CELEX: 62010CJ0029
Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky
Pracovná zmluva
Voľba účastníkov zmluvy
Kogentné ustanovenia právneho poriadku, ktoré sa uplatňujú pri absencii voľby
Určenie tohto právneho poriadku
Pojem štát, v ktorom zamestnanec ‚obvykle vykonáva svoju prácu‘
Zamestnanec vykonávajúci svoju prácu vo viac ako jednom zmluvnom štáte

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 2 písm. a) Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky,
otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. EÚ C 169, 2005, s. 10, ďalej len „Rímsky dohovor“), ktorý sa týka individuálnych
pracovných zmlúv.
Tento návrh bol predložený v rámci konania o žalobe o náhradu škody, ktorú podal H. Koelzsch proti Luxemburskému veľkovojvodstvu
a ktorá je založená na údajnom porušení uvedeného ustanovenia Rímskeho dohovoru súdnymi orgánmi tohto štátu. Týmto orgánom
bola predložená na rozhodnutie žaloba o náhradu škody podaná žalobcom v konaní vo veci samej proti podniku medzinárodnej dopravy
Ove Ostergaard Luxembourg SA, predtým Gasa Spedition Luxembourg (ďalej len „Gasa“), so sídlom v Luxembursku, s ktorým uzavrel
pracovnú zmluvu.

Právny rámec

Pravidlá o rozhodnom práve pri zmluvných záväzkoch a o súdnej právomoci v občianskych a obchodných veciach
Rímsky dohovor
Článok 3 ods. 1 Rímskeho dohovoru stanovuje:
„Zmluva sa spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia zmluvné strany. Voľba musí byť výslovná alebo musí dostatočne spoľahlivo
vyplývať z ustanovení zmluvy alebo z okolností prípadu. Zmluvné strany si môžu zvoliť právny poriadok, ktorým sa bude spravovať
celá zmluva alebo len jej časť.“
Článok 6 Rímskeho dohovoru pod názvom „Individuálne pracovné zmluvy“ stanovuje:
„1.      Bez ohľadu na ustanovenia článku 3 nemôžu strany pracovnej zmluvy svojou voľbou rozhodného práva zbaviť zamestnanca ochrany,
ktorú mu poskytujú kogentné normy právneho poriadku uplatniteľného podľa odseku 2 pri absencii voľby.
2.      Bez ohľadu na ustanovenia článku 4 sa pracovná zmluva pri absencii voľby rozhodného práva podľa článku 3 spravuje:
a)      právnym poriadkom štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, aj keď prechodne pracuje v inom štáte,
alebo
b)      ak zamestnanec obvykle nevykonáva prácu v jednom štáte, právnym poriadkom štátu, v ktorom sa nachádza prevádzkareň, ktorá
ho najala;
ak z celkových okolností nevyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s iným štátom; v takom prípade sa zmluva spravuje právnym poriadkom
tohto štátu.“
Prvý protokol o výklade Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980, Súdnym
dvorom Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ C 169, 2005, s. 18, ďalej len „prvý protokol o výklade Rímskeho dohovoru“), vo svojom
článku 2 stanovuje:
„Každý z nižšie uvedených súdov môže požiadať Súdny dvor o rozhodnutie [o prejudiciálnej] otázke, ktorá vyplýva z prejednávania
veci a ktorá sa týka výkladu ustanovení obsiahnutých v právnych nástrojoch uvedených článku 1, ak tento súd považuje zodpovedanie
takejto otázky za potrebné pre vydanie rozhodnutia:
…
b)      odvolacie súdy zmluvných štátov.“
Nariadenie (ES) č. 593/2008
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ
L 177, s. 6) nahradilo Rímsky dohovor. Toto nariadenie sa vzťahuje na zmluvy uzavreté od 17. decembra 2009.
Článok 8 nariadenia č. 593/2008 pod názvom „Individuálne pracovné zmluvy“ uvádza:
„1.      Individuálna pracovná zmluva sa spravuje právnym poriadkom zvoleným zmluvnými stranami v súlade s článkom 3. Takáto voľba
práva však nesmie zbaviť zamestnanca ochrany, ktorú mu poskytujú také ustanovenia, od ktorých sa nemožno odchýliť dohodou
podľa práva, ktoré by v prípade absencie voľby bolo podľa odsekov 2, 3 a 4 tohto článku rozhodným.
