufija, ki jo je storil delavec zavezane družbe

Portugalska republika s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 23. septembra 2009 v zadevi Transnáutica proti Komisiji (T-385/05, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to razglasilo odločbo Komisije REM 05/2004 z dne 6. julija 2005, s katero je bila zavrnjena zahteva družbe Transnáutica – Transportes e Navegação SA za povračilo in odpust nekaterih uvoznih dajatev (v nadaljevanju: sporna odločba), za nično.
Pravni okvir
Zunanji tranzitni postopek Skupnosti
V skladu s členi 37, 91 in 92 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: Carinski zakonik) se lahko blago, ki ni iz Skupnosti in je vneseno na njeno območje in ki je, namesto da bi bilo takoj zavezano plačilu uvoznih dajatev, predmet zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti, pod carinskim nadzorom giblje na carinskem ozemlju Skupnosti in je v prosti promet sproščeno šele v namembnem carinskemu uradu.
Carinski zakonik imetnika zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti opredeljuje kot „glavnega zavezanca“. Na podlagi tega je dolžan predložiti nedotaknjeno blago namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku in pri tem spoštovati določbe omenjenega postopka (člen 96 Carinskega zakonika). Te obveznosti ugasnejo, ko so blago in ustrezni dokumenti predloženi namembnemu carinskemu uradu (člen 92 Carinskega zakonika).
Na podlagi členov 341, 346, 348, 350, 356 in 358 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3, v nadaljevanju: izvedbena uredba) je treba zadevno blago skupaj z deklaracijo T1 predložiti carinskemu uradu odhoda. Urad odhoda določi rok, v katerem je treba blago predložiti namembnemu carinskemu uradu, vpiše v deklaracijo T1 potrebne podatke, zadrži izvod, ki mu je namenjen, druge izvode dokumenta T1 pa vrne glavnemu zavezancu. Blago se prevaža na podlagi izvodov dokumenta T1. Namembni urad po predložitvi blaga v izvode dokumenta T1, ki jih prejme, vnese podatke o opravljenih kontrolah in nemudoma pošlje potrdilo o prejemu. Člen 361 in naslednji izvedbene uredbe v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, določajo, da je treba potrdilo o prejemu, ki ga na zahtevo osebe, ki predloži izvoda tranzitne deklaracije, imenovana „izvoda 4 in 5“, izda namembni urad, poslati uradu odhoda po osrednjem organu.
Carinski nadzor nad blagom, ki se prevaža v skladu z zunanjim tranzitnim postopkom Skupnosti, se med drugim konča, ko se blago sprosti v prosti promet, zlasti ko so plačane uvozne dajatve (člena 37(2) in 79 Carinskega zakonika). Če je blago odstranjeno izpod tega nadzora, takoj nastane carinski dolg pri uvozu (člen 203(1) in (2) Carinskega zakonika). Poleg osebe, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora, je dolžnik med drugim oseba, ki bi morala izpolniti obveznosti, izhajajoče iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo dano to blago (člena 203(3) in 213 Carinskega zakonika), torej glavni zavezanec.
Člen 379(1) izvedbene uredbe določa, da če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za skupnostni tranzit.
Skupno zavarovanje carinskega dolga
V skladu s členom 94(1) Carinskega zakonika glavni zavezanec predloži zavarovanje, zato da zagotovi plačilo carinskega dolga ali drugih dajatev, ki bi lahko nastale za to blago. V členu 191 tega zakonika je v zvezi s tem pojasnjeno, da carinski organi na zahtevo dolžnika ali osebe, ki to lahko postane, dovolijo, da se za več postopkov, ki povzročijo nastanek ali bi lahko povzročili nastanek carinskega dolga, predloži skupno zavarovanje.
Člen 198 Carinskega zakonika določa, da če carinski organi ugotovijo, da predloženo zavarovanje ne zagotavlja ali ne zagotavlja več zanesljivo ali popolnoma plačila carinskega dolga v predvidenih rokih, zahtevajo, da dolžnik ali oseba, ki to lahko postane, sama izbere, ali bo zagotovila dodatno zavarovanje ali pa bo prvotno zavarovanje nadomestila z novim.
Kot določa člen 361 izvedbene uredbe, se skupno zavarovanje določi v višini najmanj 30 % plačljivih carin in drugih dajatev ali v višini celotne vrednosti plačljivih carin in drugih dajatev, kadar je to zavarovanje pri zunanjih skupnostnih tranzitnih operacijah med drugim namenjeno za blago, našteto v Prilogi 53 k tej uredbi, ki vključuje tudi cigarete in alkohol. Ta člen določa še, da lahko carinski organi določijo zavarovanje v višini 50 % plačljivih carin in drugih dajatev.
