CELEX: 62014TJ0847
Miljø
beskyttelse af ozonlaget
fluorholdige drivhusgasser
forordning (EU) nr. 517/2014
markedsføring af hydrofluorcarboner
fastsættelse af en referenceværdi
tildeling af kvoter
begrundelsespligt
beregningsmetode

Tvistens baggrund
Hydrofluorcarboner (HFC) er en kategori af fluorholdige drivhusgasser, som bl.a. bruges i køle- og luftkonditioneringssystemer, aerosoler og ved fremstillingen af isoleringsskum.
Sagsøgeren, GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, er et tysk selskab, der driver virksomhed på området for særligt specificerede gasser. Selskabet fremstiller ikke HFC, men importerer dem fra tredjelande og medlemsstater og markedsfører dem til virksomheder, som har hjemsted i Den Europæiske Union.
I forbindelse med bekæmpelsen af drivhusgasemissioner har Europa-Parlamentet og Rådet vedtaget forordning (EU) nr. 517/2014 af 16. april 2014 om fluorholdige drivhusgasser og om ophævelse af forordning (EF) nr. 842/2006 (
EUT L 150, s. 195
).
En gradvis reduktion af den mængde HFC, der kan markedsføres i Unionen, er blevet anset for den mest effektive og omkostningseffektive måde, hvorpå man kan reducere emissionerne af disse stoffer på langt sigt.
Med henblik på at gennemføre denne gradvise reduktion bestemmes det i forordning nr. 517/2014, at Europa-Kommissionen fastsætter en maksimal mængde HFC, som kan markedsføres i Unionen hvert år, en referenceværdi for hver producent eller importør på grundlag af det årlige gennemsnit af de mængder HFC, som producenten eller importøren har indberettet som markedsført fra 2009 til 2012 (herefter »referenceværdien«), og en HFC-kvote (herefter »kvoten«), som denne har tilladelse til at markedsføre hvert år fra 2015.
Den 31. oktober 2014 vedtog Kommissionen gennemførelsesafgørelse 2014/774/EU om fastsættelse, jf. forordning nr. 517/2014, af referenceværdier for perioden fra den 1. januar 2015 til den 31. december 2017 for hver producent eller importør, der har indberettet markedsføring af HFC i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 842/2006 (
EUT L 318, s. 28
, herefter »den anfægtede afgørelse«).
Den anfægtede afgørelses artikel 1 har følgende ordlyd:
»Artikel 1
Fastsættelse af referenceværdier
Med henblik på kvotetildeling er referenceværdierne for hver enkelt importør og producent dem, der er fastsat i bilaget til denne beslutning, beregnet på grundlag af data indberettet i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 842/2006, ved, at man fra det årlige gennemsnit af de mængder [HFC] (gasser i bulk), der er markedsført på EU-markedet i perioden fra 2009 til 2012, trækker de samlede mængder […] [HFC] (gasser i bulk), der er omfattet af de undtagelser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, litra a)-e), i forordning (EU) nr. 517/2014, for den pågældende periode, hvor dataene foreligger.
Det årlige gennemsnit af gasser markedsført på EU-markedet, der er omhandlet i denne artikel, er beregnet som den samlede årlige mængde […] [HFC] (gasser i bulk) produceret og importeret til EU-markedet minus de samlede mængder […] [HFC] (gasser i bulk) eksporteret fra EU-markedet, idet der tages højde for gaslagerbeholdninger ved årets udgang.«
I henhold til bilaget til den anfægtede afgørelse fastsættes en referenceværdi for sagsøgeren på [
fortroligt
] (
) tons CO
-ækvivalent af kuldioxid (CO
) og tildeles en kvote på [
fortroligt
] tons CO
-ækvivalent for året 2015.
Af det nævnte bilag fremgår endvidere den formel, som anvendes til at fastsætte referenceværdien, idet denne formel bl.a. integrerer en variabel knyttet til den årlige ændring i HFC-lagre.
Ved e-mail af 5. november 2014 anmodede sagsøgeren Kommissionen om at forklare årsagen til, at der blev taget hensyn til den årlige ændring i HFC-lagre ved beregningen af referenceværdien.
Ved e-mail af samme dag svarede Kommissionen, idet den bl.a. anførte, at referenceværdien var blevet fastsat på grundlag af de data, der var blevet indberettet i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 517/2014 af 17. maj 2006 om visse fluorholdige drivhusgasser (
EUT L 161, s. 1
).
