CELEX: 62013CJ0244
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2004/38/EB
16 straipsnio 2 dalis
Sąjungos piliečio šeimos narių trečiųjų šalių piliečių teisė nuolat gyventi šalyje
Sutuoktinių bendro gyvenimo pabaiga
Apsigyvenimas nedelsiant su kitais partneriais per nenutrūkstamą penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį
Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68
10 straipsnio 3 dalis
Sąlygos
Valstybės narės padarytas Sąjungos teisės pažeidimas
Šio pažeidimo pobūdžio nagrinėjimas
Būtinybė pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas, pirma, dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, p. 77
ir klaidų ištaisymai
OL L 229, p. 35
bei
OL L 197, 2005, p. 34
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), 16 straipsnio 2 dalies ir 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (
OL L 257, p. 2
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15) 10 straipsnio 3 dalies išaiškinimo ir, antra, dėl nacionalinio teismo prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl teisės nuolat gyventi šalyje pateikimo, šiam teismui vertinant atitinkamos valstybės narės padaryto akivaizdaus Sąjungos teisės pažeidimo buvimą, kai buvo pareikštas ieškinys dėl žalos už padarytą Sąjungos teisės pažeidimą atlyginimo, poveikio nustatymo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant E. F. Ogieriakhi, viena šalis, ir
Minister for Justice and Equality
, Airijos,
Attorney General
ir
An Post
, kita šalis, ginčą dėl pirmojo asmens, remiantis Sprendime
Francovich ir kt
. (C‑6/90 ir C‑9/90,
EU:C:1991:428
) suformuota teismo praktika, šiai valstybei narei pateikto reikalavimo atlyginti žalą dėl to, kad Airija tariamai neįvykdė įsipareigojimų dėl Direktyvos 2004/38 perkėlimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2004/38
Pagal Direktyvos 2004/38 17 konstatuojamąją dalį:
„Nuolatinio gyvenimo galimybė nusprendusiems ilgam laikui įsikurti priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos piliečiams sustiprintų Sąjungos pilietybės jausmą ir yra pagrindinis elementas skatinant socialinę sanglaudą, kas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos tikslų. Todėl nuolatinio gyvenimo teisė turėtų būti nustatyta visiems Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams, kurie pagal šia direktyva nustatytus reikalavimus gyveno priimančiojoje valstybėje narėje ištisinį penkerių metų laikotarpį ir jiems nebuvo pritaikyta išsiuntimo iš šalies priemonė.“
Direktyvos 2004/38 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
„1.
„Sąjungos pilietis“ – tai bet kuris asmuo, turintis valstybės narės pilietybę;
2.
„šeimos narys“ – tai:
a)
sutuoktinis;
<…>
3.
„priimančioji valstybė narė“ – tai valstybė narė, į kurią atvyksta Sąjungos pilietis, pasinaudodamas savo laisvo judėjimo ir gyvenimo teise.“
Šios direktyvos 3 straipsnio „Naudos gavėjai [Asmenys, kuriems taikoma direktyva]“ 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje [2 straipsnio 2 dalyje] apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų.“
Tos pačios direktyvos 7 straipsnio „Teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje [kitos valstybės narės teritorijoje] ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:
a)
yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje <…>
<…>
2.   Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta gyvenimo šalyje teisė taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai, lydintiems ar vykstantiems kartu su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje, jei toks Sąjungos pilietis atitinka 1 dalies a, b arba c punkto reikalavimus.“
Šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Nepažeidžiant antros pastraipos, Sąjungos piliečio išsiskyrimas, santuokos panaikinimas ar jo registruotos partnerystės pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą nutraukimas neturi įtakos [nelemia] jo šeimos narių, kurie nėra valstybės narės piliečiai, [teisės gyventi šalyje netekimo,] jei:
a)
iki skyrybų, santuokos panaikinimo ar registruotos partnerystės pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą nutraukimo proceso pradžios santuoka ar registruota partnerystė truko ne trumpiau kaip trejus metus, įskaitant vienerius metus priimančiojoje valstybėje narėje; arba
b)
sutuoktinių arba partnerių pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą sutarimu arba teismo nutarimu sutuoktinis arba partneris, kuris nėra valstybės narės pilietis, globoja Sąjungos piliečio vaikus; arba
c)
tai apsprendė [lėmė] ypač sunkios aplinkybės, pvz., smurtas šeimoje, išlaikant santuoką arba registruotą partnerystę; arba
d)
sutuoktinių arba partnerių pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą sutarimu arba teismo nutarimu sutuoktinis arba partneris, kuris nėra valstybės narės pilietis, turi teisę matytis su nepilnamečiu vaiku, jei teismas nusprendė, kad tai turi būti atliekama priimančiojoje valstybėje narėje, ir tiek ilgai, kiek reikia.
