CELEX: 62010CJ0465
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga
Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95
3 straipsnis
Struktūriniai fondai
Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88
Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88
Perkančioji organizacija, struktūrinių fondų subsidijos gavėja
ERPF subsidijos gavėjo viešųjų pirkimų taisyklių nesilaikymas
Sąjungos subsidijos išieškojimo pareigos, esant pažeidimui, pagrindas
Pažeidimo sąvoka
Nuolat daromo pažeidimo sąvoka
Išieškojimo būdai
Senaties terminas
Ilgesnis nacionalinis senaties terminas
Proporcingumo principas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės susijęs su 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95
dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t.,
p. 340) ir 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių
fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis
ir kitais esamais finansiniais instrumentais, įgyvendinimo nuostatas (OL L 374, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d.
Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, p. 20, toliau – Reglamentas Nr. 4253/88), išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
(vidaus reikalų, užjūrio teritorijų, savivaldos ir imigracijos ministras, toliau – ministras) ir
Chambre de commerce et industrie de l’Indre
(Endro departamento prekybos ir pramonės rūmai, toliau – Endro PPR) dėl, be kita ko, pastarųjų iš Europos regioninės plėtros
fondo (ERPF) gautos subsidijos (toliau – ERPF subsidija) grąžinimo.

Teisinis pagrindas

Struktūrinių fondų reglamentavimas
1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos
koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais
(OL L 185, p. 9), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93 (OL L 193, p. 5, toliau – Reglamentas
Nr. 2052/88), 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Suderinamumas ir kontrolė
„1. Struktūrinių fondų, [Europos investicinio banko (EIB)] ar kitų esamų finansinių instrumentų finansuojamos priemonės turi
atitikti Sutarčių nuostatas, jų pagrindu priimtus teisės aktus ir Bendrijos politiką, įskaitant susijusią su <...> viešųjų
pirkimų sutarčių sudarymu <...>.“
Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnyje numatyta:
„Finansų kontrolė
„1. Siekdamos užtikrinti viešųjų ar privačių iniciatorių veiksmų sėkmę, įgyvendindamos veiksmus valstybės narės imasi priemonių,
reikalingų:
–        reguliariai tikrinti, ar Bendrijos finansuojamos priemonės vykdomos teisingai,
–        užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos,
–        išieškoti lėšas, prarastas dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo. Išskyrus atvejus, kai valstybė narė ir (arba) tarpininkas ir (arba)
iniciatorius įrodo, kad jie nėra atsakingi už piktnaudžiavimą ar aplaidumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga už nepagrįstai
sumokėtų sumų grąžinimą. <...>
Valstybės narės informuoja Komisiją apie siekiant šių tikslų priimtas priemones, visų pirma pateikia jai kontrolės ir valdymo
sistemų, sukurtų siekiant veiksmingo veiklos įgyvendinimo, aprašymą. Jos reguliariai informuoja Komisiją apie administracinių
ir teisminių procesų eigą.
<...>“
1994 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimo 94/1060/EB dėl Bendrojo programavimo dokumento, susijusio su Bendrijos struktūrine
pagalba Centro regionui, susijusiam su 2 tikslu Prancūzijoje, patvirtinimo (tik tekstas prancūzų kalba yra autentiškas) (OL L 384,
p. 83), 8 straipsnyje numatyta:
„Bendrasis programavimo dokumentas turi būti vykdomas pagal Bendrijos teisės nuostatas ir ypač <...> Bendrijos direktyvas,
koordinuojančias viešųjų pirkimų procedūras.“

Direktyva 92/50/EEB
1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322), iš dalies pakeistos 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva
(OL L 199, p. 1) (toliau – Direktyva 92/50), 1 straipsnio a punkto pirmoje pastraipoje „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“
apibrėžiamos kaip atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija,
o šios direktyvos 1 straipsnio b punkto pirmoje pastraipoje nurodyta, kas iš esmės yra „perkančiosios organizacijos“ – tai
valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias
sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatyta, kad ji galioja viešojo paslaugų pirkimo sutartims, kurių apskaičiuota vertė be pridėtinės
vertės mokesčio yra ne mažesnė kaip 200 000 eurų.

Reglamentas Nr. 2988/95
Pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 ir 5 konstatuojamąsias dalis „<...> Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai
turi būti panaikinti visose srityse“ ir šiuo atžvilgiu „neteisėtą veiką ir jai taikomas administracines priemones bei už ją
skiriamas nuobaudas nustato atskirų sektorių taisyklės pagal šį reglamentą“.
Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnyje nustatyta:
„1. Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios
vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.
„Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų ar
neveikimo, dėl kurio Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma žala sumažinant ar iš viso prarandant
pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“
Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatoma:
„1. Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas
pažeidimas. Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji
metai.
Jeigu pažeidimai daromi nuolat ir pakartotinai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas.
Vykdant daugiametes programas, senaties terminas nesibaigia tol, kol visiškai nebaigiama programa.
Senaties eiga nutrūksta, jeigu kompetentinga institucija imasi bet kokio su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijusio
veiksmo, apie kurį pranešama atitinkamam asmeniui. Senaties eiga atsinaujina po kiekvieno ją nutraukusio veiksmo.