Sagsøgeren reagerede ved e-mail ligeledes af samme dag, idet selskabet anførte, at det stadig ikke forstod årsagen til, at der var blevet taget hensyn til den årlige ændring i HFC-lagrene ved beregningen af referenceværdien, og påpegede, at denne ændring efter selskabets opfattelse havde påvirket beregningen af den nævnte værdi til dettes ugunst.
Ved e-mail af 6. november 2014 svarede Kommissionen sagsøgeren, idet den henviste til, at selskabet skulle beregne de markedsførte HFC-mængder på grundlag af de foreliggende data, som ikke sondrer mellem de forskellige typer af lagre og deres oprindelse, og at den derfor havde anvendt en formel, som behandler lagrene uden hensyn til deres status. Denne formel blev meddelt til de berørte virksomheder, og der blev ikke gjort nogen indsigelse mod denne, herunder fra sagsøgeren.
Den 12. december 2014 anmodede sagsøgerens repræsentant Kommissionen om at ændre den anfægtede afgørelse.
Den 16. december 2014 angav Kommissionen over for sagsøgerens repræsentant, at den ville besvare spørgsmålet hurtigst muligt, men at den først skulle foretage en juridisk undersøgelse.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. december 2014 har sagsøgeren anlagt nærværende søgsmål.
Ved særskilt processkrift indleveret samme dag indgav sagsøgeren begæring om, at der træffes afgørelse i sagen efter en hasteprocedure i overensstemmelse med artikel 76a i Rettens procesreglement.
Ved afgørelse af 23. januar 2015 tog Retten (Tredje Afdeling) denne anmodning til følge.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er fastsat i procesreglementets artikel 64, stillet parterne skriftlige spørgsmål. Parterne har besvaret disse spørgsmål inden for de fastsatte frister.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 21. april 2015 indgav sagsøgeren en anmodning om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, hvori sagsøgeren bl.a. opfordrede Retten til at pålægge fremlæggelse af dokumenter. Kommissionen fremsatte sine bemærkninger til denne anmodning om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse inden for de fastsatte frister.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 8. maj 2015.
Efter retsmødet fremlagde sagsøgeren et dokument, som Kommissionen fremsatte bemærkninger til inden for den fastsatte frist.
Den mundtlige forhandling blev afsluttet den 12. maj 2015.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse og den til sagsøgeren tildelte kvote for året 2015 med henblik på markedsføring af HFC annulleres, da den fastsatte referenceværdi og den tildelte kvote er for lave.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Kommissionen frifindes.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren fremført tre anbringender, det første om tilsidesættelse af forordning nr. 517/2014, det andet om tilsidesættelse af princippet om ligebehandling og det tredje om tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Det tredje anbringende skal undersøges først.
Om det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af begrundelsespligten
Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede afgørelse ikke overholder kravene i artikel 296 TEUF. For det første giver den anfægtede afgørelse ingen forklaring på, hvorfor den årlige ændring i lagrene tages i betragtning. For det andet er det uforståeligt, hvordan den referenceværdi, som er blevet fastsat for sagsøgeren, er blevet beregnet, selv under hensyntagen til den årlige ændring af lagre, idet denne beregning ikke er begrundet. Beregningerne i stævningens bilag fører i øvrigt til en anden referenceværdi end den, som Kommissionen fastsatte.
Kommissionen er af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse overholder kravene i artikel 296 TEUF. Den har for det første bestridt, at den anfægtede afgørelse ikke angiver grundene til, hvorfor der tages hensyn til den årlige ændring i lagrene. Denne hensyntagen følger faktisk af artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 517/2014, og dennes indhold nævnes i femte betragtning til den anfægtede afgørelse. For det andet har den bestridt argumentet om, at beregningen af referenceværdien er uforståelig. Den anvendte metode forklares i artikel 1, stk. 2, i den anfægtede afgørelse, og den nævnte værdi blev fastsat korrekt. Beregningerne i stævningens bilag er derimod fejlagtige.
