CELEX: 62013CJ0334
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Lauksaimniecība
Regula (EK) Nr. 800/1999
Eksporta kompensācijas
Regula (EK) Nr. 1291/2000
Eksporta licenču sistēma
Eksporta deklarācija, kas iesniegta bez eksporta licences
Eksporta muitas iestādes noteiktais termiņš
Muitas dokumenti, kas apliecina eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī
Viltoti dokumenti
Pārkāpumu novēršana
Regulas (EK) Nr. 800/1999 51. pantā paredzētā soda maksājuma piemērošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. panta 1. punktu, 49. panta 2. punktu un 51. pantu Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulā (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (
OV L 102, 11. lpp.
, un labojumi –
OV L 180, 53. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas 2001. gada 26. novembra Regulu (EK) Nr. 2299/2001 (
OV L 308, 19. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 800/1999”).
Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā starp
Nordex Food A/S
(turpmāk tekstā – “
Nordex
”), Dānijā dibinātu sabiedrību, un
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
[Hamburgas-Jonas Galveno muitas pārvaldi] par atteikumu piešķirt eksporta kompensāciju un soda maksājuma piemērošanu, pamatojoties uz Regulas Nr. 800/1999 51. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 4. panta 5. punktā “lēmums” ir definēts kā “jebkurš oficiāls muitas akts, kas attiecas uz muitas noteikumiem, izlemjot atsevišķu gadījumu, un šāds akts rada juridiskas sekas attiecībā uz vienu vai vairākām konkrētām vai identificējamām personām”.
Ar Komisijas 2009. gada 7. jūlija Regulu (EK) Nr. 612/2009, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (
OV L 186, 1. lpp.
), Regula Nr. 800/1999 ir atcelta, bet tā tomēr ir piemērojama pamatlietas faktiem.
Regulas Nr. 800/1999 preambulas 63. un 64. apsvērums bija šādi:
“63)
[..] ņemot vērā pieredzi, būtu jāpastiprina pasākumi, lai apkarotu pārkāpumus un sevišķi krāpšanu, kas var nodarīt kaitējumu Kopienas budžetam; tā kā tādēļ būtu jāparedz pārmaksāto summu atlīdzināšana un sankcijas, lai mudinātu eksportētājus ievērot Kopienas noteikumus;
64)
tā kā, lai nodrošinātu eksporta kompensāciju sistēmas pareizu darbību, sankcijas būtu jāpiemēro neatkarīgi no vainas subjektīvā elementa, un tā kā tomēr ir lietderīgi zināmos gadījumos atbrīvot no sankcijām, īpaši, ja ir notikusi acīmredzama kļūda, ko ir atzinusi kompetentā iestāde, un paredzēt smagākas sankcijas, ja notikušais ir izdarīts tīšuprāt; [..].”
Saskaņā ar Regulas Nr. 800/1999 4. panta 1. punktu:
“Lai iegūtu tiesības uz kompensāciju, ir jāuzrāda eksporta licence, kur ir iepriekš noteiktā kompensācija, izņemot gadījumus, kad tiek eksportētas preces [..].”
Atbilstoši šīs regulas 5. panta 1. un 2. punktam eksporta diena ir diena, kad muitas dienests pieņem eksporta deklarāciju, kurā ir teikts, ka tiks prasīta kompensācija. Datums, kad pieņemta eksporta deklarācija, ir būtisks, lai cita starpā noteiktu piemērojamo kompensācijas likmi, pielāgojumus, kādi jāizdara kompensācijas likmei, kā arī eksportētā produkta daudzumu, būtību un īpašības.
Atbilstoši minētās regulas 5. panta 7. punkta ceturtajai daļai kompetentajam muitas dienestam ir jāspēj veikt fiziskās pārbaudes un identificēt preces pārvešanai uz muitas dienestu, kas atrodas izvešanas punktā no Kopienas muitas teritorijas.
Šīs pašas regulas 49. panta 2. un 4. punktā bija norādīts:
“2.   Izņemot
force majeure
gadījumus, dokumenti, kas attiecas uz kompensācijas samaksu vai garantijas ķīlas atmaksu, ir jāiesniedz 12 mēnešu laikā pēc datuma, kad tika pieņemta eksporta deklarācija.
[..]
4.   Ja par spīti tam, ka eksportētājs ir rīkojies ar pienācīgu centību, viņš nav spējis sagādāt un nosūtīt dokumentus, kas prasīti saskaņā ar 16. pantu, termiņā, kas noteikts 2. punktā, tad eksportētājam pēc viņa lūguma var piešķirt papildu laiku, kad tos iesniegt.”
