CELEX: 62010CJ0506
Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehty Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimus
Yhdenvertainen kohtelu
Itsenäistä ammattia harjoittavat rajatyöntekijät
Maanvuokrasopimus
Maatalouden rakenne
Jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka nojalla on mahdollista kieltäytyä hyväksymästä maanvuokraussopimusta, jos sveitsiläisten maanviljelijöinä toimivien rajatyöntekijöiden kyseisen jäsenvaltion alueella kasvattamat tuotteet on tarkoitettu vietäviksi tullivapaasti Sveitsiin

Ennakkoratkaisupyyntö koskee henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin
valaliiton sopimuksen, joka allekirjoitettiin Luxemburgissa 21.6.1999 (EYVL 2002, L 114, s. 6; jäljempänä sopimus), asian
kannalta merkityksellisten määräysten tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Sveitsin kansalainen Rico Graf ja Saksan kansalainen Rudolf Engel
sekä Landratsamt Waldshut ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu on sovellettavan lainsäädännön mukaisesti kieltäytynyt
hyväksymästä kahden ensiksi mainitun välillä tehtyä maanvuokrasopimusta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Sopimus
Sopimuksen 1 artiklan a ja d alakohdan mukaan sopimuksen tavoitteena on muun muassa myöntää Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden
ja Sveitsin kansalaisille maahantulo- ja oleskeluoikeus sekä oikeus ryhtyä harjoittamaan palkkatyötä, toimia itsenäisenä ammatinharjoittajana
ja jäädä sopimuspuolten alueelle sekä myöntää heille samat elin-, palvelus- ja työolot kuin sopimuspuolten omille kansalaisille.
Sopimuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Syrjimättömyys”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolen alueella laillisesti oleskelevia toisen sopimuspuolen kansalaisia ei syrjitä kansalaisuuden perusteella tämän
sopimuksen liitteiden I, II ja III määräyksiä soveltaen ja niiden mukaisesti.”
Sopimuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Muut oikeudet”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sääntelevät liitteen I mukaisesti erityisesti alla mainittuja henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä
oikeuksia:
a)      oikeus yhdenvertaiseen kohteluun kansalaisten kanssa taloudellisen toiminnan harjoittamisen aloittamisen ja sen harjoittamisen
sekä elin-, palvelus- ja työolojen suhteen;
– –”
Sopimuksen 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Vallitsevan tilan säilyttäminen”, määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sitoutuvat sopimuksen allekirjoittamisesta alkaen olemaan toteuttamatta uusia tämän sopimuksen soveltamisalaan
kuuluvia toisen sopimuspuolen kansalaisia koskevia rajoittavia toimenpiteitä.”
Sopimuksen 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Viittaukset yhteisön oikeuteen”, määrätään seuraavaa:
”1.      Tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseksi sopimuspuolet toteuttavat kaikki tarvittavat toimenpiteet, jotta niihin Euroopan
yhteisön säädöksiin, joihin viitataan, sisältyviä oikeuksia ja velvollisuuksia vastaavia oikeuksia ja velvollisuuksia sovelletaan
niiden välisissä suhteissa.
2.      Siinä määrin kuin yhteisön oikeuden käsitteet liittyvät tämän sopimuksen soveltamiseen huomioon otetaan asiaa koskeva Euroopan
yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka edeltää tämän sopimuksen allekirjoittamista. Tämän sopimuksen allekirjoittamisen
jälkeinen oikeuskäytäntö annetaan tiedoksi Sveitsille. Sekakomitea määrittää sopimuspuolen pyynnöstä kyseisen oikeuskäytännön
seuraukset sopimuksen moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi.”
Sopimuksen liite I koskee henkilöiden vapaata liikkuvuutta. Sen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Oleskelu ja taloudellinen
toiminta”, todetaan seuraavaa:
”1.      Sopimuspuolen kansalaisilla on oikeus oleskella ja harjoittaa taloudellista toimintaa toisen sopimuspuolen alueella II–IV
luvussa määrättyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän sopimuksen 10 artiklassa
määrätyn siirtymäkauden ja tämän liitteen VII luvun määräysten soveltamista. Tämä oikeus vahvistetaan myöntämällä oleskelulupa
tai erityislupa rajatyöntekijöille.