Skupno zavarovanje se predloži pri uradu zavarovanja, ki določi višino zavarovanja, sprejme izjavo garanta in izda dovoljenje, ki glavnemu zavezancu omogoča, da v mejah zavarovanja začne katero koli skupnostno tranzitno operacijo ne glede na urad odhoda. Vsaka oseba, ki je pridobila dovoljenje, za to dobi potrdilo o zavarovanju (člen 362 izvedbene uredbe). Glavni zavezanec ob izdaji tega potrdila ali kadar koli pozneje med veljavnostjo potrdila na hrbtni strani na lastno odgovornost imenuje eno ali več oseb, ki so pooblaščene, da v njegovem imenu podpisujejo deklaracije za skupnostni tranzit. Vpis imena pooblaščene osebe lahko kadar koli razveljavi (člen 363 izvedbene uredbe). V skladu s členom 364 izvedbene uredbe se vsaka oseba, vpisana na hrbtni strani potrdila o zavarovanju, predloženega uradu odhoda, šteje za pooblaščenega zastopnika glavnega zavezanca.
Odpust uvoznih dajatev
Ker je bila zahteva za odpust uvoznih dajatev vložena 27. septembra 2004, je pravo, ki se uporabi, poglavje 3 naslova IV dela IV izvedbene uredbe, ki vsebuje posebne določbe glede uporabe člena 239 Carinskega zakonika, in sicer v različici, ki je veljala takrat.
Člen 239 Carinskega zakonika določa:
„1.   Uvozne ali izvozne dajatve se lahko povrnejo ali odpustijo v drugih primerih, kot so predvideni v členih 236, 237 in 238:
—
ki se morajo določiti skladno s postopkom odbora;
—
ki izhajajo iz okoliščin, pri katerih ne gre niti za malomarnost niti za goljufivo ravnanje udeleženega. Primeri, v katerih je mogoče uporabiti to določbo, in podrobnosti postopka, ki jih je treba v ta namen upoštevati, se določijo skladno s postopkom odbora. Povračilo ali odpust sta lahko odvisna od izpolnjevanja posebnih pogojev.
2.   Povračilo ali odpust dajatev zaradi razlogov, opisanih v odstavku 1, se odobri na podlagi zahtevka, vloženega pri pristojnem carinskem uradu […]“
Dejansko stanje
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (v nadaljevanju: Transnáutica) je portugalska prevozna družba, ki je bila v obdobju, v katerem so bile v okviru zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti izvedene sporne operacije, za katere je treba plačati carinske dajatve, pooblaščena prejemnica.
Carinski urad v Xabregasu (Portugalska) je med 14. aprilom in 12. oktobrom 1994 kot carinski urad odhoda izdal 68 tranzitnih deklaracij, v katerih je bila družba Transnáutica navedena kot glavna zavezanka sprostitve 64 pošiljk tobaka in 4 pošiljk nedenaturiranega etilnega alkohola, za katere se uporabi zunanji tranzitni postopek Skupnosti, v promet na carinskem območju Unije. Nekateri „izvodi 5“ 68 tranzitnih deklaracij T1 nikoli niso bili vrnjeni carinskemu uradu odhoda, drugi pa so tja prispeli z žigi in podpisi, za katere se je pozneje izkazalo, da so ponarejeni.
Portugalskim organom je bilo avgusta 1994 odrejeno, naj nadzirajo nekatere tovornjake in gibanje blaga, ki se prevaža s temi tovornjaki, zato da bi se odkrilo, od kod izvirajo ponarejeni žigi na nekaterih „izvodih 5“ deklaracij T1.
Med januarjem 1995 in januarjem 1996 so portugalski organi družbi Transnáutica poslali kopije deklaracij T1 in od nje zahtevali, naj predloži dokaz, da je med postopkom zunanjega tranzita Skupnosti ravnala pravilno in zakonito, in naj plača ustrezne carinske dolgove, saj je bila glede spornih deklaracij za zunanji tranzit navedena kot glavna zavezanka. Poleg tega je bilo v imenu te družbe izdano potrdilo o zavarovanju.
Družba Transnáutica je z dopisom z dne 23. marca 1995 odgovorila, da ni seznanjena s temi tranziti cigaret in etilnega alkohola, opravljenimi na njen račun. Šele po notranji preiskavi je odkrila, da je eden od njenih delavcev ravnal goljufivo, ker je brez njene vednosti podpisoval deklaracije T1 zaradi tihotapljenja.
Zadevni delavec je bil odpuščen in nato s sodbo Tribunal Criminal de Lisboa (kazensko sodišče v Lizboni), ki je bila izdana decembra 1999, spoznan za krivega neprekinjene zlorabe zaupanja. Kazenska preiskava zoper družbo Transnáutica pa je bila septembra 2005 ustavljena, ker ta družba ni vedela za ravnanja svojega delavca in ker njeni zastopniki niso bili vpleteni v zadevno goljufijo.
Družba Transnáutica je 17. novembra 2003 od portugalskih organov zahtevala povračilo in odpust carinskega dolga. Portugalska vlada je v skladu s členom 906 in naslednjih izvedbene uredbe z dopisom z dne 27. septembra 2004 to zahtevo posredovala Komisiji Evropskih skupnosti, ki je z dopisom z dne 23. decembra 2004 to družbo obvestila o svoji nameri, da po predhodni preučitvi zadeve njeno zahtevo zavrne. Družbi Transnáutica je bil 19. januarja 2005 omogočen dostop do spisa v prostorih Komisije, z dopisom z istega dne pa je Komisiji sporočila svoje stališče glede navedene namere.
