CELEX: 62010CJ0452
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
Turto mokestinės vertės koregavimo tvarka
Bankininkystės sektorius
Prieaugio apmokestinimas
Pakaitinis mokestis
Selektyvus pobūdis

Savo apeliaciniu skundu
BNP Paribas
ir
Banco Nazionale del Lavoro SpA (BNL)
(toliau – BNL) prašo panaikinti 2010 m. liepos 1 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
BNP Paribas ir BNL prieš Komisiją
(
T-335/08, Rink. p. II-3323
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis atmetė jų ieškinį dėl 2008 m. kovo 11 d. Komisijos sprendimo 2008/711/EB dėl Italijos taikytos valstybės pagalbos C 15/07 (ex NN 20/07) dėl mokestinių lengvatų, skirtų tam tikroms restruktūrizuojamoms kredito įstaigoms (
OL L 237, p. 70
, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.
Ginčo aplinkybės
Pirminės pastabos
Ginčijamas sprendimas susijęs su Italijos mokesčių tvarka, pagal kurią apmokestinamas kapitalo prieaugis, atsiradęs bendrovėms atlikus turto perleidimo mainais už akcijas operacijas.
Naujas įmonės turto įvertinimas yra apskaitos operacija, kuria ilgalaikio turto balansinė vertė suderinama su dabartine verte. Atlikus naują įvertinimą gautas perviršis laikomas ilgalaikio turto vertės padidėjimu ir gali nusidėvėti.
Koregavimas yra mokestinė operacija, kuria turto mokestinė vertė yra suderinama su balansine verte, o kapitalo prieaugis pripažįstamas mokesčių tikslais ir apmokestinamas.
1990 m. Italijos teisės aktuose buvo numatyta, kad iš principo veiklos dalies arba turto perleidimas mokesčių tikslais prilyginamas turto pardavimui, ir kaip įmonių pelno mokestį reikėjo mokėti mokestį nuo kapitalo prieaugio, atsiradusio dėl perleisto turto balansinės vertės ir jo mokestinės vertės skirtumo. „Mokestinio neutralumo“ arba „mokestinio neatitikimo“ mechanizmas leidžia koreguoti mokestinę vertę pagal balansinę vertę ne iš karto ir todėl atidėti mokesčio nuo kapitalo prieaugio mokėjimą vėlesnei datai. Šis mokestis turi būti sumokėtas koregavimo mokesčio tikslais dieną.
Ginčijamame sprendime nurodyti Italijos teisės aktai susiję su kapitalo prieaugio, atsiradusio pakoregavus kai kurio turto mokestinę vertę pagal jo balansinę vertę, apmokestinimu. Šioje srityje egzistuoja teisės aktai, taikomi būtent kai kurioms kredito įstaigoms po turto perleidimo atlikus restruktūrizavimą bankininkystės sektoriuje, ir kitoms įmonėms taikomi teisės aktai.
Kai kurioms kredito įstaigoms taikomas mokestinio neutralumo režimas
1990 m. liepos 30 d. Įstatymo Nr. 218, kuriame įtvirtintos nuostatos dėl valstybinių kredito įstaigų reorganizavimo ir sustiprinimo turtinėmis subsidijomis (
Legge n. 218 su disposizione in materia di ristrutturazione e integrazione patrimoniale degli istituti di credito di diritto pubblico
) (GURI, Nr. 182, 1990 m. rugpjūčio 6 d., p. 8, toliau – Įstatymas Nr. 218/1990), tikslas – racionalizuoti bankų veiklą Italijoje, visų pirma leisti valstybinėms bankininkystės sektoriaus įstaigoms pasirinkti akcinės bendrovės teisinę formą.
Kadangi mokestiniu požiūriu valstybinių banko įstaigų (toliau – perleidžiančios įstaigos) turto perleidimas kredito įstaigoms (toliau – perleidžiamą turtą gavusios bendrovės) prilyginamas turto pardavimui, jis lemia kapitalo prieaugį, atsirandantį dėl perleisto turto dabartinės vertės ir jo mokestinės vertės skirtumo. Šis kapitalo prieaugis turėtų būti apmokestinamas įmonių pelno mokesčiu.
Siekiant supaprastinti bankų turto perleidimo operacijas Įstatymo Nr. 218/1990 7 straipsnio 2 dalyje buvo numatytas dalinio mokestinio neutralumo režimas, pagal kurį, perleidus turtą bendrovėms gavėjoms mainais į šių įmonių akcijas remiantis šio įstatymo 1 straipsniu, 85 % gauto kapitalo prieaugio vertės mokesčių tikslais nebuvo pripažįstama (ir atitinkamai neapmokestinama), kol šis prieaugis nebuvo faktiškai gautas. Likusi 15 % perleidžiančiosios įstaigos kapitalo prieaugio dalis buvo iš karto apmokestinama įprastu įmonių pelno mokesčio tarifu. Atitinkamai ši 15 % dalis buvo apmokestinama kaip mainais į perleistą turtą gautų akcijų mokestinės vertės (perleidžiančių įstaigų apskaitoje) arba perleisto turto mokestinės vertės (perleidžiamą turtą gavusių bendrovių apskaitoje) padidėjimas.
Šis dalinio mokestinio neutralumo režimas lėmė dvigubą mokestinės vertės neatitikimą tiek kalbant apie perleidžiamą turtą (perleidžiamą turtą gavusių bendrovių apskaitoje), tiek apie mainais gautas akcijas (perleidžiančių įstaigų apskaitoje).
1993 m. lapkričio 26 d. Įstatymu Nr. 489 dėl 1990 m. liepos 30 d. Įstatymo Nr. 218/90 7 straipsnio 6 dalyje numatyto termino pratęsimo (
Legge n. 489 su proroga del termine di cui all’articolo 7, comma 6, della legge 30 luglio 1990, n. 218
) (GURI, Nr. 284, 1993 m. gruodžio 3 d., toliau – Įstatymas Nr. 489/1993) buvo įpareigota pertvarkyti valstybines bankininkystės sektoriaus įstaigas, kurių visas negrąžintinai perduotas kapitalas priklauso valstybei, į akcines bendroves, kaip numatyta Įstatyme Nr. 218/1990.
Kitoms bendrovėms taikomi mokestinio neutralumo režimai
1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyva 90/434/EEB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis (
OL L 225, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 142), į Italijos teisę buvo perkelta 1992 m. gruodžio 30 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 544 (GURI, Nr. 9, 1993 m. sausio 13 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 544/1992). Šia direktyva siekiama įtvirtinus bendrąją mokesčių sistemą pašalinti iš nacionalinės teisės aktų kylančius konkurencijos iškraipymus ir supaprastinti skirtingų valstybių narių bendrovių reorganizavimo operacijas vengiant taikyti mokesčius šioms operacijoms, kartu apsaugant suinteresuotųjų valstybių narių finansinius interesus.
Direktyvoje 91/434 ir Įstatyminiame dekrete Nr. 544/1992 numatytas mokestinio neutralumo režimas panašus į numatytąjį Įstatyme Nr. 218/1990. Jis skyrėsi tuo, kad buvo įtvirtintas visiškas mokestinis neutralumas ir kad mokestinis neatitikimas buvo ne dvigubas, bet tik perleidžiamo turto, t. y. tik perleidžiamą turtą gavusių bendrovių apskaitoje. Šis režimas buvo taikomas atliekant perleidimo operacijas tarp skirtingų valstybių narių bendrovių.
1997 m. spalio 8 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 358 dėl pelno mokesčių, taikomų įmonių perleidimo ir perdavimo operacijoms, jungimui, skaidymui ir keitimuisi akcijomis, reformos (
Decreto législativo Nr. 358 su riordino delle imposte sui redditi applicabili alle operazioni di cessione e conferimento di aziende, fusione, scissione et permuta di partecipazioni
) (GURI, Nr. 249, 1997 m. spalio 24 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 358/1997) buvo išplėstas Įstatyminiame dekrete Nr. 544/1992 numatyto mokestinio neutralumo režimo taikymas perleidimo operacijoms tarp Italijos įmonių.
Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje numatyta, kad turto, kaip veiklos dalies, perleidimas tarp Italijos teritorijoje įsteigtų bendrovių yra mokesčių požiūriu neutralus su sąlyga, kad perleisto turto mokestinė vertė bus priskirta perleidžiančiosios bendrovės gautoms akcijoms, o gautam turtui bus perkelta mokestinė vertė, kurią jis turėjo, kai buvo perleidžiančiosios bendrovės nuosavybėje. Taigi pagal šį režimą, kaip ir pagal Įstatymu Nr. 218/1990 įtvirtintą režimą, egzistuoja dvigubas mokestinis neatitikimas.
Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 3 straipsnyje numatytas alternatyvus sprendimas. Atliekant perleidimo operaciją buvo numatyta galimybė sumokėti 19 % pakaitinį mokestį nuo gauto kapitalo prieaugio. Tokiu atveju nebuvo mokestinio neatitikimo.
Mokestinio koregavimo tvarkos
1995 m. vasario 23 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 41, kuriuo nustatomos skubios valstybės finansų sanavimo ir užimtumo mažiau palankiose veiklai vietovėse priemonės (
Decreto législativo n. 41 su misure urgenti per il risanamento della finanza pubblica e per l’occupazione nelle aree depresse
) (GURI, Nr. 45, 1995 m. vasario 23 d.), buvo pripažinta, kad bendrovės, kurioms remiantis Įstatymo Nr. 218/1990 7 straipsnio 2 dalimi perleidžiamas turtas, turi galimybę pakoreguoti perleidžiamo turto ir perleidžiančiųjų įstaigų gautų akcijų mokestinę vertę atsižvelgiant į didesnes šio turto ir šių akcijų balansines vertes.