<...>
3. Valstybės narės išlaiko teisę taikyti ilgesnį laikotarpį nei atitinkamai numatyta <...> 1 <...> [dalyje].“
Šio reglamento 4 straipsnio 1 ir 4 dalyse skelbiama:
„1. Įvykdžius bet kokį pažeidimą, neteisingai įgyta nauda paprastai panaikinama:
– įpareigojant sumokėti nustatytas sumas arba grąžinti neteisėtai įgytas sumas,
<...>
4. Šiame straipsnyje numatytos priemonės nelaikomos nuobaudomis.“

Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
1995 m. gruodžio 5 d. Endro PPR prefektui pateikė prašymą suteikti ERPF subsidiją vykdyti vadinamajai „Objectif Entreprises“
operacijai, kurios tikslas – ieškoti Prancūzijos ir užsienio investuotojų, galinčių įsisteigti Endro departamente.
Dėl šio prašymo 1996 m. gruodžio 20 d. Endro prefektas ir Endro PPR pasirašė sutartį dėl iš viso 400 000 FRF (60 979, 60 euro)
dydžio ERPF subsidijos suteikimo. Be kita ko, sutartyje buvo nuorodos į reglamentus Nr. 2081/93 ir 2082/93. Ši parama buvo
pervesta dviem dalimis: pirmoji 100 000 FRF suma – 1997 m. gruodžio 17 d., o antroji 300 000 FRF suma – 1998 m. gruodžio 8 dieną.
Taip pat iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Endro PPR tai pačiai operacijai
gavo dvi nacionalines subsidijas. Kitos vietos valdžios institucijos taip pat būtų turėjusios papildomai finansuoti šią operaciją.
„Objectif Entreprises“ operacijos vykdymas buvo tikrinamas remiantis 2000 m. gegužės 9 d. Centro regiono prefekto laišku.
Šis patikrinimas, atliktas 2000 m. birželio 14 d. Endro PPR patalpose, buvo užbaigtas parengus 2001 m. kovo 14 d. ataskaitą,
kuri 2001 m. liepos 18 d. perduota Endro PPR. Šioje ataskaitoje, pavadintoje „Europos struktūrinių fondų panaudojimo auditas“,
be kita ko, buvo padaryta išvada, kad buvo nesilaikoma viešųjų pirkimų reglamentavimo, kiek tai susiję su Endro PPR sudaryta
sutartimi su bendrove
DDB-Needham
dėl šios operacijos vykdymo.
Šiuo atžvilgiu šioje ataskaitoje buvo nurodyta, kad Endro PPR organizavo konkurso procedūrą, apie kurią buvo paskelbta 1995 m.
lapkričio 4 d.
bulletin officiel des annonces des marchés publics
(B.O.A.M.P.). Iš šios ataskaitos taip pat matyti, kad 1995 m. gruodžio 8 d. susirinkusi Endro PPR konkurso komisija nusprendė
sudaryti aptariamą sutartį su bendrove
DDB-Needham
, nurodžiusi, kad turi būti pasirinktas šis, o ne vienintelis kitas pasiūlymas, nes ši bendrovė pasiūlė gero turinio ir mažesnių
sąnaudų projektą.
Tačiau ataskaitoje buvo nurodyta, kad, pirma, Endro PPR ir bendrovės
DDB-Needham
sudarytoje sutartyje nebuvo pasirašymo datos ir, antra, operacijos bylos santraukos raštą 1995 m. rugsėjo 27 d. Endro PPR
nusiuntė Endro prefektui ir jame nurodė, kad „[Endro PPR] pasirinko agentūrą
DDB-Needham
“.
Šioje ataskaitoje taip pat buvo padaryta išvada, kad „šie duomenys leidžia manyti, jog vėliau atliktos konkurso procedūros
tikslas buvo tik formaliai įtvirtinti jau pagal sutartį (be datos) egzistavusią teisinę situaciją“. Kadangi datų nesutapimas
de facto
reiškė pažeidimą, toje pačioje ataskaitoje buvo nurodyta, kad jei būtų buvę laikomasi viešojo pirkimo sutarties sudarymo
taisyklių, visų pirma paskelbimo
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
, būtų buvę galima gauti analogišką pasiūlymą už mažesnę kainą. Todėl šios ataskaitos autoriai mano, kad ši hipotezė galėjo
pateisinti reikalavimą grąžinti visą ERPF subsidiją.
2002 m. sausio 23 d. sprendimu Endro prefektas nurodė Endro PPR, kad atsižvelgiant į tai, jog nebuvo laikomasi viešojo pirkimo
sutarties sudarymo taisyklių samdant paslaugų teikėją, atsakingą už „Objectif Entreprises“ operacijos vykdymą, subsidijos,
ypač gautos iš ERPF, turi būti grąžintos.
Endro PPR pateikė skundą dėl Endro prefekto mokėjimo reikalavimų vykdymo, atitinkantį reikalaujamas sumas. Šis skundas buvo
atmestas numanomu regiono
Trésorier‑payeur général
(vyriausiojo iždininko) sprendimu.