– –”
Saman liitteen 5 artiklan, jonka otsikko on ”Yleinen järjestys”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tämän sopimuksen määräyksillä myönnettyjä oikeuksia voidaan rajoittaa ainoastaan yleiseen järjestykseen, turvallisuuteen
ja kansanterveyteen perustuvilla toimenpiteillä.”
Kyseisen liitteen III luku koskee ”itsenäisiä ammatinharjoittajia”, joita ovat luvun 12 artiklan 1 kohtaan otetun määritelmän
mukaisesti sopimuspuolen kansalaiset, jotka haluavat sijoittautua toisen sopimuspuolen alueelle harjoittaakseen siellä itsenäistä
ammattia.
Saman luvun 13 artiklan, jonka otsikko on ”Itsenäistä ammattia harjoittavat rajatyöntekijät”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Itsenäistä ammattia harjoittavalla rajatyöntekijällä tarkoitetaan sopimuspuolen kansalaista, joka asuu yhden sopimuspuolen
alueella ja harjoittaa itsenäistä ammattia toisen sopimuspuolen alueella palaten kotipaikkaansa säännönmukaisesti päivittäin
tai vähintään kerran viikossa.”
Saman luvun 15 artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenvertainen kohtelu”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymisen ja itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimisen osalta itsenäiselle ammatinharjoittajalle
myönnetään vastaanottavassa valtiossa yhtä edullinen kohtelu kuin sen omille kansalaisille myönnetty kohtelu.”
Sopimuksen liitteessä I olevaan VI lukuun sisältyvän 25 artiklan, joka on luvun ainoa artikla ja jonka otsikko on ”Kiinteän
omaisuuden hankinta”, 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Rajatyöntekijällä on samat oikeudet taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi tarkoitetun kiinteän omaisuuden tai toissijaisen
asuinpaikan hankkimiseen kuin vastaanottavan valtion kansalaisella. Kyseinen henkilö voi saada luvan loma-asunnon hankkimiseen.
Kyseisten henkilöiden osalta tämä sopimus ei vaikuta pääoman sijoittamista taikka rakentamattomien tonttien tai asuntojen
kauppaa koskevien vastaanottavan valtion sääntöjen soveltamiseen.”

Kansallinen säännöstö
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että maanvuokrasopimusten ilmoittamisesta ja vastustamisesta
annetun liittovaltion lain (Gesetz über die Anzeige und Beanstandung von Landpachtverträgen; BGBl. I, s. 2075; jäljempänä
Landpachtverkehrsgesetz) 2 §:n mukaan maanvuokrasopimusten tekemisestä on ilmoitettava toimivaltaiselle viranomaiselle eli
Landratsamtille kuukauden kuluessa. Kyseinen viranomainen voi lain 4 §:n 1 momentin mukaan vastustaa näin ilmoitettua vuokrasopimusta,
jos maanvuokraus merkitsee maan käytön ”epätervettä” tai kannattamatonta jakautumista tai jos vuokra on suhteeton tuottoon
nähden. Saman lain 4 §:n 6 momentin mukaan osavaltiot voivat säätää muita vastustusperusteita alueidensa tietyille osille,
jos tämä on ehdottoman välttämätöntä maatalouden rakenteeseen kohdistuvien vakavien uhkien torjumiseksi.
Käytettyään tätä mahdollisuutta Baden-Württembergin osavaltio antoi lain liittovaltion kiinteistökauppalain ja maanvuokralain
täytäntöönpanosta (Baden‑Württembergisches Ausführungsgesetz zum Grundstücksverkehrsgesetz und zum Landpachtverkehrgesetz;
Gesetzblatt, s. 85; jäljempänä Ausführungsgesetz), sellaisena kuin se oli 21.2.2006; sen 6 §:n 1a momentissa säädetään seuraavaa:
”Maanvuokrasopimusta voidaan osavaltion kyseessä olevalla alueella vastustaa maatalouden rakenteeseen kohdistuvien vakavien
uhkien estämiseksi [Landpachtverkehrsgesetzin] 4 §:ssä mainittujen syiden lisäksi myös siinä tapauksessa, että vuokratulla
kiinteistöllä kasvatetaan maataloustuotteita, jotka on tarkoitettu vietäviksi tullivapaasti yhteismarkkinoiden ulkopuolelle,
mikä johtaa kilpailun vääristymiseen.”