Prieš įgydami nuolatinio gyvenimo teisę atitinkami asmenys turi įrodyti, kad yra darbuotojai arba savarankiškai dirbantieji arba kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir priimančioje valstybėje narėje turi visavertį sveikatos draudimą arba kad jie yra priimančiojoje valstybėje narėje jau sukurtos šiuos reikalavimus atitinkančio asmens šeimos nariai.
Tokie šeimos nariai išlaiko savo teisę gyventi šalyje išskirtinai asmeniškai.“
Direktyvos 2004/38 IV skyriaus „Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė“ 16 straipsnyje „Bendra taisyklė Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams“ numatyta:
„1.   Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. Šiai teisei netaikomi III skyriuje numatyti reikalavimai.
2.   Šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį.
3.   Gyvenimo šalyje tęstinumas nenutrūksta dėl trumpalaikių išvykų, ne ilgesnių kaip šeši mėnesiai per metus, arba ilgesnių išvykų, susijusių su privalomąja karine tarnyba, ar vienos ne ilgesnės kaip 12 mėnesių iš eilės išvykos dėl svarbių priežasčių, pvz., nėštumo ir gimdymo, sunkios ligos, studijų ar profesinio parengimo, arba paskyrimo į kitą valstybę narę arba trečiąją šalį.
4.   Įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė gali būti prarasta tik išvykus iš priimančiosios valstybės narės ilgesniam kaip dveji metai iš eilės laikotarpiui.“
Pagal šios direktyvos 18 straipsnį:
„Nepažeidžiant 17 straipsnio, Sąjungos piliečio, kuriam taikomos 12 straipsnio 2 dalis ir 13 straipsnio 2 dalis, šeimos nariai, atitinkantys ten nustatytus reikalavimus, įgyja nuolatinio gyvenimo šalyje teisę legaliai išgyvenę priimančiojoje valstybėje narėje penkerius metus iš eilės.“
Reglamentas Nr. 1612/68
Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnyje nustatyta:
„1.   Asmenys, neatsižvelgiant į jų pilietybę, turi teisę gyventi kartu su valstybės narės piliečiu, kuris dirba kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu jie yra:
a)
jo sutuoktinis ir jų tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie yra jų išlaikytiniai;
b)
jo išlaikomi giminaičiai pagal kylančią tokio darbuotojo ir jo sutuoktinio genealogijos liniją.
2.   Valstybės narės turi stengtis priimti ir kitus 1 dalyje nenurodytus tokios šeimos narius, jeigu jie yra išlaikomi to darbuotojo arba gyvena jo namuose, esančiuose šalyje, iš kurios jis atvyko.
3.   Dėl 1 ir 2 dalyje nurodytų priežasčių, tas darbuotojas savo šeimą turi aprūpinti tokiu būstu, kokiame paprastai gyvena vietiniai darbuotojai to rajono, kuriame jis yra įsidarbinęs; tačiau dėl šios nuostatos neturi būti diskriminacijos tarp vietinių darbuotojų ir iš kitų valstybių narių atvykusių darbuotojų.“
Airijos teisė
2006 m. Europos bendrijų taisyklėmis (Laisvas asmenų judėjimas) (
European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2006
, SI 2006, Nr. 656, toliau – 2006 m. taisyklės) Airijos teisėje įgyvendintos Direktyvos 2004/38 nuostatos.