Herom bemærkes, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, ifølge fast retspraksis skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (jf. dom af 24.11.2005, Italien mod Kommissionen, C-138/03, C-324/03 og C-431/03, Sml.,
EU:C:2005:714
, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
Kravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af retsakten, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater eller andre, der er umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. dom Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor,
EU:C:2005:714
, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger ligeledes af retspraksis, at en gennemførelsesakt opfylder begrundelseskravet, når den indeholder en udtrykkelig henvisning til bestemmelser i den forordning, der danner retsgrundlag for denne akt, og som gør det muligt at fastslå de kriterier, der er taget hensyn til ved forordningens udstedelse (jf. dom af 20.9.2012, Polen mod Kommissionen, T-333/09,
EU:T:2012:449
, præmis 88 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag skal det indledningsvis bemærkes, at den anfægtede afgørelse er en gennemførelsesakt, som har hjemmel i forordning nr. 517/2014, og som, hvilket bl.a. følger af anden henvisning i denne forordning, henviser til artikel 16, stk. 1, i den nævnte forordning, som bestemmer, at Kommissionen, ved hjælp af gennemførelsesretsakter senest den 31. oktober 2014 for hver producent eller importør, som har indberettet data i henhold til artikel 6 i forordning (EF) nr. 842/2006, fastsætter en referenceværdi, der er baseret på det årlige gennemsnit af de mængder HFC, som producenten eller importøren har indberettet som markedsført fra 2009 til 2012 (herefter »referenceperioden«).
Det skal dernæst fremhæves, at det i fjerde betragtning til den anfægtede afgørelse anføres, at referenceværdierne beregnes på grundlag af det årlige gennemsnit af de mængder HFC, som producenterne eller importørerne har indberettet som markedsført i løbet af referenceperioden, dog undtaget de mængder HFC til de formål, der er omhandlet i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 517/2014, i samme periode, på grundlag af de disponible data.
Artikel 1, stk. 1, i den anfægtede afgørelse bestemmer ligeledes, at med henblik på kvotetildeling er referenceværdierne for hver enkelt importør og producent dem, der er fastsat i bilaget til den nævnte afgørelse, beregnet på grundlag af data indberettet i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 842/2006, ved, at man fra det årlige gennemsnit af de mængder HFC i bulk, der er markedsført på EU-markedet i referenceperioden, trækker de samlede mængder HFC i bulk, der er omfattet af de undtagelser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2 litra a)-e), i forordning (EU) nr. 517/2014, for den pågældende periode, hvor dataene foreligger.
Artikel 1, stk. 2, i den anfægtede afgørelse præciserer, at det årlige gennemsnit af gasser i bulk markedsført på EU-markedet er beregnet som den samlede årlige mængde HFC i bulk produceret og importeret til EU-markedet minus de samlede mængder HFC i bulk eksporteret fra EU-markedet, idet der tages højde for gaslagerbeholdninger ved årets udgang.
For så vidt angår bilaget til den anfægtede afgørelse anføres det, at referenceværdien (RV) blev beregnet efter følgende formel: RV = gennemsnit [2009-2012] (POM – EX), idet (POM – EX) fastsættes årligt, og der derefter beregnes et gennemsnit for den pågældende fireårsperiode. Det præciseres, at værdien POM svarer til markedsførte gasser i bulk (beregnet efter følgende formel: Ρ + I – E + Δs, hvor værdien P svarer til produktionen, værdien I til importen, værdien E til den direkte eksport og værdien Δs til forskellen i beholdninger ved årets udgang, dvs. beholdning den 1. januar 20XX minus beholdninger den 31. december 20XX), og at værdien EX svarer til gasser i bulk omfattet af undtagelser i henhold til artikel 15, stk. 2, litra a)-e), i forordning nr. 517/2014 baseret på de foreliggende oplysninger.
Henset til det ovenstående må det derfor for det første konstateres, at den anfægtede afgørelse er tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår definitionen af den referenceværdi og den metode, som er fastsat af Kommissionen, til beregning af denne værdi. Disse fremgår da også klart og utvetydigt af den nævnte afgørelse. Det er derfor med urette, at sagsøgeren har gjort gældende, at beregningen af den referenceværdi, som han er blevet tildelt, ikke er begrundet.