Regulas Nr. 800/1999 50. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Ja pierādījumu, ka ir izpildītas visas prasības, kas noteiktas Kopienas regulās, iesniedz sešu mēnešu laikā pēc termiņa beigām, kas noteikts 49. panta 2. un 4. punktā, tad maksājamā kompensācija ir 85 % no summas, kas būtu jāmaksā, ja visas prasības būtu izpildītas.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 51. pantu:
“1.   Ja atklājas, ka eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju nekā pienāktos, tad kompensācija par attiecīgo eksportu ir tā, kas piemērojama faktiski eksportētajiem produktiem un no kuras atskaitītas šādas summas:
a)
puse starpības starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam;
b)
divkārša starpība starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedz nepatiesu informāciju.
[..]
3.   Soda maksājumu, kas paredzēts 1. punkta a) apakšpunktā, nepiemēro:
a)
force majeure
gadījumos;
b)
izņēmuma gadījumos, ja eksportētājs pēc savas iniciatīvas, tiklīdz viņš ir uzzinājis, ka kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir pārmērīga, rakstiski brīdina par to kompetento iestādi, ja vien kompetentā iestāde nav brīdinājusi eksportētāju par savu nodomu pārbaudīt prasību vai arī ja eksportētājs kaut kā citādi nav uzzinājis par šādu nodomu, vai arī ja kompetentā iestāde jau konstatējusi, ka pieprasītā kompensācija nav pareiza;
c)
gadījumos, kad ir pieļauta acīmredzama kļūda attiecībā uz pieprasīto kompensāciju, un kompetentās iestādes to ir atzinušas;
[..]
7.   Soda maksājumus nepiemēro, ja prasītā kompensācija ir lielāka par kompensāciju, kas piemērojama, ievērojot 4. panta 2. punktu, 18. panta 3. punktu, 35. panta 2. punktu un/vai 50. pantu.
[..]”
Komisijas 2000. gada 9. jūnija Regula (EK) Nr. 1291/2000, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem (
OV L 152, 1. lpp.
), ir atcelta ar Komisijas 2008. gada 23. aprīļa Regulu (EK) Nr. 376/2008, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem (
OV L 114, 3. lpp.
).
Regula Nr. 1291/2000 tomēr ir piemērojama pamatlietas faktiem.
Regulas Nr. 1291/2000 preambulas 15. un 16. apsvērums ir šādi:
“15)
Importa vai eksporta licence piešķir tiesības importēt vai eksportēt, tādēļ tā ir jāuzrāda vienlaicīgi ar importa vai eksporta deklarācijas pieņemšanu.
16)
Ja izmanto vienkāršotas importa vai eksporta procedūras, prasību uzrādīt licenci muitas iestādēm drīkst atcelt vai arī licenci drīkst uzrādīt vēlāk. Tomēr importētāja vai eksportētāja īpašumā ir jābūt licencei datumā, kuru uzskata par importa vai eksporta deklarācijas pieņemšanas datumu.”
Šīs regulas 24. pantā bija noteikts:
“1.   Licences vai sertifikāta eksemplāru Nr. 1 iesniedz muitas iestādei, kura pieņēma:
[..]
b)
eksporta licences vai iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikāta gadījumā – deklarāciju, kas attiecas uz:
—
eksportu [..]
[..]
2.   Licences vai sertifikāta eksemplāru Nr. 1 iesniedz vai patur muitas iestāžu rīcībā 1. punktā minētās deklarācijas pieņemšanas brīdī.
3.   Pēc tam, kad 1. punktā minētā iestāde ir piešķīrusi un indosējusi licences vai sertifikāta eksemplāru Nr. 1, to atdod atpakaļ attiecīgajai pusei. Tomēr dalībvalstis drīkst prasīt vai ļaut attiecīgajai pusei veikt ierakstu uz licences vai sertifikāta; visos šādos gadījumos ierakstu pārbauda un indosē kompetentā iestāde.
[..]”
Minētās regulas 25. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Neatkarīgi no 24. panta dalībvalsts drīkst atļaut iesniegt licenci vai sertifikātu izdevējai iestādei vai, ja vajadzīgs, iestādei, kura ir atbildīga par kompensācijas izmaksu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
2002. gada 2. maijā
Nordex
kompetentajā muitas iestādē
Zollamt Nesserland
deklarēja feta siera eksportu no Vācijas uz Kosovu. Šai ziņā tas atsaucās uz Dānijas iestāžu izdotu eksporta licenci. Tā kā šī licence eksporta deklarācijai nebija pievienota,
Zollamt Nesserland
[Neserlandes Muitas pārvalde] piešķīra
Nordex
nedēļu laika tās iesniegšanai. Kad šī licence minētajā termiņā tika iesniegta,
Zollamt Nesserland
par eksportēto preci veica pienācīgas norādes.