Komisija je 6. julija 2005 v skladu s členom 907 izvedbene uredbe sprejela sporno odločbo, ki je bila družbi Transnáutica vročena 12. avgusta 2005 z dopisom portugalskega ministrstva za finance in javno upravo in s katero je bila navedena zahteva zavrnjena in je bilo ugotovljeno, da odpust in povračilo carinskega dolga nista utemeljena, ker ta družba ni bila v posebnem položaju iz člena 239 Carinskega zakonika.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba Transnáutica je 21. oktobra 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se sporna odločba razglasi za nično in naj se Komisiji naloži plačilo stroškov.
Družba Transnáutica se je v podporo tožbi sklicevala na pet tožbenih razlogov, in sicer, prvič, na bistveno kršitev postopka, drugič, na očitno napako pri presoji pri uporabi člena 239 Carinskega zakonika, tretjič, na pomanjkljivo obrazložitev in tako kršitev člena 253 ES, četrtič, na kršitev načel dobrega upravljanja in spoštovanja pravice do obrambe, petič, na kršitev načela sorazmernosti.
Najprej je treba poudariti, da je Splošno sodišče v okviru svoje presoje preizkusilo zgolj tretji del drugega tožbenega razloga, s katerim je družba Transnáutica trdila, da portugalski carinski organi niso izpolnili svojih obveznosti v zvezi s skupnim zavarovanjem, ki ga je predložila, zato da bi pokrila svoje tranzitne operacije.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo sporno odločbo razglasilo za nično in Komisiji naložilo plačilo stroškov.
Splošno sodišče je v točki 44 izpodbijane sodbe ugotovilo, da člena 191 in 198 Carinskega zakonika določata, da če carinski organi ugotovijo, da predloženo zavarovanje ne zagotavlja ali ne zagotavlja več zanesljivo ali popolnoma plačila dolga, morajo zahtevati, da glavni zavezanec predloži dodatno zavarovanje ali prvotno zavarovanje nadomesti z novim.
V zvezi s tem se je Splošno sodišče v točki 45 izpodbijane sodbe izreklo tako:
„Delovanje pristojnih nacionalnih carinskih organov in nadzor, ki ga ti izvajajo, nista nujna samo pri predložitvi potrdila o zavarovanju, ampak tudi vsakič, ko se skupno zavarovanje, namenjeno kritju več tranzitnih operacij, uporabi, zato da bi se te operacije izvedle in pokrile.“
V točkah od 46 do 48 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče preizkusilo dejstva obravnavanega primera glede skupnega zavarovanja, ki ga je predložila družba Transnáutica, in ugotovilo, da so carinski organi za 68 zadevnih deklaracij T1 sprejeli nezadostno zavarovanje. V navedeni točki 48 se je izreklo tako:
„Ugotoviti je treba, da so portugalski carinski organi za 68 zadevnih deklaracij T1 sprejeli nezadostno zavarovanje. Kot je na obravnavi zatrjevala [družba Transnáutica], ne da bi ji Komisija nasprotovala, glede na vse deklaracije T1, ki so bile izdane istega dne, skupno zavarovanje ni nikoli pokrivalo več kot 7,29 % carin in drugih dajatev. Če se po drugi strani preuči vsaka deklaracija posebej, je potrdilo o zavarovanju pokrivalo celoten znesek carine, ki jo je bilo treba plačati, le v zvezi s tremi zadevnimi deklaracijami. V tem primeru je treba ugotoviti, da so bile druge deklaracije T1 izdane na isti dan brez ustreznega zavarovanja.“
V točki 49 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče ugotovilo:
„Če bi portugalski carinski organi ob izdaji deklaracij T1 preverili, ali je znesek carin in drugih dajatev, ki bi lahko nastale za vsako pošiljko, pokrit s skupnim zavarovanjem, ki ga je predložila tožeča stranka, ne bi bilo mogoče izdati 68 deklaracij T1.“
V točki 50 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče najprej zavrnilo argument Komisije, da med nastankom carinskega dolga in sprejetjem potrdila o skupnem zavarovanju, ki je bilo neveljavno zaradi prenizkega zneska, ni vzročne zveze, nato pa v isti točki ugotovilo, da „sprejetje prenizkega zavarovanja, katerega znesek očitno ni mogel pokriti vseh carin in drugih dajatev, ki bi jih bilo treba plačati, ob izdaji deklaracij T1 pomeni napako v postopku izdaje deklaracij T1“.
V točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče potrdilo pomen skupnega zavarovanja za dobro delovanje zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti. V zvezi s tem je menilo, da je intervencija pristojnih nacionalnih carinskih organov pri izdaji deklaracij T1 bistvena faza postopka, v kateri je mogoče odkriti morebitne nepravilnosti.
V točkah 54 in 55 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče ugotovilo, da je družba Transnáutica sprejela zadostne previdnostne ukrepe, zato da bi se izognila temu, da bi zaradi uporabe skupnega zavarovanja prišlo do tranzitnih operacij velike vrednosti, in da je zaradi neobstoja nadzora carinskih organov v začetni in bistveni fazi zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti lahko prišlo do izdaje 68 deklaracij T1, ki niso bile pokrite s potrdilom o zavarovanju, in do goljufivih ravnanj, za katera ta družba, ki je vzpostavila vse mehanizme za preprečevanje zlorab pri uporabi zavarovanja, ni vedela.