2.      Pokiaľ si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo pre individuálnu pracovnú zmluvu, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny,
v ktorej zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, alebo ak tomu tak nie je, právnym poriadkom krajiny, z ktorej
takúto prácu vykonáva. Za zmenu krajiny obvyklého miesta výkonu práce sa nepovažuje, ak zamestnanec dočasne pracuje v inej
krajine.
3.      Ak rozhodné právo nemožno určiť podľa odseku 2, zmluva sa spravuje právnym poriadkom krajiny miesta podnikania, prostredníctvom
ktorého bol zamestnanec zamestnaný.
4.      Ak z celkovej situácie vyplýva, že zmluva má užšiu väzbu s inou krajinou, než je krajina uvedená v odseko[ch] 2 alebo 3, uplatní
sa právny poriadok tejto inej krajiny.“
Bruselský dohovor
Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený a doplnený Dohovorom o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
kráľovstva z 29. novembra 1996 (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1, ďalej len „Bruselský dohovor“), vo svojom článku 5 stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území jedného zmluvného štátu možno žalovať v druhom zmluvnom štáte:
1.      v zmluvných veciach pred súdom podľa miesta, kde bola alebo má byť splnená povinnosť, ktorá je základom žaloby; vo veciach
individuálnych pracovných zmlúv je takým miestom miesto, kde pracovník obvykle vykonáva svoju prácu; ak pracovník obvykle
nevykonáva prácu v jednom štáte, zamestnávateľ sa môže rovnako obrátiť na súd podľa miesta, kde sa nachádza prevádzkareň,
ktorá pracovníka zamestnala.
…“ [
neoficiálny preklad
]
Nariadenie (ES) č. 44/2001
Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných
veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) nahradilo Bruselský dohovor.
Článok 19 nariadenia č. 44/2001 stanovuje:
„Zamestnávateľa s bydliskom v členskom štáte možno žalovať:
1.      na súdoch členského štátu, v ktorom má bydlisko, alebo
2.      v inom členskom štáte
a)      na súdoch podľa miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu alebo na súdoch podľa miesta, kde naposledy prácu vykonával,
alebo
b)      ak zamestnanec prácu nevykonáva alebo nevykonával obvykle v jednej krajine, na súdoch podľa miesta, kde sa nachádza alebo
nachádzala prevádzkareň, ktorá zamestnanca najala.“

Vnútroštátne práva
Luxemburský zákon z 18. mája 1979 o reforme zastupovania zamestnancov [loi du 18 mai 1979 portant réforme des délégations
du personnel] (
Mémorial
A 1979, č. 45, s. 948) vo svojom článku 34 (1) stanovuje:
„S riadnymi a náhradnými zástupcami zamestnancov nemožno počas trvania ich funkcie skončiť pracovný pomer výpoveďou, výpoveď
daná zamestnávateľom zástupcovi zamestnancov sa musí považovať za absolútne neplatnú.“
Nemecký zákon o ochrane pred prepúšťaním (Kündigungsschutzgesetz) vo svojom § 15 ods. 1 stanovuje:
„Výpoveď členovi podnikového výboru… je nezákonná, ak určité skutočnosti neoprávňujú zamestnávateľa na okamžité skončenie
pracovného pomeru zo závažných dôvodov a nebol získaný alebo rozhodnutím súdu nahradený súhlas vyžadovaný v zmysle článku
103 zákona o organizácii podnikov [Betriebsverfassungsgesetz]. Po uplynutí funkčného obdobia je nezákonná výpoveď člena podnikového
výboru, zástupcu…, ak určité skutočnosti neoprávňujú zamestnávateľa na okamžité skončenie pracovného pomeru zo závažných dôvodov;
tieto ustanovenia sa neuplatňujú, ak sa členstvo skončí na základe rozhodnutia súdu.
Po skončení funkcie je skončenie pracovného pomeru výpoveďou zakázané po dobu jedného roka.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pracovnou zmluvou podpísanou v Luxemburgu 16. októbra 1998 bol H. Koelzsch, vodič nákladných áut s bydliskom v Osnabrücku
(Nemecko), zamestnaný spoločnosťou Gasa ako vodič v medzinárodnej doprave. Táto pracovná zmluva obsahovala doložku, ktorá
odkazovala na luxemburský zákon z 24. mája 1989 o pracovnej zmluve [loi du 24 mai 1989 sur le contrat de travail] (
Mémorial
A 1989, č. 35, s. 612), ako aj doložku určujúcu výlučnú právomoc súdov tohto štátu.