2002. gada 22. maijā
Nordex
par diferencētas likmes eksporta kompensāciju iesniedza pieteikumu
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
, kas ir par šīs kompensācijas izmaksu atbildīgā iestāde. Šim pieprasījumam bija pievienots Kosovas pagaidu muitas pārvaldes, Apvienoto Nāciju Organizācijas Pagaidu pārvaldes misijas (turpmāk tekstā – “
MINUK
”) 2002. gada 7. maijā izdots sertifikāts par minētā siera laišanu brīvā apgrozībā Kosovā.
Ar 2002. gada 9. augusta lēmumu
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
atteicās izmaksāt pieprasīto eksporta kompensāciju, jo minētais eksports bija veikts bez derīgas eksporta licences. Tā kā
Nordex
par šo lēmumu iesniegto sūdzību
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
noraidīja,
Nordex
vērsās
Finanzgericht Hamburg
[Hamburgas Finanšu tiesā] ar mērķi iegūt minēto kompensāciju.
Tikai 2004. un 2005. gadā tika atklāti pārkāpumi, kas bija pieļauti Kosovas iestāžu dokumentos. Tā kā bija ticis viltots muitas dienesta zīmogs uz muitas dokumenta, kas apliecināja preces laišanu brīvā apgrozībā Kosovā,
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
, pamatodamās uz Regulas Nr. 800/1999 51. pantu, ar 2006. gada 25. janvāra grozīto lēmumu
Nordex
piemēroja soda maksājumu.
Tādēļ
Nordex
tiesvedībā saistībā ar eksporta kompensācijas piešķiršanu, kura joprojām bija izskatīšanā
Finanzgericht Hamburg
, lūdza arī atcelt piemēroto soda maksājumu. Šai ziņā
Nordex
iesniedza jaunus dokumentus –
MINUK
muitas dienesta vēstules, kā arī šī dienesta izdotās atmuitošanas apliecības oriģināla apliecinātu kopiju.
Finanzgericht Hamburg
noraidīja
Nordex
prasību. Šī tiesa norādīja, ka
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
ir saistošs
Zollamt Nesserland
lēmums par termiņa pagarinājumu un tādēļ tā nevar atteikties izmaksāt eksporta kompensāciju, pamatojoties uz novēlotu eksporta licences iesniegšanu. Savukārt, tā kā dokumenti, kas apliecina visu ar importu Kosovā saistīto muitas formalitāšu izpildi, kurus
Nordex
bija iesniedzis tiesvedības laikā, nebija iesniegti laikus, proti, Regulas Nr. 800/1999 49. panta 2. punktā paredzētajā divpadsmit mēnešu termiņā vai vismaz šīs regulas 50. panta 2. punktā minētajā astoņpadsmit mēnešu termiņā, eksporta kompensācija nevarot tikt piešķirta un esot jāpiemēro arī Regulas Nr. 800/1999 51. pantā paredzētais soda maksājums.
Nordex
šo spriedumu pārsūdzēja
Bundesfinanzhof
[Federālajā finanšu tiesā].
Šī tiesa, pirmkārt, uzskata, ka lietas risinājums ir atkarīgs no tā, vai atbilstoši Regulas Nr. 800/1999 4. pantam pamatlietā aplūkojamās tiesības saņemt kompensāciju ir pakārtotas tādu procesuālo noteikumu ievērošanai, kuri it īpaši ietverti Regulas Nr. 1291/2000 24. panta 2. punktā. Tā precizē, ka uz šo jautājumu katrā ziņā nav atbildams gadījumā, ja par kompensāciju izmaksāšanu kompetentajai iestādei nav saistošs eksporta muitas iestādes piešķirtais papildu termiņš eksporta licences iesniegšanai.
Otrkārt,
Bundesfinanzhof
pauž šaubas par Regulas Nr. 800/1999 49. panta 2. punktā paredzētā divpadsmit mēnešu termiņa piemērojamību gadījumos, kad pierādījumu par preču nogādāšanu galamērķī novēlota iesniegšana nedz kavētu, nedz liktu kādus šķēršļus kompensācijas izmaksai, ja kompetentās iestādes
Nordex
pieprasījumu būtu noraidījušas citu iemeslu dēļ.