Šis koregavimas reiškia mokesčio mokėjimo atidėjimo pabaigą, todėl gavusios perleidžiamą turtą bendrovės turi sumokėti mokestį, atitinkantį 14 % kapitalo prieaugio, jei koreguoja tik perleisto turto mokestinę vertę, arba 18 % kapitalo prieaugio, jei koreguoja ir perleidžiančiosios įstaigos gautų akcijų mokestinę vertę. Ši galimybė atlikti koregavimą gali apimti tik turtą, perleidžiamą pagal Įstatymą Nr. 218/1990, ir negali apimti kito turto.
2000 m. lapkričio 21 d. Įstatymu Nr. 342 dėl mokestinių priemonių (
Legge Nr. 342 su misure in materia fiscale
) (GURI, Nr. 276, paprastasis priedas, 2000 m. lapkričio 25 d., toliau – Įstatymas Nr. 342/2000 ) buvo nustatyta turto naujo balansinės vertės vertinimo tvarka ir mokestinio koregavimo tvarka pagal balansines vertes, taikoma bendrovėms, kurioms taikomas Įstatymas ir Nr. 218/1990, ir kitoms bendrovėms.
Konkrečiau kalbant, reikia nurodyti, kad Įstatymo Nr. 342/2000 10 straipsnyje numatyta, jog būtina iš naujo įvertinti tam tikrą įmonių turtą. Šiuo straipsniu leidžiama įmonėms „iš naujo įvertinti materialųjį ir nematerialųjį turtą, išskyrus turtą, kurį gamina arba kuriuo prekiauja įmonė, taip pat kontroliuojamų arba susijusių bendrovių kapitalo dalis pagal Civilinio kodekso 2359 straipsnį, jei šias dalis sudaro ilgalaikis turtas, kuris parodomas finansinių metų pabaigos balanse, vėliausiai 1999 m. gruodžio 31 d.“ Pagal šią įvertinimo iš naujo tvarką nustatoma pareiga remiantis didesnėmis vertėmis, įrašytomis į balansą atlikus naują įvertinimą, mokėti 19 % pakaitinį kapitalo prieaugio mokestį nusidėvinčio turto atveju ir 15 % – nenusidėvinčio turto atveju (šio įstatymo 12 straipsnis).
Be to, šio įstatymo 14 straipsnyje numatytas 10 straipsnyje minėto turto mokestinių verčių koregavimas pagal balanse įrašytas didžiausias balansines vertes. Taigi 14 straipsnyje nustatyta, kad „12 straipsnio nuostatos (gali) būti taikomos tam, kad fizinių asmenų pajamų mokesčio, juridinių asmenų pelno mokesčio ir regioninio gamybinės veiklos mokesčio taikymo tikslais būtų pripažintos į 10 straipsnyje numatytą balansą įrašytos didesnės <...> tame pačiame 10 straipsnyje nurodyto turto vertės“.
Įstatymo Nr. 342/2000 17 ir 18 straipsniuose reglamentuojama mokestinių verčių koregavimo pagal bendrovių, reorganizuotų remiantis Įstatymu Nr. 218/1990 arba Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsniu, balanse įrašytas balansines vertes tvarka.
Minėtame 17 straipsnyje buvo numatyta, kad bendrovės, gaunančios pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiamą turtą, galėjo taikyti 19 % pakaitinį mokestį nuo perleisto turto vertės ir mokesčių tikslais pripažintos vertės skirtumo. Turto vertė imama iš iki Įstatymo Nr. 342/2000 įsigaliojimo datos, t. y. 1999 m. gruodžio 31 d., buvusių finansinių metų balanso. Skirtumas, nuo kurio mokamas pakaitinis mokestis, laikytinas perleidžiančių įstaigų gautų akcijų mokesčių tikslais pripažinta verte.
Sumokėjusios šį mokestį banko turto turinčios bendrovės ir šių bendrovių akcijų turinčios bendrovės galėjo pakoreguoti atitinkamai nagrinėjamo turto ir akcijų mokestines vertes. Be to, buvo numatyta, kad perleidžiamą turtą gavusios bendrovės galėjo taikyti 15 % pakaitinį mokestį, jei nuspręstų koreguoti tik šio turto mokestinę vertę, o akcijų vertės nekoreguoti (paprastas koregavimas). Tokiu atveju apmokestinamas skirtumas mokesčių tikslais nebuvo pripažįstamas perleidžiančiųjų įstaigų atžvilgiu, ir koregavimo sistema pasinaudodavo tik perleidžiamą turtą gavusios bendrovės.
Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnyje buvo numatyta, kad šio įstatymo 17 straipsnyje nustatyta tvarka taikoma Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnio 1 dalyje numatytą perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms.
To paties įstatymo 18 straipsnyje numatyta, jog įstaigos, kurios atliko turto perleidimo operacijas pagal Įstatymą Nr. 218/1990, galėjo taikyti 19 % pakaitinį mokestį nuo skirtumo tarp gautų akcijų vertės ir jų mokesčių tikslais pripažįstamos vertės. Akcijų vertė imama iš iki 1999 m. gruodžio 31 d. pasibaigusių finansinių metų balanso. Šis skirtumas laikomas gautų akcijų mokesčių tikslais pripažįstama verte. Turtą gavusių bendrovių atžvilgiu šis skirtumas nelaikomas mokesčių tikslais pripažįstama verte.
2001 m. gruodžio 28 d. Įstatymo Nr. 448, kuriame numatytos nuostatos dėl valstybės metinio ir daugiamečio biudžeto sudarymo (2002 m. mokesčių įstatymas) (
Legge Nr. 448 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato ( legge finanziaria 2002)
) (GURI, Nr. 301, paprastasis priedas, 2001 m. gruodžio 29 d., toliau – Įstatymas Nr. 448/2001), 3 straipsnio 1 dalyje buvo nurodyta, kad Įstatymo Nr. 342/2000 10 ir 14 straipsniuose numatytos naujo įvertinimo ir koregavimo tvarkos taikomos ir turtui, įrašytam į finansinių metų, pasibaigusių iki 2000 m. gruodžio 31 d., balansą, sumokant pakaitinius mokesčius, t. y. 19 % – nusidėvinčio turto atveju ir 15 % – nenusidėvinčio turto atveju.
Įstatymo Nr. 448/2001 3 straipsnio 11 dalimi buvo pratęstas Įstatymo Nr. 342/2000 17–19 straipsniuose nustatytos naujo įvertinimo tvarkos taikymas turtui, įrašytam į finansinių metų, pasibaigusių 2001 m. gruodžio 31 d., balansą. Pakaitinio mokesčio tarifas dvigubo koregavimo atveju buvo nustatytas 12 %, o paprasto koregavimo atveju – 9 %.
2003 m. pagal Italijos mokesčių sistemą mokamas įmonių pelno mokestis buvo reformuotas 2003 m. gruodžio 12 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 244 dėl įmonių pelno mokesčio reformos pagal 2003 m. balandžio 7 d. Įstatymo Nr. 80 4 punktą (
Decreto législativo n. 344 su riforma dell’imposizione sul reddito delle societa, a norma dell’articolo 4 della legge 7 aprile 2003, n. 80
) (GURI, Nr. 291, paprastasis priedas, 2003 m. gruodžio 16 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 344/2003).
2003 m. gruodžio 24 d. Įstatymu Nr. 350, kuriame numatytos nuostatos dėl valstybės metinio ir daugiamečio biudžeto sudarymo (2004 m. mokesčių įstatymas) (
Legge Nr. 350 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004 )
(GURI, Nr. 299, paprastasis priedas, 2003 m. gruodžio 27 d., toliau – Įstatymas Nr. 350/2003), buvo dar kartą pratęstas Įstatymu Nr. 342/2000 nustatytų naujo įvertinimo ir koregavimo tvarkų taikymo terminas.
Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje Įstatymo Nr. 342/2000 10 straipsnio formuluotė buvo pakeista taip, kad įmonės galėtų savo noru taikyti turto, įrašyto į finansinių metų, pasibaigusių vėliausiai 2002 m. gruodžio 31 d., balansą, naujo įvertinimo mechanizmą. Šia nuostata įmonėms taip pat buvo leista remtis Įstatymo Nr. 342/2000 14 straipsnyje numatyta koregavimo tvarka dėl to paties turto, įrašyto į finansinių metų, pasibaigusių vėliausiai 2002 m. gruodžio 31 d., balansą. Pakaitinio mokesčio tarifas nusidėvinčio turto atveju išliko 19 %, o nenusidėvinčio turto atveju – 15 %.
Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje buvo nurodyta, kad Įstatymo Nr. 342/2000 17 ir 18 straipsniuose numatytos nuostatos taip pat gali būti taikomos turtui, įrašytam į einamųjų finansinių metų balansą 2003 m. gruodžio 31 d. Dvigubo koregavimo atveju buvo nustatytas 12 %, o paprasto koregavimo atveju – 9 % pakaitinis mokestis.
Tačiau šiuo įstatymu nebuvo pratęstas Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnio taikymo, t. y. galimybės atlikti bendrovių turto perleidimo pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnį mokestinį koregavimą, terminas.
Administracinė procedūra ir ginčijamas sprendimas
Kadangi apie Įstatymą Nr. 350/2003 nebuvo pranešta Komisijai, kad ši galėtų atlikti valstybės pagalbos kontrolę pagal EB 88 straipsnio 3 dalį, ši nusprendė pradėti šios schemos preliminarų tyrimą.