Endro PPR pareiškė ieškinius dėl 2002 m. sausio 23 d. Endro prefekto sprendimo panaikinimo
tribunal administratif de Limoges
(Limožo administracinis teismas), kuris juos atmetė 2004 m. birželio 3 d. sprendimais.
Nagrinėdamas Endro PPR apeliacinį skundą
cour administrative d’appel de Bordeaux
(Bordo apeliacinis administracinis teismas) 2007 m. birželio 12 d. sprendimu panaikino šiuos sprendimus ir, be kita ko, 2002 m.
sausio 23 d. Endro prefekto spendimą bei jo mokėjimų reikalavimus. Šiuo atžvilgiu šis teismas nusprendė, kad Endro prefektūros
tarnybos buvo informuotos laišku, kurį 1995 m. rugsėjo 27 d. joms išsiuntė Endro PPR, apie pastarųjų pasirinkimą pasinaudoti
bendrovės
DDB-Needham
paslaugomis. Šios tarnybos buvo informuotos apie pasirinkimą iki konkurso paskelbimo, nes, pirma, konkurso komisija, pasiūliusi
pritarti šios bendrovės kandidatūrai, susirinko 1995 m. gruodžio 8 d., ir, antra, sutartis buvo pasirašyta 1996 m. gegužės
29 d. dalyvaujant Endro prefektui.
Konstatavęs, kad Endro PPR nepaisė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, jiems taikytinų vykdant viešąjį pirkimą,
apie kurį, be to, nebuvo paskelbta
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
,
cour administrative d’appel de Bordeaux
(Bordo administracinis apeliacinis teismas) vis dėlto nusprendė, kad tarp Endro prefekto ir Endro PPR sudaryta sutartis dėl
ERPF subsidijos suteikimo visiškai nebuvo susijusi su viešuoju pirkimu, joje nebuvo numatytas reikalavimas pateikti visus
dokumentus, leidžiančius patikrinti, ar laikomasi viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, ir galiausiai, kad nei Reglamento
Nr. 2988/95 tikslas, nei poveikis nebuvo susiję su galimybės nacionalinėms institucijoms suteikimu susigrąžinti Bendrijos
fondų pagalbą nacionalinėje teisėje nenumatytais atvejais.
Taigi
cour administrative d’appel de Bordeaux
nusprendė, kad, pirma, nei administracijos atsakovės nurodytose nuostatose, nei 1996 m. gruodžio 20 d. sutarties dėl ERPF
subsidijos sąlygose nėra numatyta sąlyga subsidijai suteikti, pagal kurią galima Endro PPR sudaryta sutartis dėl šios operacijos
įvykdymo turi atitikti viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles. Antra, šis teismas nurodė, kad jeigu valstybinės tarnybos
1995 m. rugsėjo 27 d. buvo informuotos apie bendrovės
DDB-Needham
pasirinkimą prieš konkurso procedūros pradžią, neturi būti laikoma, kad vėliau suteiktoms subsidijoms implicitiškai turi
būti taikoma ši sąlyga.
2007 m. rugpjūčio 16 d. ministras pateikė kasacinį skundą
Conseil d’État
dėl 2007 m. birželio 12 d.
cour administrative d’appel de Bordeaux
sprendimo.
Šiomis aplinkybėmis
Conseil d’État
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Dėl teisinio pagrindo, lemiančio pareigą išieškoti Endro PPR suteiktą pagalbą, buvimo:
Kai perkančioji organizacija, gavusi ERPF subsidijas, įgyvendindama subsidijuojamą priemonę nesilaikė vienos ar kelių viešojo
pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, nors neginčijama, kad priemonė buvo tinkama šio fondo paramai gauti ir kad ji buvo įgyvendinta,
ar kokia nors Bendrijos teisės nuostata, būtent įtvirtinta <...> Reglamente (EEB) Nr. 2052/88 ir <...> Reglamente (EEB) Nr. 4253/88,
pagrindžia pareigą išieškoti subsidijas? Jei tokia nuostata yra, ar minėta pareiga galioja bet kokiam viešojo pirkimo sutarties
sudarymo taisyklių pažeidimui, ar tik kai kuriems iš jų? Pastaruoju atveju kokiems?
2. Jei bent į dalį pirmojo klausimo būtų atsakyta teigiamai [kiek tai susiję su nepagrįstai suteiktos pagalbos išieškojimo
būdais]:
a) Ar ERPF pagalbą gavusios perkančiosios organizacijos nesilaikymas vienos ar kelių viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių
renkantis už subsidijuojamos priemonės įgyvendinimą atsakingą paslaugų teikėją yra pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Reglamentą
Nr. 2988/95? Ar aplinkybė, kad kompetentinga nacionalinė institucija sprendimo suteikti ERPF pagalbą priėmimo momentu negalėjo
nežinoti, jog pagalbą gausiantis subjektas pažeidė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles, dar iki pagalbos suteikimo
pasamdęs už minėtos institucijos finansuojamos priemonės įgyvendinimą atsakingą paslaugų teikėją, gali turėti įtakos kvalifikuojant
pažeidimą, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2988/95?
b) Jei į <...> 2 klausimo a dalį būtų atsakyta teigiamai ir atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas 2009 m. sausio 29 d.