Treškārt, attiecībā uz soda maksājuma piemērošanu
Bundesfinanzhof
norāda, ka no Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta Tiesas interpretācijā skaidri neizriet, ka soda maksājums ir piemērojams arī tad, ja dokumenti, kas apliecina preču nogādāšanu, izrādās viltoti, bet tiesvedības laikā tie tiek aizstāti ar prasībām atbilstošiem dokumentiem.
Šādos apstākļos
Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, pieņemot lēmumu par eksporta kompensāciju, ir jāņem vērā apstāklis par eksporta licences uzrādīšanu atbilstoši likuma prasībām saskaņā ar Regulas [Nr. 800/1999] 4. panta 1. punktu, ja eksporta muitas iestāde, kura eksporta deklarāciju ir pieņēmusi bez licences uzrādīšanas, ir atļāvusi eksportētājam licenci uzrādīt noteiktā termiņā vēlāk un tas šo prasību ir izpildījis?
2)
Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde, vai atbilstoši Regulas [Nr. 800/1999] 4. panta 1. punktam eksporta licence ir obligāti jāuzrāda jau eksporta deklarācijas iesniegšanas brīdī, vai arī pietiek ar to, ka eksportētājs (tam pirms eksportēšanas izdoto) eksporta licenci uzrāda tikai samaksas procesā?
3)
Vai eksportētājs, kurš sākotnēji par eksportējamās preces nogādāšanu galamērķa valstī ir iesniedzis viltotus muitas dokumentus, saglabājot savas tiesības, var iesniegt derīgus muitas dokumentus pēc Regulā [Nr. 800/1999] paredzēto iesniegšanas termiņu beigām, ja novēlotā iesniegšana nav kavējusi vai traucējusi maksājumu procedūras norisei, jo kompensācijas pieteikums sākotnēji ir ticis noraidīts citu iemeslu, nevis pierādījumu par nogādāšanu neesamības dēļ, un tie ir tikuši iesniegti pēc tam, kad ticis atklāts dokumentu viltošanas fakts?
4)
Vai soda maksājums atbilstoši Regulas [Nr. 800/1999] 51. pantam var tikt piemērots arī tad, ja pieprasītā eksporta kompensācija atbilst faktiski izmaksājamajai, tomēr eksportētājs maksāšanas procedūrā sākotnēji ir iesniedzis dokumentus, pamatojoties uz kuriem tam eksporta kompensācija nevarētu tikt piešķirta?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai eksporta licences uzrādīšana ir uzskatāma par veiktu atbilstoši Regulas Nr. 800/1999 4. panta 1. punktam, ja eksports ir veikts bez šīs licences, kuras esamība tomēr ir tikusi konstatēta, iesniedzot eksporta deklarāciju, un kuru eksportētājs ir iesniedzis vienas nedēļas papildu termiņā, ko tam šim nolūkam bija piešķīrusi kompetentā muitas iestāde.
Jāatzīst, ka Regulas Nr. 800/1999 4. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tiesībām uz kompensāciju ir piemērojams nosacījums par eksporta licences uzrādīšanu kompetentajā muitas iestādē.
Tā kā Regulas Nr. 800/1999 4. pants ietilpst šīs regulas tiesību uz kompensāciju vispārīgo noteikumu sadaļā, ir jānorāda, ka Tiesa saistībā ar Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulu (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (
OV L 351, 1. lpp.
) 3. pantu, kurš atbilst Regulas Nr. 800/1999 5. pantam un kurš arī ir viens no minētajiem vispārīgajiem noteikumiem, ir atzinusi, ka minētajā 3. pantā ietvertā informācija ir paredzēta ne tikai precīzam kompensācijas summas matemātiskam aprēķinam, bet drīzāk un vispirms, lai noteiktu tiesību uz šādu kompensāciju esamību vai neesamību, un tā var būt iemesls kompensācijas pieteikuma pārbaudes sistēmas piemērošanai (spriedums
Dachsberger&Söhne
, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz veicamajām pārbaudēm Regulas Nr. 800/1999 5. panta 7. punktā ir paredzēts, ka kompetentajam muitas dienestam ir jāspēj veikt fiziskās pārbaudes un identificēt preces, par kurām pieprasīta eksporta kompensācija, pārvešanai uz muitas dienestu, kas atrodas izvešanas no Savienības muitas teritorijas punktā.
Šīs pārbaudes faktiski ir nepieciešamas, lai sasniegtu Savienības eksporta kompensāciju jomas tiesiskā regulējuma mērķus (skat. šai ziņā spriedumus
Dachsberger & Söhne
,
EU:C:2009:172
, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī
Südzucker
u.c., C‑608/10, C‑10/11 un C‑23/11,
EU:C:2012:444
, 43. punkts).