Atsižvelgusi į Italijos valdžios institucijų atsakymą, 2007 m. gegužės 30 d. raštu Komisija informavo Italijos Respubliką apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą ir pakvietė suinteresuotąsias šalis pateikti pastabas.
Išnagrinėjusi pateiktas pastabas Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Apibūdinusi teisės normas, kuriomis reglamentuojamas kapitalo prieaugio apmokestinimas pagal Italijos mokesčių sistemą, Komisija, aiškindamasi, ar buvo suteiktas selektyvaus pobūdžio pranašumas, ginčijamo sprendimo 86 punkte pirmiausia nurodė, kad Įstatymo Nr. 218/1990 7 straipsnio 2 dalimi bankams ir Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsniu kitoms įmonėms nustatytas mokestinio neatitikimo režimas nėra valstybės pagalba, „kadangi išmainyto turto mokestinė vertė išliko nepakitusi, o kapitalo prieaugiui mokestiniais tikslais nebuvo suteikta materiali forma, tad nebuvo suteiktas joks pranašumas. <...> Komisija daro išvadą, kad mokesčio atidėjimas, susijęs su taikytu mokestiniu neutralumu yra pateisinamas mokesčių schemos vidine logika ir nėra valstybės pagalba“.
Be to, Komisija nusprendė, kad įstatymais Nr. 342/2000 ir Nr. 448/2001 numatyti mokestinio koregavimo režimai yra bendro pobūdžio mokestinės priemonės, pateisinamos mokesčių sistemos logika ir todėl jos nėra valstybės pagalba. Iš tiesų pakaitinis mokestis nesuteikė nagrinėjamoms bendrovėms jokio konkurencinio pranašumo, kadangi buvo taikytas tomis pačiomis sąlygomis visoms bendrovėms, nepaisant to, ar jos yra bankai, ar ne.
Tačiau, anot Komisijos, Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje numatyta mokestinio koregavimo tvarka nėra bendro pobūdžio priemonė, nes taikoma tik kapitalo prieaugiui, kurį tam tikros kredito įstaigos gavo iš reorganizacijų, įvykdytų pagal Įstatymą Nr. 218/1990. Kitos kredito įstaigos ir bendrovės, susijusios su operacijomis, įvykdytomis pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997, negalėjo pasinaudoti ta pačia mokestinio koregavimo tvarka.
Komisijos nuomone, Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje numatyta tvarka „yra ne nepakoreguotų verčių, susijusių su mokesčių atžvilgiu neutralia reorganizacija, mokestinis koregavimas, o veikiau naujo įvertinimo mokesčių tikslais tvarka, kuri leido užšaldyto kapitalo prieaugio gavimą, priderinant turimo įmonės gavėjos turto mokestinę vertę prie jo dabartinės vertės“. Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje ir 2 straipsnio 26 dalyje numatytos tvarkos nėra panašios atsižvelgiant į skirtumą tarp įstatymuose nustatytų pakaitinių mokesčių tarifų, numatytų abiejose tvarkose.
Be to, Komisija nusprendė: kadangi Įstatyme Nr. 218/1990 ir Įstatyme Nr. 358/1997 numatytos mokestinio neutralumo tvarkos yra vienodos, Italijos teisės aktų leidėjas turėjo taikyti tą pačią mokestinio koregavimo tvarką 2003 m.
Komisija mano, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje numatytas mokestinis pranašumas negali būti laikomas pranašumu
de minimis
.
Dėl pateisinimo, susijusio su apmokestinimo tvarkos pobūdžiu, Komisija nusprendė, kad bankininkystės sektoriuje taikoma tvarka „yra ne bendros sistemos pritaikymas prie išskirtinių bankininkystės sektoriaus ypatybių, o greičiau selektyvaus pobūdžio pranašumas, kuris daro teigiamą poveikį <...> kai kurių įstaigų konkurencingumui“.
Todėl Komisija padarė išvadą, kad kai kurioms kredito įstaigoms suteiktas pranašumas yra specialus pranašumas, kuris nepateisinamas mokesčių sistemos pobūdžiu.
Atsižvelgusi į šiuos argumentus, Komisija nusprendė, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje nustatyta nuo įprastos tvarkos nukrypstanti apmokestinimo sistema (toliau – ginčijama apmokestinimo sistema), kurią taiko Italijos Respublika, yra valstybės pagalba, kuri nėra suderinama su bendrąja rinka.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Pareiškimu, kurį Teismo kanceliarija gavo 2008 m. rugsėjo 14 d., ieškovai pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Jie nurodė du panaikinimo pagrindus, susijusius, pirma, su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Komisija neteisingai konstatavo, jog nesuteikianti pranašumo, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, schema yra valstybės pagalba, ir, antra, su pareigos motyvuoti pažeidimu, kurį lėmė faktinė klaida.
Bendrasis Teismas pirmiausia nusprendė dėl antrojo pagrindo, kad ginčijamas sprendimas buvo teisingai motyvuotas. Dėl pirmojo pagrindo jis nurodė, jog Komisija nepadarė teisės klaidos, kai pasirinko įprastą mokestį kaip ekonominio pranašumo buvimo nustatymo referencinį pagrindą. Paskui jis nusprendė, kad Komisija teisėtai nusprendė palyginti ginčijamą apmokestinimo tvarką su įprasta apmokestinimo tvarka. Galiausiai jis atmetė ieškovų argumentą, kad kai kurioms bendrovėms suteiktas pranašumas buvo pateisinamas mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra.
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Savo apeliaciniu skundu apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti visą skundžiamą sprendimą ir atitinkamai:
i)
patenkinti pirmosios instancijos teismui pateiktame ieškinyje esančius prašymus panaikinti visą ginčijamą sprendimą;
arba
ii)
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis iš naujo ją išnagrinėtų, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo sprendimą;
—
Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti visą apeliacinį skundą motyvuojant tuo, kad jis iš dalies nepriimtinas ar nereikšmingas ir visiškai nepagrįstas,
—
priteisti iš apeliantų bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Išankstinės Komisijos pastabos
Nors Komisija nepateikė priešpriešinio apeliacinio skundo, atsiliepime į apeliacinį skundą ji priminė, kad Bendrajame Teisme buvo nurodžiusi, jog BNL ieškinys nepriimtinas, nes šis nepasinaudojo pervesta pagalba. Bendrasis Teismas nusprendė, jog nereikėjo nagrinėti, ar BNL turi teisę pareikšti ieškinį, nes
BNP Paribas
ieškinys buvo priimtinas. Per teismo posėdį Komisija neprašė Teisingumo Teismo iš naujo nagrinėti šio klausimo.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Pateikdami trečiąjį pagrindą, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, apeliantai priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis pateikė motyvus
ex novo,
kurie neturi jokio pagrindo ginčijamame sprendime, kalbėdamas apie referencinio pagrindo, taikomo vertinant, ar ginčijama apmokestinimo tvarka yra selektyvaus pobūdžio, nustatymą.
Visų pirma jie kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis analizavo bendrosios koregavimo tvarkos požymius, lygino su ginčijama apmokestinimo tvarka ir nusprendė, kad abiem tvarkomis siekiama skirtingo tikslo. Be aplinkybės, kad Komisija šio tyrimo neatliko ginčijamame sprendime, Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai nepripažino, jog pagal bendrąją koregavimo tvarką buvo galima taip pat pakoreguoti kapitalo prieaugį, gautą perleidus turtą pagal Įstatymą Nr. 218/1990.
Bendrasis Teismas iškraipė faktus, kai neatsižvelgė į apeliantų argumentus, susijusius su Italijos finansų ministerijos aplinkraščiu, ir neteisingai pripažino, kad jų dubliko stadijoje pateiktas įrodymas – nepriimtinas.
Komisija iš esmės mano, kad šis pagrindas nesvarbus ir nepagrįstas. Apeliantų kritikuoti motyvai yra pertekliniai, nes skundžiamo sprendimo 173 punkte Bendrasis Teismas aiškiai nurodė, kad bendroji koregavimo tvarka nėra referencinis pagrindas. Skundžiamo sprendimo 185 punktas susijęs su ginčijama apmokestinimo tvarka ir jame nurodyta, jog tai, kad egzistuoja kitos nukrypti leidžiančios tvarkos, nereiškia, kad ši tvarka nėra nukrypstanti.
Papildomai Komisija tvirtina, kad bendroji koregavimo tvarka ir ginčijama apmokestinimo tvarka nėra panašios. Be to, tai, kad turto pagal Įstatyme Nr. 218/1990 nustatytą tvarką gavę bankai turėjo galimybę pakoreguoti tam tikrą turtą pagal bendrąją koregavimo tvarką ir pasinaudojo šia galimybe, neturi jokios įtakos aplinkybei, kad ginčijama apmokestinimo tvarka buvo skirta tik jiems ir kad ji buvo palankesnė. Galiausiai ginčijamame sprendime buvo nurodyta susigrąžinti tik tą pagalbą, kuri atitinka skirtumą tarp tik bankams taikomo pakaitinio mokesčio ir mokesčio, mokamo už operacijas pagal bendrąją koregavimo tvarką.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš skundžiamo sprendimo ir prie bylos medžiagos pridėtų dokumentų matyti, kad apeliantai Bendrajame Teisme tvirtino, jog, kitaip, nei ginčijamo sprendimo 97 punkte nurodė Komisija, įprasta įmonių pelno apmokestinimo tvarka negali būti tinkamas palyginimo kriterijus ir atitinkamai minėtos apmokestinimo tvarkos selektyvaus pobūdžio vertinimo referencinis pagrindas.
