CELEX: 62010CJ0510
Aproximácia právnych predpisov
Autorské právo a s ním súvisiace práva
Smernica 2001/29/ES
Článok 5 ods. 2 písm. d)
Právo na verejný prenos diel
Výnimka z práva rozmnožovania
Pominuteľné záznamy diel, ktoré vysielatelia vyhotovili prostredníctvom vlastných zariadení a pre vlastné vysielanie
Záznam vyhotovený prostredníctvom zariadení tretej osoby
Povinnosť vysielateľa nahradiť všetky škody vyplývajúce z konania a zo zdržania sa konania tretej osoby

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 2 písm. d) a odôvodnenia 41 smernice 2001/29/ES Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (
Ú. v. ES L 167, s. 10
; Mim. vyd. 17/001, s. 230), ktoré stanovujú výnimku z výlučného práva autora na rozmnožovanie diela „vo vzťahu k pominuteľnému záznamu diel uskutočnenému vysielajúcimi organizáciami prostredníctvom ich vlastných zariadení a pre ich vlastné vysielanie“.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami DR a TV2 Danmark A/S (ďalej len „TV2 Danmark“), dvomi dánskymi vysielateľmi, a NCB – Nordisk Copyright Bureau (ďalej len „NCB“), spoločnosťou pre správu autorských práv, vo veci záznamov vyhotovených v rámci televíznych programov, ktoré od tretej osoby objednali uvedení vysielatelia, aby ich vysielali pre potreby vlastného vysielania.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Zmluva WIPO o autorských právach
Svetová organizácia duševného vlastníctva (WIPO) prijala 20. decembra 1996 v Ženeve zmluvu WIPO o autorských právach. Táto zmluva bola v mene Európskeho spoločenstva schválená rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (
Ú. v. ES L 89, s. 6
; Mim. vyd. 11/033, s. 208).
Zmluva WIPO o autorských právach v článku 1 ods. 4 stanovuje, že zmluvné strany budú dodržiavať články 1 až 21 Bernského dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel (revidovaný v Paríži 24. júla 1971) v znení zmien a doplnení z 28. septembra 1979 (ďalej len „Bernský dohovor“).
Bernský dohovor
Článok 1 Bernského dohovoru stanovuje:
„Štáty, na ktoré sa tento dohovor vzťahuje, sú združené v Únii na ochranu práv autorov na svojich literárnych a umeleckých dielach.“
Článok 11
bis
tohto dohovoru stanovuje:
„1.   Autori literárnych a umeleckých diel majú výlučné právo udieľať súhlas:
(1)
na vysielanie svojich diel rozhlasom alebo televíziou alebo na ich zverejňovanie akýmikoľvek inými prostriedkami slúžiacimi na bezdrôtové šírenie znakov, zvukov alebo obrazov;
…
3.   Ak niet opačného dojednania, nezahŕňa súhlas udelený podľa odseku 1 tohto článku súhlas na vyhotovenie záznamu diela vysielaného rozhlasom alebo televíziou pomocou zariadenia slúžiaceho na záznam zvukov alebo obrazov. Zákonodarstvám štátov Únie sa však vyhradzuje, aby upravili režim efemérnych záznamov vyhotovovaných rozhlasovou alebo televíznou organizáciou vlastnými prostriedkami a pre vlastné vysielanie. Tieto zákonodarstvá môžu tiež dovoliť úschovu týchto záznamov; pokiaľ majú výnimočnú dokumentárnu povahu, v úradných archívoch.“
Právo Únie
Odôvodnenie 41 smernice 2001/29/ES znie:
„Pri uplatňovaní výnimky alebo obmedzenia vo vzťahu k pominuteľnému záznamu zhotovenému organizáciami zabezpečujúcimi vysielanie zahŕňajú vlastné zariadenia vysielateľa pochopiteľne aj zariadenia osoby, ktorá koná v mene a v rámci zodpovednosti vysielajúcej organizácie.“
Článok 2 tejto smernice s názvom „Právo rozmnožovania“ stanovuje:
„Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
a)
pre autorov k ich dielam;
…“
Podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice s názvom „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“:
„Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.“
Článok 5 tejto smernice s názvom „Výnimky a obmedzenia“ vo svojich odsekoch 2 a 5 stanovuje:
„2.   Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:
…
d)
vo vzťahu k pominuteľnému záznamu diel uskutočnenému vysielajúcimi organizáciami prostredníctvom ich vlastných zariadení a pre ich vlastné vysielanie; uchovávanie týchto nahrávok v úradných archívoch môže byť povolené na základe ich výnimočnej dokumentačnej povahy;
…
5.   Výnimky a obmedzenia ustanovené v odsekoch 1, 2, 3 a 4 sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv.“
Vnútroštátne právo
§ 31 dánskeho autorského zákona (ophavsretslov) v konsolidovanom znení zákona č. 202 (lovbekendtgørelse nr. 202) z 27. februára 2010 (ďalej len „autorský zákon“) stanovuje:
„Rozhlasové alebo televízne spoločnosti môžu na účely svojich vysielaní vyhotovovať záznamy diel na páske, filme alebo akomkoľvek inom nosiči, ktorý ich môže reprodukovať, pod podmienkou, že majú právo predmetné diela vysielať. Právo sprístupniť takéto záznamy diel verejnosti podlieha ďalším platným ustanoveniam.