No tā izriet, ka eksporta licences uzrādīšana ir būtisks kompensācijas pieteikumu pārbaudes sistēmas elements.
Regulā Nr. 800/1999 tomēr nav precizēti noteikumi, kas būtu piemērojami eksporta licences iesniegšanai. Šie precizējumi izriet no Regulas Nr. 1291/2000. Kā teikts tās preambulas 15. apsvērumā, licence piešķir tiesības eksportēt, tādēļ tā ir jāuzrāda vienlaicīgi ar eksporta deklarācijas pieņemšanu.
Regulas Nr. 1291/2000 24. panta 1. punktā ir noteikts, ka eksporta licence ir jāiesniedz tajā muitas iestādē, kura pieņem eksporta deklarāciju. Atbilstoši šīs regulas 24. panta 2. punktam licenci iesniedz vai patur muitas iestāžu rīcībā deklarācijas pieņemšanas brīdī.
Atkāpjoties no minētās regulas 24. panta, tās 25. pantā ir pieļauts, ka dalībvalsts drīkst atļaut iesniegt licenci izdevējai iestādei vai, ja vajadzīgs, iestādei, kura ir atbildīga par kompensācijas izmaksu.
Turklāt saskaņā ar šīs pašas regulas preambulas 16. apsvērumu, ja tiek izmantotas vienkāršotas eksporta procedūras, prasību uzrādīt licenci muitas iestādēm drīkst atcelt vai arī licenci drīkst uzrādīt vēlāk. Tomēr eksportētāja īpašumā licencei ir jābūt datumā, kurš tiek uzskatīts par importa vai eksporta deklarācijas pieņemšanas datumu.
No Regulas Nr. 1291/2000 24. un 25. panta, kā arī tās preambulas 16. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs bija iecerējis zināmos apstākļos eksportētājam dot iespēju eksporta licenci vai nu nodot muitas iestāžu rīcībā, vai arī iesniegt to vēlāk.
Šo izņēmumu esamība vien jau pierāda, ka eksporta licences uzrādīšana eksporta deklarācijas pieņemšanas brīdī visos gadījumos nav obligāts priekšnosacījums eksporta kompensācijas piešķiršanai, ja vien netiek apdraudēti Savienības tiesību eksporta kompensāciju jomā mērķi un kompetentās iestādes ir varējušas veikt fiziskas pārbaudes.
Šajā gadījumā jau sākotnēji ir skaidrs, ka eksporta licence eksporta deklarācijas iesniegšanas brīdī bija un ka kompetentā muitas iestāde ar to iepazinās. Turpinājumā noskaidrojās, ka
Nordex
nav tieši vainojams, ka šī Dānijas iestāžu izdotā eksporta licence minētajā muitas iestādē tika iesniegta vēlāk. Visbeidzot, no iesniedzējtiesas nolēmuma neizriet, ka minētās eksporta licences iesniegšana pēc eksporta deklarācijas iesniegšanas būtu radījusi šķērsli veikt nepieciešamās fiziskās pārbaudes, kuras kompetentā muitas iestāde arī veica.
Par jautājumu, vai par eksporta kompensāciju atbildīgā iestāde varēja iebilst pret kompetentās muitas iestādes piešķirto papildu termiņu, ir jāatgādina, ka Savienības tiesiskais regulējums muitas jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka muitas dienestam, kura kompetencē ir šīs kompensācijas izmaksāšana, ir saistošs eksporta muitas dienesta lēmums, ja šis lēmums atbilst visiem procesuālajiem un materiālajiem “lēmuma” nosacījumiem, kas paredzēti gan Muitas kodeksa 4. panta 5. punktā, gan attiecīgajās piemērojamajās valsts tiesību normās (skat. šai ziņā spriedumu
Südzucker
u.c.,
EU:C:2012:444
, 64.–67. punkts).
Katrā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai minētais lēmums atbilst šiem nosacījumiem (skat. šai ziņā spriedumu
Südzucker
u.c.,
EU:C:2012:444
, 67. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 800/1999 4. panta 1. punkts, lasot to kopā ar Regulas Nr. 1291/2000 24. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā eksporta kompensācijas piešķiršana tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad eksports ir veikts bez eksporta licences, kuras esamība tomēr ir tikusi konstatēta, iesniedzot eksporta deklarāciju, un kuru eksportētājs ir iesniedzis vienas nedēļas papildu termiņā, ko tam šim nolūkam bija piešķīrusi kompetentā muitas iestāde.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai eksportētājs, kas iesniedzis viltotus muitas dokumentus, lai pierādītu eksportēto preču nogādāšanu galamērķī, pēc Regulas Nr. 800/1999 49. un 50. pantā paredzēto termiņu beigām tiesvedībā par eksporta kompensācijas piešķiršanu drīkst iesniegt derīgus muitas dokumentus, kaut arī minētā piešķiršana ir kavējusies citu iemeslu, nevis minēto preču nogādāšanas pierādījumu dēļ.