Hvad for det andet angår den hensyntagen til den årlige ændring i lagre, som foretages ved fastsættelsen af referenceværdien, bemærkes, at det fremgår af den anfægtede afgørelse, at Kommissionen har beregnet det årlige gennemsnit af HFC i bulk markedsført på EU-markedet, ved at trække den samlede årlige mængde HFC i bulk produceret og importeret til EU-markedet fra de samlede mængder HFC i bulk eksporteret fra EU-markedet, idet der tages højde for den årlige ændring i lagre. Ikke desto mindre indeholder hverken den anfægtede afgørelse eller end ikke forordning nr. 517/2014, som denne henviser til, en begrundelse for så vidt angår det særlige hensyn til denne sidstnævnte ændring. I denne henseende kan det ikke hævdes, at henvisningen i artikel 1 i den anfægtede afgørelse til »data indberettet i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 842/2006« udgør en begrundelse for hensyntagen til den pågældende ændring. Selv om denne henvisning gør det muligt at angive oprindelsen af de anvendte data i forbindelse med beregningen af referenceværdien, gør den det nemlig ikke muligt at redegøre for de specifikke årsager til medtagelsen af den årlige ændring i lagre i den nævnte beregning. Eftersom definitionen af referenceværdien og den metode, som er fastsat af Kommissionen med henblik på fastsættelsen af denne, fremgår i fornødent omfang af den anfægtede afgørelse, kan det ikke kræves af denne, at den angiver de specifikke årsager til, at den nævnte metode indeholder en særlig ændring, dog med forbehold af Unionens retsinstansers kontrol af berettigelsen af at tage hensyn til denne ændring i forbindelse med fastlæggelsen af referenceværdien. Korrespondancen mellem Kommissionen og sagsøgeren efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, men forud for anlæggelsen af dette annullationssøgsmål, har særligt omhandlet dette spørgsmål, idet Kommissionen især har udtalt sig om spørgsmålet om hensyntagen til den årlige ændring i lagre på en måde, så sagsøgeren er blevet sat i stand til at forstå årsagerne til denne hensyntagen og bestride berettigelsen heraf i forbindelse med det nævnte søgsmål, som det fremgår af behandlingen af det første anbringende.
Hvad endelig angår det argument, hvormed det nærmere bestemt gøres gældende, at resultatet af den foretagne beregning efter formlen i den anfægtede afgørelse, selv ved hensyntagen til den årlige ændring i lagre, vil være anderledes, bemærkes, at det ikke vedrører den anfægtede afgørelses begrundelse, men dens berettigelse, hvorfor det i forhold til det første anbringende skal forkastes som irrelevant.
Det følger af det ovenstående, at det tredje anbringende må forkastes.
Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af forordning nr. 517/2014
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat forordning nr. 517/2014, eftersom den med urette har taget hensyn til den årlige ændring i HFC-lagre med henblik på beregningen af den referenceværdi, som er blevet fastsat for sagsøgeren, idet den kun burde have taget hensyn til de faktisk markedsførte mængder HFC, hvilket i den foreliggende sag svarede til forskellen mellem de importerede og eksporterede mængder HFC. Til støtte for sit synspunkt, hvorefter der ikke er noget, der kan berettige hensyntagen til den nævnte ændring, støtter sagsøgeren sig på ordlyden af den nævnte forordning samt på en historisk og systematisk fortolkning samt på en formålsfortolkning heraf. Ifølge sagsøgeren vedrører hensynet til denne ændring for importørerne og eksportørerne, der som sagsøgeren hverken er producenter eller brugere, ikke de faktisk markedsførte mængder, som de eksempler på situationer, som sagsøgeren har angivet, viser. Denne hensyntagen reducerer i den foreliggende sag den referenceværdi, som er blevet tildelt sagsøgeren, idet den som minimum bør være på [
fortroligt
] tons CO
-ækvivalent og ikke på [
fortroligt
] tons CO
-ækvivalent, som Kommissionen har hævdet.
Det er Kommissionens opfattelse, at metoden til beregning af referenceværdien, som er fastsat og anvendt i den anfægtede afgørelse, er i overensstemmelse med forordning nr. 517/2014. Denne værdi skal nemlig dels støttes på de mængder, der er markedsført i referenceperioden som omhandlet i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014, dels på de mængder, som producenten og importøren har indberettet som markedsført i henhold til artikel 6 i forordning nr. 842/2006. De data, som er indberettet i overensstemmelse med sidstnævnte forordning, afspejler imidlertid ikke præcist de markedsførte mængder, idet de eneste foreliggende data vedrører produktionen, importen, eksporten og lagerbeholdningen. Under disse omstændigheder har lovgiver overladt Kommissionen en bred skønsmargen ved beregningen af referenceværdien, idet den har bestemt, at denne beregnes på grundlag af de indberettede oplysninger. Den metode, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, i den anfægtede afgørelse, er i overensstemmelse med disse krav samt ordlyden af, den sammenhæng, hvori den indgår, samt meningen og formålet med artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 517/2014. Således er de eksempler på situationer, som sagsøgeren har angivet, beregnet på et urigtigt grundlag.