V točkah 56 in 57 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče obravnavalo obveznosti carinskih organov glede presoje zneska zavarovanja. Pri tem je menilo, da bi moralo to, da je bil gospodarski subjekt znan in da družba Transnáutica ni nikoli prej trgovala z občutljivim blagom, kot sta tobak in etilni alkohol, bolj pritegniti pozornost teh organov, ne pa, kot je trdila Komisija, upravičiti oslabitev nadzora. V teh okoliščinah se je Splošno sodišče v točki 58 navedene sodbe izreklo tako:
„[…] naprtitev carinskega dolga [družbi Transnáutica], ki bi lahko nastal zaradi preganjanja kršitev s strani navedenih organov, [bi] nasprotovala namenu klavzule pravičnosti, na kateri temelji člen 905 izvedbene uredbe, saj bi se tako [družba Transnáutica] znašla v posebnem položaju, ki bi presegal običajno poslovno tveganje, povezano z njeno gospodarsko dejavnostjo (glej v tem smislu sodbi [Sodišča z dne 7. septembra 1999 v zadevi] De Haan, [
C-61/98, Recueil, str. I-5003
,] točka 53, in z dne 18. oktobra 2007 v zadevi Nordspedizionieri di Danielis Livio in drugi proti Komisiji,
C-62/05 P, ZOdl., str. I-8647
, točka 51, ter sodbo [Splošnega sodišča z dne 11. julija 2002 v zadevi] Hyper proti Komisiji, [
T-205/99, Recueil, str. II-3141
,] točka 95).“
Na podlagi teh ugotovitev je Splošno sodišče v točkah od 59 do 61 izpodbijane sodbe razsodilo:
„59
Zato je treba ugotoviti, da je pomanjkanje skrbnosti portugalskih carinskih organov pri nadzoru, ki je potekal pred izdajo deklaracij T1, zlasti glede določitve zneska skupnega zavarovanja in nadzora nad njim, oslabilo sistem preverjanja, ki je za zunanji tranzitni postopek Skupnosti predviden s Carinskim zakonikom in z izvedbeno uredbo, in da je bilo tako [družbi Transnáutica] onemogočeno odkritje goljufije, preden je bila ta storjena.
Za to pomanjkanje skrbnosti so odgovorni portugalski carinski organi, [družba Transnáutica] pa je zato v posebnem položaju, ki presega običajno poslovno tveganje, povezano z njeno gospodarsko dejavnostjo.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Komisija z ugotovitvijo, da [družba Transnáutica] ni v posebnem položaju glede kršitve obveznosti nadzora nad veljavnostjo in višino zneska skupnega zavarovanja s strani portugalskih carinskih organov, storila očitno napako pri presoji.“
Postopek, vzporeden s pritožbo, in predlogi strank
Portugalska republika je sočasno z vložitvijo te pritožbe pri Splošnem sodišču zoper izpodbijano sodbo vložila ugovor tretjega na podlagi člena 123 Poslovnika Splošnega sodišča. Sodišču je prav tako predlagala, naj prekine postopek s to pritožbo, dokler se Splošno sodišče ne izreče o ugovoru tretjega.
Sodišče je s sklepom z dne 29. aprila 2010 predlogu za prekinitev postopka ugodilo. Splošno sodišče je s sklepom z dne 6. septembra 2010 v zadevi Portugalska proti Transnáutici in Komisiji (T-385/05 TO) ugovor tretjega zavrglo.
Portugalska republika Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi in
—
družbi Transnáutica naloži plačilo stroškov.
Družba Transnáutica Sodišču predlaga:
—
primarno, naj pritožbo zavrže kot očitno nedopustno;
—
podredno, naj pritožbo zavrne kot očitno neutemeljeno in
—
naj Portugalski republiki naloži plačilo stroškov.
Kraljevina Španija je 23. aprila 2010 v sodnem tajništvu Sodišča vložila predlog za intervencijo v tem postopku v podporo predlogom Portugalske republike. S sklepom z dne 20. septembra 2010 je predsednik petega senata Sodišča temu predlogu ugodil.
Pritožba
Trditve strank
Portugalska republika se v podporo pritožbi sklicuje na en pritožbeni razlog, ki se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče kršilo člen 239 Carinskega zakonika, ker naj bi napačno menilo, da obstaja poseben položaj, ki izpolnjuje pogoje za povračilo, ki jih določa ta člen. Ta edini pritožbeni razlog ima tri dele, s katerimi Portugalska republika Splošnemu sodišču očita, da je:
—
kršilo pravo Unije, ker je odločilo, da so portugalski carinski organi storili napake pri določitvi skupnega zavarovanja, ki je bilo predloženo za zadevne tranzitne operacije, in pri poznejšem nadzoru nad tem zavarovanjem;
—
napačno odločilo, da med temi napakami in poznejšim nastankom carinskega dolga zaradi umika blaga izpod carinskega nadzora obstaja vzročna zveza, in
—
napačno ugotovilo, da je družba Transnáutica sprejela potrebne previdnostne ukrepe, da bi preprečila, da bi bilo pri tranzitnih operacijah velike vrednosti uporabljeno skupno zavarovanje.