Minister kultúry môže stanoviť pravidlá upravujúce podmienky, za ktorých možno takéto záznamy zhotovovať a uchovávať.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobkyňami vo veci samej sú DR, podnik zabezpečujúci verejné rozhlasové a televízne vysielanie, ktorý je povinný poskytovať verejné služby vysielania ako nezávislá verejná inštitúcia financovaná z koncesionárskych poplatkov, a TV2 Danmark, komerčný podnik zabezpečujúci verejné televízne vysielanie, financovaný príjmami z reklamy, ktorý je rovnako povinný poskytovať verejné služby vysielania.
Rozhlasové a televízne programy spoločností DR a TV2 Danmark môžu byť programami vyrobenými interne alebo programami vyrobenými tretími osobami na základe osobitných zmlúv s cieľom premiérového vysielania spoločnosťami DR a TV2 Danmark.
Žalovaná vo veci samej, NCB, je spoločnosť spravujúca právo vyhotoviť záznam a právo rozmnožovania hudobných diel pre autorov, skladateľov a hudobných vydavateľov vo viacerých škandinávskych a pobaltských krajinách.
Spor vo veci samej sa týka otázky, či sa výnimka pre pominuteľné záznamy vzťahuje aj na záznamy, ktoré vyhotovili externé a právne nezávislé spoločnosti televíznej produkcie v prípade, že tieto záznamy objednali spoločnosti DR alebo TV2 Danmark od dotknutých produkčných spoločností s cieľom premiérového vysielania spoločnosťami DR alebo TV2 Danmark.
DR a TV2 Danmark uvádzajú, že pre majiteľov autorských práv nie je rozhodujúce, či záznamy určené na vysielanie vyhotovili samotní členovia vysielateľa prostredníctvom zariadení, ktoré mu patria, alebo zamestnanec tretej spoločnosti poverenej produkciou vysielateľom prostredníctvom zariadení tejto spoločnosti. DR a TV2 Danmark okrem toho tvrdia, že § 31 autorského zákona neobsahuje žiadnu podmienku, ktorá by vysielateľom ukladala povinnosť vyhotoviť záznamy „prostredníctvom ich vlastných zariadení“. Podľa dánskeho práva je teda pre uplatnenie výnimky týkajúcej sa záznamov na účely vysielania irelevantné, či tieto záznamy vyhotovili zamestnanci vysielateľa alebo zamestnanci tretej spoločnosti.
NCB naopak tvrdí, že právo Únie ukladá podmienku týkajúcu sa produkcie „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ a že táto podmienka je rovnako uplatniteľná podľa autorského zákona. Navyše tvrdí, že podmienka týkajúca sa produkcie „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ môže byť splnená iba vtedy, ak nezávislý externý producent koná v mene a v rámci zodpovednosti vysielateľa. NCB rovnako uvádza, že formulácia „konať v mene a v rámci zodpovednosti [vysielateľa]“ treba vykladať v tom zmysle, že vysielateľ nesie zodpovednosť za konania a prípadné opomenutia producenta voči tretím stranám, ako keby uvedený vysielateľ sám vyhotovil záznamy.