Ausführungsgesetz korvattiin 1.7.2010 lukien maatalouden rakenteen parantamista Baden-Württembergin osavaltiossa koskevista
toimenpiteistä 10.11.2009 annetulla lailla (Gesetz über Maßnahmen zur Verbesserung der Agrarstruktur in Baden-Württemberg;
Gesetzblatt s. 645), jonka 13 §:n 3 momentin toisen virkkeen sisältö vastaa Ausführungsgesetzin 6 §:n 1a momenttia.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Graf, joka on sveitsiläinen maanviljelijä, jonka toimipaikka sijaitsee Sveitsissä lähellä Saksan rajaa, ja Engel, joka omistaa
maatalousmaata Baden-Württembergin osavaltiossa, toimittivat 22.4.2010 Landratsamt Waldshutin hyväksyttäväksi 26.2.2006 allekirjoitetun
maanvuokrasopimuksen. Sen mukaan Engel vuokraa Grafille 369 aaria lähellä Sveitsin rajaa sijaitsevaa peltomaata, jonka vuosivuokra
on 1200 euroa. Graf aikoo viedä tältä maa-alueelta saadut tuotteet Sveitsiin.
Landratsamt Waldshut vastusti 17.6.2010 tekemällään päätöksellä vuokrasopimusta ja vaati sopimuspuolia päättämään sen viipymättä.
Se totesi tosin, että sveitsiläiset maanviljelijät ovat Landpachtverkehrsgesetzin mukaisessa hyväksymismenettelyssä itsenäistä
ammattia harjoittavina rajatyöntekijöinä samassa asemassa kuin saksalaiset maanviljelijät, mutta katsoi kuitenkin, että vuokrasopimuksen
hyväksyntä on evättävä Ausführungsgesetzin 6 §:n 1a momentin nojalla. Landratsamt Waldshut totesi, että kyse oli kilpailun
vääristymisestä ja että saksalaiset maanviljelijät, joilla oli tarvetta laajentaa pinta-alaltaan vähäisiä tilojaan, olivat
osoittaneet kiinnostuksensa vuokrata kyseisen maa-alan alueella sovellettavaan käypään hintaan. Kyse oli näin ollen maa-alueen
epäterveestä jakautumisesta.
Graf ja Engel riitauttivat tämän päätöksen Amtsgericht Waldshut‑Tiengenissä (Waldshut‑Tiengenin alioikeus) ja väittivät erityisesti,
että Ausführungsgesetzin 6 §:n 1a momentti on sopimuksen vastainen.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin huomauttaa, että kyse on kilpailun vääristymisestä, koska Graf voi saada Saksassa
kasvattamistaan tuotteista huomattavasti paremman hinnan Sveitsissä kuin hän voisi saada Saksassa. Kansallinen tuomioistuin
katsoo, että Landratsamt Waldshutin ilmoittama vuokrasopimuksen vastustaminen on pätevä, jos Ausführungsgesetzin 6 §:n 1a
momentti on yhteensoveltuva sopimuksen kanssa.
Amtsgericht Waldshut Tiengen päätti tämän seikan huomioon ottaen lykätä ratkaisun antamista ja esitti unionin tuomioistuimelle
seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [Ausführungsgesetzin] 6 §:n 1a momentti yhteensoveltuva – – sopimuksen – – kanssa?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
On todettava, että sopimuspuolen alueelle sijoittautuneen maanviljelijän, joka on itsenäistä ammattia harjoittava rajatyöntekijä
ja joka vuokraa toisen sopimuspuolen alueella sijaitsevaa maatalousmaata, tilanne kuuluu sopimuksen soveltamisalaan riippumatta
sen taloudellisen toiminnan tarkoituksesta, jota varten maanvuokrasopimus on tehty.