Šių taisyklių 12 straipsniu minėtos direktyvos 16 straipsnis perkeltas į nacionalinę teisę.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nigerijos pilietis E. F. Ogieriakhi atvyko į Airiją 1998 m. gegužės mėn. ir pasiprašė politinio prieglobsčio. 1999 m. gegužės mėn. jis vedė Prancūzijos pilietę L. Georges. Paskui savo prašymą suteikti prieglobstį atsiėmė ir jam buvo išduotas leidimas gyventi šalyje, galiojęs nuo 1999 m. spalio 11 d. iki 2000 m. spalio 11 d. Pasibaigus šiam laikotarpiui, jis paprašė atnaujinti leidimą gyventi šalyje; šis jam buvo suteiktas laikotarpiu nuo 2000 m. spalio 11 d. iki 2004 m. spalio 11 d.
Nustatyta, kad 1999–2001 m. E. F. Ogieriakhi ir jo sutuoktinė gyveno kartu nuomojamuose būstuose įvairiais adresais Dubline (Airija).
Netrukus po 2001 m. rugpjūčio mėn. L. Georges paliko sutuoktinių nuolatinę gyvenamąją vietą, siekdama apsigyventi su kitu vyru. Vėliau E. F. Ogieriakhi taip pat paliko sutuoktinių nuolatinę gyvenamąją vietą, kad apsigyventų su Airijos piliete C. Madden; su ja jis susilaukė vaiko, gimusio 2003 m. gruodžio mėn. Aišku, kad nuo 2002 m. L. Georges nebuvo susijusi su E. F. Ogieriakhi dėl aprūpinimo būstu arba jo suteikimo.
Laikotarpiu nuo 1999 m. spalio mėn. iki 2004 m. spalio mėn., išskyrus vieną mėnesį, L. Geoges arba dirbo, arba gavo socialines išmokas, mokamas su sąlyga, kad ji ieškosi darbo. 2004 m. gruodžio mėn. ji išvyko iš Airijos ir galutinai grįžo į Prancūziją.
E. F. Ogieriakhi ir L. Georges išsiskyrė 2009 m. sausio mėn. Tų pačių metų liepos mėn. E. F. Ogieriakhi vedė C. Madden. Vėliau 2012 m. E. F. Ogieriakhi natūralizacijos būdu gavo Airijos pilietybę.
2004 m. rugsėjo mėn. ieškovas kreipėsi dėl leidimo gyventi šalyje pratęsimo. Tačiau šis prašymas buvo atmestas remiantis tuo, kad E. F. Ogieriakhi negalėjo įrodyti, jog L. Georges tuo metu naudojosi pagal ES sutartį jai suteiktomis teisėmis, dirbdama arba gyvendama šioje valstybėje, nes
Minister for Justice and Equality
turėjo įrodymų, jog 2004 m. gruodžio mėn. ji grįžo dirbti į Paryžių (Prancūzija).
Maždaug 2007 m. viduryje, pasibaigus Direktyvos 2004/38 perkėlimo terminui, E. F. Ogieriakhi pateikė prašymą išduoti leidimą nuolat gyventi šalyje; jis rėmėsi nenutrūkusiu penkerių metų, t. y. nuo 1999 m. iki 2004 m., teisėto gyvenimo šalyje laikotarpiu po santuokos su L. Georges.
2007 m. rugsėjo mėn.
Minister for Justice and Equality
atmetė šį jo prašymą, jis konstatavo, kad E. F. Ogieriakhi neturi teisės gyventi Airijoje pagal 2006 m. taisykles, nes nebuvo įrodyta, kad jo sutuoktinė minėtu laikotarpiu šioje valstybėje narėje tebesinaudojo teisėmis pagal Sutartį.
2007 m. spalio mėn. E. F. Ogieriakhi buvo atleistas iš pašto rūšiuotojo pareigų
An Post
(valstybės pašto bendrovė), motyvuojant tuo, kad neturėjo jokios teisės gyventi Airijoje.
