CELEX: 62009CJ0462
Tillnärmning av lagstiftning
Upphovsrätt och närstående rättigheter
Direktiv 2001/29/EG
Rätt till mångfaldigande
Undantag och inskränkningar
Undantag för privatkopiering
Artikel 5.2 b och 5.5
Rimlig kompensation
Betalningsskyldig för den avgift som finansierar denna kompensation
Distansförsäljning mellan två personer med hemvist i olika medlemsstater

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 5.2 b och 5.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG
av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (EGT L 167,
s. 10).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan Stichting de Thuiskopie (nedan kallad Stichting) och å andra sidan Opus
Supplies Deutschland GmbH (nedan kallat Opus) och Mijndert och Hananja van der Lee, som är styrelseledamöter i Opus. Målet
rör Opus skyldighet att erlägga den avgift som är avsedd att finansiera rimlig kompensation för upphovsrättsinnehavare med
anledning av exemplarframställning för privat bruk (nedan kallad avgift för privatkopiering).

Tillämpliga bestämmelser

Direktiv 2001/29
Skälen 9, 10, 31, 32, 35 och 38 i direktiv 2001/29 har följande lydelse:
”(9)      Utgångspunkten för en harmonisering av upphovsrätt och närstående rättigheter måste vara en hög skyddsnivå, eftersom dessa
rättigheter har en avgörande betydelse för det intellektuella skapandet. Skyddet av dem bidrar till att bevara och utveckla
kreativiteten och gagnar upphovsmän, utövande konstnärer, producenter, konsumenter, kultur, näringsliv och allmänhet. Immaterialrätt
har därför erkänts som en integrerad del av äganderätten.
(10)      För att upphovsmännen och de utövande konstnärerna skall kunna fortsätta med sin skapande och konstnärliga verksamhet måste
de få en skälig ersättning för utnyttjandet av sina verk och detsamma gäller producenterna som måste kunna finansiera denna
verksamhet. …
…
(31)      En skälig avvägning mellan rättigheter och intressen hos de olika kategorierna av rättsinnehavare samt mellan de olika kategorierna
av rättsinnehavare och användarna av skyddade alster måste upprätthållas. …
(32)      Detta direktiv innehåller en uttömmande förteckning över undantagen och inskränkningarna från mångfaldiganderätten och rätten
till överföring till allmänheten. Vissa undantag och inskränkningar gäller endast mångfaldiganderätten, när så är lämpligt.
I denna förteckning tas vederbörlig hänsyn till de olika rättstraditionerna i medlemsstaterna, samtidigt som syftet är att
säkerställa en fungerande inre marknad. Medlemsstaterna bör nå samstämmighet i tillämpningen av dessa undantag och inskränkningar,
och detta kommer att utvärderas vid den kommande översynen av genomförandelagstiftningen.
…
(35)      När det gäller vissa undantag eller inskränkningar bör rättsinnehavarna få rimlig kompensation för att ge dem skälig ersättning
för användningen av deras skyddade verk eller andra alster. Vid fastställande av formen, de närmare bestämmelserna om och
den eventuella nivån på denna rimliga kompensation bör de särskilda förhållandena i varje enskilt fall beaktas. När dessa
förhållanden bedöms är ett värdefullt kriterium den eventuella skadan för rättsinnehavarna av åtgärden i fråga. I de fall
när rättsinnehavarna redan har erhållit betalning i någon annan form, t.ex. som en del av en licensavgift, behöver det inte
krävas någon särskild eller separat betalning. Vid fastställandet av nivån på den rimliga kompensationen bör full hänsyn tas
till i hur stor utsträckning sådana tekniska åtgärder som avses i detta direktiv används. I vissa situationer när förfånget
för rättsinnehavaren är obetydligt behöver det inte uppkomma någon betalningsskyldighet.
…
(38)      Medlemsstaterna bör ges möjlighet att besluta om undantag eller inskränkningar, förutsatt att rimlig kompensation säkerställs,
från mångfaldiganderätten för vissa former av mångfaldigande av ljudmaterial, bildmaterial och audiovisuellt material för
privat bruk. Detta kan omfatta införande eller förlängning av ersättningssystem som kompensation för förfånget för rättsinnehavarna.
…”
I artikel 2 i direktiv 2001/29, med rubriken ”Rätten till mångfaldigande”, föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva en ensamrätt att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent,
mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis
a)      för upphovsmän: av deras verk,
b)      för utövande konstnärer: av upptagningar av deras framföranden,
c)      för fonogramframställare: av deras fonogram,
d)      för framställarna av de första upptagningarna av filmer: av original och kopior av deras filmer,
e)      för radio- och televisionsföretag: av upptagningar av deras utsändningar, trådöverförda såväl som luftburna, inklusive kabel-
och satellitsändningar.”