Spoločnosť Gasa je dcérskou spoločnosťou spoločnosti Gasa Odense Blomster amba založenej podľa dánskeho práva. Predmetom jej
činnosti je preprava kvetov a iných rastlín z mesta Odense (Dánsko) do miest nachádzajúcich sa väčšinou v Nemecku, ale tiež
v ostatných európskych štátoch, prostredníctvom nákladných áut so základňou v Nemecku, predovšetkým v mestách Kassel, Neukirchen/Vluyn
a Osnabrück. V tomto ostatnom členskom štáte nemá spoločnosť Gasa sídlo ani kancelárske priestory. Nákladné autá sú zapísané
do evidencie v Luxembursku a vodiči sa zúčastňujú na luxemburskom systéme sociálneho zabezpečenia.
Po oznámení reštrukturalizácie spoločnosti Gasa a znížení činnosti dopravných prostriedkov odchádzajúcich z Nemecka vytvorili
zamestnanci tejto spoločnosti v tomto členskom štáte 13. januára 2001 zamestnaneckú radu („Betriebsrat“), do ktorej bol H. Koelzsch
zvolený 5. marca 2001 za náhradníka.
Listom z 13. marca 2001 vypovedal riaditeľ spoločnosti Gasa pracovnú zmluvu H. Koelzscha s účinnosťou k 15. máju 2001.

Žaloba o neplatnosť výpovede a žaloba o náhradu škody proti spoločnosti Gasa
Žalobca napadol rozhodnutie o výpovedi najprv v Nemecku, na Arbeitsgericht Osnabrück, ktorý však rozsudkom zo 4. júla 2001
rozhodol, že nemá dostatok právomoci
ratione loci
. H. Koelzsch preto podal odvolanie proti tomuto rozsudku na Landesarbeitsgericht Osnabrück, toto odvolanie však bolo zamietnuté.
Následne H. Koelzsch žalobou z 24. júla 2002 zažaloval spoločnosť Ove Ostergaard Luxembourg SA, právneho nástupcu spoločnosti
Gasa, na pracovnom súde v Luxemburgu, aby od nej získal zaplatenie náhrady škody za nezákonnú výpoveď, ako aj náhrady za výpovednú
dobu a nevyplatenú mzdu. Uviedol, že napriek voľbe luxemburského práva ako
lex contractus
by sa v zmysle článku 6 ods. 1 Rímskeho dohovoru mali na spor uplatňovať kogentné ustanovenia nemeckého práva, ktoré chránia
členov zamestnaneckej rady („Betriebsrat“), pretože v prípade absencie voľby strán by sa zmluva mala riadiť nemeckým právom.
Jeho výpoveď bola teda nezákonná, lebo § 15 nemeckého zákona o ochrane pred prepúšťaním zakazuje vypovedanie pracovnej zmluvy
členov uvedenej „Betriebsrat“ a podľa judikatúry Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovný súd) sa tento zákaz vzťahuje aj na
náhradníkov.
Rozsudkom zo 4. marca 2004 Tribunal du travail de Luxembourg usúdil, že spor sa riadi výlučne luxemburským právom, a v dôsledku
toho uplatnil predovšetkým loi du 18 mai 1979 portant réforme des délégations du personnel.
Vo veci samej bol tento rozsudok potvrdený rozsudkom Cour d’appel de Luxembourg z 26. mája 2005, ktorý okrem iného usúdil,
že návrh H. Koelzscha domáhajúci sa uplatnenia uvedeného nemeckého zákona na všetky jeho nároky je novým návrhom, a je preto
neprípustný. Rovnako Cour de cassation de Luxembourg rozsudkom z 15. júna 2006 zamietol dovolanie proti tomuto rozhodnutiu.