Vispirms ir jānorāda, ka eksportētājam atbilstoši Regulas Nr. 800/1999 49. panta 1. punktam ir jāiesniedz konkrēts pieprasījums izmaksāt eksporta kompensāciju. Atbilstoši šīs regulas 49. panta 2. punktam eksportētājam, ja vien nav iestājies
force majeure
gadījums, divpadsmit mēnešu laikā pēc deklarācijas pieņemšanas kompetentajās valsts iestādēs ir jāiesniedz dokumenti minētās kompensācijas saņemšanai.
Attiecībā uz minēto divpadsmit mēnešu termiņu Tiesa ir atzinusi, ka, pirmkārt, šādā termiņā ir ievērota dalībvalstu pārvaldes interese pabeigt eksporta kompensācijas lietas saprātīgā termiņā (skat. šai ziņā par līdzvērtīgām normām, kas ietvertas Regulas Nr. 3665/87 47. panta 2. punktā, spriedumu
Eribrand
, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, 40. punkts).
Otrkārt, Savienības tiesiskajā regulējumā ir arī ņemts vērā fakts, ka eksportētāji var saskarties ar praktiskām grūtībām, lai iegūtu muitas dokumentus no trešām valstīm, no kurām veikts imports, kuras tie nekādi nevar ietekmēt. Šai ziņā valstu kompetentajām iestādēm ir dota iespēja piešķirt papildu termiņus (skat. šai ziņā spriedumu
Eribrand
,
EU:C:2003:364
, 41. un 42. punkts).
No Regulas Nr. 800/1999 sistēmas un jēgas un īpaši tās 49. panta noteikumiem it īpaši izriet, ka šīs regulas mērķis nav rūpīgam eksportētājam automātiski liegt saņemt kompensāciju, ja šis eksportētājs, lai arī ir veicis visu, kas ir bijis viņa spēkos, tomēr nevar iesniegt pieprasītos dokumentus kompensācijas saņemšanai, jo minētie dokumenti ir nozaudēti tādu apstākļu dēļ, kurus viņš nav varējis ietekmēt un kuros viņš nav vainojams (skat. šai ziņā spriedumu
Bonn Fleisch
, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, 46. punkts).
Tādējādi Regulas Nr. 800/1999 49. panta 4. punktā ir noteikts, ka, ja par spīti tam, ka eksportētājs ir rīkojies ar pienācīgu centību, viņš nav spējis sagādāt un nosūtīt muitas formalitāšu izpildi apliecinošus dokumentus divpadsmit mēnešu termiņā, tad eksportētājam pēc viņa lūguma var tikt piešķirts papildu laiks, kad tos iesniegt.
Kaut arī Regulas Nr. 800/1999 49. panta tekstā nav nekādu ierobežojumu attiecībā uz piešķiramajiem papildu termiņiem, no šīs regulas 50. panta 2. punktā ietvertās skaidrās atsauces uz 49. panta 2. un 4. punktā noteiktajiem termiņiem izriet, ka gadījumā, kad eksportētājam ir piešķirts papildu termiņš, tam ir vēl seši mēneši pēc šī termiņa beigām, lai iesniegtu visus dokumentus un tādējādi saņemtu 85 % no kompensācijas, kas būtu maksājama, ja visas prasības būtu izpildītas (skat. šai ziņā spriedumu
Eribrand
,
EU:C:2003:364
, 45. punkts).
Turpretim, kā izriet jau no Regulas Nr. 3665/87 preambulas 25. apsvēruma, ja eksportēšanas vai kompensācijas izmaksai nepieciešamo pierādījumu iesniegšanas termiņi ir pārsniegti, kompensācija vairs netiek piešķirta. Arī Tiesa saistībā ar šo regulu ir atzinusi, ka regulējumā paredzēto procesuālo noteikumu neievērošanas rezultātā var tikt samazinātas vai pat zaudētas tiesības uz eksporta kompensāciju un tā tas it īpaši ir tad, ja eksportētājs vajadzīgos pierādījumus eksporta kompensācijas saņemšanai ir iesniedzis tikai pēc šīs regulas 47. panta 2. punktā un 48. panta 2. punktā, kuru saturs būtībā ir identisks Regulas Nr. 800/1999 49. panta 2. punktam un 50. panta 2. punktam, paredzēto termiņu beigām (spriedums
Laub
, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, 16. punkts).