Za týchto podmienok Østre Landsret rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa formulácia ‚prostredníctvom ich vlastných zariadení‘ uvedená v článku 5 ods. 2 písm. d) [smernice 2001/29] a formulácia ‚v mene a v rámci zodpovednosti vysielajúcej organizácie‘ uvedená v odôvodnení 41 tejto smernice vykladať podľa vnútroštátneho práva, alebo podľa práva Európskej únie?
2.
Má sa predpokladať, že článok 5 ods. 2 písm. d) [smernice 2001/29] znie ‚v mene a v rámci zodpovednosti [vysielateľa]‘, ako je to v dánskej, anglickej a vo francúzskej verzii tohto ustanovenia, alebo znie ‚v mene alebo v rámci zodpovednosti [vysielateľa]‘, ako je to v nemeckej verzii?
3.
Za predpokladu, že podmienky uvedené v prvej otázke sa majú vykladať podľa práva Európskej únie: Aké podmienky by mal vnútroštátny súd uplatniť na osobitné posúdenie, pokiaľ ide o to, či záznam vyhotovený treťou osobou (ďalej len ‚producent‘) na účel použitia vo vysielaniach rozhlasovej alebo televíznej organizácie bol vyhotovený ‚prostredníctvom ich vlastných zariadení‘ a ‚v mene [a/alebo] v rámci zodpovednosti vysielajúcej organizácie‘, takže sa na záznam vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. d) [smernice 2001/29]?
V súvislosti s odpoveďou na túto tretiu otázku je potrebné, aby Súdny dvor zodpovedal najmä tieto otázky:
a)
Má sa formulácia ‚prostredníctvom ich vlastných zariadení‘ uvedená v článku 5 ods. 2 písm. d) [smernice 2001/29] vykladať v tom zmysle, že na záznam vyhotovený producentom na účely použitia vo vysielaní vysielateľa sa vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. d) [smernice 2001/29] iba vtedy, ak vysielateľ znáša zodpovednosť voči tretím osobám za konanie a zdržania sa konania producenta, ako keby sa samotný vysielateľ dopustil tohto konania alebo zdržania sa konania?
b)
Je podmienka spočívajúca v tom, že záznam musí byť vyhotovený ‚v mene [a/alebo] v rámci zodpovednosti [vysielateľa]‘, splnená, ak si vysielateľ objednal od producenta vyhotovenie záznamu, aby mohol dotknutý záznam vysielať, a za predpokladu, že dotknutý vysielateľ má právo vysielať záznam?
Možno alebo treba na účely zodpovedania tretej otázky písm. b), a ak áno, v akom rozsahu, zohľadniť:
i)
či vysielateľovi alebo producentovi na základe dohôd uzatvorených medzi týmito stranami prináleží konečné a rozhodujúce umelecké alebo vydavateľské rozhodnutie o obsahu objednaného programu,
ii)
či vysielateľ znáša zodpovednosť voči tretím osobám, pokiaľ ide o záväzky producenta vo vzťahu k záznamu, ako keby sa samotný vysielateľ dopustil tohto konania alebo zdržania sa konania,
iii)
či producentovi vyplýva zo zmluvy uzatvorenej s vysielateľom povinnosť dodať dotknutý program vysielateľovi za stanovenú cenu a či musí v rámci tejto ceny znášať všetky výdavky, ktoré sa môžu spájať so záznamom,
iv)
či zodpovednosť za dotknutý záznam voči tretím osobám znáša vysielateľ alebo producent?
c)
Je podmienka spočívajúca v tom, že záznam musí byť vyhotovený ‚v mene [a/alebo] v rámci zodpovednosti [vysielateľa]‘, splnená v prípade, ak si vysielateľ objednal od producenta vyhotovenie záznamu, aby mohol dotknutý záznam vysielať, za predpokladu, že dotknutý vysielateľ má právo vysielať záznam, ak producent v dohode týkajúcej sa vyhotovenia záznamu uzatvorenej s vysielateľom prevzal finančnú a právnu zodpovednosť za i) znášanie všetkých výdavkov spojených s vyhotovením záznamu za odplatu vo výške vopred stanovenej sumy, ii) nadobudnutie práv a iii) nepredvídateľné okolnosti, napríklad akékoľvek omeškanie s vyhotovením záznamu a porušenie zmluvy, ale bez toho, aby vysielateľ niesol zodpovednosť voči tretím osobám, pokiaľ ide o záväzky producenta vo vzťahu k záznamu, ako keby sa samotný vysielateľ dopustil tohto konania alebo zdržania sa konania?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
DR a TV2 Danmark vo svojom postavení ako vysielatelia napádajú prípustnosť položených otázok, pričom tvrdia, že akákoľvek odpoveď podaná na tieto otázky, by bola v každom prípade irelevantná pre vyriešenie sporu vo veci samej.