Žaloba proti štátu o náhradu škody, ktorú spôsobili súdne orgány porušením Rímskeho dohovoru
V tomto prvom konaní pred luxemburskými súdmi, ktoré sa právoplatne skončilo, podal 1. marca 2007 H. Koelzsch žalobu o náhradu
škody proti Luxemburskému veľkovojvodstvu na základe článku 1, prvého odseku, loi du 1
er
septembre 1988 relative à la responsabilité civile de l’État et des collectivités publiques [zákon z 1. septembra 1988 o občianskoprávnej
zodpovednosti štátu a verejných orgánov] (
Mémorial
A 1988, č. 51, s. 1000), pričom uviedol nesprávny postup súdnych orgánov tohto štátu.
H. Koelzsch predovšetkým uviedol, že súdne rozhodnutia porušujú článok 6 ods. 1 a 2 Rímskeho dohovoru tým, že sa v nich rozhodlo,
že kogentné ustanovenia nemeckého práva o ochrane pred prepúšťaním sa na jeho pracovnú zmluvu neuplatňujú, a že sa nimi odmietol
jeho návrh obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, aby sa vzhľadom na okolnosti daného prípadu
spresnilo kritérium miesta obvyklého výkonu práce.
Rozsudkom z 9. novembra 2007 Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luxembursko) vyhlásil žalobu za prípustnú, ale nedôvodnú.
Konkrétne, pokiaľ ide o otázku určenia rozhodného práva, tento súd uviedol, že súdy, ktorým bol predložený spor medzi H. Koelzschom
a jeho zamestnávateľom, správne rozhodli, že zmluvné strany pracovnej zmluvy si za rozhodné právo zvolili luxemburské právo,
v dôsledku čoho sa nemal zohľadňovať článok 6 ods. 2 Rímskeho dohovoru. Okrem toho uviedol, že inštitúty zastupovania zamestnancov
sa riadia kogentnými ustanoveniami štátu, v ktorom má zamestnávateľ sídlo.
H. Koelzsch podal 17. júna 2008 proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho
konania.
Cour d’appel de Luxembourg usudzuje, že kritika odvolateľa, pokiaľ ide o výklad článku 6 ods. 1 Rímskeho dohovoru luxemburskými
súdmi, sa nezdá zjavne nedôvodná, keďže tieto súdy neurčili rozhodné právo pri absencii voľby strán na základe tohto ustanovenia.
Uvádza, že ak sa má v prípade absencie voľby strán na zmluvu uplatňovať luxemburské právo, nie je potrebné pristúpiť k porovnávaniu
tohto práva s ustanoveniami nemeckého práva uvedeného žalobcom, aby sa určilo, ktorá úprava je v zmysle článku 6 ods. 1 Rímskeho
dohovoru výhodnejšia pre zamestnanca. Naopak, ak sa má nemecké právo považovať za to, ktoré sa uplatňuje v prípade absencie
voľby strán, kogentná povaha pravidiel luxemburského práva v oblasti vypovedania pracovných zmlúv by nemala brániť uplatneniu
nemeckého práva o osobitnej ochrane členov zamestnaneckých rád proti vypovedaniu ich pracovných zmlúv.
Rozhodujúce kritériá uvedené v článku 6 ods. 2 Rímskeho dohovoru, najmä kritérium štátu obvyklého výkonu práce, v tejto súvislosti
podľa vnútroštátneho súdu, na rozdiel od stanoviska, ktoré vo svojom rozsudku prijal Tribunal d’arrondissement de Luxembourg,
neumožňujú okamžite odmietnuť nemecké právo ako
lex contractus
.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že v záujme koherencie treba pojem „právny poriadok štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva
svoju prácu“, uvedený v článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru vykladať vo svetle pojmu uvedeného v článku 5 ods. 1 Bruselského
dohovoru a pri zohľadnení formulácie uvedenej v článku 19 nariadenia č. 44/2001, ako aj v článku 8 nariadenia č. 593/2008,
ktorý odkazuje nielen na štát, v ktorom sa vykonáva práca, ale tiež na štát, z ktorého zamestnanec vykonáva svoje činnosti.
Za týchto podmienok Cour d’appel de Luxembourg rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa kolízna norma definovaná v… článku 6 ods. 2 písm. a) [Rímskeho dohovoru], ktorá uvádza, že pracovná zmluva sa spravuje
právom štátu, v ktorom zamestnanec pri plnení zmluvy obvykle vykonáva svoju prácu, vykladať v tom zmysle, že ak zamestnanec
vykonáva prácu vo viacerých štátoch, ale systematicky sa vracia do jedného z nich, tento štát sa má považovať za štát, v ktorom
zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu“?