Be to, apeliantai teigia, jog darant prielaidą, kad ši tvarka galėjo būti referencinis pagrindas, ginčijama apmokestinimo tvarka jiems nebuvo suteiktas joks ekonominis pranašumas.
Galiausiai apeliantai teigia, kad bendroji koregavimo tvarka taip pat negali būti referencinis pagrindas, nes jos požymiai visiškai skiriasi nuo ginčijamos apmokestinimo tvarkos požymių. Net darant prielaidą, jog taip yra, ginčijama apmokestinimo tvarka nebuvo suteiktas ekonominis pranašumas, palyginti su bendrąja koregavimo tvarka.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes matyti, kad, anot apeliantų, nei įprasta pelno apmokestinimo tvarka, nei bendroji koregavimo tvarka negali būti referencinis pagrindas ir kad, net darant prielaidą, jog ji galėjo juo būti, ginčijama apmokestinimo tvarka nebuvo suteiktas joks ekonominis pranašumas, palyginti su viena ar kita iš šių tvarkų.
Siekdamas atsakyti į šiuos argumentus skundžiamo sprendimo 161 punkte Bendrasis Teismas pirmiausia teisingai priminė Teisingumo Teismo praktiką dėl referencinio pagrindo, kuriuo būtų remiamasi nagrinėjant, ar priemonė yra selektyvaus pobūdžio, nustatymo, pateikdamas tokį vertinimą:
„161
Teisingumo Teismas nurodė, kad referencinio pagrindo nagrinėjant priemonės selektyvų pobūdį nustatymas yra ypač svarbus mokesčių priemonių atveju, nes pats pranašumo egzistavimas gali būti nustatytas tik palyginus su vadinamuoju „įprastu“ apmokestinimu ([2006 m. rugsėjo 6 d.] Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
[
C-88/03, Rink. p. I-7115
], 56 punktas), t. y. apmokestinimu, paprastai taikomu įmonėms, kurios, atsižvelgiant į ginčijama tvarka siekiamą tikslą, yra panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje, palyginti su įmonėmis, besinaudojančiomis šia tvarka ([2001 m. lapkričio 8 d.] Sprendimo
Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
[
C-143/99, Rink. p. I-8365
], 41 punktas).“
Skundžiamo sprendimo 165–167 punktuose Bendrasis Teismas pateikė šiuos argumentus:
„165
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškovų kaltinimus, susijusius su tuo, kad Komisija kaip referencinį pagrindą pasirinko įprastą pelno mokestį, konstatavo, jog pagal taip apibrėžtą pagrindą egzistuoja selektyvaus pobūdžio ekonominis pranašumas.
Šioje byloje Komisija konstatavo, kad nors mokestinio neutralumo režimas, numatytas Įstatyme Nr. 218/1990, atitinka mokestinio neutralumo režimą, numatytą Įstatyminiame dekrete Nr. 358/1997 tiek, kiek tai susiję su gautu, bet nepripažintu kapitalo prieaugiu [ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamosios dalies antras sakinys], t. y. padarė išvadą, kad bet kokia teisės aktų leidėjo nustatyta koregavimo tvarka yra vienodai taikoma tomis pačiomis sąlygomis kapitalo prieaugiui, gautam pasinaudojant kuriuo nors iš dviejų režimų [ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji dalis), vis dėlto Italijos Respublika leido tik pagal Įstatymą Nr. 218/1990 reorganizuotoms įmonėms naudotis Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje numatyta koregavimo tvarka (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji dalis).
Remdamasi šiais samprotavimais Komisija nusprendė, kad Italijos Respublika pasirinktinai suteikė šioms įmonėms pranašumą, lygų skirtumui tarp pagal Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalį faktiškai sumokėto mokesčio ir įprasto mokesčio, kuris būtų sumokėtas, jei ta pati korekcija būtų įvykdyta nesant šios preferencinės tvarkos [ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoji dalis].“
Paskui skundžiamo sprendimo 169–172 ir 186 punktuose Bendrasis Teismas atsakė į apeliantų kaltinimus dėl to, kad Komisija kaip referencinį pagrindą pasirinko įprastą apmokestinimo tvarką, ir juos atmetė pateikdamas tokius argumentus:
„169
Vis dėlto pažymėtina, kad Komisija, nagrinėdama šią tvarką nuostatų dėl valstybės pagalbos atžvilgiu, privalo ne analizuoti subjektyvius pasirinkimus, kuriuos galėjo padaryti šią tvarką taikančios įmonės, jei jos nebūtų, bet išnagrinėti šią tvarką tam, kad nustatytų, ar ja iš tikrųjų suteikiamas ekonominis pranašumas, palyginti su apmokestinimu, kurio išimtis ji yra ir kuris paprastai būtų taikomas nesant šios tvarkos (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Unicredito Italiano
,
C-148/04, Rink. p. I-11137
, 118 punktą). Išvada, pagal kurią nesant ginčijamos koregavimo tvarkos atitinkamos įmonės veikiausiai nebūtų perleidusios savo turto, esant tokiam objektyviam vertinimui yra nesvarbi.
Ieškovai taip pat nurodo <...>, kad įprastas mokestis nėra tinkamas referencinis pagrindas, nes nors taikant įprastą mokestį turto perleidimo atveju iš tikrųjų panaikinamas įmonės, kuriai turtas buvo perleistas pagal Įstatymą Nr. 218/1990, turto neatitikimas, vis dėlto tai nedaro jokio poveikio perleidžiančiosios įstaigos gautų akcijų neatitikimui.
Dėl tokios ieškovų nuorodos į perleidžiančiųjų pagal Įstatymą Nr. 218/1990 įstaigų padėtį pažymėtina, kad [ginčijamas] sprendimas niekaip nesusijęs su šiomis įstaigomis, o susijęs tik su pagal šį įstatymą perleistą turtą gavusiais bankais. Tik šių bankų atžvilgiu [ginčijamame] sprendime nagrinėjamas ir konstatuojamas pranašumo buvimas.
Iš to matyti, kad nagrinėjant šį ieškinį <...> pasikartojančios ieškovų nuorodos į įstaigų, kurioms turtas perleistas pagal Įstatymą Nr. 218/1990, padėtį ir ypač į tą aplinkybę, kad 2003 m. mokesčių reforma jų atžvilgiu nepašalino užšaldyto kapitalo prieaugio, išdalyto dividendais, dvigubo apmokestinimo pavojaus, neturi reikšmės.
<...>
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, priešingai, nei teigia ieškovai, Komisija nepadarė teisės klaidos pasirinkusi įprastą mokestį ekonominio pranašumo buvimo nustatymo referenciniu pagrindu.“
Galiausiai Bendrasis Teismas atsakė į apeliantų kaltinimus dėl to, kad bendroji koregavimo tvarka negalėjo būti referencinis pagrindas, ir skundžiamo sprendimo 173 punkte nurodė, jog Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje numatytos tvarkos Komisija nebuvo pasirinkusi kaip referencinio pagrindo, pateikdamas tokius argumentus:
„173
Dėl ieškovų argumento, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje numatyta koregavimo tvarka, kaip ir įprastas mokestis, nėra tinkamas referencinis pagrindas <...>, t. y. argumento, kuris prieštarauja pateiktam šio sprendimo 174 punkte, pakanka pastebėti, jog Komisija [ginčijamame] sprendime referenciniu pagrindu nepasirinko Įstatymo Nr. 2 straipsnio 25 dalyje numatytos tvarkos.“
Toliau skundžiamo sprendimo 182 ir 183 punktuose Bendrasis Teismas atsakė į apeliantų argumentus dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos ir kitų koregavimo tvarkų palyginimo, pateikdamas tokius argumentus:
„182
Atsižvelgiant į tai, kad skiriasi šių dviejų koregavimo tvarkų tikslas, nebūtina lyginti Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje numatytos korekcijos su korekcija pagal Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 straipsnį.
Vienintelė priemonė, su kuria galima palyginti Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje numatytą koregavimo tvarką, yra Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnyje įtvirtinta koregavimo priemonė, kuria teisės aktų leidėjas pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnį reorganizuotoms įmonėms leido pasinaudoti Įstatymo Nr. 342/2000 17 straipsnyje numatyta korekcija.“
Iš šio vertinimo matyti, kad, kitaip, nei buvo nurodyta dėstant pagrindą, Bendrasis Teismas nepateikė motyvų, kurie būtų nesusiję su ginčijamu sprendimu, nes skundžiamo sprendimo 165, 173 ir 186 punktuose jis nurodė, jog Komisijos pasirinktas referencinis pagrindas apėmė įprastą pelno apmokestinimo tvarką, ir kad tik siekdamas atsakyti į apeliantų argumentus jis lygino ginčijamą apmokestinimo tvarką ir bendrąją koregavimo tvarką. Šiuo klausimu Teisingumo Teismui pateikto dubliko 15 punkte ieškovai tvirtina, kad šie argumentai nebuvo papildomi. Todėl Bendrasis Teismas turėjo į juos atsakyti.
Be to, reikia nurodyti, kad skundžiamo sprendimo 182 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad nereikia lyginti ginčijamos apmokestinimo tvarkos ir bendrosios koregavimo tvarkos, o būtent tai apeliantai teigė Bendrajam Teismui pateikto ieškinio 98–100 punktuose ir priminė apeliacinio skundo 77 punkte. Taigi aišku, kad apeliantų reikalavimai buvo patenkinti ir jie nebuvo suinteresuoti šiuo klausimu ginčyti skundžiamo sprendimo.