Der skal i denne forbindelse henvises til, at forordning nr. 517/2014, som det følger af 13. og 14. betragtning hertil, har til formål gradvist at reducere den mængde HFC, som kan markedsføres i Unionen, med henblik på at reducere emissionerne af disse stoffer på langt sigt.
Forordning nr. 517/2014 bestemmer med henblik herpå, at Kommissionen tildeler hver producent og hver importør en kvote til markedsføring af HFC, idet den på forhånd har fastsat en referenceværdi.
Som det følger af artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 517/2014, er denne referenceværdi beregnet på grundlag af det årlige gennemsnit af de mængder HFC, som producenten eller importøren har indberettet som markedsført i referenceperioden i henhold til artikel 6 i forordning nr. 842/2006, med undtagelse af visse mængder HFC, som er beregnet til den brug, som er omhandlet i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 517/2014.
Bilag V i forordning nr. 517/2014 bekræfter, at referenceværdien beregnes på grundlag af de mængder HFC, som producenten og importøren har markedsført i referenceperioden, idet de mængder HFC, som på grundlag af foreliggende data i samme periode er beregnet på den brug, der er omhandlet i artikel 15, stk. 2, i denne forordning, udelukkes.
Det følger heraf, at forordning nr. 517/2014 bestemmer, at den referenceværdi, som er blevet tildelt en producent eller en importør, dels er knyttet til de mængder HFC, som er markedsført i referenceperioden, dels dem, som er omfattet af undtagelser i artikel 15, stk. 1, i den nævnte forordning.
Den anfægtede afgørelse opstiller således i det væsentlige de samme kriterier som dem, der er fastsat i forordning nr. 517/2014 med henblik på beregning af referenceværdien, idet det i forordningens artikel 1, stk. 1, bestemmes, at referenceværdierne for hver enkelt importør og producent er beregnet på grundlag af data indberettet i overensstemmelse med forordning nr. 842/2006 ved, at man fra det årlige gennemsnit af de mængder [HFC], der er markedsført på EU-markedet i referenceperioden, trækker de samlede mængder [HFC], der er omfattet af de undtagelser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, litra a)-e), i forordning nr. 517/2014, for den samme periode, hvor dataene foreligger.
I den forelæggende sag bestrider sagsøgeren Kommissionens hensyntagen til den årlige ændring i HFC-lagre, dvs. værdien Δs, som fremgår af formlen i bilaget til den anfægtede afgørelse, ved beregningen af den referenceværdi, som er blevet fastsat for sagsøgeren, nærmere bestemt de mængder HFC, som sagsøgeren har markedsført i referenceperioden.
I denne forbindelse bemærkes, at det af artikel 1, stk. 2, og af bilaget til den anfægtede afgørelse følger, at de mængder HFC, som producenterne og importørerne har markedsført i referenceperioden, er beregnet ved at sammenlægge de producerede mængder, de importerede mængder samt den årlige ændring i lagre og ved at fratrække de eksporterede mængder.
Som sagsøgeren imidlertid har fremhævet, er der for det første ingen bestemmelse i forordning nr. 517/2014, som udtrykkeligt fastsætter, at den årlige ændring i lagerbeholdninger udgør en oplysning, der skal tages hensyn til med henblik på fastsættelsen af referenceværdien.
For det andet er det ikke fastsat, at de årlige ændringer i lagerbeholdning udgør et relevant kriterium ved fastsættelsen af de markedsførte mængder HFC som omhandlet i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014, navnlig når det drejer sig om virksomheder, såsom sagsøgeren, der hverken fremstiller eller anvender HFC og nøjes med at importere HFC med henblik på efterfølgende at videresælge eller eksportere dem ud af Unionen.
I denne henseende bemærkes for det første, at artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014 definerer »markedsføring« som første levering til eller tilrådighedsstillelse for tredjemand i Unionen mod eller uden betaling eller, hvis der er tale om en producent, anvendelse for egen regning; dette omfatter også toldmæssig overgang til fri omsætning i Unionen. I overensstemmelse med artikel 129 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 450/2008 af 23. april 2008 om EF-toldkodeksen (moderniseret toldkodeks) (
EUT L 145, s. 1
) indebærer den toldmæssige overgang til fri omsætning opkrævning af eventuelle skyldige importafgifter, i givet fald opkrævning af andre omkostninger i medfør af relevante gældende bestemmelser om opkrævning af sådanne omkostninger, anvendelse af handelspolitiske foranstaltninger samt forbud og restriktioner, hvis de ikke allerede er blevet anvendt på et tidligere stade, og opfyldelse af de øvrige formaliteter, der er fastlagt for import af varerne. Ved overgangen får ikke-fælleskabsvarer toldmæssig status som fællesskabsvarer. I denne forbindelse skal det bemærkes, at parterne som svar på et spørgsmål fra Retten under retsmødet samstemmende har anerkendt, at begrebet toldmæssig overgang til fri omsætning i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014 er identisk med det, som fremgår af artikel 129 i forordning nr. 450/2008. Det følger heraf, at de af sagsøgeren importerede mængder HFC, som svarer til de betingelser, som er fastsat i artikel 129 i forordning nr. 450/2008, skal anses for at være overgået til fri omsætning, og dermed for at være markedsført i overensstemmelse med artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014.