O prejudiciálnej otázke
Keďže bola otázka položená odvolacím súdom, Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania v zmysle
prvého protokolu o výklade Rímskeho dohovoru, ktorý nadobudol účinnosť 1. augusta 2004.
Na zodpovedanie položenej otázky treba podať výklad pravidla stanoveného v článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru a predovšetkým
kritéria štátu, kde zamestnanec „obvykle vykonáva prácu“.
V tejto súvislosti treba uviesť, rovnako ako to správne zdôraznila Európska komisia, že toto kritérium sa musí vykladať samostatne
v tom zmysle, že obsah a rozsah tohto odkazového pravidla nemožno určiť na základe právneho poriadku štátu, ktorého súdu bol
spor predložený, ale musia byť určené podľa objektívnych a samostatných kritérií, aby sa zabezpečila plná účinnosť Rímskeho
dohovoru vzhľadom na ciele, ktoré sleduje (pozri analogicky rozsudok z 13. júla 1993 Mulox IBC, C‑125/92, Zb. s. I‑4075, body
10 a 16).
Okrem toho takýto výklad nemôže ignorovať výklad kritérií stanovených v článku 5 ods. 1 Bruselského dohovoru, ktoré stanovujú
pravidlá na určenie súdnej právomoci v rovnakých oblastiach a používajú podobné pojmy. Z preambuly Rímskeho dohovoru vyplýva,
že bol uzavretý na to, aby pokračoval v právnej unifikácii v oblasti medzinárodného práva súkromného, ktorá bola začatá prijatím
Bruselského dohovoru (pozri rozsudok zo 6. októbra 2009, ICF, C‑133/08, Zb. s. I‑9687, bod 22).
Pokiaľ ide o obsah článku 6 Rímskeho dohovoru, treba pripomenúť, že stanovuje osobitné kolízne normy týkajúce sa individuálnych
pracovných zmlúv. Tieto normy sú výnimkami z noriem všeobecnej povahy stanovených v článkoch 3 a 4 tohto dohovoru, ktoré sa
týkajú možnosti voľby rozhodného práva a kritérií na jeho určenie v prípade absencie takejto voľby.
Článok 6 ods. 1 uvedeného dohovoru obmedzuje možnosť voľby rozhodného práva. Stanovuje, že zmluvné strany nemôžu svojou voľbou
vylúčiť uplatnenie kogentných ustanovení právneho poriadku, ktorým by sa zmluva riadila v prípade absencie takejto voľby.
Článok 6 ods. 2 toho istého dohovoru stanovuje osobitné rozhodujúce kritériá, ktorými sú buď kritérium štátu, kde zamestnanec
„obvykle vykonáva prácu“ [písm. a)], alebo v prípade neexistencie takéhoto miesta kritérium miesta, kde sa nachádza „prevádzkareň,
ktorá ho najala“ [písm. b)]. Tento odsek okrem toho stanovuje, že tieto dve rozhodujúce kritériá sa neuplatnia, ak z celkových
okolností vyplýva, že pracovná zmluva má užšiu väzbu s iným štátom, pričom v takom prípade sa uplatňuje právnym poriadok tohto
štátu.
Vo svojom rozhodnutí sa Cour d’appel de Luxembourg v podstate pýta, ktoré z prvých dvoch kritérií sa uplatňuje na pracovnú
zmluvu, o ktorú ide v konaní vo veci samej.
Podľa Luxemburského veľkovojvodstva z článku 6 Rímskeho dohovoru vyplýva, že predpoklad uvedený v prejudiciálnej otázke, ktorá
sa týka práce v odvetví dopravy, je predpokladom, z ktorého vychádza kritérium stanovené v odseku 2 písm. b) tohto článku 6.
Ak by sa pripustilo uplatňovanie rozhodujúceho kritéria stanoveného v odseku 2 písm. a) uvedeného článku 6 na takúto pracovnú
zmluvu, ustanovenie uvedeného odseku 2 písm. b), ktoré zahŕňa presne prípad, keď zamestnanec obvykle nevykonáva prácu v tom
istom štáte, by stratilo zmysel.