Pri riešení sporu pred vnútroštátnym súdom tieto spoločnosti spochybňujú aj relevantnosť smernice 2001/29, ktorej výklad je predmetom prejudiciálnych otázok. Tvrdia najmä, že formulácia „prostredníctvom ich vlastných zariadení a pre ich vlastné vysielanie“ uvedená v dánskej jazykovej verzii článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 sa v § 31 autorského zákona nevyskytuje, a teda nie je uplatniteľná v konaní vo veci samej.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru (rozsudok zo 14. decembra 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio,
C-217/05, Zb. s. I-11987
, bod 16 a citovaná judikatúra).
Preto ak sa prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom týkajú výkladu ustanovenia práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť, pokiaľ nie je zjavné, že návrh na začatie prejudiciálneho konania v skutočnosti smeruje k rozhodovaniu o vykonštruovanom spore alebo k formulovaniu konzultatívnych názorov o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ak požadovaný výklad práva Únie nemá žiadny vzťah k realite alebo k predmetu sporu alebo keď Súdny dvor nemá dostatok skutkových a právnych informácií potrebných na to, aby odpovedal užitočným spôsobom na otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, už citovaný, bod 17 a citovaná judikatúra).
V tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania to tak však nie je. V tejto veci totiž neexistuje žiadna z vyššie uvedených okolností, ktorá by Súdnemu dvoru umožňovala odmietnuť odpovedať na uvedený návrh. Z vnútroštátneho rozhodnutia najmä jednoznačne vyplýva, že odpovede na položené otázky, ktoré sa týkajú výkladu viacerých ustanovení práva Únie, sú pre vnútroštátny súd potrebné na účely právneho zaradenia záznamov objednaných spoločnosťami DR alebo TV2 Danmark od právne nezávislých externých televíznych produkčných spoločností, ako aj na vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený.
Z uvedeného vyplýva, že položené otázky treba považovať za prípustné, a teda na ne treba odpovedať.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má formulácia „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ uvedená v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29, ako ju výslovne uvádza odôvodnenie 41 tejto smernice, vykladať podľa vnútroštátneho práva, alebo podľa práva Únie.
V prvom rade treba pripomenúť, že podľa článku 2 smernice 2001/29/ES členské štáty v zásade priznajú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie celých ich diel alebo ich častí akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou.
Podľa článku 5 ods. 2 písm. d) tejto smernice však členské štáty môžu stanoviť výnimku alebo obmedzenie výlučného práva rozmnožovania autora k svojmu dielu, ak ide o pominuteľné záznamy diel vyhotovené vysielateľmi „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ a pre vlastné vysielanie.
Na úvod treba konštatovať, že znenie tohto posledného uvedeného ustanovenia vychádza priamo zo znenia článku 11
bis
ods. 3 Bernského dohovoru.
Pokiaľ ide o Bernský dohovor, Únia síce nie je jeho zmluvnou stranou, avšak podľa článku 1 ods. 4 zmluvy WIPO o autorskom práve, ktorej je zmluvnou stranou, a teda ktorá tvorí súčasť jej právneho poriadku a vykonáva ju smernica 2001/29, je povinná konať v súlade s článkami 1 až 21 Bernského dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i.,
C-403/08 a C-429/08, Zb. s. I-9083
, bod 189, ako aj citovanú judikatúru). Únia preto musí konať aj v súlade s článkom 11
bis
Bernského dohovoru (pozri analogicky rozsudok z 9. februára 2012, Luksan, C-277/10, bod 59).