Artikel 5 i direktiv 2001/29 har rubriken ”Undantag och inskränkningar”. I artikel 5.2 b föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande
fall:
…
b)      För mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt
är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de
tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte.”
Artikel 5.5 i samma direktiv har följande lydelse:
”De undantag och inskränkningar som föreskrivs i punkterna 1, 2, 3 och 4 får endast tillämpas i vissa särskilda fall som inte
strider mot det normala utnyttjandet av verket eller annat alster och inte oskäligt inkräktar på rättsinnehavarnas legitima
intressen.”

Den nationella lagstiftningen
Artikel 16 c.1–3 i upphovsrättslagen (Auteurswet,
Staatsblad
2008, nr 538) har följande lydelse:
”1.      Mångfaldigande helt eller delvis av ett verk via ett medium som är avsett att återge ett verk anses inte utgöra intrång i
upphovsrätten till litterära, vetenskapliga och konstnärliga verk om mångfaldigandet sker utan att ett direkt eller indirekt
kommersiellt syfte föreligger och uteslutande för egen övning, studier eller för enskilt bruk av den fysiska person som genomför
mångfaldigandet.
2.      För sådant mångfaldigande som avses i första punkten ska en rimlig kompensation erläggas till förmån för upphovsmannen eller
dennes rättighetshavare. Skyldigheten att erlägga kompensation åvilar tillverkaren eller importören av sådana medier som avses
i första punkten.
3.      Med avseende på tillverkare uppkommer ersättningsskyldigheten vid den tidpunkt då de medier som denne tillverkat kan föras
ut på marknaden. Med avseende på importörer uppkommer denna skyldighet vid importen.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Såsom framgår av artikel 16 c.1 i upphovsrättslagen har Konungariket Nederländerna infört ett undantag för privatkopiering
i sin nationella rättsordning. Enligt artikel 16.2 i nämnda lag åvilar det tillverkaren eller importören av medier för mångfaldigande
att erlägga avgift för privatkopiering.
Stichting är det nederländska organ som svarar för att uppbära avgifter för privatkopiering.
Opus är ett bolag etablerat i Tyskland som via internet saluför tomma, det vill säga oinspelade, lagringsmedier. Verksamheten
riktar sig bland annat mot Nederländerna, genom nederländskspråkiga webbplatser som vänder sig till nederländska konsumenter.
Enligt Opus försäljningsvillkor behandlas nederländska konsumenters internetbeställningar i Tyskland, och varorna sänds per
post från Tyskland till Nederländerna för kundens räkning och i dennes namn, även om det förvisso är Opus som anlitar transportören.
Opus betalar varken i Nederländerna eller i Tyskland någon avgift för privatkopiering avseende de lagringsmedier som säljs
till kunderna i Nederländerna. Den hänskjutande domstolen har även uppgett att priserna för de lagringsmedier som Opus saluför
inte inkluderar avgifter för privatkopiering.
Stichting väckte talan mot Opus vid nederländsk domstol och yrkade betalning av ovannämnda avgift. Stichting anförde därvid
att Opus ska betraktas som importör i den mening som avses i upphovsrättslagen och därmed är skyldig att betala avgiften för
privatkopiering.
Opus bestred, med hänvisning till försäljningsvillkoren, att bolaget ska anses vara importör till Nederländerna av de lagringsmedier
det saluför. Opus har anfört att det är de nederländska köparna, det vill säga de enskilda konsumenterna, som ska anses vara
importörer.
De nederländska domstolarna i första instans och i andra instans (efter överklagande) godtog Opus invändning och ogillade
Stichtings yrkande om betalning. Stichting överklagade till den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen frågar sig huruvida de lägre instanserna har avgjort tvisten på ett sätt som är förenligt med direktiv 2001/29.
Att betrakta köparen, det vill säga den enskilde konsumenten, som importör och därmed som betalningsskyldig vad gäller avgiften
för privatkopiering skulle enligt Hoge Raad betyda att denna ersättning i realiteten inte kan uppbäras, eftersom den enskilde
köparen i praktiken är svår att identifiera. Hoge Raad frågar sig därför om inte begreppet importör ska uppfattas i en vidare
mening än den rent språkliga betydelse ordet har, med hänsyn tagen även till lagringsmediernas slutdestination, vilken är
känd även för den yrkesmässige säljaren.