Naopak, podľa žalobcu v konaní vo veci samej, gréckej vlády a Komisie z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa článku 5 bodu 1
Bruselského dohovoru vyplýva, že systematický výklad kritéria miesta, kde zamestnanec „obvykle vykonáva svoju prácu“, vedie
k tomu, aby sa umožnilo uplatňovanie tohto pravidla rovnako aj za predpokladu, že práca sa vykonáva vo viacerých členských
štátoch. Konkrétne uvádzajú, že na účely presného určenia tohto miesta uviedol Súdny dvor miesto, z ktorého zamestnanec v prevažnej
miere plní svoje povinnosti voči zamestnávateľovi (rozsudok Mulox IBC, už citovaný, body 21 až 23), alebo miesto, v ktorom
je skutočné stredisko jeho pracovných činností (rozsudok z 9. januára 1997, Rutten, C‑383/95, Zb. s. I‑57, bod 23), alebo
v prípade, ak neexistujú kancelárske priestory, miesto, kde zamestnanec vykonáva väčšinu svojej práce (rozsudok z 27. februára
2002, Weber, C‑37/00, Zb. s. I‑2013, bod 42).
V tejto súvislosti zo správy o Dohovore o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, ktorú vypracovali M. Giuliano a P. Lagarde
(Ú. v. ES C 282, s. 1), vyplýva, že článok 6 tohto dohovoru bol zavedený preto, aby „zaviedol vhodnejšiu úpravu v oblastiach,
v ktorých sa záujmy jednej zo zmluvných strán líšia od záujmov druhej zmluvnej strany, a aby zabezpečil [tiež] primeranú ochranu
zmluvnej strany, ktorá sa v zmluvnom vzťahu musí zo sociálno‑ekonomického hľadiska považovať za slabšiu“ [
neoficiálny preklad
].
Z týchto zásad Súdny dvor rovnako vychádzal pri výklade pravidiel o určení právomoci týkajúcich sa týchto zmlúv, ktoré sú
stanovené Bruselským dohovorom. Rozhodol, že za predpokladu, ako je to vo veci samej, že zamestnanec vykonáva svoje pracovné
činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte, treba rovnako zohľadniť záujem na zabezpečení primeranej ochrany zamestnanca ako
zmluvnej strany, ktorá je najslabšia (pozri v tomto zmysle rozsudky Rutten, už citovaný, bod 22, a z 10. apríla 2003, Pugliese,
C‑437/00, Zb. s. I‑3573, bod 18).
Z toho vyplýva, že pokiaľ je cieľom článku 6 Rímskeho dohovoru zaistiť primeranú ochranu zamestnanca, toto ustanovenie treba
vykladať tak, že zabezpečuje skôr uplatnenie právneho poriadku štátu, v ktorom vykonáva svoje pracovné činnosti, ako právneho
poriadku štátu, v ktorom má sídlo zamestnávateľ. Zamestnanec totiž plní svoje hospodárske a sociálne úlohy v tomto prvom štáte,
a ako to zdôraznila generálna advokátka v bode 50 svojich návrhov, pracovné činnosti sú ovplyvnené odborným a politickým prostredím
v tomto štáte. Preto treba v čo najväčšej miere zabezpečiť dodržiavanie pravidiel na ochranu práce stanovených právnym poriadkom
tohto štátu.
Ďalej vzhľadom na účel sledovaný článkom 6 Rímskeho dohovoru treba konštatovať, že kritérium štátu, v ktorom zamestnanec „obvykle
vykonáva prácu“, stanovené v odseku 2 písm. a) tohto článku treba vykladať extenzívne, zatiaľ čo kritérium miesta, kde sa
nachádza „prevádzkareň, ktorá ho najala“, stanovené v odseku 2 písm. b) toho istého článku by sa malo uplatňovať vtedy, keď
súd, ktorému bol spor predložený, nedokáže určiť štát obvyklého výkonu práce.
Z toho, čo je uvedené vyššie, vyplýva, že kritérium uvedené v článku 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru sa má uplatňovať
rovnako za predpokladu, ako je to v spore vo veci samej, že zamestnanec vykonáva svoje činnosti vo viac ako jednom zmluvnom
štáte, ak môže súd, ktorému bol spor predložený, určiť štát, s ktorým má práca významnú spojitosť.