For det andet skal det præciseres, at det af artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014 hverken fremgår eller kan udledes, at de mængder HFC, som er overgået til fri omsætning, for at blive anset for markedsført desuden skal have været genstand for et faktisk salg, således at de mængder i fri omsætning, som er oplagret og endnu ikke er solgt, udelukkes. Der er i øvrigt ingen anden bestemmelse i forordning nr. 517/2014, som støtter en sådan fortolkning af den nævnte artikel. Dette har Kommissionen i øvrigt heller ikke hævdet.
For det tredje bemærkes, således som Kommissionen har fremhævet, at forordning nr. 842/2006 og nr. 517/2014 ikke indeholder den samme definition af begrebet »markedsføring«. Selv om den nævnte definition i det væsentlige er identisk, afviger de to forordninger imidlertid fra hinanden, idet den første henviser til »import til Fællesskabets toldområde«, mens den anden henviser til »toldmæssig overgang til fri omsætning i Unionen«. Mens den samlede mængde importerede HFC anses for markedsført i henhold til forordning nr. 842/2006, anses kun de importerede mængder HFC, som toldmæssigt er overgået til fri omsætning i Unionen, for markedsført i henhold til forordning nr. 517/2014.
Det må i øvrigt medgives, at bilag V til forordning nr. 517/2014, hvis formål er at præcisere beregningen af referenceværdien, angiver, at denne skal foretages på grundlag af de mængder HFC, som producenterne og importørerne har markedsført i Unionen i løbet af referenceperioden eller tildelingsperioden »på grundlag af foreliggende data«. Sidstnævnte data er, som det følger af en samlet læsning af forordning nr. 517/2014, de data, som er indberettet på grundlag af artikel 6 i forordning nr. 842/2006, og dette i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der har hjemmel i Kommissionens forordning nr. 1493/2007 af 17. december 2007 om fastsættelse i medfør af forordning (EF) nr. 842/2006 af, hvordan indberetningen fra producenter, importører og eksportører af visse fluorholdige drivhusgasser skal udformes (
EUT L 332, s. 7
).
De importerede mængder HFC, som toldmæssigt er overgået til fri omsætning i Unionen, som i henhold til artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014 skal anses for markedsført, optræder imidlertid ikke blandt disse data, undtagen de producerede, importerede, eksporterede og oplagrede mængder, som er blevet indberettet på dette grundlag.
Den omstændighed, at bilag V til forordning nr. 517/2014 fastsætter, at beregningen af referenceværdien skal ske »på grundlag af foreliggende data«, og at artikel 16, stk. 1, i den nævnte forordning bestemmer, at denne værdi er »baseret på det årlige gennemsnit af de mængder HFC, som producenten eller importøren har indberettet som markedsført«, kan imidlertid ikke medføre, at beregningen af referenceværdien udelukkende skal ske på grundlag af de data, som er indberettet på grundlag af artikel 6 i forordning nr. 842/2006.
For det første fastsætter ingen af bestemmelserne i forordning nr. 517/2014 udtrykkeligt, at beregningen af referenceværdien skal beregnes udelukkende på grundlag af de indberettede data i henhold til artikel 6 i forordning nr. 842/2006, eller i øvrigt, at alle disse data nødvendigvis skal anvendes med henblik på nævnte beregning.