Článok 11
bis
ods. 3 tohto dohovoru zákonodarstvám štátov Únie výslovne vyhradzuje, aby upravili režim efemérnych záznamov, ktoré vyhotovuje vysielateľ vlastnými prostriedkami a pre vlastné vysielanie.
Pri prijatí smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti platila v prípade normotvorcu Únie domnienka, že vykonáva právomoci, ktoré v oblasti duševného vlastníctva predtým prináležali členským štátom. V rámci rozsahu pôsobnosti tejto smernice treba Úniu považovať za nahrádzajúcu členské štáty, ktoré už nemajú právomoc vykonávať relevantné ustanovenia Bernského dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudok Luksan, už citovaný, bod 64).
Na tomto základe normotvorca Únie členským štátom umožnil vo svojich vnútroštátnych poriadkoch zaviesť výnimku pre pominuteľné záznamy, ako je uvedená v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29, a spresnil rozsah tejto výnimky, keď v odôvodnení 41 tejto smernice uviedol, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia osoby, ktorá koná „v mene [a/alebo] v rámci zodpovednosti vysielateľa“.
Ďalej treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Únii (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro,
327/82, Zb. s. 107
, bod 11; z 19. septembra 2000, Linster,
C-287/98, Zb. s. I-6917
, bod 43; zo 16. júla 2009, Infopaq International,
C-5/08, Zb. s. I-6569
, bod 27, a z 18. októbra 2011, Brüstle,
C-34/10, Zb. s. I-9821
, bod 25).
Znenie smernice 2001/29 pritom neobsahuje žiadny odkaz na vnútroštátne právne poriadky, pokiaľ ide o význam formulácie „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ uvedenej v článku 5 ods. 2 písm. d) tejto smernice. Z toho teda vyplýva, že táto formulácia sa má na účely uplatnenia tejto smernice chápať tak, že sa vzťahuje na autonómny pojem práva Únie, ktorý treba vykladať jednotne na celom jej území.
Tento záver potvrdzuje predmet a účel smernice 2001/29. Cieľ smernice 2001/29, založený najmä na článku 95 ES, ktorým je harmonizovať niektoré aspekty autorského práva a s ním súvisiacich práv v informačnej spoločnosti a zabrániť tak narušeniam hospodárskej súťaže na vnútornom trhu vyplývajúcim z rozdielov medzi právnymi úpravami členských štátov (rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken,
C-479/04, Zb. s. I-8089
, body 26 a 31 až 34), totiž predpokladá rozšírenie autonómnych pojmov práva Únie. Vôľa normotvorcu Únie dospieť k čo najjednotnejšiemu možnému výkladu smernice 2001/29/ES sa odráža najmä v odôvodnení 32 tejto smernice, ktoré vyzýva členské štáty, aby uplatňovali výnimky a obmedzenia práva rozmnožovania koherentne s cieľom zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu.
Keďže členské štáty môžu, ako bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku, vo svojom vnútroštátnom práve zaviesť výnimku pre pominuteľné záznamy, výklad, podľa ktorého mohli členské štáty, ktoré využili možnosť, ktorú im priznáva právo Únie, zavedením tejto výnimky neharmonizovaným spôsobom slobodne určiť parametre, najmä pokiaľ ide o povahu zariadení používaných na vyhotovenie uvedených pominuteľných záznamov, je v rozpore s cieľom tejto smernice, ako bol uvedený v predchádzajúcom bode v rozsahu, v akom sa parametre tejto výnimky môžu medzi jednotlivými členskými štátmi líšiť a spôsobiť prípadné nekoherentnosti (pozri analogicky v súvislosti s pojmom „primeraná kompenzácia“ uvedenom v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, rozsudok z 21. októbra 2010, Padawan,
C-467/08, Zb. s. I-10055
, body 34 až 36).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa má na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať, že formuláciu „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ uvedenú v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 treba v rámci práva Únie vykladať autonómne a jednotne.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 v súvislosti s jej odôvodnením 41 má vykladať v tom zmysle, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia osoby, ktorá koná „v mene a v rámci zodpovednosti vysielateľa“, alebo skôr v tom zmysle, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia osoby, ktorá koná „v mene alebo v rámci zodpovednosti vysielateľa“.