[Sprendime]
Hauptzollamt Hamburg-Jonas prieš Josef Vosding Schlacht, Kûhl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co
, <...> nusprendė, jog Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatytas senaties terminas taikomas administracinėms priemonėms,
kaip antai ūkio subjekto nepagrįstai gautos pagalbos išieškojimui dėl jo padarytų pažeidimų:
–        ar senaties termino eigos pradžia reikia laikyti datą, kai pagalba buvo pervesta jos gavėjui, ar datą, kai šis panaudojo gautą
subsidiją atsiskaitydamas su paslaugų teikėju, pasamdytu pažeidžiant vieną ar kelias viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles?
–        ar senaties terminas nutrūksta, kai kompetentinga nacionalinė institucija persiunčia subsidijos gavėjui tikrinimo ataskaitą,
kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas ir dėl to nacionalinė institucija raginama
išieškoti pervestas sumas?
–        kai valstybė narė pasinaudoja jai Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalimi suteikta galimybe taikyti ilgesnį senaties
terminą, būtent kai Prancūzijoje taikomas bendrasis senaties terminas, ginčo aplinkybių atsiradimo metu nustatytas Civilinio
kodekso 2262 straipsnyje, pagal kurį: „Tiek daiktine, tiek prievoline teise pagrįstiems ieškiniams taikomas trisdešimties
metų senaties terminas <...>“, ar tokio termino atitiktį Bendrijos teisei ir, konkrečiai kalbant, proporcingumo principui,
reikia vertinti atsižvelgiant į maksimalų senaties terminą, numatytą nacionalinės teisės akte, kuriuo naudojamasi kaip teisiniu
pagrindu nacionalinės administracijos reikalavimui išieškoti lėšas, ar atsižvelgiant į konkrečiu atveju faktiškai taikomą
terminą?
c) Jei atsakymas į 2 klausimo a dalį būtų neigiamas, ar Bendrijos finansiniai interesai yra kliūtis teismui tokios, kaip antai
nagrinėjama šioje byloje, pagalbos suteikimui taikyti nacionalines nuostatas dėl teises sukuriančių sprendimų atšaukimo, pagal
kurias, išskyrus nebuvimo, apgaulingo gavimo ar gavėjo prašymo atvejus, administracija gali atšaukti teises sukuriantį individualų
neteisėtą sprendimą tik per keturis mėnesius nuo jo priėmimo, tačiau su pagalbos teikimu susijusiame individualiame administraciniame
sprendime gali būti numatytos naikinamosios sąlygos, kurių įvykdymas leidžia išieškoti pagalbą nenustatant jokių terminų;
tačiau reikėtų patikslinti, kad
Conseil d’État
nusprendė, jog šią nacionalinę taisyklę reikia aiškinti taip, kad taikant Bendrijos teisės aktą nepagrįstai suteiktos pagalbos
gavėjas ja gali remtis tik jei veikė sąžiningai?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip
antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma kartu su Reglamento
Nr. 2053/88 7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą, leidžiantį nacionalinėms institucijoms iš gavėjo išieškoti visas
ERPF subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, nesilaikė
šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų pirkimais, kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas
ir gavo šią subsidiją.
Reikia priminti, kad pagrindinėje byloje konstatuota, jog Endro PPR buvo perkančioji organizacija, aptariamos viešojo paslaugų
pirkimo sutarties suma buvo didesnė nei Direktyvos 92/50 7 straipsnyje nustatyta 200 000 eurų riba ir sudarydami šią sutartį
Endro PPR nesilaikė tokios rūšies viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, būtent pasirinkdami
rangovą prieš paskelbdami pranešimą apie konkursą, be to, šis pranešimas nebuvo paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
.
Šiuo atžvilgiu pagal Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalį, ar Bendrija finansuos projektą, priklauso nuo to, ar pagalbos
gavėjas laikosi „paslaugų viešųjų pirkimų“ procedūrų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, kai šis paramos gavėjas yra
„perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, ir kai viešasis pirkimas, kuriuo pasinaudodamas pagalbos
gavėjas tikisi įgyvendinti projektą, viršija Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatytą ribą (šiuo klausimu žr. 1998 m. sausio
15 d. Sprendimo
Mannesmann Anlagenbau Austria ir kt.
, C‑44/96, Rink. p. I‑73, 48 ir 49 punktus).
Taikant Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalį valstybės narės, siekdamos užtikrinti viešųjų ar privačių iniciatorių
veiksmų sėkmę, įgyvendindamos veiksmus imasi priemonių, reikalingų reguliariai tikrinti, ar Europos Sąjungos finansuojamos
priemonės vykdomos teisingai, užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos bei išieškoti lėšas, prarastas dėl piktnaudžiavimo
ar aplaidumo (2008 m. kovo 13 d. Sprendimo
Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt.
, C‑383/06–C‑385/06, Rink. p. I‑1561, 37 punktas).