Dernæst er der ingen bestemmelse i forordning nr. 517/2014, der fastsætter, at Kommissionen ikke, hvis dette viser sig nødvendigt, kan anmode de berørte virksomheder om yderligere oplysninger. Kommissionen har desuden under retsmødet anført, at forordning nr. 517/2014 ikke indeholder et udtrykkeligt forbud i denne forbindelse. Selv hvis lovgiver, som Kommissionen har hævdet, har afvist efterfølgende indsamling af data vedrørende referenceperioden, medfører dette ikke et forbud mod, at Kommissionen indhenter sådanne informationer, hvis disse skulle vise sig nødvendige for fastsættelsen af de markedsførte mængder HFC. Det er desuden ikke fastslået, at dette, det begrænsede antal berørte virksomheder taget i betragtning, ville have medført betydelige administrative omkostninger, forsinket iværksættelsen af mekanismen eller have udgjort en risiko for særlig manipulation, som Kommissionen giver indtryk af. Det skal under alle omstændigheder bemærkes, som det fremgår af bilaget til en e-mail af 19. maj 2014, som Kommissionen sendte som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten, at denne institution i forbindelse med fastsættelsen af referenceværdien har opfordret de berørte virksomheder til at fremlægge visse data, og navnlig de mængder HFC, som er produceret eller importeret til de formål, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 517/2014, som ikke var blevet indberettet før og derfor ikke forelå. Kommissionens begrundelse herfor under retsmødet gør det ikke muligt at antage, at det ikke ligeledes ville have været muligt at anmode de nævnte virksomheder om at indberette dataene vedrørende de importerede mængder HFC, som toldmæssigt var overgået til fri omsætning, der ligesom de mængder HFC, som er produceret eller importeret til de formål, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 517/2014, ikke var blevet indberettet i henhold til forordning nr. 842/2006. Dette bekræfter derfor ikke alene, at det hverken var forbudt eller umuligt for Kommissionen i fornødent omfang at indhente de data, der ikke var tilgængelige, efterfølgende, men også, at dette faktisk også var sket. Det skal desuden præciseres, at de nævnte virksomheder under alle omstændigheder ikke kan kritiseres for, at de i referenceperioden ikke selv har indberettet data, som Kommissionen ikke havde anmodet om på grundlag af forordning nr. 842/2006, og hvoraf relevansen først har vist sig efterfølgende.
Forordning nr. 517/2014 skal derfor fortolkes således, at Kommissionen kun skal beregne referenceværdien på grundlag af indberettede data (artikel 16, stk. 1) eller foreliggende data (bilag V), for så vidt som disse er relevante med henblik på fastsættelsen af den nævnte værdi. Formålet med den nævnte forordning er nemlig gradvist at reducere »markedsføring« af mængder HFC i Unionen. Det vil imidlertid være i strid med et dette formål at foretage den omhandlede beregning på grundlag af data, som ikke er objektivt forbundet med de markedsførte mængder HFC i Unionen i referenceperioden, som referenceværdien og i sidste ende de tildelte kvoter til markedsføring ifølge forordning nr. 517/2014 skal beregnes på grundlag af.
Det følger for det første heraf, at det i forbindelse med beregningen af referenceværdien ikke vil være foreneligt med det formål, som forfølges med forordning nr. 517/2014, at anvende irrelevante data med henblik på at fastsætte de markedsførte mængder HFC, navnlig alene med den begrundelse, at der er tale om »foreliggende data« Den omstændighed, at de oplagrede mængder er blevet indberettet, medfører dog ikke nødvendigvis, at disse ville være blevet taget i betragtning, hvis de ikke var relevante med henblik på fastsættelsen af de markedsførte mængder HFC. Den omstændighed, at det anføres i femte betragtning til den anfægtede afgørelse, at fastsættelsen af referenceværdien er begrænset af modsætningerne i de indberettede data i henhold til artikel 6 i forordning nr. 842/2006, som Kommissionen har anført, er derfor af samme grund uden betydning. Det følger for det andet heraf, at det ikke kan medgives, at konsekvensen af, at der ikke foreligger relevante data med henblik på beregningen af referenceværdien, er, at denne ikke svarer til de markedsførte mængder HFC, som det kræves i henhold til artikel 16, stk. 1, i og bilag V til forordning nr. 517/2014. Kommissionen anerkender dog, at lovgiver var bevidst om, at det på grundlag af data indberettet i henhold til forordning. nr. 842/2006 var umuligt præcist at fastsætte de markedsførte mængder i henhold til forordning nr. 517/2014. Det påhvilede således Kommissionen at henvende sig til de berørte virksomheder med henblik på at indsamle de manglende relevante data.
Hvad angår den af Kommissionen anførte skønsmargen, som lovgiver skulle have givet Kommissionen ved beregningen af referenceværdier, kan dette under alle omstændigheder ikke tillade denne institution at vedtage en beregningsmetode, som vil resultere i, at referenceværdierne ikke vil være beregnet på grundlag af de mængder HFC, som er markedsført i henhold til forordning nr. 517/2014.