Portugalska republika meni, da je treba upoštevati, da je bilo v obravnavanem primeru skupno zavarovanje sklenjeno leta 1993, ko določbe za izvajanje Carinskega zakonika še niso veljale, kot izhaja iz člena 915, drugi odstavek, izvedbene uredbe. Takrat je bilo treba znesek skupnega zavarovanja določiti po pravilih iz člena 34b Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 o določbah za izvajanje tranzitnega postopka in o ukrepih za njegovo poenostavitev (
UL L 132, str. 1
), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 3712/92 z dne 21. decembra 1992 (
UL L 378, str. 15
).
Portugalska republika glede nadzora nad skupnim zavarovanjem trdi, da je Splošno sodišče kršilo pravo Unije, ker je razsodilo, da so imeli carinski organi obveznost preveriti, ali predloženo skupno zavarovanje pokriva znesek uvoznih dajatev, ki se dolgujejo. Ta država članica poleg tega izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da bi morali carinski organi po takem preverjanju od družbe Transnáutica zahtevati, da zaradi vrednosti carinskega dolga, ki bi lahko nastal, poveča zavarovanje, zaradi česar bi ta družba lahko odkrila goljufivo ravnanje svojega delavca.
Portugalska republika zatrjuje, da člen 198 Carinskega zakonika zahteva le, da carinski organi preverijo, ali je morda znesek uvoznih dajatev, ki se dolgujejo, višji od zneska predloženega zavarovanja. Ta država članica meni, da je Splošno sodišče kršilo pravo Unije, ker je ugotovilo, da ta člen carinskemu uradu odhoda nalaga obveznost, da med tranzitno operacijo preveri, ali predloženo skupno zavarovanje poleg zneska navedenih carin pokriva tudi druge dajatve, ki bi lahko bile predmet dolga pozneje.
Portugalska republika v okviru tretjega dela edinega pritožbenega razloga iz istih razlogov trdi, da je legitimno sklepati, da ukrepi, ki jih je sprejela družba Transnáutica, ne bi preprečili, da bi lahko njen delavec predložil dodatno gotovinsko zavarovanje, s katerim bi bilo mogoče pokriti znesek zadevnih uvoznih dajatev in tako izvesti sporne tranzitne operacije, ki so bile deklarirane.
Družba Transnáutica v odgovoru na pritožbo najprej zatrjuje, da je pritožbeni razlog Portugalske republike očitno nedopusten.
Družba Transnáutica meni, da je treba argumente Portugalske republike zavrniti, ker ni dokazala, da je Splošno sodišče storilo napako, ki bi povzročila vsebinske nepravilnosti ali izkrivljanje dejstev, in ker Sodišču ni treba preizkusiti dejstev, ki jih je preverilo že Splošno sodišče, ali odločati v zadevi na podlagi hipotetičnih elementov ali dejstev, ki niso nastala. Pritožba naj se poleg tega ne bi nanašala na nobeno pravno vprašanje.
Družba Transnáutica podredno trdi, da če bi Sodišče odločilo, da pritožba ni v celoti očitno nedopustna, bi bilo vsekakor treba pritožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.
Družba Transnáutica glede vprašanj v zvezi z določitvijo zneska skupnega zavarovanja v nasprotju s Portugalsko republiko trdi, da glede na to, da se je izvedbena uredba uporabljala od 1. januarja 1994, pokriva tudi zadevne tranzitne deklaracije T1, ki so bile izdane med 14. aprilom in 12. oktobrom 1994.
Družba Transnáutica poleg tega zatrjuje, da je treba argument Portugalske republike, da je Splošno sodišče svojo odločitev utemeljilo s tem, da bi moralo zavarovanje ustrezati 100 % carinskega dolga, šteti za očitno neutemeljen, saj glede na znesek, ki so ga portugalski organi dejansko sprejeli, izpodbijana sodba ne bi bila drugačna, tudi če bi se v obravnavanem primeru uporabljala Uredba št. 1214/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 3712/92. Družba Transnáutica meni, da v zvezi s tem ne bi bilo mogoče izpodbijati malomarnosti teh organov.
Družba Transnáutica glede nadzora nad skupnim zavarovanjem izpodbija razlago Portugalske republike, po kateri obveznost nadzora nad takim zavarovanjem „nima nobene pravne podlage“.
Družba Transnáutica v zvezi s tem zatrjuje, da je skupno zavarovanje namenjeno zagotovitvi plačila carinskega dolga in drugih dajatev, ki bi lahko nastale v zvezi z blagom v tranzitu, tako da mora pokrivati znesek carinskega dolga, ne pa vrednosti tega blaga. Zato naj ne bi bila potrebna nobena posebna pravna določba, ki bi nacionalnim carinskim organom nalagala nadzor nad navedenim skupnim zavarovanjem. Družba Transnáutica meni, da morajo carinski organi zagotoviti, da predloženo zavarovanje pokriva plačilo dolga, zato da bi se izognili vsakršnim nepravilnostim.
Družba Transnáutica trdi, da je treba člen 198 Carinskega zakonika razlagati ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja, po katerem države članice sprejmejo vse splošne ali posebne ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz Pogodb ali aktov institucij Evropske unije. Zato naj bi carinski organi, tudi če obveznost nadzora nad skupnim zavarovanjem ni izrecno določena, morali imeti možnost nadzora nad ustreznostjo tega zavarovanja. Ta družba meni, da če takega nadzora ne bi bilo, izvajanje navedenega člena ne bi bilo zagotovljeno, načelo sodelovanja pa bi se zaobšlo.