Kadangi iš Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad iš Sąjungos biudžeto finansuojamos priemonės turi
būti vykdomos visiškai pagal direktyvas, susijusias su viešaisiais pirkimais, Sąjungos subsidijos gavėjo, kaip „perkančiosios
organizacijos“ Direktyvoje 92/50 numatytų taisyklių pažeidimas vykdant operaciją, kuriai skirta ši subsidija, yra Reglamento
Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalyje numatytas pažeidimas, o šio gavėjo veiksmai, atsižvelgiant į atvejį, turi būti kvalifikuojami
kaip „piktnaudžiavimas“ ar „aplaidumas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Taikant Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, skaitomą kartu su Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio
1 dalimi, jei ERPF finansuojamų priemonių tyrimas atskleidžia šių priemonių atlikimo sąlygų, šiuo atveju sąlygos, susijusios
su tuo, ar laikomasi viešuosius pirkimus reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų, kai finansavimo gavėjas yra perkančioji organizacija,
pažeidimą, valstybė narė, kuri suteikė ERPF finansinę paramą, siekdama užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos, gali
atšaukti šią paramą ir pareikalauti iš gavėjo grąžinti finansavimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 22 d. Sprendimo
COPPI
, C‑271/01, Rink. p. I‑1029, 48 punktą).
Šiuo atžvilgiu teisinis pagrindas išieškoti yra Reglamentas Nr. 4253/8, o ne Reglamentas Nr. 2988/95, kuriame nustatytos tik
bendrosios kontrolės ir sankcijų, siekiant apsaugoti Sąjungos finansinius interesus, taisyklės. Taigi išieškoma turi būti
remiantis minėto reglamento 23 straipsnio 1 dalimi (žr. minėto Sprendimo
Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt.
39 punktą).
Tačiau reikia priminti, kad bet kokia valstybės narės diskrecija dėl reikalavimo ar atsisakymo reikalauti grąžinti nepagrįstai
ar neteisėtai išmokėtas Bendrijos lėšas tikslingumo būtų nesuderinama su Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies pirmoje
pastraipoje administracinėms institucijoms nustatyta pareiga išreikalauti nepagrįstai ar neteisėtai sumokėtas lėšas (žr. minėto
Sprendimo
Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt.
38 punktą).
Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalimi valstybėms narėms nustatoma pareiga, nereikalaujant nacionalinėje
teisėje nustatyto įgaliojimo, išreikalauti dėl pažeidimų ar aplaidumo prarastas lėšas (žr. minėto Sprendimo V
ereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt.
40 punktą).
Kalbant apie šį aspektą, reikia pastebėti, kaip tai padarė Prancūzijos vyriausybė, kad dėl tokio pažeidimo neteisėtai gautos
lėšos gali būti laikomos gavėjo „prarastomis dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Iš
tiesų, kalbant apie pareigą išieškoti „dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo prarastas lėšas“, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio
1 dalyje toliau pabrėžiama, kad, išskyrus atvejus, kai valstybė narė ir (arba) tarpininkas ir (arba) iniciatorius įrodo, kad
jie neatsako už piktnaudžiavimą ar aplaidumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga už „nepagrįstai sumokėtų sumų“ grąžinimą.
Taigi šioje nuostatoje šios dvi sąvokos sujungiamos.
Pagrindinėje byloje taip pat kyla klausimas, ar vykdant veiksmus, kai subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, nepaiso
viešiesiems pirkimams taikomų taisyklių, nacionalinė valdžios institucija gali, remdamasi Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio
1 dalies trečia įtrauka, reikalauti grąžinti visą šią subsidiją, nors iš dalies ERPF finansuojamos priemonės buvo iš tiesų
įvykdytos.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad, pirma, pažeidus pareigas, kurių laikytis labai svarbu, siekiant gero Bendrijos sistemos
funkcionavimo, kaip antai, kylančio iš Direktyvos 92/50, kiek tai susiję su ERPF finansuojamų priemonių vykdymu, galima netekti
Sąjungos teisės aktuose numatytos teisės (šiuo klausimu žr. 1995 m. spalio 12 d. Sprendimo
Cereol Italia
, C‑104/94, Rink. p. I‑2983, 24 punktą; 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo
Conserve Italia prieš Komisiją
, C‑500/99 P, Rink. p. I‑867, 100–102 punktus ir 2004 m. gruodžio 16 d. Nutarties
APOL ir AIPO prieš Komisiją
, C‑222/03 P, 53 punktą).
Antra, dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo prarastų sumų išieškojimas turėtų būti taikomas tik tais atvejais, kai nebuvo įgyvendintos
visos iš struktūrinių fondų finansuojamos priemonės ar jų dalis (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją
, C‑240/03 P, Rink. p. I‑731, 77 punktą).