Under dessa omständigheter beslutade Hoge Raad der Nederlanden att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor
till domstolen:
”1)      Innehåller direktiv [2001/29], och särskilt artikel 5.2 b och 5.5 i detta, något underlag för att besvara frågan om vem som
i den nationella lagstiftningen ska anses vara skyldig att utge den ’rimliga kompensation’ som avses i nämnda artikel 5.2 b?
Om denna fråga besvaras jakande, vilket är detta underlag?
2)      Om det är fråga om ett distansavtal där köparen har hemvist i en annan medlemsstat än säljaren, fordrar då artikel 5.5 i direktivet
att nationell rätt ska ges en så vid tolkning att den ’rimliga kompensation’ som avses i artikel 5.2 b i åtminstone ett av
de länder som berörs i nämnda avtal ska erläggas av en part som uppträder som näringsidkare?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida bestämmelserna i direktiv 2001/29,
särskilt artikel 5.2 b och 5.5, ska tolkas så, att de innehåller underlag för att avgöra vem som ska anses vara skyldig att
erlägga den rimliga kompensationen för privatkopiering.
Domstolen erinrar inledningsvis om att medlemsstaterna enligt artikel 2 i direktiv 2001/29 i princip ska föreskriva en ensamrätt
för upphovsmännen att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, mångfaldigande av deras verk,
oavsett metod och form, helt eller delvis.
Enligt artikel 5.2 b i detta direktiv får dock medlemsstaterna föreskriva undantag eller inskränkningar från upphovsmannens
exklusiva rätt till mångfaldigande av sitt verk, när det är fråga om mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk
person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt är kommersiellt (det så kallade undantaget för privatkopiering).
Undantag för privatkopiering får dock enligt artikel 5.5 i direktivet endast införas om tre villkor är uppfyllda, nämligen
att undantagen endast tillämpas i vissa särskilda fall, att de inte strider mot det normala utnyttjandet av verket och slutligen
att de inte oskäligt inkräktar på upphovsrättsinnehavarnas legitima intressen.
Vad gäller det sistnämnda villkoret är de medlemsstater som beslutar sig för att införa undantaget för privatkopiering i sin
nationella rätt därför enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 skyldiga att föreskriva en rätt till ”rimlig kompensation”
för rättsinnehavarna (se även dom av den 21 oktober 2010 i mål C‑467/08, Padawan, REU 2010, s. I‑0000, punkt 30).
Vad beträffar svaret på frågan om identifieringen av vem som ska anses skyldig att erlägga den rimliga kompensationen, konstaterar
domstolen att bestämmelserna i direktiv 2001/29 inte uttryckligen behandlar denna fråga. Medlemsstaterna har därför ett stort
utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att bestämma vem som ska erlägga denna kompensation.
Domstolen har redan tidigare slagit fast att utformningen av och nivån på den rimliga kompensationen står i samband med den
skada som upphovsmannen lider till följd av att det skyddade verket mångfaldigas för privat bruk utan vederbörandes tillstånd.
Sett ur detta perspektiv ska den rimliga kompensationen betraktas som en ersättning för upphovsmannens skada (domen i det
ovannämnda målet Padawan, punkt 40).
Såsom framgår av skäl 31 i direktiv 2001/29, liksom av punkt 43 i domen i det ovannämnda målet Padawan, måste det upprätthållas
en ”skälig avvägning” mellan rättigheter och intressen hos å ena sidan upphovsmännen, som uppbär den rimliga kompensationen,
och å andra sidan användarna av skyddade alster.
Eftersom den person som har förorsakat skada för den som innehar ensamrätten till mångfaldigande är den som för privat bruk
på sådant sätt mångfaldigar ett skyddat verk utan föregående tillstånd från rättsinnehavaren, ankommer det i princip på denna
person att ersätta den skada som uppkommit genom mångfaldigandet genom att finansiera rättsinnehavarens kompensation (domen
i det ovannämnda målet Padawan, punkt 45).
Domstolen har emellertid medgett att medlemsstaterna – med tanke på de praktiska svårigheter som är förenade med att identifiera
privatanvändarna och ålägga dem att ersätta rättsinnehavarna för deras skada – i syfte att finansiera den rimliga kompensationen
får införa en ”avgift för privatkopiering”, som inte belastar de berörda privatpersonerna utan dem som förfogar över utrustning,
apparater och medier för digitalt mångfaldigande och, i denna egenskap, rättsligt eller faktiskt ställer utrustningen till
privatpersoners förfogande eller tillhandahåller dem en tjänst i form av mångfaldigande. Inom ramen för ett sådant system
ska avgiften för privatkopiering tas ut av dem som förfogar över utrustningen (domen i det ovannämnda målet Padawan, punkt 46).