Šo secinājumu neatspēko apstāklis, ka pierādījuma par eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī novēlota iesniegšana nav nekādi ietekmējusi eksporta kompensācijas piešķiršanas procedūras norisi, kuru ir aizkavējuši citi, ar minētās nogādāšanas pierādījumiem nesaistīti iemesli.
Ja tiktu pieļauta šāda novēlota iesniegšana, tiktu atņemta jebkāda lietderīga iedarbība ne vien Regulas Nr. 800/1999 49. un 50. pantam un kompetentajām iestādēm dotajai iespējai pēc eksportētāja lūguma piešķirt termiņa pagarinājumu, bet arī kompensācijas pieprasījumu pārbaudes procesam. Ja derīgi dokumenti par eksportēto preču nogādāšanas galamērķī pierādīšanu varētu tikt iesniegti pēc tam, kad ticis konstatēts sākotnējo muitas dokumentu viltošanas fakts, eksportētājs varētu pielāgot savu kompensācijas pieprasījumu savām vajadzībām vai atkarībā no iespējamās kontroles rezultātiem un šādi izvairīties no tostarp Regulas Nr. 800/1999 51. pantā paredzētajiem soda maksājumiem, atņemot šai regulai tās atturošo iedarbību un lielā mērā arī lietderīgo iedarbību.
Šajā pašā kontekstā valstu kompetento iestāžu veiktās izmeklēšanas ilgums, kurā konstatēts eksportēto preču nogādāšanas galamērķī apliecinošo dokumentu viltojums, nav pielīdzināms
force majeure
gadījumam Regulas Nr. 800/1999 49. panta 2. punkta izpratnē, jo, kā izriet no Regulas Nr. 3665/87 preambulas priekšpēdējā apsvēruma, valstu iestāžu kavēšanās var tikt uzskatīta par
force majeure
, ja tā ir administratīva rakstura un eksportētājs to nav varējis ietekmēt.
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, pat ja eksportētāja darījuma partnera pārkāpums vai pieļauta kļūda var būt apstāklis, kuru eksportētājs nevar kontrolēt, tas neizslēdz, ka tas ir parasts komerciāls risks, un tirdzniecības darījumos tas nebūtu uzskatāms par neparedzamu. Eksportētājs var brīvi izvēlēties savus darījumu partnerus, un tam ir pienācīgi jānodrošinās, vai nu līgumos, kurus tas noslēdz ar pēdējiem, iekļaujot attiecīgus noteikumus, vai pielīgstot īpašu nodrošinājumu (skat. šai ziņā spriedumus
AOB Reuter
, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, 36. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī
Eurofit
, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, 43. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 800/1999 49. un 50. pants ir interpretējami tādējādi, ka, izņemot
force majeure
gadījumu, eksportētājs, kas iesniedzis muitas dokumentus – kuri vēlāk izrādījušies viltoti –, lai pierādītu eksportēto preču nogādāšanu galamērķī, pēc šajos pantos paredzēto termiņu beigām tiesvedībā par eksporta kompensācijas piešķiršanu nedrīkst iesniegt derīgus muitas dokumentus, kaut arī minētā piešķiršana ir kavējusies citu iemeslu, nevis šo preču nogādāšanas pierādījumu dēļ.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā paredzētais soda maksājums ir jāpiemēro, ja eksportētājs noteiktajos termiņos ir iesniedzis dokumentus, kas apliecina eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī, kuri izrādījušies viltoti, bet no derīgiem dokumentiem, kas iesniegti tiesvedības ietvaros, izriet, ka pieprasītā eksporta kompensācija atbilst tai, kura būtu jāpiešķir.
Lai izvērtētu Regulas Nr. 800/1999 51. panta piemērošanas jomu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šīs regulas preambulas 63. un 64. apsvērumu Savienības tiesiskā regulējuma mērķis, ņemot vērā gūto pieredzi, ir apkarot pārkāpumus un sevišķi krāpšanu, kas var nodarīt kaitējumu Savienības budžetam, paredzot sankcijas, kas eksportētājus mudinātu ievērot šīs jomas noteikumus (skat. šai ziņā spriedumu
Elfering Export
, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, 31. punkts), šai ziņā neņemot vērā eksportētāja vainas subjektīvo elementu (spriedums
Eurofit
,
EU:C:2013:487
, 38. punkts).