Manydamas, kad įgijo teisę nuolat gyventi šioje valstybėje, E. F. Ogieriakhi apskundė
Minister for Justice and Equality
sprendimą, tačiau 2008 m. sausio mėn.
High Court
atmetė jo skundą remdamasis tuo, kad 2006 m. taisyklės netaikomos buvimui šalyje iki jų įsigaliojimo.
E. F. Ogieriakhi iš karto neapskundė to sprendimo. Tačiau po to, kai buvo priimtas Sprendimas
Lassal
(C‑162/09,
EU:C:2010:592
), iš kurio matyti, kad gyvenimas šalyje iki 2006 m. iš principo gali būti pripažintas atitinkančiu nenutrūkstamo gyvenimo šalyje penkerių metų laikotarpiu kriterijų, jis paprašė
Supreme Court
pratęsti apskundimo terminą, kad galėtų pateikti apeliacinį skundą. 2011 m. vasario 18 d. sprendime
Supreme Court
atmetė šį prašymą, tačiau pažymėjo, kad
Minister for Justice and Equality
sutiko persvarstyti savo ankstesnį sprendimą, ir nurodė, kad E. F. Ogieriakhi gali imtis bet kokių veiksmų, kurie, jo nuomone, yra reikalingi, taip pat pagal Sąjungos teisę.
Persvarstęs savo 2007 m. rugsėjo mėn. sprendimą, 2011 m. lapkričio 7 d.
Minister for Justice and Equality
išdavė E. F. Ogieriakhi leidimą nuolat gyventi šalyje remdamasis tuo, kad jis atitiko visas reikiamas 2006 m. taisyklėse numatytas sąlygas.
Remdamasis Sprendime
Francovich ir kt
. (
EU:C:1991:428
) suformuota teismo praktika, E. F. Ogieriakhi
High Court
pareiškė ieškinį dėl žalos, kurią jis teigia patyręs dėl to, kad Direktyvos 2004/38 nuostatos nebuvo tinkamai perkeltos į nacionalinę teisę, atlyginimo. Konkrečiai kalbant, šis prašymas pagrįstas E. F. Ogieriakhi nuostoliais, patirtais todėl, jog 2007 m. spalio 24 d. su juo sudaryta darbo sutartis nutraukta motyvuojant tuo, kad jis nebeturi teisės gyventi Airijoje.
Nagrinėdamas šią bylą, prašymą priimti sprendimą pateikęs teismas manė, kad remiantis Sprendime
Francovich ir kt
. (
EU:C:1991:428
) suformuota teismo praktika pareikšto E. F. Ogieriakhi ieškinio dėl netinkamo Sąjungos teisės perkėlimo į nacionalinę teisę (taip pat dėl klaidingo šios teisės taikymo) sėkmė priklauso nuo to, ar E. F. Ogieriakhi įrodys, kad atleidimo 2007 m. spalio mėn. iš
An Post
metu jis buvo pasinaudojęs teise gyventi šalyje nenutrūkstamą penkerių metų laikotarpį (visą ar tik iš dalies, iki arba po 2006 m.) ir, be kita ko, kad ši teisė gyventi šalyje kildintina iš Sąjungos teisės.
Šiomis aplinkybėmis
High Court
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar galima teigti, kad Sąjungos piliečio sutuoktinis, kuris tam tikru laikotarpiu pats nebuvo valstybės narės pilietis, pagal Direktyvos 2004/38 <...> 16 straipsnio 2 dalį „legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį“, jeigu pora susituokė 1999 m. gegužės mėn., teisė gyventi šalyje buvo suteikta 1999 m. spalio mėn., vėliausiai 2002 m. pradžioje šalys susitarė gyventi atskirai ir nuo 2002 m. pabaigos abu sutuoktiniai pradėjo gyventi su kitais partneriais?
2.
Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ir, turint omenyje tai, kad trečiosios šalies pilietis, reikalaujantis teisės nuolat gyventi šalyje pagal 16 straipsnio 2 dalį remdamasis ištisiniu penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpiu iki 2006 m., taip pat privalo įrodyti, kad jo gyvenimas šalyje atitiko, be kita ko, <...> Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio 3 dalies reikalavimus: ar aplinkybė, kad per tą tariamą penkerių metų laikotarpį Sąjungos pilietis paliko sutuoktinių bendrą nuolatinę gyvenamąją vietą ir paskui trečiosios šalies pilietis apsigyveno su kitu asmeniu naujoje bendroje nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, kuria neaprūpino ar kurios nesuteikė (tuometinis) sutuoktinis Sąjungos pilietis, reiškia, kad dėl to minėti 10 straipsnio 3 dalies reikalavimai neįvykdyti?
3.
Jeigu atsakymas į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų teigiamas, o atsakymas į antrąjį prejudicinį klausimą – neigiamas, ar vertinant tai, ar valstybė narė netinkamai perkėlė Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalies reikalavimus į nacionalinę teisę ar kitaip tinkamai jų netaikė, aplinkybė, kad ieškinį dėl žalos, atsiradusios dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis teismas nusprendė, kad būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl esminio klausimo, susijusio su ieškovo teise nuolat gyventi šalyje, savaime yra veiksnys, į kurį minėtas teismas gali atsižvelgti nustatydamas, ar Sąjungos teisės pažeidimas yra akivaizdus?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmaisiais dviem klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad trečiosios šalies pilietis, kuris iki šios direktyvos perkėlimo datos pragyveno valstybėje narėje nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį kaip šioje valstybėje narėje gyvenusio Sąjungos piliečio sutuoktinis, turi būti laikomas įgijusiu šioje nuostatoje numatytą teisę nuolat gyventi šalyje, nors per šį laikotarpį sutuoktiniai nusprendė išsiskirti ir pradėjo gyventi su kitais partneriais, o sutuoktinis Sąjungos pilietis nebeaprūpino minėto piliečio būstu, kuriame šis gyveno, ir jo jam nesuteikė.
Pirmiausia primintina, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2004/38 16 straipsnyje numatytos nuolatinio gyvenimo teisės įgijimo tikslais reikia atsižvelgti į ištisinio gyvenimo šalyje pagal ankstesnes Sąjungos teisės priemones penkerių metų laikotarpiu iki šios direktyvos perkėlimo datos, t. y. iki 2006 m. balandžio 30 d. (Sprendimo
Lassal
(
EU:C:2010:592
, 40 punktas).
Šiuo aspektu pažymėtina, kad žodžiai „ankstesnės [nei Direktyva 2004/38] Sąjungos teisės priemonės“, nagrinėjami Sprendimo
Lassal
(
EU:C:2010:592
) 40 punkte, turi būti suprantami kaip taikytini teisės priemonėms, kurios šia direktyva buvo kodifikuotos, persvarstytos ir panaikintos (Sprendimas
Alarape ir Tijani
, C‑529/11,
EU:C:2013:290
, 47 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad Sąjungos piliečio šeimos narių, kurie nėra valstybės narės piliečiai, teisės nuolat gyventi valstybėje narėje, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2004/38, įgijimo tikslais gali būti atsižvelgta vien į šioje direktyvoje numatytus reikalavimus atitinkančius gyvenimo laikotarpius (Sprendimo
Alarape ir Tijani
,
EU:C:2013:290
, 42 punktas).
Darytina išvada, kad jeigu pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalį reikalaujant suteikti teisę nuolat gyventi šalyje iki galutinio šios direktyvos perkėlimo termino išgyventas visas nenutrūkstamas penkerių metų laikotarpis ar tokio laikotarpio dalis, šis laikotarpis turi atitikti tiek šioje direktyvoje, tiek Sąjungos teisėje, galiojusioje šiuo gyvenimo šalyje laikotarpiu, numatytas sąlygas.
Kadangi įvykiams klostantis galiojęs teisės aktas buvo Reglamentas Nr. 1612/68, pirmiausia nagrinėtina, ar nenutrūkstamas E. F. Ogieriakhi gyvenimo šalyje penkerių metų laikotarpis atitinka Direktyvoje 2004/38 nustatytus reikalavimus, o vėliau – ar šis laikotarpis atitinka ir minėtame reglamente numatytus reikalavimus.