Kalbant apie kaltinimus, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktus, susijusius su Italijos finansų ministerijos aplinkraščiu, ir kad neteisingai pripažino, jog apeliantų dubliko stadijoje pateiktas įrodymas nepriimtinas, reikia nurodyti, kad skundžiamus motyvus Bendrasis Teismas pateikė atsakydamas į apeliantų argumentus, kad ginčijama apmokestinimo tvarka jiems nebuvo suteiktas ekonominis pranašumas, palyginti su bendrąja koregavimo tvarka. Tačiau iš Bendrajam Teismui pateikto ieškinio 101 punkto matyti, kad šie argumentai buvo nurodyti tik kaip papildomi tuo atveju, jeigu Bendrasis Teismas būtų nusprendęs, kad ginčijama apmokestinimo tvarka panaši į bendrąją koregavimo tvarką, o taip nebuvo, kaip paminėta šio sprendimo 66 punkte.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti pripažintas iš dalies nepriimtinu ir iš dalies nepagrįstu.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis skundžiamo sprendimo 193 punkte nurodė, jog nėra labai svarbu, kad turto perleidimo tvarka pagal Įstatymą Nr. 218/1990 įsigaliojus Įstatymui Nr. 489/1990 tapo privaloma, nes ši tvarka pirmus trejus jos taikymo metus buvo fakultatyvaus pobūdžio.
Apeliantų manymu, toks vertinimas turi trūkumų. Iš tiesų būtent turto perleidimo tvarkos pagal Įstatymą Nr. 218/1990 privalomasis pobūdis paskatino Italijos teisės aktų mokesčių klausimais leidėją nustatyti mokestinio koregavimo tvarką sumokant pakaitinį mokestį.
Komisija prašo pripažinti, jog šis pagrindas nepriimtinas, nes juo Teisingumo Teismo prašoma nagrinėti faktines aplinkybes. Papildomai ji teigia, kad pagrindas nepagrįstas. Apeliantai remiasi nepatikrintomis prielaidomis.
Teisingumo Teismo vertinimas
Bendrajame Teisme apeliantai teigė, kad net darant prielaidą, jog ginčijama apmokestinimo tvarka jiems buvo suteiktas ekonominis pranašumas, jis nebuvo selektyvaus pobūdžio. Grįsdami šį teiginį jie nurodo, kad ginčijama apmokestinimo tvarka pasinaudojusių bendrovių, t. y. bendrovių, gavusių pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiamą turtą, teisinė padėtis buvo kitokia nei kitų perleidžiamą turtą gavusių bendrovių. Šis skirtumas atsirado būtent dėl to, kad restruktūrizavimas bankų sektoriuje buvo atliktas ne spontaniškai, bet remiantis rekomendacija, o įsigaliojus Įstatymui Nr. 489/1993 todėl, kad to buvo pareikalauta.
Siekdamas atmesti šiuos argumentus, susijusius su aplinkybe, kad tarp dviejų perleidžiamą turtą gavusių bendrovių kategorijų yra skirtumas, skundžiamo sprendimo 193 punkte Bendrasis Teismas padarė šią išvadą:
„193
Taigi dėl Įstatyme Nr. 218/1990 numatyto režimo privalomumo ir atitinkamai dėl valstybinėms kredito įstaigoms nustatytos prievolės perleisti savo turtą akcinėms bendrovėms <...> pakanka konstatuoti, kad ši prievolė atsirado tik 1993 m. <...>. Tačiau iki šios prievolės nustatymo Įstatymu Nr. 218/1990 jau buvo pripažįstamas valstybinių kredito įstaigų perleidžiamo pagal šį įstatymą turto mokestinis neutralumas.“
Taigi aišku, kad Bendrasis Teismas tik konstatavo, jog bankų turto perleidimo akcinėms bendrovėms operacijos pagal mokesčių neutralumo režimą nuo Įstatymo Nr. 218/1990 įsigaliojimo galėjo būti vykdomos savo noru ir fakultatyviai. Tai konstatavęs Bendrasis Teismas galėjo nuspręsti, kad apeliantų argumentas, jog skirtumas tarp dviejų perleidžiamą turtą gavusių bendrovių kategorijų pateisinamas tuo, kad bankininkystės sektoriuje turto perleidimo operacijos buvo privalomos, nėra svarbus.
Todėl ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo
Šalių argumentai
Apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą, kad skundžiamo sprendimo 191 punkte nurodė, jog ginčijamos apmokestinimo tvarkos selektyvus pobūdis buvo įrodytas tuo, kad Italijos teisės aktų leidėjas, rengdamas Įstatymą Nr. 342/2000, nustatė vienodą mokesčių koregavimo tvarką pripažįstant užšaldytą kapitalo prieaugį, gautą atlikus reorganizaciją, ir pasinaudojo vienu arba kitu mokestinio neutralumo režimu.
Tačiau, apeliantų nuomone, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad mokesčių priemonės selektyvus pobūdis turi būti vertinamas paprasčiausiai atsižvelgiant į pasekmes, kurias ji gali sukelti mokestiniu požiūriu, ir kad ankstesnė asmens, kuris galėjo pasinaudoti priemone, padėtis nėra labai svarbi. Bendrasis Teismas neturėjo remtis ankstesne situacija, buvusia 2003 m.
Komisija visų pirma prašo pagrindą pripažinti nepriimtinu, nes Teisingumo Teismo prašoma įvertinti nacionalinę teisę, o tai yra faktų klausimas. Iš esmės Komisija teigia, kad net jeigu SESV 107 straipsnio taikymo tikslais nėra labai svarbu, ar asmens, pasinaudojusio priemone, padėtis pagerėjo, ar pablogėjo, palyginti su iki šios priemonės buvusia teisine padėtimi, tai nereiškia, kad Bendrasis Teismas neturėjo atsižvelgti į tai, kad kai kurios situacijos praeityje buvo vienodai traktuojamos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 73 punkte, apeliantai siekia įrodyti, kad pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiamą turtą gavusios bendrovės atsidūrė kitokioje nei kitos perleidžiamą turtą gavusios bendrovės, teisinėje padėtyje.
Kitaip, nei nurodyta pateikiant šį pagrindą, skundžiamo sprendimo 191 punkte Bendrasis Teismas nepadarė išvados, kad ginčijama apmokestinimo tvarka yra selektyvaus pobūdžio, o tik konstatavo, jog pagal Įstatymą Nr. 342/2000 šių dviejų kategorijų bendrovėms taikoma mokesčių koregavimo tvarka yra vienoda. Be to, Bendrasis Teismas rėmėsi kitais pagrindais, kad nuspręstų, jog dviejų kategorijų bendrovės nebuvo skirtingose padėtyse.
Todėl penktasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.
Dėl dviejų pirmųjų apeliacinio skundo pagrindų
Šalių argumentai
Pateikdami pirmąjį pagrindą apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis patvirtino Komisijos poziciją, jog turtą perleidžiančios įstaigos nepatenka į ginčijamo sprendimo taikymo sritį, jos neišnagrinėjęs iš šalies ir nesiaiškinęs, ar ji pagrįsta. Jie nurodė, jog Bendrajame Teisme teigė, kad ginčijama apmokestinimo tvarka atitinka Italijos mokesčių sistemos logiką ir kad pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiamą turtą gavusios bendrovės atsidūrė specifinėje padėtyje, kuri skiriasi nuo pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnį perleidžiamą turtą gavusių bendrovių padėties.
Apeliantų teigimu, jie buvo pabrėžę, kad abiejų kategorijų bendrovės nėra vertinamos nevienodai. Iš tiesų Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje numatytas mokestinio neatitikimo režimas negalėjo sukelti dvigubo apmokestinimo priėmus Įstatyminį dekretą Nr. 344/200, tačiau to negalima pasakyti apie kapitalo prieaugio, gauto atlikus turto perleidimo pagal Įstatymą Nr. 218/1990 operacijas, režimą.
Pateikdami antrąjį pagrindą apeliantai nurodo, kad Bendrajame Teisme teigė, jog ginčijamos apmokestinimo tvarkos taikymas tik bendrovėms ir įstaigoms, kurios perleido turtą pagal Įstatyme Nr. 218/1990 numatytą mokestinio neutralumo režimą, pateisinamas Italijos mokesčių sistemos pobūdžiu. Iš tiesų, kai buvo priimamas Įstatymas Nr. 350/2003, šios bendrovės ir įstaigos buvo vienintelės, kurioms kilo kapitalo prieaugio, susijusio su šiuo perleidžiamu turtu, dvigubo apmokestinimo pavojus, o ginčijama apmokestinimo tvarka buvo siekiama visų pirma pašalinti šį pavojų.
Bendrasis Teismas šiuos argumentus atmetė remdamasis vieninteliu samprotavimu, kad ginčijamas sprendimas buvo skirtas tik pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms, o ne perleidžiančioms įstaigoms. Taigi Bendrasis Teismas pakankamai nesiaiškino, ar ginčijama apmokestinimo tvarka pateisinama Italijos mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra arba ar ji tiesiogiai išplaukia iš minėtą mokesčių tvarką grindžiančių principų ar gairių. Taigi skundžiamo sprendimo motyvavimas yra nepakankamas. Be to, valstybės priemonės selektyvus pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į ja siekiamą tikslą.
Apeliantų nuomone, mokestinėmis koregavimo tvarkomis, pagal kurias numatyta, kad turi būti mokamas pakaitinis mokestis, buvo siekiama ne tik koreguoti, bet ir užtikrinti, kad kapitalo prieaugis būtų apmokestintas tik vieną kartą. Todėl koregavimo tvarkos pateisinamos tik jeigu bendrovės ir turtą perleidusios įstaigos susidurtų su dvigubo apmokestinimo pavojumi.