Družba Transnáutica trdi, da če bi se ugodilo pritožbenemu razlogu Portugalske republike, bi to pomenilo priznanje, da so države članice zavezane uporabljati pravo Unije, samo če je tako izrecno določeno. Taka razlaga naj bi omajala sistem delitve pristojnosti v Uniji. Že zato naj bi bilo treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.
Nazadnje, družba Transnáutica glede tretjega dela edinega pritožbenega razloga zatrjuje, da se vprašanje, kateri nacionalni carinski organi so odgovorni za pomanjkanje skrbnosti pri določitvi zavarovanja in nadzoru nad njim, in sicer bodisi portugalski ali španski carinski organi bodisi carinski organi druge države članice, nikakor ne vpliva na odgovornost družbe Transnáutica. Ta del naj bi bilo zato treba zavrniti kot očitno neutemeljen.
Kraljevina Španija v okviru svoje intervencije trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je upravno pristojnost iz členov 6 in 198 Carinskega zakonika, ki jo carinska uprava izvaja po prosti presoji, spremenilo v obveznost carinske uprave, ki vpliva na nastanek carinskega dolga. Zatrjuje, da je ta razlaga veljavna samo, če predpisi tako izrecno določajo in če opredeljujejo pravne posledice te razlage za obveznost zavezanca.
Ta država članica meni, da bi sprememba pristojnosti nadzora, ki jo ima uprava, v obveznost, ki vpliva na nastanek carinskega dolga, pomenila priznanje, da izvajanje pooblastil uprave temelji na načelu predhodne odobritve vsakega ravnanja zavezanca, kar bi bilo v nasprotju s splošnim načelom, veljavnim v modernih državah, in sicer z načelom minimalnega posredovanja zaradi domneve, da zavezanci ravnajo v skladu s pravom.
Poleg tega naj bi bilo ob upoštevanju, da bi morala zainteresirana oseba za vsako ravnanje, izvedeno na podlagi carinske ureditve, predhodno zaprositi, na podlagi izpodbijane sodbe mogoče sklepati, da bi se bilo vsaki goljufiji, razen v izjemnih primerih, kot je vnos blaga na carinsko območje brez carinske deklaracije, mogoče izogniti z izvajanjem pristojnosti nadzora, ki jo imajo carinski organi. Če bi torej prišlo do goljufije, naj bi bila zanjo odgovorna uprava, njen storilec pa naj bi moral biti oproščen.
Kraljevina Španija meni, da je pri presoji pravilnosti sporne odločbe glede na člen 905 in naslednje izvedbene uredbe treba v bistvu oceniti ravnanje zavezanca glede na okoliščine nastanka obveznosti plačila carinskega dolga.
Komisija v odgovoru na pritožbo zaradi jasnosti navaja, da je sicer želela predstaviti stališča glede nekaterih argumentov, navedenih v tej pritožbi, vendar ker se sama ni pritožila zoper izpodbijano sodbo, ni hotela sprejeti stališča do pritožbe Portugalske republike.
Presoja Sodišča
Dopustnost
Družba Transnáutica se sklicuje na ugovor nedopustnosti in trdi, da Portugalska republika s tem, da v utemeljitev ugovora tretjega in v utemeljitev te pritožbe navaja iste razloge, Sodišču v nasprotju s členom 256 PDEU dejansko predlaga, naj znova preizkusi dejanska vprašanja, in ne pravnih.
V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav je res, da se Portugalska republika v tej pritožbi sklicuje na iste argumente, kot jih je predstavila v utemeljitev ugovora tretjega, ki ga je vložila pri Splošnem sodišču, zgolj na podlagi tega, in ne da bi bila tako tej državi članici odvzeta možnost vložitve pravnega sredstva, ni mogoče ugotoviti, da ta pritožba ni dopustna. Tako je zlasti zato, ker v obravnavanem primeru Splošno sodišče navedenemu ugovoru tretjega ni ugodilo, prav tako pa v tem postopku ni preučilo argumentov Portugalske republike.
Poleg tega se v nasprotju s tem, kar trdi družba Transnáutica, pritožba Portugalske republike ne nanaša na preizkus dejstev, ki ga je opravilo Splošno sodišče, ampak na njegovo presojo, da so v položaju, kakršen je ta, zaradi katerega je nastal ta spor, izpolnjeni pravni pogoji za uporabo člena 239 Carinskega zakonika. Sodišče lahko v okviru pritožbe preizkusi to presojo Splošnega sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2008 C.A.S. proti Komisiji,
C-204/07 P, ZOdl., str. I-6135
, točka 83).
Ugovor nedopustnosti, na katerega se sklicuje družba Transnáutica, je zato treba zavrniti.
Vsebinska presoja
Portugalska republika s pritožbo izpodbija ugotovitve Splošnega sodišča, v skladu s katerimi gre za poseben položaj iz člena 239 Carinskega zakonika, kadar carinski organi države članice storijo napake pri določitvi zneska skupnega zavarovanja, ki ga je treba predložiti za nekatere transakcije, in pri poznejšem nadzoru nad tem zneskom.