Šiuo aspektu pažymėtina, jog analizuodamas Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tai, ar Sąjungos piliečio šeimos nariai, kurie nėra valstybės narės piliečiai, įgyja teisę nuolat gyventi šalyje, bet kuriuo atveju priklauso nuo to, ar, pirma, šis pilietis pats atitinka šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje įtvirtintus reikalavimus, ir, antra, ar šie nariai išgyveno kartu su juo atitinkamą laikotarpį (Sprendimo
Alarape ir Tijani
,
EU:C:2013:290
, 34 punktas).
Pagrindinėje byloje nebuvo ginčijama, kad per visą atitinkamą laikotarpį L. Georges atitiko Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 1 dalyje nustatytus reikalavimus.
Tačiau, kadangi minėtos direktyvos 16 straipsnio 2 dalyje Sąjungos piliečio šeimos nario teisės nuolat gyventi įgijimas priklauso nuo teisėto gyvenimo „kartu“ su Sąjungos piliečiu nenutrūkstamą penkerių metų laikotarpį sąlygos, kyla klausimas, ar sutuoktinių išsiskyrimas šiuo atitinkamu laikotarpiu – ne tik dėl to, kad jie daugiau kartu nebegyvena, bet pirmiausia todėl, kad jų santuoka faktiškai nutrūko, – užkerta kelią šią sąlygą pripažinti įvykdyta.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog santuokinis ryšys negali būti laikomas išnykusiu, kol jo nenutraukė kompetentinga institucija, o taip nėra sutuoktinių atveju, kai jie paprasčiausia gyvena atskirai, net jei vėliau ketina išsiskirti, todėl sutuoktinis, kad įgytų išvestinę teisę gyventi šalyje, neturi būtinai nuolat gyventi su Sąjungos piliečiu (Sprendimo
Diatta
, 267/83,
EU:C:1985:67
, 20 ir 22 punktai bei Sprendimo
Iida
, C‑40/11,
EU:C:2012:691
, 58 punktas).
Todėl tai, kad laikotarpiu nuo 1999 m. spalio 11 d. iki 2004 m. spalio 11 d. sutuoktiniai ne tik daugiau kartu nebegyveno, bet ir gyveno su kitais partneriais, nėra reikšminga E. F. Ogieriakhi teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalį tikslais.
Iš tikrųjų, kadangi valstybėje narėje, kurioje L. Georges naudojosi judėjimo laisve, sutuoktiniai buvo susituokę iki 2009 m. sausio mėn., negali būti laikoma, kad E. F. Ogieriakhi minėtu laikotarpiu neteko savo, kaip priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos pilietį lydinčio ar prie jo prisijungusio sutuoktinio, statuso, taigi jis atitinka minėtos direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatytus kriterijus.
Be to, šis aiškinimas atitinka būtinybę Direktyvos 2004/38 nuostatų neaiškinti siaurai ir nepanaikinti jų veiksmingumo. Šiuo aspektu pažymėtina, kad jei šios direktyvos 16 straipsnio 2 dalis būtų aiškinama pažodžiui, trečiosios šalies pilietis galėtų tapti pažeidžiamas dėl priemonių, kurių vienašališkai galėtų imtis jo sutuoktinis, o tai prieštarautų minėtos direktyvos, kurios vienas iš tikslų, numatytas 15 konstatuojamojoje dalyje, – teisiškai apsaugoti priimančiojoje valstybėje narėje gyvenančius Sąjungos piliečio šeimos narius, kad tam tikrais atvejais ir tam tikromis sąlygomis jiems būtų leista išsaugoti savo teisę gyventi joje išskirtinai asmeniniu pagrindu, idėjai.