Seuraavaksi on muistutettava oikeuskäytännöstä käyvän ilmi, että sopimuksen liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohdassa, joka
koskee itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimista, vahvistettu yhdenvertaisen
kohtelun periaate pätee sekä saman liitteen 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin ”itsenäisiin ammatinharjoittajiin” että
13 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin ”itsenäistä ammattia harjoittaviin rajatyöntekijöihin”, kuten sveitsiläisiin maanviljelijöinä
toimiviin rajatyöntekijöihin (ks. asia C-13/08, Stamm ja Hauser, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I‑11087, 47–49 kohta ja tuomiolauselma).
Näin ollen on selvitettävä, onko sopimuksen liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohdassa itsenäistä ammattia harjoittavien rajatyöntekijöiden
osalta vahvistettu itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimista koskeva yhdenvertaisen
kohtelun periaate esteenä pääasian kohteena olevan kaltaiselle lainsäädännölle.
On todettava, että pääasian kohteena olevalla lainsäädännöllä ei sen sanamuodon mukaan syrjitä suoraan kansalaisuuden perusteella,
koska toimivaltainen hallinto voi vastustaa maanvuokrasopimuksia sopimuspuolten kansalaisuudesta riippumatta, jos tässä lainsäädännössä
säädetyt edellytykset täyttyvät.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteella, joka on unionin oikeuden käsite, kielletään paitsi
kansalaisuuteen perustuva avoin syrjintä myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltaen
päädytään tosiasiassa samaan tulokseen (ks. esim. asia C-278/94, komissio v. Belgia, tuomio 12.9.1996, Kok., s. I‑4307, 27
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä oikeuskäytäntö, joka oli jo annettu sopimuksen allekirjoittamispäivänä, on sopimuksen
16 artiklan 2 kohdan mukaan pätevä myös sopimusta sovellettaessa.
Siitä, merkitsevätkö pääasian kohteena olevan kaltaisessa lainsäädännössä maanvuokrasopimuksen kieltämisen osalta säädetyt
edellytykset tosiasiallisesti välillistä syrjintää, on riittävää todeta, että sikäli kuin Sveitsiin sijoittautuneista rajatyöntekijöistä,
jotka viljelevät maatalousmaata Saksassa, huomattavasti suurempi määrä on Sveitsin kuin Saksan kansalaisia, kyse on tällaisesta
välillisestä syrjinnästä (ks. vastaavasti asia C-107/94, Asscher, tuomio 27.6.1996, Kok., s. I‑3089, 37 ja 38 kohta).
Pääasian kohteena olevassa lainsäädännössä säädetyt edellytykset haittaavat pääasiallisesti sveitsiläisiä maanviljelijöitä.
Tällaisen syrjinnän tultua todetuksi on selvitettävä, voidaanko se perustella jollakin sopimuksessa tarkoitetulla syyllä.
Heti aluksi on korostettava, että Landratsamt Waldshutin mainitsema kilpailun vääristyminen, joka johtuu siitä, että Grafin
kaltaiset sveitsiläiset maanviljelijöinä toimivat rajatyöntekijät saisivat Saksassa kasvattamistaan tuotteista huomattavasti
paremman hinnan Sveitsissä kuin jos he myisivät ne Saksassa, ei ole sopimuksen liitteessä I olevan 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu
syy, johon voitaisiin vedota sopimuksen määräyksillä myönnettyjen oikeuksien rajoittamiseksi.
Landratsamt Waldshut viittaa myös aluesuunnittelua koskevaan tavoitteeseen sopimuksen liitteessä I olevan 5 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettuna yleiseen järjestykseen perustuvana syynä.
Kyseisen määräyksen mukaan yleinen järjestys on syy, jonka perusteella sopimuksella myönnettyjä oikeuksia voidaan rajoittaa.
Vaikka sopimusvaltiot ovat periaatteessa vapaita määrittelemään kansallisten tarpeidensa, jotka voivat vaihdella valtiosta
ja aikakaudesta toiseen, mukaisesti yleisen järjestyksen asettamat vaatimukset, jäsenvaltiot eivät kuitenkaan voi kukin yksinään
määritellä niiden ulottuvuutta ilman unionin tuomioistuimen valvontaa (ks. vastaavasti asia C-33/07, Jipa, tuomio 10.7.2008,
Kok., s. I-5157, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämän toteamuksen valossa ”yleisen järjestyksen” käsitettä on tarkasteltava
ja tulkittava sopimuksen asiayhteydessä ja sen tavoitteiden mukaisesti.