Portugalska republika se v podporo pritožbi sklicuje na en pritožbeni razlog, ki ima tri dele. Prvič, trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da so portugalski carinski organi storili napake pri določitvi skupnega zavarovanja in nadzoru nad njim, temelji na napačni razlagi prava Unije. Drugič, zatrjuje, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da med temi napakami in poznejšim nastankom carinskega dolga ob odstranitvi blaga izpod carinskega nadzora obstaja vzročna zveza. Nazadnje, ta država članica trdi, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je družba Transnáutica sprejela vse potrebne previdnostne ukrepe, zato da bi se izognila temu, da bi bilo pri tranzitnih operacijah velike vrednosti uporabljeno skupno zavarovanje.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 905 izvedbene uredbe – na podlagi katerega država članica, h kateri carinski organ spada, Komisijo pozove, naj na podlagi elementov, ki so ji bili poslani, presodi, ali obstaja poseben položaj, ki upravičuje odpust carin – vsebuje splošno klavzulo pravičnosti, ki zajema poseben položaj deklaranta v primerjavi z drugimi subjekti, ki opravljajo enako dejavnost, kadar carinski organ glede na zatrjevane razloge ni mogel sprejeti odločitve glede odpusta carin (glej sodbo Sodišča z dne 25. februarja 1999 v zadevi Trans-Ex-Import,
C-86/97, Recueil, str. I-1041
, točke od 18 do 21, in zgoraj navedeno sodbo De Haan, točka 52).
Glede na to pojasnilo je treba poudariti, da se ugovori Portugalske republike glede razlogovanja Splošnega sodišča nanašajo na različne dejanske in pravne faze analize, na podlagi katere je Splošno sodišče ugotovilo, da gre za poseben položaj iz člena 239 Carinskega zakonika. Za presojo utemeljenosti takega razlogovanja je treba zaporedoma preizkusiti vsako od teh faz.
Najprej je treba opozoriti, kot je storilo Splošno sodišče v točki 43 izpodbijane sodbe, da člen 94 Carinskega zakonika glavnemu zavezancu nalaga, da predloži zavarovanje, zato da zagotovi plačilo carinskega dolga in drugih dajatev, ki bi lahko nastale v zvezi z blagom. Iz členov 191 in 198 tega zakonika prav tako izhaja, da morajo carinski organi določiti ustrezno skupno zavarovanje in nadzorovati njegovo predložitev.
Kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 45 izpodbijane sodbe, delovanje in nadzor pristojnih nacionalnih carinskih organov nista bistvena samo ob izdaji potrdila o zavarovanju, ampak tudi vsakič, ko je predloženo skupno zavarovanje za kritje več tranzitnih operacij, zato da bi se te izvedle in pokrile. Glede na to, morajo pristojni carinski organi, čeprav člen 198 Carinskega zakonika ne vsebuje formalne obveznosti nadzora nad ustreznostjo skupnega zavarovanja, sprejeti vse potrebne ukrepe, ko ugotovijo, da se znesek predloženega zavarovanja in skupni znesek carin, ki se dolgujejo za določene tranzitne operacije, razlikujeta.
Portugalska republika izpodbija obseg obveznosti, naložene s členom 198 Carinskega zakonika, in trdi, da je Splošno sodišče to določbo razlagalo preozko, saj je carinskim organom pri nadzoru nad ustreznostjo skupnega zavarovanja naložilo višjo stopnjo skrbnosti. Prav tako izpodbija ugotovitve Splošnega sodišča glede predpisov, ki se uporabijo za izračun tega skupnega zavarovanja.
Poudariti je treba, da sta Portugalska republika in Komisija v stališčih, ki sta jih predstavili pred Sodiščem, podali nasprotujoči si razlagi glede tega, kateri predpisi se uporabljajo v tem sporu. Rezultat glede odstotka dolga carin, ki ga mora pokrivati skupno zavarovanje, bodisi 30 bodisi 50 %, je odvisen od tega, kateri predpisi se uporabijo.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da ne glede na to, kateri sorazmerni znesek se zahteva s predpisi, ki se uporabljajo v tem sporu, to ne vpliva na obveznost skrbnosti, ki jo imajo carinski organi. Prav tako je treba spomniti, da je Splošno sodišče v točki 48 izpodbijane sodbe poudarilo, da „[k]ot je na obravnavi zatrjevala [družba Transnáutica], ne da bi ji Komisija nasprotovala, glede na vse deklaracije T1, ki so bile izdane istega dne, skupno zavarovanje ni nikoli pokrivalo več kot 7,29 % carin in drugih dajatev“.
Tako je treba ugotoviti, da je bila ugotovitev Splošnega sodišča, da zavarovanje, ki so ga zahtevali carinski organi, ni bilo ustrezno, dosledna ne glede na to, ali predpisi, ki se uporabijo, zahtevajo skupno zavarovanje v višini 30 ali 50 % dolga carin. To, da skupno zavarovanje, ki je bilo dejansko predloženo, ni nikoli pokrivalo več kot 7,29 % teh carin, medtem ko bi jih moralo kriti vsaj 30 %, upravičuje ugotovitev Splošnega sodišča v točki 55 izpodbijane sodbe, da je „zaradi neobstoja nadzora carinskih organov v začetni in bistveni fazi zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti lahko prišlo do izdaje 68 deklaracij T1, ki niso bile pokrite s potrdilom o zavarovanju“.