Na úvod treba konštatovať, že medzi rozličnými jazykovými verziami existuje rozpor v znení odôvodnenia 41 smernice 2001/29.
V niektorých jazykových verziách (verzie v českom, nemeckom a maltskom jazyku) toto odôvodnenie vyžaduje, aby vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňali zariadenia osoby, ktorá koná „v mene a v rámci zodpovednosti vysielateľa“. Z tohto znenia
prima facie
vyplýva, že na to, aby záznamy vyhotovené vysielateľom pre vlastné vysielanie, ale prostredníctvom zariadení tretej osoby, boli zahrnuté vo výnimke stanovenej v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29, vo vzťahu k pominuteľným záznamom postačuje, aby predmetná tretia osoba konala buď „v mene“ vysielateľa, alebo „v rámci [jeho] zodpovednosti“.
Naopak v iných jazykových verziách, ktorých je viac (verzia v bulharskom, španielskom, dánskom, estónskom, gréckom, anglickom, vo francúzskom, v lotyšskom, litovskom, maďarskom, holandskom, poľskom, rumunskom, slovenskom, slovinskom, vo fínskom a švédskom jazyku), znie odôvodnenie 41 smernice 2001/29 tak, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia osoby, ktorá koná „v mene a v rámci zodpovednosti vysielateľa“. Na prvý pohľad z tejto verzie textu vyplýva, že na to, aby záznamy vyhotovené vysielateľom pre vlastné vysielanie, ale prostredníctvom zariadení tretej osoby, boli zahrnuté vo výnimke stanovenej v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 vo vzťahu k pominuteľným záznamom, je potrebné, aby predmetná tretia osoba splnila obe stanovené podmienky.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd teda v podstate pýta, či sa dve podmienky uvedené v odôvodnení 41 smernice 2001/29 majú považovať za alternatívne alebo kumulatívne.
Na úvod treba zdôrazniť, že čisto doslovný výklad predmetného odôvodnenia sám osebe neumožňuje odpovedať na položenú otázku, keďže nevyhnutne vedie k výsledku, ktorý je v rozpore so zákonom, pokiaľ ide o znenie buď jednej, alebo druhej z jazykových verzií uvedených vyššie.
Podľa ustálenej judikatúry sa nemôže formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia Spoločenstva chápať ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, alebo sa v tejto súvislosti považovať za ustanovenie, ktoré má prednosť pred inými jazykovými verziami. Takýto prístup by totiž nebol v súlade s požiadavkou jednotnosti pri uplatňovaní práva Spoločenstva (pozri rozsudky z 12. novembra 1998, Institute of the Motor Industry,
C-149/97, Zb. s. I-7053
, bod 16, a z 3. apríla 2008, Endendijk,
C-187/07, Zb. s. I-2115
, bod 23).
V prípade rozporu medzi dvomi jazykovými verziami textu práva Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa všeobecnej štruktúry a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra 1977, Bouchereau,
30/77, Zb. s. 1999
, bod 14; zo 7. decembra 2000, Taliansko/Komisia,
C-482/98, Zb. s. I-10861
, bod 49, a z 1. apríla 2004, Borgmann,
C-1/02, Zb. s. I-3219
, bod 25).
Pokiaľ ide o kontext, v ktorom je usadené odôvodnenie 41 smernice 2001/29, treba pripomenúť, že z článku 2 tejto smernice v zásade vyplýva, že rozmnožovanie chráneného diela podlieha súhlasu autora.
Z článku 5 ods. 2 písm. d) tejto smernice však vyplýva, že vysielatelia s povolením vysielať chránené dielo môžu odchylným spôsobom v členských štátoch, ktoré sa tak rozhodli, navyše vyhotoviť „pominuteľné“ záznamy tohto diela bez toho, aby boli povinní požiadať autora o povolenie na takéto rozmnoženie.
V tejto súvislosti tak článok 11
bis
ods. 3 Bernského dohovoru, ako aj článok 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29, ktorého cieľom je prebrať uvedené ustanovenie dohovoru, vyžadujú, aby tieto pominuteľné záznamy boli vyhotovené „vlastnými zariadeniami“ týchto vysielateľov.