Tačiau Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalies aiškinimas, pagal kurį teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo tikslais pareiga gyventi su Sąjungos piliečiu gali būti laikoma įvykdyta tik tokiu atveju, jei priimančiojoje valstybėje narėje kartu su Sąjungos piliečiu gyvenantis sutuoktinis nenutraukė bendro santuokinio gyvenimo, neatrodo nuoseklus, atsižvelgiant į minėtą šios direktyvos tikslą, o pirmiausia į gyvenimo šalyje srityje buvusiems sutuoktiniams skyrybų atveju tam tikromis sąlygomis pripažįstamas teises, įtvirtintas minėtos direktyvos 13 ir 18 straipsniuose.
Iš tikrųjų, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 49–53 punktuose, toks aiškinimas reikštų, kad atitinkamiems trečiosios šalies piliečiams skyrybų atveju būtų taikomas palankesnis statusas, nei taikomas tiems, kurie gyvena skyrium nenutraukę santuokos, nors pastaruoju atveju minėtas pilietis dar nenutraukė santuokinio ryšio, todėl dar tebėra Sąjungos piliečio šeimos narys, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 2004/38.
Kalbant apie Reglamente Nr. 1612/68 numatytas sąlygas, pirmiausia kyla klausimas, ar šio reglamento 10 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas reikalavimas darbuotojui valstybės narės piliečiui aprūpinti savo šeimą tokiu būstu, kokiame paprastai gyvena vietiniai darbuotojai to rajono, kuriame jis yra įsidarbinęs, laikomas įvykdytu, jeigu darbuotojas paliko šeimos būstą, o sutuoktinis išvyko gyventi su kitu partneriu kitame būste, kuriuo šis darbuotojas sutuoktinio neaprūpino ir kurio nesuteikė.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę patikslinti Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio 3 dalies apimtį, atsižvelgiant į šiuo reglamentu siekiamą tikslą, t. y. palengvinti laisvą darbuotojų judėjimą.
Sprendimo
Diatta
(
EU:C:1985:67
) 18 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad minėtame straipsnyje numačius, jog darbuotojo migranto šeimos narys turi teisę įsikurti kartu su darbuotoju, reikalaujama ne to, kad atitinkamas šeimos narys su juo gyventų nuolat, o tik to, kad būstas, kurį turi darbuotojas, būtų laikomas normaliu jo šeimai apgyvendinti, tad nuolatinio šeimos būsto vienumo reikalavimo negalima suprasti kaip numanomo.
Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Reglamento Nr. 1612/68 10 straipsnio 3 dalis aiškintina taip, kad reikalavimas turėti normaliu laikomą būstą taikomas tik kaip kiekvieno Sąjungos šeimos nario priėmimo gyventi pas darbuotoją sąlyga (Sprendimo
Komisija / Vokietija
, 249/86,
EU:C:1989:204
, 12 punktas), todėl bet kuriuo atveju tai, ar šios nuostatos buvo laikytasi, gali būti vertinama tik tuo metu, kai trečiosios šalies pilietis pradėjo bendrą gyvenimą priimančiojoje valstybėje narėje su sutuoktiniu Sąjungos piliečiu, nagrinėjamu atveju – 1999 m.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius du klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad trečiosios šalies pilietis, kuris iki šios direktyvos perkėlimo datos pragyveno valstybėje narėje nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį kaip šioje valstybėje narėje gyvenusio Sąjungos piliečio sutuoktinis, turi būti laikomas įgijusiu šioje nuostatoje numatytą teisę nuolat gyventi šalyje, nors per šį laikotarpį sutuoktiniai nusprendė išsiskirti ir pradėjo gyventi su kitais partneriais, o sutuoktinis Sąjungos pilietis nebeaprūpino minėto piliečio būstu, kuriame šis gyveno, ir jo jam nesuteikė.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar aplinkybė, kad ieškinį dėl žalos, atsiradusios dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis teismas nusprendė, kad būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos Sąjungos teisės, laikytina lemiamu veiksniu nustatant, ar valstybė narė akivaizdžiai pažeidė šią teisę.
Pirmiausia, primintina, kad valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą jai pažeidus Sąjungos teisę principas yra būdingas Sutarties sistemai (Sprendimo
Francovich ir kt
.,
EU:C:1991:428
, 35 punktas; Sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
, C‑46/93 ir C‑48/93,
EU:C:1996:79
, 31 punktas ir Sprendimo
British Telecommunications
, C‑392/93,
EU:C:1996:131
, 38 punktas).