Nors, aišku, negalima atmesti galimybės, kaip tai pažymi Komisija, jog taikant proporcingumo principą nustačius nedidelį pažeidimą
būtų grąžinama tik dalis išmokėtų lėšų, reikia priminti, kad bet kuriuo atveju, jei vykdant ERPF finansuojamas priemones konstatuojama,
jog gavėjas padarė vieną iš pagrindinių pareigų, numatytų Direktyvoje 92/50, pažeidimą, kaip antai susijusį su sprendimu sudaryti
sutartį prieš pradedant konkurso procedūrą, be to, pranešimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
nepaskelbimu, galimybė, kad už tokį pažeidimą bus baudžiama visiškai nutraukiant pagalbos mokėjimą, yra vienintelė, kuri galėtų
turėti geram struktūrinių fondų valdymui būtiną atgrasantį poveikį (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Conserve Italia prieš Komisiją
101 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos
pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma kartu su Reglamento Nr. 2052/88
7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą, leidžiantį nacionalinėms institucijoms nereikalaujant nacionalinėje teisėje
nustatyto įgaliojimo iš gavėjo išieškoti visas ERPF subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“,
kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, nesilaikė šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų pirkimais,
kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas ir gavo šią subsidiją.

Dėl antrojo klausimo a punkto
Antrojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ERPF subsidiją gavusios
perkančiosios organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant
sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo yra „pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį,
ir, atsakius į šį klausimą teigiamai, ar aplinkybė, kad kompetentinga nacionalinė institucija, suteikusi šią subsidiją, negalėjo
nežinoti, jog gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės įgyvendinti subsidijuojamą priemonę, turi įtakos
tokiam kvalifikavimui.
Pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį pažeidimas yra bet kuris Sąjungos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės
veiklos vykdytojo veiksmais ar neveikimu, dėl kurio Sąjungos bendrajam biudžetui ar jos valdomiems biudžetams padaroma žala
sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Sąjungos vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas
išlaidas.
„Pažeidimo“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2988/95, reiškia bet kurį Sąjungos teisės aktų nuostatų pažeidimą,
atsirandantį iš ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų ar neveikimo, todėl šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje
numatyta senaties taisyklė netaikoma patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, padarytus dėl nacionalinės valdžios institucijų
klaidų suteikiant finansinę paramą Sąjungos vardu ir iš jos biudžeto (šiuo klausimu žr. 2009 m. sausio 15 d. Sprendimo
Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank
, C‑281/07, Rink. p. I‑91, 20–22 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepaisant viešosios teisės reglamentuojamo juridinio asmens
statuso, Endro PPR, kaip subsidijos iš Sąjungos biudžeto gavėjai, siekiant taikyti Reglamentą Nr. 2988/95, gali būti prilyginti
veiklos vykdytojui, kuris kaltinamas pažeidęs Sąjungos teisės nuostatą. Tačiau šiuo atžvilgiu yra aišku, kad tariamas viešojo
pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, pažeidimas kyla iš Endro PPR veiksmų, o ne iš valdžios institucijos,
kuri jiems suteikė ERPF subsidiją Sąjungos vardu ir iš jos biudžeto.
Tiek, kiek ir, kaip matyti būtent iš Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalies, iš struktūrinių fondų neturi būti finansuojami
veiksmai, vykdomi pažeidžiant Direktyvą 92/50, dėl ERPF subsidijos gavėjo, kaip perkančiosios organizacijos, viešųjų paslaugų
pirkimų, siekiant įgyvendinti subsidijuojamas priemones, taisyklių pažeidimo būtų patiriamos nepagrįstos išlaidos ir taip
padaroma žala Sąjungos biudžetui.
Iš tiesų reikia pabrėžti, kad net tikslaus finansinio poveikio neturintys pažeidimai gali labai paveikti finansinius Sąjungos
interesus (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Airija prieš Komisiją
, C‑199/03, Rink. p. I‑8027, 31 punktą).
Aplinkybė, kad kompetentingas valdžios institucijas subsidijos gavėjas informavo apie rangovo pasirinkimą prieš konkurso procedūros,
susijusios su aptariamos sutarties sudarymu, pradžią, savaime neturi įtakos „pažeidimo“ kvalifikavimui, kaip tai suprantama
pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio antrą pastraipą (pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo
Emsland-Stärke
, C‑94/05, Rink. p. I‑2619, 62 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į antrojo klausimo a punktą reikia atsakyti taip, kad ERPF subsidiją gavusios perkančiosios
organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant sutartį dėl subsidijuojamų
priemonių vykdymo yra „pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį, net jei kompetentinga nacionalinė
institucija, suteikusi šią subsidiją, negalėjo nežinoti, kad gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės
įgyvendinti subsidijuojamas priemones.

Dėl antrojo klausimo b punkto pirmos ir trečios įtraukų
Antrojo klausimo b punkto pirma ir antra įtraukomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori iš esmės sužinoti,
nuo kada tokiomis aplinkybėmis, kai ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, sudarydamas sutartį dėl subsidijuojamų
priemonių vykdymo, nesilaikė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, pradedamas skaičiuoti
ketverių metų senaties terminas, numatytas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, ir jei toks terminas
nutrūksta, pagal šio 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą kompetentinga nacionalinė institucija persiunčia subsidijos gavėjui
tikrinimo ataskaitą, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas ir dėl to pripažįstama,
kad nacionalinė institucija gali reikalauti grąžinti pervestas sumas.