No tā izriet, ka atbildībai, kura ir pamatā Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajam soda maksājumam, būtībā ir objektīvs raksturs (par Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunkta normām, kuru saturs būtībā atbilst šai pašai normai Regulā Nr. 800/1999, skat. spriedumu
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 19. punkts). No tā izriet, ka Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais kompensācijas samazinājums ir jāpiemēro arī tad, ja eksportētājs nav izdarījis pārkāpumu (skat. šai ziņā spriedumu
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 17. punkts).
Ir arī jāatgādina, ka sankciju regulējuma mērķis ir Savienības noteikumu ievērošana kopumā, nevis tikai to daļas vai konkrētu tiesību normu ievērošanas nodrošināšana (skat. spriedumu
Elfering Export
,
EU:C:2006:260
, 32. punkts). Tiesību normās par sankcijām tādējādi netiek nošķirti formāli nosacījumi termiņu ievērošanai un materiāli nosacījumi par deklarāciju saturu.
Šajā lietā dokumenti, kas pierāda eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī un kuri tikuši iesniegti regulējumā noteiktajos termiņos, ir izrādījušies viltoti. Tā kā attiecīgais eksportētājs termiņā nav iesniedzis visus dokumentus, kas paredzēti attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais soda maksājums viņam ir jāpiemēro, ja vien viņam nav piemērojams kāds no atbrīvojumiem, kuri izsmeļoši ir uzskaitīti šīs regulas 51. panta 3. punkta sarakstā, kurā nevar tikt iekļauts jauns atbrīvojums, kas cita starpā būtu saistīts ar to, ka eksportētājs nav izdarījis pārkāpumu (skat. šai ziņā spriedumus
AOB Reuter
,
EU:C:2008:249
, 36. punkts, un
Eurofit
,
EU:C:2013:487
, 43. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 800/1999 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā paredzētais soda maksājums ir jāpiemēro, ja eksportētājs noteiktajos termiņos ir iesniedzis eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī pierādošus dokumentus, kuri izrādījušies viltoti, kaut arī no tiesvedības laikā iesniegtiem derīgiem dokumentiem izriet, ka pieprasītās eksporta kompensācijas apmērs atbilst tam, kāds būtu jāpiešķir.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

1)
Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulas (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kas grozīta ar Komisijas 2001. gada 26. novembra Regulu (EK) Nr. 2299/2001, 4. panta 1. punkts, lasot to kopā ar Komisijas 2000. gada 9. jūnija Regulas (EK) Nr. 1291/2000, ar ko nosaka sīki izstrādātus kopējus noteikumus, kas jāievēro, piemērojot importa un eksporta licenču un iepriekš noteiktas kompensācijas sertifikātu sistēmu lauksaimniecības produktiem, 24. pantu, ir interpretējams tādējādi, ka tam nav pretrunā eksporta kompensācijas piešķiršana tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, kad eksports ir veikts bez eksporta licences, kuras esamība tomēr ir tikusi konstatēta, iesniedzot eksporta deklarāciju, un kuru eksportētājs ir iesniedzis vienas nedēļas papildu termiņā, ko tam šim nolūkam bija piešķīrusi kompetentā muitas iestāde;

2)
Regulas Nr. 800/1999, kas grozīta ar Regulu Nr. 2299/2001, 49. un 50. pants ir interpretējami tādējādi, ka, izņemot
force majeure
gadījumu, eksportētājs, kas iesniedzis muitas dokumentus – kuri vēlāk izrādījušies viltoti –, lai pierādītu eksportēto preču nogādāšanu galamērķī, pēc šajos pantos paredzēto termiņu beigām tiesvedībā par eksporta kompensācijas piešķiršanu nedrīkst iesniegt derīgus muitas dokumentus, kaut arī minētā piešķiršana ir kavējusies citu iemeslu, nevis šo preču nogādāšanas pierādījumu dēļ;

3)
Regulas Nr. 800/1999, kas grozīta ar Regulu Nr. 2299/2001, 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka šajā normā paredzētais soda maksājums ir jāpiemēro, ja eksportētājs noteiktajos termiņos ir iesniedzis eksportēto preču nogādāšanu galamērķa valstī pierādošus dokumentus, kuri izrādījušies viltoti, kaut arī no tiesvedības laikā iesniegtiem derīgiem dokumentiem izriet, ka pieprasītās eksporta kompensācijas apmērs atbilst tam, kāds būtu jāpiešķir.

[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – vācu.