Under alle omstændigheder har Kommissionen ikke godtgjort, at hensyntagen til den årlige ændring i lagre i et tilfælde som det foreliggende giver bedre mulighed for mere præcist i det mindste at fastsætte de mængder HFC, som er blevet markedsført i henhold til artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014, end uden denne hensyntagen, på grundlag af de i henhold til artikel 6 i forordning nr. 842/2006 indsamlede data.
Kommissionen har nemlig intet fremført, der giver grundlag for at antage, at hensyntagen til den årlige ændring i lagre, i den situation, hvor en virksomhed, som importerer, men ikke producerer HFC, sammen med de importerede og eksporterede mængder gør det muligt at fastsætte de mængder, som er markedsført i henhold til artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014. Ved import af HFC er der således ikke noget argument for, at ændringen i lagre har nogen tilknytning til de mængder HFC, som toldmæssigt er overgået til fri omsætning og dermed er blevet markedsført i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordningens artikel 2, nr. 10). Der er derfor ikke grundlag for at antage, at hensyntagen til den nævnte ændring bidrager til en mere præcis fastsættelse af de mængder HFC, som er markedsført af en importør, end hvis dette hensyn ikke var blevet taget.
Disse betragtninger afkræftes hverken af Kommissionens argument, hvorefter hensyntagen til importerne uden korrektionen i medfør af sammenligningen af lagre medfører, at alle de importerede mængder og ikke kun dem, som toldmæssigt er overgået til fri omsætning, er inkluderede, eller det argument, hvorefter det for at nå målet med forordning nr. 517/2014 er nødvendigt at tage hensyn til udviklingen i lagrene. Det er nemlig ganske vist korrekt, at de importerede mængder ikke som sådan giver mulighed for at fastsætte de mængder, som er blevet markedsført af en importør, når det er de importerede mængder HFC, som toldmæssigt er overgået til fri omsætning, som kan anses for markedsført i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014. Det forholder sig imidlertid ikke desto mindre således, at Kommissionen ikke i fornødent omfang har ført bevis for, at hensyntagen til den årlige ændring i lagre, som formålet med den nævnte forordning kræver, gør det muligt at fastsætte den mængde HFC, som er blevet markedsført af en virksomhed, såsom sagsøgeren, der har begrænset sig til import og eksport af HFC.
I den foreliggende sag er det endvidere vigtigt at bemærke, at sagsøgeren som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten har anført, at alle de mængder HFC, som er blevet importeret i løbet af referenceperioden, toldmæssigt er overgået til fri omsætning. Kommissionen har under retsmødet anført, at den ikke anfægtede denne angivelse. De mængder HFC, som sagsøgeren – der, hvilket er ubestrideligt, ikke producerer sådanne gasser – har markedsført i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 517/2014, svarer således nøjagtigt til forskellen mellem de importerede mængder HFC, som dermed toldmæssigt er overgået til fri omsætning, og de eksporterede mængder HFC. Ved at tage hensyn til data, som vedrører den årlige ændring i lagre, har Kommissionen fastsat en referenceværdi, som ikke præcis svarer til de mængder, som er markedsført af sagsøgeren.
Det følger af det ovenfor anførte, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter forordning nr. 517/2014, idet den ved beregningen af den referenceværdi, som er blevet fastsat for sagsøgeren, tager hensyn til den årlige ændring i lagre, og Kommissionen har med urette hævdet, at den metode, som den har valgt, er i overensstemmelse med kravene i den nævnte forordning.
Det første anbringende skal derfor tages til følge, og den anfægtede afgørelse skal annulleres, for så vidt som den angår sagsøgeren, uden at det hverken er nødvendigt at undersøge det andet anbringende eller at træffe afgørelse med hensyn til sagsøgerens begæring om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, dømmes den tabende part til at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med sagsøgerens påstand.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):

1)
Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/774/EU af 31. oktober 2014 om fastsættelse, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 517/2014 om fluorholdige drivhusgasser, af referenceværdier for perioden fra den 1. januar 2015 til den 31. december 2017 for hver producent eller importør, der har indberettet markedsføring af hydrofluorcarboner i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 842/2006, annulleres, for så vidt som den vedrører GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH.

2)
Europa-Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 24. juni 2015.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: Tysk.
(
) – Fortrolige oplysninger udeladt.