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 1 dalyje nustatomos „bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus
patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus“, ir, kaip matyti iš šio reglamento
trečios konstatuojamosios dalies, tam, kad „<...> Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai turi būti panaikinti
visose srityse“.
Priimdamas Reglamentą Nr. 2988/95, ypač jo 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė įtvirtinti
bendrą šiai sričiai taikomą senaties termino taisyklę, kuria siekė apibrėžti visose valstybėse narėse taikomą minimalų terminą
ir atsisakyti galimybės susigrąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautas sumas, nuo pažeidimo, susijusio su ginčijamoms
išmokoms, padarymo praėjus ketveriems metams (2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Corman
, C‑131/10, Rink. p. I‑0000, 39 punktas ir 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimo
Ze Fu Fleischhandel et Vion Trading
, C‑201/10 ir C‑202/10, Rink. p. I‑0000, 24 punktas).
Ši senaties taisyklė taikoma šio reglamento 4 straipsnyje numatytiems pažeidimams, kurie kelia grėsmę Sąjungos finansiniams
interesams (žr. 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo
Handlbauer
, C‑278/02, Rink. p. I‑6171, 34 punktą ir minėto 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo
Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ir kt.
22 punktą).
Pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į jos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto senaties
termino pradžios nustatymo klausimą, ar reikia laikytis pagalbos išmokėjimo gavėjui datos, ar datos, kai šis gavėjas panaudojo
šią subsidiją atlygindamas paslaugų teikėjui, pasamdytam nesilaikant Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo paslaugų pirkimo taisyklių.
Šiuo atžvilgiu, kadangi Sąjungos biudžeto lėšos negali būti naudojamos priemonėms, vykdomoms pažeidžiant Direktyvos 92/50
nuostatas, reikia nuspręsti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gavėjui suteiktos lėšos
tampa neteisėtos nuo momento, kai gavėjas pažeidžia šias nuostatas.
Kalbant apie tokį viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, kuri buvo priimta siekiant panaikinti
laisvo paslaugų teikimo kliūtis ir apsaugoti valstybėje narėje įsisteigusio veiklos vykdytojo, ketinančio teikti paslaugas
perkančiosioms organizacijoms, įsisteigusioms kitose valstybėse narėse, interesus, pažeidimą (visų pirma žr. 2001 m. spalio
18 d. Sprendimo
SIAC Construction
, C‑19/00, Rink. p. I‑7725, 32 punktą), reikia priminti, kad jei nesilaikoma Direktyvos 92/50 nuostatų, tai per visą sutarties,
sudarytos pažeidžiant šios direktyvos nuostatas, vykdymo laiką kenkiama laisvam paslaugų teikimui (žr. 2003 m. balandžio 10 d.
Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609, 36 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 29 punktą).
Iš tiesų, nors kai kurios direktyvų, susijusių su viešaisiais pirkimais, nuostatos leidžia valstybėms narėms palikti galioti
sutarčių, sudarytų pažeidžiant šias direktyvas, pasekmes ir gina rangovo teisėtus lūkesčius, jų poveikis, nesusiaurinant vidaus
rinką įsteigiančių Sutarties nuostatų taikymo srities, negali būti toks, kad perkančiosios organizacijos elgesys Sąjungos
biudžeto atžvilgiu būtų pripažintas atitinkančiu Sąjungos teisę po tokių sutarčių sudarymo (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
2003 m. balandžio 10 d.
Komisija prieš Vokietiją
39 punktą ir 2007 m. liepos 18 d.
Komisija prieš Vokietiją
33 punktą).
Iš to matyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjo Direktyvoje 92/50
nustatytų taisyklių pažeidimas įgyvendinant subsidijuojamas priemones, kai dėl tokio pažeidimo patiriamos nepagrįstos išlaidos
ir daroma žala Sąjungos biudžetui, ir kuris tęsiasi per visą neteisėtai tarp paslaugų teikėjo ir šios subsidijos gavėjo sudarytos
sutarties vykdymo laiką, turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
1 dalies antrą pastraipą.
Pagal šią nuostatą senaties terminas, taikomas neteisėtai gavėjui išmokėtos subsidijos išieškojimui, pradedamas skaičiuoti
nuo dienos, kai pažeidimas buvo baigtas. Todėl aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tiek, kiek sutartis,
susijusi su ERPF subsidijuojamų priemonių vykdymu, nebuvo nutraukta, bet buvo įvykdyta, Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
1 dalies pirmoje pastraipoje numatytas ketverių metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta
viešojo pirkimo sutartis buvo įvykdyta.
Kalbant apie klausimą, ar patikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių pažeidimas,
perdavimas yra su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijęs veiksmas, dėl kurio gali nutrūkti senaties eiga pagal
Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą, reikia priminti, kad paprastai senaties terminas atlieka teisinio
saugumo funkciją ir kad tokia funkcija nebūtų visiškai įgyvendinama, jei Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas
senaties terminas galėtų būti nutraukiamas dėl kiekvieno nacionalinės administracijos bendro patikrinimo, neturinčio ryšio
su įtariamais pažeidimais, pakankamai glaudžiai susijusiais su nurodytomis operacijomis (žr. minėto Sprendimo
Handlbauer
40 punktą).