Be to, primintina, kad Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog pagal Sąjungos teisę teisė į žalos atlyginimą pripažintina, jeigu tenkinamos trys sąlygos, t. y. pažeista teisės norma privatiems asmenims suteikiama teisių, pažeidimas turi būti pakankamai rimtas ir egzistuoti tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo ir asmenų patirtos žalos (Sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
,
EU:C:1996:79
, 51 punktas).
Dėl antrosios sąlygos Teisingumo Teismas, pažymėjęs, kad lemiamas kriterijus sprendžiant, ar Sąjungos teisės pažeidimas yra pakankamai rimtas, yra tai, kad valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nepaisė jai nustatytos diskrecijos ribų, nurodė kriterijus, į kuriuos nacionaliniai teismai, kaip vieninteliai turintys kompetenciją nustatyti visas aplinkybes pagrindinėse bylose ir kvalifikuoti nagrinėjamus Sąjungos teisės pažeidimus, gali atsižvelgti, kaip antai pažeistos taisyklės aiškumą ir tikslumą (Sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
,
EU:C:1996:79
, 55, 56 ir 58 punktai).
Tačiau Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad nacionaliniams teismams suteikiama plačiausia teisė teikti Teisingumo Teismui prašymus priimti prejudicinį sprendimą, kai jie mano, kad jų nagrinėjamoje byloje kyla klausimų dėl Sąjungos teisės nuostatų aiškinimo ar galiojimo vertinimo (Sprendimo
Križan ir kt
., C‑416/10,
EU:C:2013:8
, 64 punktas).
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 62 punkte, vien tai, kad yra pateikiamas prejudicinis klausimas, neturi riboti bylą iš esmės nagrinėjančio teismo laisvės. Iš tikrųjų atsakymas į klausimą, ar buvo padarytas pakankamai rimtas Sąjungos teisės pažeidimas, paaiškėja ne dėl paties naudojimosi SESV 267 straipsnyje numatyta teise, o iš Teisingumo Teismo pateikto išaiškinimo.
Pažymėtina, kad nacionalinių teismų teisė, jeigu jie mano, kad tai būtina, Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus tam, kad būtų išaiškinta Sąjungos teisės nuostata, net jei kilęs klausimas jau buvo nagrinėtas, neabejotinai būtų apribota, jeigu pasinaudojimas ja būtų traktuojamas kaip lemiamas veiksnys pripažįstant, ar Sąjungos teisė akivaizdžiai pažeista, siekiant nustatyti, jei reikia, atitinkamos valstybės narės atsakomybę už Sąjungos teisės pažeidimą. Tad toks poveikis paneigtų prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūros sistemą, tikslą ir pobūdį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: aplinkybė, kad ieškinį dėl žalos, atsiradusios dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis teismas nusprendė, kad būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos Sąjungos teisės, neturi būti laikoma lemiamu veiksniu nustatant, ar valstybė narė akivaizdžiai pažeidė šią teisę.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 16 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad trečiosios šalies pilietis, kuris iki šios direktyvos perkėlimo datos pragyveno valstybėje narėje nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį kaip šioje valstybėje narėje gyvenusio Sąjungos piliečio sutuoktinis, turi būti laikomas įgijusiu šioje nuostatoje numatytą teisę nuolat gyventi šalyje, nors per šį laikotarpį sutuoktiniai nusprendė išsiskirti ir pradėjo gyventi su kitais partneriais, o sutuoktinis Sąjungos pilietis nebeaprūpino minėto piliečio būstu, kuriame šis gyveno, ir jo jam nesuteikė.

2.
Aplinkybė, kad ieškinį dėl žalos, atsiradusios dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis teismas nusprendė, kad būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos Sąjungos teisės, neturi būti laikoma lemiamu veiksniu nustatant, ar valstybė narė akivaizdžiai pažeidė šią teisę.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.