CELEX: 62009CJ0168
Rūpnieciskais un komercīpašums
Direktīva 98/71/EK
Dizainparaugu tiesiskā aizsardzība
17. pants
Pienākums apvienot dizainparaugu aizsardzību ar autortiesību aizsardzību
Valsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem tiek izslēgta vai padarīta spēkā neesoša uz noteiktu laiku līdz šo tiesību aktu spēkā stāšanās brīdim neaizsargātu dizainparaugu aizsardzība ar autortiesībām
Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 13. oktobra Direktīvas 98/71/EK par dizainparaugu
tiesisko aizsardzību (OV L 289, 28. lpp.) 17. un 19. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Flos SpA
(turpmāk tekstā – “
Flos
”), sabiedrību, kas nodarbojas ar dizaina apgaismošanas ierīču ražošanu, un
Semeraro Casa e Famiglia SpA
(turpmāk tekstā – “
Semeraro
”) saistībā ar autortiesību aizskārumu, kādas pirmajai minētajai esot uz lampas dizainparaugu ar nosaukumu “Arco”.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Direktīva 93/98/EEK
Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīvas 93/98/EEK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu
(OV L 290, 9. lpp.) otrajā apsvērumā ir noteikts, ka pastāvošās atšķirības attiecīgo valstu tiesību aktos, kas regulē autortiesību
un blakustiesību aizsardzības termiņus, var ierobežot preču brīvu apriti, brīvību sniegt pakalpojumus, kā arī izkropļot konkurenci
iekšējā tirgū. Tāpēc, lai nodrošinātu līdzsvarotu iekšējā tirgus darbību, dalībvalstu tiesību akti ir jāsaskaņo tā, lai vienādotu
aizsardzības termiņus visā Eiropas Savienībā.
Šīs pašas direktīvas 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka literāru darbu vai mākslas darbu autortiesības saskaņā ar Bernes
Konvencijas par literāro un mākslas darbu aizsardzību (Parīzes 1971. gada 24. jūlija akts), redakcijā, kas izriet no 1979. gada
28. jūlija grozījumiem, 2. pantu ir spēkā visu autora mūžu un 70 gadus pēc viņa nāves.
Minētās direktīvas 10. panta ar nosaukumu “Piemērojums laikā” 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.      Ja kādā dalībvalstī 13. panta 1. punktā minētajā dienā jau ir spēkā aizsardzības termiņš, kas ir ilgāks nekā attiecīgais termiņš,
ko paredz šī direktīva, šī direktīva nesaīsina aizsardzības termiņu attiecīgā dalībvalstī.
2.      Aizsardzības termiņi, kas paredzēti šajā direktīvā, attiecas uz visiem darbiem un tiesību objektiem, ko 13. panta 1. punktā
minētajā dienā aizsargā vismaz viena dalībvalsts saskaņā ar attiecīgās valsts noteikumiem par autortiesībām vai blakustiesībām
vai kas atbilst aizsardzības kritērijiem saskaņā ar [Padomes 1992. gada 19. novembra] Direktīvu 92/100/EEK [par nomas tiesībām
un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.)].
3.      Šī direktīva neskar nevienu izmantošanas gadījumu, kas noticis līdz 13. panta 1. punktā minētajai dienai. Dalībvalstis pieņem
vajadzīgos noteikumus, lai jo īpaši aizsargātu trešo personu iegūtas tiesības.”
Saskaņā ar Direktīvas 93/98 13. panta 1. punkta pirmo daļu dalībvalstīm līdz 1995. gada 1. jūlijam ir jāievieš normatīvie
un administratīvie akti, kam jāsaskan ar šīs direktīvas 1.–11. pantu.
Direktīva 98/71
Saskaņā ar Direktīvas 98/71 otro un trešo apsvērumu atšķirības dalībvalstu tiesību aktos paredzētajā dizainparaugu tiesiskajā
aizsardzībā tieši ietekmē iekšējā tirgus izveidi un darbību attiecībā uz precēm, kurās īstenoti dizainparaugi, un šādas atšķirības
var traucēt konkurenci iekšējā tirgū, tādēļ iekšējā tirgus vienmērīgas darbības dēļ ir jātuvina valstu tiesību akti dizainparaugu
aizsardzības jomā.
Atbilstoši minētās direktīvas astotajam apsvērumam, “nepastāvot autortiesību saskaņošanai, svarīgi ieviest aizsardzības kumulācijas
principu saskaņā ar īpašiem reģistrēto dizainparaugu aizsardzības un autortiesību tiesību aktiem, dalībvalstīm paredzot tiesības
brīvi noteikt autortiesību aizsardzības pakāpi un nosacījumus, saskaņā ar kuriem šādu aizsardzību piešķir”.