V súlade s týmto ustanovením vzhľadom na odôvodnenie 41 smernice 2001/29 pojem „vlastné zariadenia“ vysielateľa pri uplatnení výnimky pominuteľných záznamov zahŕňa zariadenia osoby, ktorá koná v mene a/alebo v rámci zodpovednosti vysielateľa.
Toto ustanovenie teda so zreteľom na uvedené odôvodnenie nevyžaduje, aby pominuteľné záznamy vyhotovil samotný vysielateľ, s odkazom na to, že za predpokladu, že uvedené záznamy vyhotoví tretia osoba, sa tieto budú považovať za vyhotovené „vlastnými zariadeniami“ vysielateľa.
Touto požiadavkou chce normotvorca Únie zachovať úzku súvislosť medzi treťou osobou a vysielateľom, ktorá zabezpečuje, že táto prvá uvedená nemôže ako nezávislá osoba profitovať z výnimky pre pominuteľné záznamy, ktorej jediným príjemcom sa zdá byť vysielateľ.
Normotvorca Únie na tento účel v odôvodnení 41 smernice 2001/29 stanovuje dva predpoklady spočívajúce každý na osobitnom vzťahu medzi vysielateľom a treťou osobou, ktorej bolo prípadne zverené vyhotovenie pominuteľných záznamov.
Prvý predpoklad týkajúci sa toho, že tretia osoba koná „v mene“ vysielateľa, predpokladá priamu a bezprostrednú spojitosť medzi oboma stranami, na základe ktorej predmetná tretia osoba v zásade nemá žiadnu mieru autonómie. Táto spojitosť je voči tretím osobám jednoznačná, keďže podľa definície je každá činnosť tretej osoby nevyhnutne pripísateľná predmetnému vysielateľovi.
Druhý predpoklad, podľa ktorého tretia osoba koná „v rámci zodpovednosti“ vysielateľa, zahŕňa ďalšiu komplexnú nepriamu spojitosť medzi oboma stranami, ktorá tretej osobe zabezpečuje určitú voľnosť pri používaní jej zariadení, pričom sú chránené záujmy tretích osôb voči predmetnému vysielateľovi vzhľadom na to, že tento vysielateľ je v konečnom dôsledku z dôvodu náhrady zodpovedný za takéto použitie voči tretím osobám, najmä autorom.
Z toho vyplýva, že každá z týchto dvoch podmienok uvedených v odôvodnení 41 smernice 2001/29 je sama osebe a nezávisle od druhej spôsobilá splniť cieľ sledovaný článkom 5 ods. 2 písm. d) uvedenej smernice vzhľadom na toto odôvodnenie, ako bolo spresnené v bode 51 tohto rozsudku.
Za týchto okolností treba tieto dve podmienky považovať za rovnocenné, a teda za alternatívne.
Okrem toho pri posudzovaní možností výkladu, ktoré má Súdny dvor k dispozícií, svedčí v prospech tohto riešenia skutočnosť, že vysielateľom zabezpečuje väčšie užívanie slobody podniku zakotvenej v článku 16 Charty základných práv Európskej únie bez poškodenia podstaty autorského práva.
V súvislosti s predchádzajúcimi úvahami treba na druhú otázku odpovedať, že článok 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 sa má vzhľadom na jej odôvodnenie 41 vykladať v tom zmysle, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia akejkoľvek tretej osoby, ktorá koná v mene alebo v rámci zodpovednosti tohto vysielateľa.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v zásade pýta, aké sú konkrétne kritériá na určenie, či sa na záznam vyhotovený vysielateľom pre vlastné vysielanie prostredníctvom zariadení tretej osoby vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 vo vzťahu k pominuteľným záznamom.
Zo znenia článku 5 ods. 2 písm. d) v spojení s odôvodnením 41 smernice 2001/29, ako bol vyložený v bode 58 tohto rozsudku vyplýva, že sa na takýto záznam vzťahuje výnimka pre pominuteľné záznamy, ak možno túto osobu považovať za osobu, ktorá koná buď „v mene“ vysielateľa, alebo „v rámci [jeho] zodpovednosti“.