On tärkeää huomata, että sopimus on osa Euroopan unionin ja Sveitsin valaliiton välisiin suhteisiin liittyvää yleisempää asiayhteyttä
ja että vaikka Sveitsi ei ole halunnut liittyä osaksi Euroopan talousaluetta ja unionin sisämarkkinoita, lukuisat sopimukset,
jotka kattavat laajoja asia-alueita ja joissa määrätään tietyiltä osin perustamissopimuksessa määrättyihin oikeuksiin ja velvoitteisiin
rinnastuvista erityisistä oikeuksista ja velvoitteista, liittävät sen kuitenkin Euroopan unioniin. Näiden sopimusten, kuten
myös pääasian kohteena olevan sopimuksen, yleisenä tavoitteena on saada aikaan tiiviimmät taloudelliset siteet Euroopan unionin
ja Sveitsin valaliiton välille. Näin ollen sopimuksen liitteessä I olevan 5 artiklan 1 kohdassa tyhjentävästi lueteltuja syitä
perusteina poikkeamiselle sopimuksen perustavanlaatuisista säännöistä, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta, on tulkittava
suppeasti.
Tästä näkökulmasta katsottuna on pääteltävä, että vaikka aluesuunnittelu ja maatalousalueiden järkevä jakautuminen voivat
tietyissä olosuhteissa merkitä yleisen edun mukaista oikeutettua tavoitetta, pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset säännöt,
jotka koskevat maatalousmaan vuokraamista, eivät voi missään tapauksessa kuulua sopimuksen liitteessä I olevan 5 artiklan
1 kohdassa tarkoitetun ”yleisen järjestyksen” käsitteen piiriin, eikä niillä voida rajoittaa sopimuksella myönnettyjä oikeuksia.
Lisäksi on todettava, että pääasian kohteena olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, joka olisi syrjivä, olisi myös uutena
rajoittavana toimenpiteenä vastoin sopimuksen 13 artiklassa määrättyä standstill-lauseketta.
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että sopimuksen liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohdassa
vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on esteenä pääasian kohteena olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle,
jossa säädetään jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen mahdollisuudesta vastustaa maanvuokrasopimusta, joka koskee tämän
jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevaa maa-aluetta ja joka on tehty tässä jäsenvaltiossa asuvan henkilön ja toisen sopimuspuolen
alueella asuvan rajatyöntekijän välillä, sillä perusteella, että vuokratulla kiinteistöllä tuotetaan maataloustuotteita, jotka
on tarkoitettu vietäviksi tullivapaasti unionin sisämarkkinoiden ulkopuolelle, mikä johtaa kilpailun vääristymiseen, jos kyseisen
lainsäädännön soveltaminen vaikuttaa huomattavasti suurempaan määrään toisen sopimuspuolen kansalaisia kuin sen jäsenvaltion
kansalaisia, jonka alueella tätä lainsäädäntöä sovelletaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa,
todentuuko viimeksi mainittu seikka sen käsiteltävänä olevassa asiassa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksen, joka
allekirjoitettiin Luxemburgissa 21.6.1999, liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun
periaate on esteenä pääasian kohteena olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään jäsenvaltion toimivaltaisen
viranomaisen mahdollisuudesta vastustaa maanvuokrasopimusta, joka koskee tämän jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevaa
maa-aluetta ja joka on tehty tässä jäsenvaltiossa asuvan henkilön ja toisen sopimuspuolen alueella asuvan rajatyöntekijän
välillä, sillä perusteella, että vuokratulla kiinteistöllä tuotetaan maataloustuotteita, jotka on tarkoitettu vietäviksi tullivapaasti
unionin sisämarkkinoiden ulkopuolelle, mikä johtaa kilpailun vääristymiseen, jos kyseisen lainsäädännön soveltaminen vaikuttaa
huomattavasti suurempaan määrään toisen sopimuspuolen kansalaisia kuin sen jäsenvaltion kansalaisia, jonka alueella tätä lainsäädäntöä
sovelletaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, toteutuuko viimeksi mainittu seikka sen käsiteltävänä
olevassa asiassa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.