Domstolen har vidare preciserat att då ett sådant system gör det möjligt för de avgiftsskyldiga att låta kostnaden för privatkopieringsavgiften
få genomslag på priset för att tillhandahålla utrustningen, apparaterna och medier för mångfaldigande eller priset för den
tillhandahållna mångfaldigandetjänsten, kommer kostnaden för avgiften i slutändan att övervältras på de privata användare
som betalar detta pris. Detta får anses uppfylla kravet på en ”skälig avvägning” mellan upphovsmännens intressen och intressena
hos användarna av de skyddade alstren (domen i det ovannämnda målet Padawan, punkterna 48 och 49).
Av vad som anförts följer att den första tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Bestämmelserna i direktiv 2001/29,
särskilt artikel 5.2 b och 5.5, ska tolkas så, att en slutanvändare som för privata ändamål mångfaldigar ett skyddat verk
i princip ska anses skyldig att erlägga den rimliga kompensationen enligt nämnda artikel 5.2 b. Medlemsstaterna får dock införa
en avgift för privatkopiering som ska erläggas av dem som ställer utrustning, apparater eller medier för mångfaldigande till
slutanvändarnas förfogande, då de har möjlighet att låta kostnaden för denna avgift få genomslag på det pris för detta tillhandahållande
som erläggs av slutanvändaren.

Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida direktiv 2001/29 innebär att
nationell rätt måste tolkas så, att den rimliga kompensationen ska kunna uppbäras från en betalningsskyldig som uppträder
som näringsidkare i det fallet att en köpare har ingått ett distansavtal med en yrkesmässig säljare av utrustning, apparater
eller medier för mångfaldigande och avtalsparterna har hemvist i olika medlemsstater.
Det ska därvid betonas att artikel 5.5 i direktiv 2001/29, som innehåller ett antal kumulativa tillämpningsvillkor bland annat
för undantaget för privatkopiering, inte i sig specifikt indikerar någon särskild tolkning rörande vem som, vid ett distansavtal
såsom det i det nationella målet, är skyldig att erlägga den rimliga kompensationen till upphovsmännen med anledning av undantaget
för privatkopiering.
Det framgår dock av skäl 9 i direktiv 2001/29 att unionslagstiftaren eftersträvar en hög skyddsnivå för upphovsrätt och närstående
rättigheter, eftersom dessa har en avgörande betydelse för det intellektuella skapandet. Skyddet av dem bidrar till att bevara
och utveckla kreativiteten och gagnar upphovsmän, utövande konstnärer, producenter, konsumenter, kultur, näringsliv och allmänhet.
Därför måste, enligt skäl 10 i direktivet, upphovsmännen och de utövande konstnärerna få en skälig ersättning för utnyttjandet
av deras verk för att kunna fortsätta med sin skapande och konstnärliga verksamhet.
Det framgår i synnerhet av artikel 5.2 b och av skäl 35 i nämnda direktiv att i de medlemsstater som har infört ett undantag
för privatkopiering bör rättsinnehavarna få rimlig kompensation för att ge dem skälig ersättning för att deras skyddade verk
eller andra alster används utan tillstånd. Vidare får, enligt artikel 5.5 i direktivet, ett undantag för privatkopiering inte
oskäligt inkräkta på upphovsmannens legitima intressen.
Av detta följer att dessa bestämmelser – för att de inte ska förlora sin ändamålsenliga verkan – måste innebära att en medlemsstat
som har infört ett undantag för privatkopiering i sin nationella rätt även har en skyldighet att inom ramen för sin behörighet
säkerställa en effektiv uppbörd av den rimliga kompensation som ska ersätta upphovsmännen för den skada de lider, särskilt
om skadan uppkommer i den medlemsstaten.
Då det, såsom påpekas i punkt 26 ovan, i princip ankommer på de slutanvändare som för privat bruk mångfaldigar ett skyddat
verk utan föregående tillstånd från rättsinnehavaren att ersätta den skada som därmed uppkommer, kan det presumeras att den
skada som ska ersättas uppkommer i den medlemsstat där dessa slutanvändare är bosatta.
Av vad som anförts följer att om en medlemsstat har infört ett undantag för privatkopiering i sin nationella rätt och om de
slutanvändare som för privat bruk mångfaldigar ett skyddat verk är bosatta i den medlemsstaten, är medlemsstaten skyldig att
i enlighet med sin territoriella behörighet säkerställa en effektiv uppbörd av den rimliga kompensation som upphovsmännen
har rätt till för den skada de lidit i nämnda stat.