Z toho vyplýva, že v prvom rade treba preskúmať, či možno predmetnú tretiu osobu považovať za osobu konajúcu „v mene“ vysielateľa. Vzhľadom na, ako bolo uvedené v bode 53 tohto rozsudku, v zásade jednoznačnú povahu tohto vzťahu je takéto posúdenie všeobecne zrejmé bez toho, aby na tento účel bolo potrebné uviesť konkrétne kritériá.
Za predpokladu, že v prípade predmetnej tretej osoby nemožno vychádzať z toho, že koná „v mene“ vysielateľa, treba v druhom rade preskúmať, či túto tretiu osobu možno aspoň považovať za osobu, ktorá koná „v rámci zodpovednosti“ vysielateľa.
Je to tak iba v prípade, že vysielateľ musí zodpovedať za každý úkon takejto osoby spojený s rozmnožením chráneného diela, najmä voči autorom, ktorí sú majiteľmi predmetných práv.
V rámci tohto posúdenia je podstatná okolnosť, že voči tretím osobám, najmä autorom zraniteľným prostredníctvom nezákonného záznamu ich diela, je vysielateľ povinný nahradiť všetky škody vyplývajúce z konania a zo zdržania sa konania tretej osoby, akou je externá a právne nezávislá produkčná televízna spoločnosť, spojené s predmetným záznamom, ako keby sa tohto konania alebo zdržania sa konania dopustil samotný vysielateľ.
Naopak, ako uviedla generálna advokátka v bode 87 návrhov, nie je rozhodujúca otázka, kto v súvislosti s obsahom programu objednaného vysielateľom prijal konečné umelecké alebo redakčné rozhodnutie. Vzhľadom na odchylné ustanovenie článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 je totiž relevantný iba pojem „záznam“ vnímaný ako prostriedok na technické rozmnoženie.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, či so zreteľom na skutočnosti vo veci samej boli predmetné záznamy vykonané osobou, ktorú možno považovať za osobu konajúcu konkrétne „v mene“ vysielateľa alebo prinajmenšom „v rámci [jeho] zodpovednosti“.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu položenú otázku odpovedať, že na určenie, či sa na záznam vyhotovený vysielateľom pre vlastné vysielanie prostredníctvom zariadení tretej osoby vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 vo vzťahu k pominuteľným záznamom, prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, či podľa okolností sporu vo veci samej možno túto osobu považovať za osobu, ktorá koná konkrétne „v mene“ vysielateľa alebo, prinajmenšom „v rámci [jeho] zodpovednosti“. Napokon je podstatná okolnosť, že voči tretím osobám, najmä autorom zraniteľným prostredníctvom nezákonného záznamu ich diela, je vysielateľ povinný nahradiť všetky škody vyplývajúce z konania a zo zdržania sa konania tretej osoby, akou je externá a právne nezávislá produkčná televízna spoločnosť, ktoré sú spojené s predmetným záznamom, ako keby sa tohto konania alebo zdržania sa konania dopustil samotný vysielateľ.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Formuláciu „prostredníctvom ich vlastných zariadení“ uvedenú v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti treba v rámci práva Únie vykladať autonómne a jednotne.

2.
Článok 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29 sa má vzhľadom na jej odôvodnenie 41 vykladať v tom zmysle, že vlastné zariadenia vysielateľa zahŕňajú zariadenia akejkoľvek tretej osoby, ktorá koná v mene alebo v rámci zodpovednosti tohto vysielateľa.

3.
Na určenie, či sa na záznam vyhotovený vysielateľom pre vlastné vysielanie prostredníctvom zariadení tretej osoby vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29/ES vo vzťahu k pominuteľným záznamom, prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, či podľa okolností sporu vo veci samej možno túto osobu považovať za osobu, ktorá koná konkrétne „v mene“ vysielateľa alebo prinajmenšom „v rámci [jeho] zodpovednosti“. Napokon je podstatná okolnosť, že voči tretím osobám, najmä autorom zraniteľným prostredníctvom nezákonného záznamu ich diela, je vysielateľ povinný nahradiť všetky škody vyplývajúce z konania a zo zdržania sa konania tretej osoby, akou je externá a právne nezávislá produkčná televízna spoločnosť, ktoré sú spojené s predmetným záznamom, ako keby sa tohto konania alebo zdržania sa konania dopustil samotný vysielateľ.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: dánčina.