Kot je Splošno sodišče pravilno razsodilo v točki 51 izpodbijane sodbe, je, „zato da bi ta postopek deloval, […] bistveno, da je predloženo zavarovanje v ustreznem znesku, ki lahko pokrije znesek carinskega dolga, ki bi lahko nastal, in sicer v višini 30, 50 ali 100 %, ki se določi glede na naravo blaga, ki se prevaža. Napaka pri nadzoru nad zavarovanjem ob izdaji deklaracije T1 bo gotovo vplivala na možnost glavnega zavezanca, da zagotovi plačilo carinskega dolga, ki bi lahko nastal“.
Preostala dela edinega pritožbenega razloga, na katerega se sklicuje Portugalska republika, je treba preizkusiti ob upoštevanju zgoraj navedenega. Prvič, Portugalska republika izpodbija razlogovanje Splošnega sodišča glede vzročne zveze med napako, ki so jo storili carinski organi v zvezi z določitvijo skupnega zavarovanja, in morebitnim nastankom carinskega dolga zaradi odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
Splošno sodišče je v točki 49 izpodbijane sodbe namreč razsodilo, da „[č]e bi portugalski carinski organi ob izdaji deklaracij T1 preverili, ali je znesek carin in drugih dajatev, ki bi lahko nastale za vsako pošiljko, pokrit s skupnim zavarovanjem, ki ga je predložila tožeča stranka, ne bi bilo mogoče izdati 68 deklaracij T1“. To razlogovanje temelji na dejstvu, da če bi navedeni organi izpolnili svoje obveznosti glede izračuna zneska skupnega zavarovanja, ki ga je treba predložiti, ne bi nikoli bilo mogoče izvesti transakcij, za katere je bilo pozneje ugotovljeno, da so goljufive.
Vzročna zveza, ki jo je ugotovilo Splošno sodišče, se ne nanaša na napačen izračun zneska skupnega zavarovanja in na nastanek carinskega dolga, ampak na zvezo med nepazljivostjo navedenih organov, zaradi česar so se tranzitne operacije izognile vsem nadzornim ukrepom, ki so določeni z uporabljivimi predpisi, in obstojem posebnega položaja. Splošno sodišče je, namesto da bi ugotavljalo, ali obstaja vzročna zveza med napako pri izračunu zneska skupnega zavarovanja in nastankom dolga, preizkušalo, ali gre v okoliščinah dejanskega stanja za „poseben položaj“ iz člena 239 Carinskega zakonika.
Tudi glede na to ugotovitev je treba na drugem mestu preizkusiti tretji del edinega pritožbenega razloga, na katerega se sklicuje Portugalska republika. Ta izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da če bi carinski organi izračunali ustrezno skupno zavarovanje in nadzorovali njegovo predložitev, bi se z notranjimi postopki, ki jih je uvedla družba Transnáutica, bilo mogoče izogniti goljufiji in tako nastanku carinskega dolga.
V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da Portugalska republika ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je Splošno sodišče v točki 52 izpodbijane sodbe napačno razsodilo, da „[č]e bi portugalski carinski organi zavarovanje zavrnili zaradi nezadostnega zneska in zahtevali, da se predloži dodatno zavarovanje, deklaracije T1 ne bi bile izdane, [družba Transnáutica] pa bi tudi lahko, kot pravilno zatrjuje, odkrila goljufivo ravnanje svojega delavca“.
Splošno sodišče tako s tem, da je v točki 60 izpodbijane sodbe razsodilo, da so za „[…] to pomanjkanje skrbnosti […] odgovorni portugalski carinski organi, [družba Transnáutica] pa je zato v posebnem položaju, ki presega običajno poslovno tveganje, povezano z njeno gospodarsko dejavnostjo“, ni napačno uporabilo prava ali izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi.
Glede argumenta, na katerega se sklicuje Portugalska republika v utemeljitev tretjega dela edinega pritožbenega razloga, ki se nanaša na morebitno ravnanje delavca družbe Transnáutica, če bi portugalski carinski organi od njega zahtevali, da predloži dodatno zavarovanje, je treba ugotoviti, da je popolnoma hipotetičen.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v posebnih okoliščinah obravnavnega primera ter na podlagi elementov, ki so mu bili predloženi, in ne da bi izkrivilo dokaze ali napačno uporabilo pravo, utemeljeno ugotovilo, da je zaradi pomanjkanja skrbnosti navedenih organov, ki je povzročilo neučinkovitost postopkov nadzora, ki jih je uvedla družba Transnáutica, nastal poseben položaj iz člena 239 Carinskega zakonika.
Ker ni utemeljen nobeden od treh delov edinega pritožbenega razloga, na katerega se sklicuje Portugalska republika v utemeljitev pritožbe, je to treba zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 69(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 118 tega poslovnika uporablja v pritožbenem postopku, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.
Družba Transnáutica je predlagala, naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. Kraljevina Španija, ki se je kot intervenientka udeležila postopka, nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.

3.
Kraljevina Španija nosi svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.