Vad gäller det nationella målet är det utrett att den skada som upphovsmännen lider uppkommer i Nederländerna, med tanke på
att köparna, som är slutanvändare av skyddade verk för privat bruk, är bosatta där. Det är också utrett att Konungariket Nederländerna
har valt att införa ett system för att uppbära den rimliga kompensation som ska betalas med anledning av undantaget för privatkopiering
från tillverkaren eller importören av medier avsedda för mångfaldigande av skyddade verk.
Enligt de uppgifter som lämnats i begäran om förhandsavgörande är det i samband med sådana avtal som det i det nationella
målet i praktiken omöjligt att uppbära sådan kompensation från slutanvändarna i egenskap av importörer av sådana medier till
Nederländerna.
Om så är fallet – och med hänsyn till att det uppbördssystem som den berörda medlemsstaten har valt inte fråntar den dess
skyldighet att faktiskt säkerställa att förfördelade upphovsmän erhåller rimlig kompensation för den skada som uppkommit i
den staten – ankommer det på myndigheterna, särskilt domstolarna, i den medlemsstaten att tolka nationell rätt på ett sätt
som är förenligt med denna skyldighet att faktiskt säkerställa uppbörden av nämnda kompensation från den säljare som bidragit
till importen av de aktuella medierna och ställt dessa till slutanvändarnas förfogande.
Under sådana omständigheter som beskrivs bland annat i punkt 12 ovan saknar det därvid betydelse för medlemsstatens ovannämnda
skyldighet att en yrkesmässig säljare – som med anledning av ett sådant distansavtal som i det nationella målet ställer utrustning,
apparater eller medier för mångfaldigande till förfogande för en köpare, i egenskap av slutanvändare, bosatt i den medlemsstaten
– för sin del är etablerad i en annan medlemsstat.
Av vad som anförts följer att den andra tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Bestämmelserna i direktiv 2001/29,
särskilt artikel 5.2 b och 5.5, ska tolkas så, att det ankommer på en medlemsstat – som har infört ett system med avgifter
för privatkopiering som erläggs av tillverkaren eller importören av medier för mångfaldigande av skyddade verk, och inom vars
territorium skadan uppstår för upphovsmännen genom att köpare bosatta där använder deras verk för privat bruk – att säkerställa
att dessa upphovsmän faktiskt erhåller den rimliga kompensation som är avsedd att ersätta dem för denna skada. Enbart den
omständigheten att en yrkesmässig säljare av utrustning, apparater eller medier för mångfaldigande är etablerad i en annan
medlemsstat än den där köparna är bosatta saknar betydelse för denna skyldighet att åstadkomma ett visst resultat. Det ankommer
på den nationella domstolen att, för det fall det är omöjligt att säkerställa att den rimliga kompensationen uppbärs från
köparna, tolka sin nationella rätt så, att denna kompensation kan uppbäras från en betalningsskyldig som uppträder som näringsidkare.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av
upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, särskilt artikel 5.2 b och 5.5, ska tolkas så, att en slutanvändare
som för privata ändamål mångfaldigar ett skyddat verk i princip ska anses skyldig att erlägga den rimliga kompensationen enligt
nämnda artikel 5.2 b. Medlemsstaterna får dock införa en avgift för privatkopiering som ska erläggas av dem som ställer utrustning,
apparater eller medier för mångfaldigande till slutanvändarnas förfogande, då de har möjlighet att låta kostnaden för denna
avgift få genomslag på det pris för detta tillhandahållande som erläggs av slutanvändaren.
2)
Direktiv 2001/29, särskilt artikel 5.2 b och 5.5, ska tolkas så, att det ankommer på en medlemsstat – som har infört ett system
med avgifter för privatkopiering som erläggs av tillverkaren eller importören av medier för mångfaldigande av skyddade verk,
och inom vars territorium skadan uppstår för upphovsmännen genom att köpare bosatta där använder deras verk för privat bruk
– att säkerställa att dessa upphovsmän faktiskt erhåller den rimliga kompensation som är avsedd att ersätta dem för denna
skada. Enbart den omständigheten att en yrkesmässig säljare av utrustning, apparater eller medier för mångfaldigande är etablerad
i en annan medlemsstat än den där köparna är bosatta saknar betydelse för denna skyldighet att åstadkomma ett visst resultat.
Det ankommer på den nationella domstolen att, för det fall det är omöjligt att säkerställa att den rimliga kompensationen
uppbärs från köparna, tolka sin nationella rätt så, att denna kompensation kan uppbäras från en betalningsskyldig som uppträder
som näringsidkare.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: nederländska.