Podľa judikatúry Súdneho dvora citovanej v bode 39 tohto rozsudku, ktorá je rovnako relevantná pri analýze článku 6 ods. 2
Rímskeho dohovoru, ak je práca vykonávaná vo viac ako jednom členskom štáte, kritérium štátu obvyklého výkonu práce musí byť
predmetom extenzívneho výkladu a treba ho chápať tak, že odkazuje na miesto, v ktorom alebo z ktorého zamestnanec skutočne
vykonáva svoje pracovné činnosti, a v prípade neexistencie strediska činností na miesto, kde vykonáva väčšinu svojich činností.
Tento výklad je okrem iného rovnako v súlade so znením nového ustanovenia o kolíznych normách týkajúcich sa individuálnych
pracovných zmlúv, ktoré je stanovené nariadením č. 593/2008, ktoré sa na daný prípad
ratione temporis
neuplatňuje. Podľa článku 8 tohto nariadenia, pokiaľ si zmluvné strany nezvolili rozhodné právo pre individuálnu pracovnú
zmluvu, zmluva sa spravuje právnym poriadkom štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva prácu na základe zmluvy, alebo ak
taký nie je, právnym poriadkom štátu, z ktorého takúto prácu vykonáva. Tento právny poriadok sa rovnako uplatňuje naďalej
aj vtedy, ak zamestnanec dočasne pracuje v inom štáte. Okrem toho, ako to tiež uvádza odôvodnenie č. 23 tohto nariadenia,
výklad tohto ustanovenia musí vychádzať zo zásad
favor laboratoris
, keďže zmluvné strany, ktoré sú najslabšie, musia byť chránené „kolíznymi normami, ktoré chránia ich záujmy lepšie“.
Z toho, čo je uvedené vyššie, vyplýva, že na rozhodnutie o tom, či žalobca obvykle vykonával svoju prácu v niektorom zo zmluvných
štátov, a na určenie, v ktorom z týchto štátov, musí vnútroštátny súd vykladať hraničný ukazovateľ stanovený v článku 6 ods. 2
písm. a) Rímskeho dohovoru extenzívne.
Na tento účel vzhľadom na povahu práce v odvetví medzinárodnej dopravy, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, musí
vnútroštátny súd, ako to tiež navrhla generálna advokátka v bodoch 93 až 96 svojich návrhov, zohľadniť všetky okolnosti, ktoré
sú príznačné pre činnosť zamestnanca.
Predovšetkým musí určiť, v ktorom členskom štáte sa nachádza miesto, z ktorého zamestnanec vykonáva svoje úlohy spojené s dopravou,
získava pokyny o svojich úlohách a organizuje svoju prácu, ako aj miesto, kde sa nachádzajú pracovné prostriedky. Rovnako
musí preveriť, do ktorých miest sa v prevažnej miere uskutočňuje doprava, na ktorých miestach sa vykladá tovar, ako aj to,
do ktorého miesta sa zamestnanec vracia po splnení úloh.
Za týchto podmienok treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 2 písm. a) Rímskeho dohovoru sa musí vykladať
v tom zmysle, že za predpokladu, že zamestnanec vykonáva svoje činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte, je štátom, v ktorom
zamestnanec pri plnení zmluvy obvykle vykonáva svoju prácu v zmysle tohto ustanovenia, štát, v ktorom alebo z ktorého vzhľadom
na všetky okolnosti, ktoré sú príznačné pre túto činnosť, plní zamestnanec podstatnú časť svojich povinností vo vzťahu k zamestnávateľovi.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
Článok 6 ods. 2 písm. a) Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvoreného na podpis v Ríme 19. júna 1980, sa musí
vykladať v tom zmysle, že za predpokladu, že zamestnanec vykonáva svoje činnosti vo viac ako jednom zmluvnom štáte, je štátom,
v ktorom zamestnanec pri plnení zmluvy obvykle vykonáva svoju prácu v zmysle tohto ustanovenia, štát, v ktorom alebo z ktorého
vzhľadom na všetky okolnosti, ktoré sú príznačné pre túto činnosť, plní zamestnanec podstatnú časť svojich povinností vo vzťahu
k zamestnávateľovi.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.