Šis dvigubo apmokestinimo pavojus tiek, kiek susijęs su bendrovėmis, perleidusioms turtą pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997, išnyko, kai įsigaliojus Įstatyminiu dekretu Nr. 344/2003 įvykdytai mokesčių reformai buvo nustatyta „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schema. Dėl „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schemos Įstatyminiu dekretu Nr. 358/1997 nustatytu mokestiniu neutralumo režimu buvo ne keliamas dvigubo apmokestinimo pavojus, bet numatyta paprasčiausiai apmokestinti tik perleidžiamą turtą gavusias bendroves. Tačiau šis pavojus išliko bendrovėms ir įmonėms, perleidusioms turtą pagal Įstatymą Nr. 218/1990. Būtent dėl šios priežasties buvo pratęstas mokestinės koregavimo tvarkos taikymo šioms bendrovėms ir įstaigoms terminas.
Kitaip, nei nurodė Komisija, Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnyje darant nuorodą į šio įstatymo 17 straipsnį buvo aprėpta ne tik pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997 perleistą turtą gavusių bendrovių, bet ir turtą perleidusių bendrovių padėtis. Tai matyti iš pačios minėto 17 straipsnio formuluotės. Tai, kad nenukreipiama į Įstatymo Nr. 342/2000 18 straipsnį, tik reiškia, jog turtą perleidžiančios bendrovės negalėjo pasirinkti savarankiškai „iššaldyti“ po perleidimo įrašytos didesnės kapitalo dalies vertės. Galiausiai minėtas 18 straipsnis susijęs tik su turtą perleidusiomis bendrovėmis, o ne perleidžiančiomis įstaigomis, neturinčiomis bendrovės teisinės formos.
Kalbėdama apie pirmąjį pagrindą, Komisija pirmiausia teigia, kad pagal Įstatymą Nr. 218/1990 turtą perleidžiančios įstaigos tapo banko įstaigomis, kurios nėra nei kredito įstaigos, nei daugeliu atvejų įmonės, ir joms netaikoma valstybės pagalbos schema. Jos apmokestinamos pagal kitokią nei bendrovės apmokestinimo tvarką. Be to, šios banko įstaigos nebeturi jokio ryšio su perleidžiamą turtą gavusiomis bendrovėmis.
Bendrasis Teismas teisingai nurodė, kad ginčijamas sprendimas nebuvo susijęs su minėtomis įstaigomis, ir aplinkybė, kad jos gali būti apmokestintos dėl dvigubo apmokestinimo pavojaus, nėra aplinkybė, galinti pateisinti selektyvaus pobūdžio pranašumo suteikimą perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms. Taigi Bendrasis Teismas visiškai atliko savo kontrolę.
Be to, apeliantai nepateikė pateisinimo, susijusio su Italijos mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra, įrodymo. Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas gali pakeisti motyvus arba iš esmės atmesti teiginį dėl priemonės selektyvaus pobūdžio pateisinimo sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra.
Kalbėdama apie antrąjį pagrindą, Komisija visų pirma prašė pripažinti, kad jis nepriimtinas. Iš tiesų apeliantai pakartojo pirmojoje instancijoje jau pateiktus argumentus, tačiau nenurodė, kokią teisės klaidą padarė Bendrasis Teismas. Reikia pabrėžti, kad klausimai dėl nacionalinės teisės yra faktų klausimai, kuriuos vertina tik Bendrasis Teismas. Taigi šiame apeliaciniame skunde pateiktas kaltinimas dėl klaidingo nacionalinės teisės vertinimo yra nepriimtinas, nebent tai būtų iškraipymo atvejis.
Jeigu šis reikalavimas nebūtų patenkintas, Komisija prašo antrąjį pagrindą atmesti. Visų pirma dėl klausimo, ar ginčijamos apmokestinimo tvarkos selektyvus pobūdis gali būti pateisintas sistemos logika, reikia nurodyti, kad ji ginčija apeliantų teiginį, jog valstybės priemonės selektyvus pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į šia priemone siekiamą tikslą. Šis teiginys prieštarauja Teisingumo Teismo praktikai. Be to, Bendrasis Teismas ne tik tvirtino, kad ginčijamas sprendimas nesusijęs su turtą perleidžiančiomis įstaigomis, bet taip pat nurodė, jog faktas, kad jos gali būti apmokestintos, nepateisina pranašumo suteikimo perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms.
Reikia pridurti, kad bendrovės, gavusios turtą, perleistą atlikus kitas, nei numatytos Įstatyme Nr. 218/1990, operacijas, niekada negavo naudos pagal mokestinę koregavimo tvarką. Iš tiesų Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnyje numatyta, kad šio įstatymo 17 straipsnio nuostatos taikomos bendrovėms, gavusioms pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997 perleidžiamą turtą. Nedaroma jokia nuoroda į minėto įstatymo 18 straipsnio, susijusio su turtą perleidžiančiomis įstaigomis, nuostatas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pateikdami šiuos pagrindus apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis neatliko savo kontrolės tam, kad išsiaiškintų, ar ginčijama apmokestinimo tvarka pateisinama Italijos mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra, ar ne.
Iš skundžiamo sprendimo 124–130 ir 200 punktų matyti, kad apeliantai teigė, jog Įstatymo Nr. 342/2000 17 ir 18 straipsniuose numatytos mokesčių tvarkos taikymas buvo pratęstas tik bendrovėms ir įstaigoms, kurios dalyvavo turto perleidimo mainais už akcijas operacijose galiojant Įstatymo Nr. 218/1990 7 straipsnio 2 dalyje numatytam mokesčių neutralumo režimui. Iš tiesų įsigaliojus Įstatyminiam dekretui Nr. 344/2003 ir įdiegus specialią atleidimo nuo mokesčio schemą, pavadintą „dalyvavimo kapitale atleidimu nuo mokesčio“, išnyko bendrovių ir įstaigų, atlikusių tokias operacijas galiojant Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje numatytam mokesčių neutralumo režimui, dvigubo apmokestinimo pavojus.
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 150–152 punktų, Komisija teigia, kad įstaigos, kurios turtą perleido vykdydamos operacijas galiojant Įstatyme Nr. 218/1990 numatytai tvarkai, nebėra kredito įstaigos, ir kad daugeliu atvejų jos nėra ir įmonės. Kalbėdama apie dvigubo apmokestinimo pavojų, Komisija pabrėžė, kad įstaigos, kurios turtą perleido vykdydamos operacijas pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997, niekada negavo naudos pagal Įstatymo Nr. 342/2000 18 straipsnyje numatytą mokestinio koregavimo tvarką.
Skundžiamo sprendimo 199–202 punktuose Bendrasis Teismas šitaip atsakė į šiuos argumentus:
„199
Po to reikia išnagrinėti ieškovų kaltinimą <...>, susijusį su tuo, kad Komisija nepagrįstai nusprendė, jog selektyvus Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalies pobūdis negali būti pateisintas sistemos logika.
Šiuo klausimu ieškovai iš esmės nurodo <...>, kad 2003 m. atlikus mokesčių reformą buvo pašalintas bet koks turto, perleisto pasinaudojant Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje nustatytu mokestinio neutralumo režimu, prieaugio dvigubo apmokestinimo pavojus, t. y. dėl turtą perleidžiančiųjų ir gaunančiųjų bendrovių apmokestinimo. Tačiau ši mokesčių reforma nepašalino turto, perleisto pasinaudojant Įstatyme Nr. 218/1990 numatytu mokestinio neutralumo režimu, prieaugio dvigubo apmokestinimo pavojaus. Ši aplinkybė paaiškina, kodėl Italijos teisės aktų leidėjas pasirinko pratęsti Įstatymo Nr. 342/2000 17 ir 18 straipsniuose numatytos koregavimo tvarkos taikymą tik pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleistam turtui.
Vis dėlto reikia priminti, kad [ginčijamas] sprendimas yra susijęs ne su perleidžiančiosiomis įmonėmis, o tik su pagal šį įstatymą perleistą turtą gavusiais bankais ir ekonominiu pranašumu, kurį jiems suteikia ginčijama tvarka. Todėl aplinkybė, kad pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleidžiančios turtą įmonės gali būti apmokestintos dėl to, kad egzistuoja dvigubo apmokestinimo galimybė, negali pateisinti to fakto, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalimi bankams gavėjams pasirinktinai suteikiamas pranašumas.
Todėl ginčijamo sprendimo 105 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai nusprendė, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 26 dalyje nustatyta tvarka suteikiamas selektyvaus pobūdžio pranašumas, kuris daro teigiamą poveikį kredito įstaigų, dalyvaujančių reorganizacijoje pagal Įstatymą Nr. 218/1990, konkurencingumui, palyginti su kitomis įmonėmis.“
Reikia nurodyti, jog pagal Teisingumo Teismo praktiką valstybės pagalbos sąvoka, kaip kokia apibrėžtoji Sutartyje dėl ESV, yra teisinė sąvoka ir turi būti aiškinama vadovaujantis objektyviais kriterijais. Dėl šios priežasties Sąjungos teismas, atsižvelgdamas tiek į jam pateiktas konkrečias ginčo aplinkybes, tiek į Komisijos atliktus techninius ar sudėtingus vertinimus, iš esmės privalo vykdyti visapusišką kontrolę aiškindamasis, ar priemonė patenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (be kita ko, žr. 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją
,
C-83/98 P, Rink. p. I-3271
, 25 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
,
C-487/06 P, Rink. p. I-10515
, 111 punktą).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybės pagalbos sąvoka neapima valstybės priemonių, diferencijuojančių įmones, todėl
a priori
taikomų pasirinktinai, kai ši diferenciacija atsiranda dėl mokesčių sistemos, kuri taikoma įmonėms, pobūdžio ar bendros struktūros (šiuo klausimu visų pirma žr. minėtų sprendimų
Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
42 punktą;
Portugalija prieš Komisiją
52 punktą;
British Aggregates prieš Komisiją
83 punktą ir 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Komisija ir Ispanija prieš Government of Gibraltar ir Jungtinę Karalystę
,
C-106/09 P ir C-107/09 P, Rink. p. I-11113
, 145 punktą).