Vis dėlto, kai nacionalinės valdžios institucijos pateikia asmeniui ataskaitą apie nustatytą jo padarytą pažeidimą, susijusį
su konkrečia operacija, prašymą pateikti su šia operacija susijusios papildomos informacijos ar taiko jam su šia operacija
susijusią sankciją, jos imasi pakankamai konkrečių veiksmų, susijusių su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai
suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą (2010 m. spalio 28 d. Sprendimo
SGS Belgium ir kt.
, C‑367/09, Rink. p. I‑0000, 69 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į antrojo klausimo b punkto pirmą ir antrą įtraukas reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis,
kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, nesilaikė Direktyvos
92/50 viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, kai sudarė sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo:
–        aptariamas pažeidimas turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
1 dalies antrą pastraipą, ir todėl šioje nuostatoje numatytas ketverių metų senaties terminas, taikomas neteisėtai šiam gavėjui
išmokėtos subsidijos išieškojimui, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta viešojo pirkimo sutartis buvo
įvykdyta,
–        tikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas, ir dėl to nacionalinė
institucija raginama reikalauti grąžinti pervestas sumas, perdavimas subsidijos gavėjui yra veiksmas, pakankamai susijęs su
„pažeidimo“ tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią
pastraipą.

Dėl antrojo klausimo b punkto trečios įtraukos
Antrojo klausimo b punkto trečioje įtraukoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar atsižvelgiant
į proporcingumo principą valstybė narė gali išieškodama neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą išieškojimui taikyti trisdešimties
metų senaties terminą, kaip ilgesnį senaties terminą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalį.
Esant šioje nuostatoje numatytai galimybei, valstybės narės išlaiko didelę diskreciją nustatyti ilgesnius senaties terminus,
kuriuos ketina taikyti, kai padaromas Sąjungos finansiniams interesams kenkiantis pažeidimas (minėto Sprendimo
Corman
54 punktas).
Tačiau, atsižvelgiant į Sąjungos finansinių interesų apsaugos tikslą, dėl kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog ketverių
ar net trejų metų senaties terminas pats savaime yra pakankamai ilgas, kad nacionalinės valdžios institucijos galėtų patraukti
atsakomybėn asmenis už pažeidimus, kenkiančius šiems finansiniams interesams ir dėl kurių gali būti imamasi tokių priemonių,
kaip antai neteisėtai gautos naudos išieškojimas, minėtoms valdžios institucijoms suteikiant 30 metų terminą viršijama tai,
kas yra būtina rūpestingai administracijai (žr. minėto Sprendimo
Ze Fu Fleischhandel et Vion Trading
43 punktą).
Taigi į antrojo klausimo b punkto trečią įtrauką reikia atsakyti taip, kad įgyvendinant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
3 dalimi suteiktą valstybių narių teisę, pagal proporcingumo principą draudžiama taikyti trisdešimties metų senaties terminą
išieškant neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą.

Dėl antrojo klausimo c punkto
Šis klausimas buvo pateiktas tik tokiu atveju, jei būtų neigiama atsakyta į antrojo klausimo a punktą.
Atsižvelgiant į atsakymą į šį paskutinį klausimą, nereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
antrojo klausimo c punktą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88,
nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje,
taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais, įgyvendinimo nuostatas, iš
dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93, 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma
kartu su 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų
veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais,
iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93, 7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą,
leidžiantį nacionalinėms institucijoms nereikalaujant nacionalinėje teisėje nustatyto įgaliojimo iš gavėjo išieškoti visas
Europos regioninės plėtros fondo (ERPF) subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama
pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/50 dėl viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių derinimo, iš dalies
pakeistos 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva, nesilaikė šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų
pirkimais, kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas ir gavo šią subsidiją.
2.
ERPF subsidiją gavusios perkančiosios organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50, iš dalies pakeistoje Direktyva 93/36,
numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo yra „pažeidimas“,
kaip tai suprantama pagal 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentą (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių
interesų apsaugos 1 straipsnio, net jei kompetentinga nacionalinė institucija, suteikdama šią subsidiją, negalėjo nežinoti,
kad gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės įgyvendinti subsidijuojamas priemones.
3.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija,
nesilaikė Direktyvos 92/50, iš dalies pakeistos Direktyva 93/36, viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarydamas
sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo:
–
aptariamas pažeidimas turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
1 dalies antrą pastraipą, ir todėl šioje nuostatoje numatytas ketverių metų senaties terminas, taikomas išieškant neteisėtai
šiam gavėjui išmokėtą subsidiją, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta viešojo pirkimo sutartis buvo įvykdyta,
–
tikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas, ir dėl to nacionalinė
institucija raginama reikalauti grąžinti pervestas sumas, persiuntimas subsidijos gavėjui yra veiksmas, pakankamai susijęs
su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią
pastraipą.
4.
Įgyvendinant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalimi suteiktą valstybių narių teisę, pagal proporcingumo principą draudžiama
taikyti trisdešimties metų senaties terminą išieškant neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.