Iš šių vertinimų aišku, kad vykdydamas turimą atlikti visapusišką kontrolę, ar ginčijamą apmokestinimo tvarką reikia kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą, Bendrasis Teismas turi išsiaiškinti, ar įmonių diferenciacija pagal šią tvarką, neatsiranda iš mokesčių sistemos, kuriai ji priklauso, pobūdžio ar bendros struktūros.
Akivaizdu, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisminė kontrolė yra ribojama klausimu, ar priemonė patenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, jei Komisijos vertinimai yra techninio pobūdžio ir sudėtingi (visų pirma žr. minėtų sprendimų
Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją
25 punktą ir
British Aggregates prieš Komisiją
114 punktą). Tačiau Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad taip yra šioje byloje.
Taigi, tik nurodęs, jog ginčijamas sprendimas nesusijęs su turtą perleidžiančiomis įstaigomis ir nenagrinėjęs visos mokestinės koregavimo tvarkos bei neįvertinęs apeliantų ir Komisijos argumentų, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes neįvykdė visapusiškos kontrolės tam, kad išsiaiškintų, ar ginčijama apmokestinimo tvarka patenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
115 punktą).
Todėl reikia panaikinti skundžiamą sprendimą, nes juo pažeista SESV 107 straipsnio 1 dalis.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą jeigu Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti.
Šioje bylos stadijoje galima šiuo klausimu paskelbti galutinį sprendimą ir reikia išnagrinėti apeliantų pirmojoje instancijoje pateiktą pagrindą, susijusį su tuo, kad ginčijama apmokestinimo tvarka pateisinama Italijos mokesčių sistemos pobūdžiu ar bendra struktūra, siekiant patikrinti, ar dėl to galima patenkinti pirmojoje instancijoje apeliantų pateiktus reikalavimus.
Šalių argumentai
Apeliantai teigia, kad pratęsus koregavimo tvarkos, skirtos tik pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleistą turtą gavusioms bendrovėms, taikymą, šioms bendrovėms negalėjo būti suteiktas selektyvaus pobūdžio pranašumas, palyginti su įprasta pelno apmokestinimo tvarka, nes šis išskirtinis vertinimas buvo pagrįstas Italijos mokesčių sistemos bendra struktūra.
Pirmiausia, apeliantų teigimu, Įstatyminiu dekretu Nr. 344/2003 atlikus įmonių pelno mokesčio reformą buvo pašalintas kapitalo prieaugio, gauto perleidus turtą pasinaudojant Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsniu, dvigubo apmokestinimo pavojus. Konkrečiau kalbant, reikia nurodyti, jog pavojus, kad turtą perleidžiančiosios bendrovės apmokestins šį kapitalo prieaugį kaip akcijų, gautų mainais už perleistą turtą, prieaugį, paskui perleidžiamą turtą gavusios bendrovės – kaip perleisto turto prieaugį, išnyko.
Iš tiesų taikant „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schemą buvo neapmokestinta 95 % kapitalo prieaugio, gauto perleidus akcijas, įskaitant gautas mainais už turtą, perleistą pasinaudojus Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje numatytu mokesčių neutralumo režimu.
Tačiau atlikus įmonių pelno mokesčio reformą nebuvo pašalintas prieaugio, gauto perleidus turtą pagal Įstatymo Nr. 218/1990 7 straipsnį, dvigubo apmokestinimo pavojus. Dėl to perleidusios visą savo turtą įstaigos neteko komercinės bendrovės požymių ir negalėjo pasinaudoti „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schema. Be to, šioms įstaigoms ir toliau buvo taikomas įmonių pelno mokestis rezervui, į kurį jos įtraukė skirtumą tarp gautų akcijų balansinės ir mokestinės vertės, jeigu jos išdalytų šį rezervą savo akcininkams.
Tai, kad buvo pasirinkta pratęsti mokestinio koregavimo tvarkos galiojimą tik perleistą pagal Įstatymą Nr. 218/1990 turtą gavusioms bendrovėms, paaiškinama tuo, kad, įvykdžius įmonių pelno mokesčio reformą, tik pagal šią tvarką dar buvo įmanomas dvigubas kapitalo prieaugio apmokestinimas. Ginčijama apmokestinimo tvarka buvo būtina norint leisti perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms nebetaikyti mokestinio neutralumo režimo.
Antra, apeliantai nurodė, kad atitinkamai Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje ir pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką numatyti pakaitinio mokesčio tarifų skirtumai pateisinami skirtinga balansinės ir mokestinės verčių neatitikimų, kuriuos kiekviena iš šių tvarkų leidžia pašalinti, prigimtimi.
Iš tiesų koregavimo tvarka, taikoma turto perdavimui, atliktam pasinaudojus Įstatyme Nr. 218/1990 numatyta tvarka, leido pašalinti tik neatitikimus, atsiradusius dėl dalinio mokestinio neutralumo režimo, o bendroji koregavimo tvarka leido pašalinti visus neatitikimus. Mokesčio tarifas buvo nustatytas atsižvelgiant į tai, kad atlikus turto perleidimo operacijas reikėjo sumokėti 15 % mokestį nuo per šias operacijas gauto kapitalo prieaugio. Mokesčio tarifo, numatyto pagal bendrąją koregavimo tvarką, kuris yra didesnis, nei numatytas pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką, taikymas kompensuojamas tuo, kad pirmąja tvarka pasinaudoję asmenys neturėjo mokėti mokesčio, kurį mokėjo antrąja tvarka pasinaudoję asmenys. Palikusi galioti koregavimo tvarką, taikomą tik perleidžiamą turtą gavusioms bendrovėms, Italijos vyriausybė aiškiai parodė, jog nemano, kad šių bendrovių situacija yra lygiavertė.
Komisija nurodė, kad ginčijamas sprendimas nesusijęs su įstaigomis, perleidusiomis turtą pagal Įstatymą Nr. 218/1990, kurios tapo banko įstaigomis. Daugeliu atvejų tai yra įstaigos, kurioms netaikoma valstybės pagalbos schema.
Kalbėdama apie įmonių pelno mokesčio reformos įsigaliojimo pasekmes, Komisija pažymėjo, kad bendrovės, kurios perleido turtą pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnyje įtvirtintą tvarką, niekada nepasinaudojo Įstatymo Nr. 342/2000 18 straipsnyje numatyta mokestinio koregavimo tvarka, kuri taikoma tik minėtoms įstaigoms.
Anot Komisijos, nelogiška taikyti vienodą požiūrį dėl mokesčių dviem subjektams, kurie visiškai nebėra tarpusavyje susiję, kaip antai banko įstaigos, arba kai vienam jų priklauso tik nedidelė kito kapitalo dalis.
Dėl ginčijamos apmokestinimo tvarkos ir bendrosios koregavimo tvarkos palyginimo reikia nurodyti, kad apeliantų argumentai yra išgalvoti ir nepagrįsti. Iš tiesų pagal Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnį mokesčio tarifas, taikomas turtui, perleistam pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnį, koreguoti, ir tarifas, numatytas turto, perleisto pasinaudojus Įstatyme Nr. 218/1990 numatyta tvarka, koregavimo atveju, buvo identiški kelerius metus, todėl sumažintas tarifas negali būti pateisinamas 15 % kapitalo prieaugio apmokestinimu, taikomu nuo turto perleidimo pagal antrąją tvarką momento.
Galiausiai Komisija nurodo, kad atlikti koregavimo operacijas galima, bet neprivaloma, todėl jos nėra būtini neatitikimo režimų priedai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip buvo priminta šio sprendimo 101 punkte, valstybės pagalbos sąvoka neapima valstybės priemonių, diferencijuojančių įmones, todėl
a priori
taikomų pasirinktinai, kai ši diferenciacija atsiranda dėl mokesčių sistemos, kuri taikoma įmonėms, pobūdžio ar bendros struktūros.
Būtent valstybė narė, kuri nustato tokią įmonių diferenciaciją mokesčių klausimais, turi įrodyti, kad jis iš tiesų pateisinamas nagrinėjamos sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-159/01, Rink. p. I-4461
, 43 punktas; 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
,
C-279/08 P, Rink. p. I-7671
, 77 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija ir Ispanija prieš Government of Gibraltar ir Jungtinę Karalystę
146 punktą).
Iš ginčijamo sprendimo 62 ir 106 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Italijos valdžios institucijos per administracinę procedūrą teigė, kad ginčijama apmokestinimo tvarka yra paprasčiausias Įstatymu Nr. 342/2000 nustatytos tvarkos pataisymas, kuri nesudarė valstybės pagalbos, nes buvo taikoma kapitalo prieaugiui, gautam iš bet kokio tipo įmonių restruktūrizacijos.
Šios vyriausybės nuomone, Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje numatyta tvarka buvo leista bendrai koreguoti mokestines vertes, nes buvo implicitiškai padaryta nuoroda į Įstatymo Nr. 342/2000 14 straipsnį, kuris susijęs su neatitikimu, atsiradusiu reorganizavus bendroves pagal Įstatyminį dekretą Nr. 358/1997.
Ginčijamo sprendimo 68 ir 69 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyta, kad, Italijos vyriausybės teigimu, taikant, pirma, Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalį ir, antra, ginčijamą apmokestinimo tvarką kapitalo prieaugis būtų apmokestintas beveik identiškai.
Iš ginčijamo sprendimo 64–66 konstatuojamųjų dalių taip pat išplaukia, jog Italijos vyriausybė manė, kad koregavimo tvarka, taikoma po turto perleidimo mainais už akcijas operacijų, vykdytų atliekant bankininkystės sektoriaus restruktūrizaciją pagal Įstatymą Nr. 218/1990, pateisinama pačiu šių operacijų pobūdžiu ir tuo, kad šio reorganizavimo atveju numatytas mokestinis neutralumas yra tik dalinis. Dalinio mokestinio neutralumo režimas pateisinamas siekiu supaprastinti tam tikrų kredito įstaigų privatizavimą ir vengti suteikti jiems nepagrįstą pranašumą.
Iš šių aplinkybių matyti, pirma, kad per administracinę procedūrą Italijos vyriausybė teisino neutralumo režimą arba Įstatyme Nr. 218/1990 įtvirtintą dalinio mokestinio neatitikimo režimą šio režimo specifika, ir, antra, kad Įstatymu Nr. 350/2003 nuspręsta bendrai taikyti galimybę koreguoti perleisto turto ir akcijų mokestines vertes sumokant pakaitinį mokestį nuo dėl šio koregavimo gauto kapitalo prieaugio.
Be to, išnagrinėjus Italijos teisės aktus matyti, kad abu skirtingi mokestinio neutralumo režimai, taikomi kapitalo prieaugiui, gautam bendrovėms atlikus turto perleidimo operacijas, buvo laipsniškai įgyvendinti: vienas – atliekant bankininkystės sektoriaus restruktūrizaciją, kitas – kitoms įmonėms atliekant turto perleidimo mainais už akcijas operacijas.
Paskui šio sprendimo 17 punkte minėtu 1995 m. vasario 23 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 41/1995 Italijos teisės aktų leidėjas įtvirtino mokestinio koregavimo tvarką, taikomą tik kapitalo prieaugiui, gautam po turto perleidimo mainais už akcijas operacijų, vykdytų atliekant bankininkystės sektoriaus restruktūrizavimą.
Įstatymo Nr. 342/2000 17 straipsnyje numatyta bendrovėms, gavusioms turtą, perleistą atlikus operacijas pagal Įstatymą Nr. 218/1990, galimybė koreguoti šio perleisto turto mokestinę vertę sumokant pakaitinį mokestį, kurio tarifas skiriasi atsižvelgiant į tai, ar jos koreguoja turto ir akcijų mokestinę vertę, ar paprasčiausiai turto mokestinę vertę. Pagal šio įstatymo 19 straipsnį ta pati tvarka taikoma visoms bendrovėms, gavusioms mainais už akcijas perleistą turtą pagal Įstatyminiame dekrete Nr. 358/1997 numatytą mokestinio neutralumo režimą.
Todėl priimdamas Įstatymą Nr. 342/2000, Italijos teisės aktų leidėjas ketino įtvirtinti vieną turto mokestinės vertės koregavimo tvarką, kad kokios būtų turto perleidimo operacijų atlikimo aplinkybės. Šios vienos koregavimo tvarkos galiojimas buvo pratęstas taikant Įstatymo Nr. 448/2001 3 straipsnio 11 dalį.
Ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad šios įstatymuose Nr. 342/2000 ir 448/2001 numatytos koregavimo tvarkos, pagal kurias leidžiama pripažinti gautą kapitalo prieaugį sumokant visoms įmonėms vienodą pakaitinį mokestį, turi būti laikomos bendro pobūdžio mokestinėmis priemonėmis, pateisinamomis Italijos mokesčių sistemos logika.
Tačiau Įstatymu Nr. 350/2003 buvo pratęstas tik Įstatymo Nr. 342/2000 17 straipsnyje, o ne šio įstatymo 19 straipsnyje numatytos tvarkos galiojimas. Todėl tik atlikus operacijas pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleistą turtą gavusios bendrovės galėjo ir toliau koreguoti šio turto mokestinę vertę, pagal balansinę vertę sumokėdamos pakaitinį mokestį. Kitos bendrovės, kurios gavo perleistą turtą pagal Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnį numatytą mokestinio neutralumo režimą, nebegalėjo koreguoti šio turto mokestinės vertės sumokėdamos šį mokestį.
Kaip buvo priminta šio sprendimo 122 punkte, per administracinę procedūrą Italijos valdžios institucijos nurodė, kad Įstatymo Nr. 350/2003 2 straipsnio 25 dalyje nuspręsta bendrai taikyti galimybę koreguoti mokestines vertes, nes buvo implicitiškai padaryta nuoroda į Įstatymo Nr. 342/2000 14 straipsnį, ir kad pagal šią nuostatą sumokėtas mokestis buvo beveik lygiavertis sumokėtam jau pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką.
Tačiau reikia konstatuoti, kad minėtame 14 straipsnyje numatyta tvarka galiojo kartu su numatytąja Įstatymo Nr. 342/2000 17 ir 19 straipsniuose, todėl ji negali būti laikoma minėtame 19 straipsnyje numatytos tvarkos galiojimo pratęsimu. Be to, reikia nurodyti, kad Įstatymo Nr. 342/2000 14 straipsnyje nustatyta tvarka nėra lygiavertė nustatytajai šio įstatymo 17 straipsnyje, nes ji susijusi tik su kai kurio turto koregavimu, ir kad pagal ją numatytas kapitalo prieaugio apmokestinimo tarifų skirtumas priklauso nuo to, ar naujai įvertintas turtas nusidėvintis, o ne nuo to, ar koregavimas taikomas tik turtui, ar turtui ir akcijoms, kaip numatyta minėtame 17 straipsnyje.
Apeliantai teigia, kad ginčijamos apmokestinimo tvarkos, numatytos Įstatymo Nr. 342/2000 17 straipsnyje tik perleidžiamą turtą pagal Įstatyme Nr. 218/1990 numatytą tvarką gavusioms bendrovėms, palikimas galioti susijęs su tuo, kad nuo Įstatyminiame dekrete Nr. 344/2003 numatytos mokesčių reformos ir šia reforma įdiegtos „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schemos įsigaliojimo nebeliks kapitalo prieaugio dvigubo apmokestinimo pavojaus atlikus turto perleidimo mainais už akcijas operacijas pagal Įstatyminiame dekrete Nr. 358/1997 numatytą mokestinio neutralumo režimą, nes 95 % kapitalo prieaugio, kurį bendrovės, perleidusios turtą ir mainais gavusios akcijų, gavo perleidusios akcijas, buvo atleista nuo mokesčio.
Tačiau iš ginčijamo sprendimo 66–68 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Italijos vyriausybė teisino ginčijamą apmokestinimo tvarką, nurodydama, kad ji buvo būtinas Įstatyme Nr. 218/1990 numatyto dalinio mokestinio neutralumo režimo priedas ir kad pagal ją apmokestinama beveik identiškai kaip ir pagal Įstatymo Nr. 360/2003 2 straipsnio 25 dalyje numatytą tvarką. Pagal šios vyriausybės paaiškinimus neaišku, ar Įstatymo Nr. 342/2000 19 straipsnyje numatytos tvarkos nepratęsimas paaiškinamas tuo, kad bendrovės, kurios perleido turtą pagal Įstatyminiame dekrete Nr. 358/1997 numatytą tvarką, nuo šiol galėjo pasinaudoti „dalyvavimo kapitale atleidimo nuo mokesčio“ schema, nors tuo atveju, kai bendrovės ir įstaigos perleido turtą mainais už akcijas pagal Įstatymą Nr. 218/1990, atliekant koregavimą buvo apmokestintos perleidžiančios įstaigos ir perleidžiamą turtą gavusios bendrovės.
Taigi neatrodo, kad ginčijama apmokestinimo tvarka, kuria, kaip pripažino Italijos vyriausybė, suteikiamas mokestinis pranašumas pagal Įstatymą Nr. 218/1990 perleistą turtą gavusioms bendrovėms, pateisinamas Italijos mokesčių sistemos logika.
Reikia konstatuoti, kad apeliantų pagrindas, susijęs su tuo, kad ginčijama apmokestinimo tvarka pateisinama Italijos mokesčių sistemos logika, turi būti atmestas.
Todėl, atsižvelgiant į visus nurodytus vertinimus, reikia panaikinti skundžiamą sprendimą ir atmesti apeliantų ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmą pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia išlaidų klausimą. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio, taikomo apeliaciniame procese pagal jo 118 straipsnį, 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Šioje byloje, kadangi
BNP Paribas
ir BNL apeliacinis skundas iš dalies pripažintas pagrįstu, reikia nuspręsti, kad
BNP Paribas
ir BNL bei Komisija padengia Teisingumo Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Be to, kadangi apeliantų pateiktas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo yra nepagrįstas, ir Komisija šiuo klausimu pateikė reikalavimų,
BNP Paribas
ir BNL turi padengti Bendrajame Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2010 m. liepos 1 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
BNP Paribas ir BNL prieš Komisiją
(T-335/08), nes juo pažeista SESV 107 straipsnio 1 dalis.

2.
Atmesti
BNP Paribas ir Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL)
ieškinį.

3.
BNP Paribas
ir
Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL)
bei Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

4.
BNP Paribas
ir
Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL)
padengia Europos Sąjungos Bendrajame Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.