Šīs pašas direktīvas 12. pantā ar nosaukumu “Tiesības, ko piešķir dizainparauga tiesības” ir noteikts:
“1.      Dizainparauga reģistrācija piešķir tā īpašniekam ekskluzīvas tiesības to izmantot un neļaut trešajām personām to izmantot
bez viņa piekrišanas. Iepriekš minētā izmantošana attiecas jo īpaši uz ražojuma, kurā dizainparaugs ir iekļauts vai kuram
tas ir pielietots, izgatavošanu, piedāvāšanu, laišanu tirgū, importu, eksportu vai izmantošanu vai šāda ražojuma glabāšanu
šiem mērķiem.
2.      Ja atbilstīgi dalībvalsts tiesību aktiem 1. punktā minētās darbības nevar nepieļaut pirms dienas, kad stājas spēkā šīs direktīvas
izpildei vajadzīgie noteikumi, uz tiesībām, ko piešķir dizainparauga tiesības, nevar atsaukties, lai nepieļautu, ka šādas
darbības turpina persona, kas tās uzsākusi pirms minētās dienas.”
Direktīvas 98/71 17. pantā ar nosaukumu “Attiecības pret autortiesībām” ir paredzēts:
“Dizainparaugam, ko aizsargā dizainparauga tiesības, kuras reģistrētas dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti, saskaņā ar
šo direktīvu ir arī tiesības uz aizsardzību atbilstīgi minētās valsts autortiesību likumam, sākot ar dienu, kurā dizainparaugs
ir radīts vai kaut kādā veidā noteikts. Kādā mērā un ar kādiem nosacījumiem, ietverot prasīto oriģinalitātes līmeni, šādu
aizsardzību piešķir, nosaka katra dalībvalsts.”
Minētās direktīvas 19. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāievieš normatīvie un administratīvie
akti, kas vajadzīgi, lai ne vēlāk kā līdz 2001. gada 28. oktobrim izpildītu šīs direktīvas prasības.
Direktīva 2001/29/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu
informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 1. panta ar nosaukumu “Darbības joma” 1. punktā ir noteikts, ka šī direktīva
attiecas uz autortiesību un blakustiesību tiesisko aizsardzību iekšējā tirgū, liekot īpašu uzsvaru uz informācijas sabiedrību.
Minētās direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Reproducēšanas tiesības” ir noteikts:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar
jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
[..].”

Valsts tiesiskais regulējums
Dizainparaugu tiesiskā aizsardzība tiek piešķirta saskaņā ar 1940. gada 25. augusta Karaļa dekrētu Nr. 1411 par normatīviem
aktiem rūpniecisko paraugu patentu jomā (1940. gada 21. oktobra
Gazzetta ufficiale
Nr. 247). Redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2001. gada 19. aprīlim, šī karaļa dekrēta 5. pantā bija paredzēts:
“Ornamentālo dizainparaugu patentus var piešķirt jauniem dizainparaugiem, kas noteiktām rūpnieciskām precēm var piešķirt īpašu
ornamentāciju ar formu vai ar līniju, krāsu vai citu elementu īpašu kombināciju. Normas par autortiesībām neattiecas uz minētajiem
dizainparaugiem [..].”
1941. gada 22. aprīļa Likuma Nr. 633 par autortiesībām un citām tiesībām, kas ir saistītas ar to īstenošanu (1941. gada 16. jūlija
Gazzetta ufficiale
Nr. 166, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 633/1941”) – redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2001. gada 19. aprīlim, – 2. panta
1. punkta 4. apakšpunktā dizainparaugu aizsardzība ar autortiesībām bija paredzēta saskaņā ar “nodalāmības” (“scindibilità”)
nosacījumu, nosakot, ka šāda aizsardzība ir “darbiem [..], arī rūpniecībā izmantojamiem, kuru māksliniecisko vērtību ir iespējams
nodalīt no izstrādājuma, ar kuru tie tiek asociēti, rūpnieciskā rakstura”.
Ar 2001. gada 2. februāra Likumdošanas dekrēta Nr. 95 par Direktīvas 98/71/EK piemērošanu (2001. gada 4. aprīļa
GURI
Nr. 79, turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 95/2001”), kas stājās spēkā 2001. gada 19. aprīlī, 22. pantu tika grozīts
Likuma Nr. 633/1941 2. panta 1. punkta 4. apakšpunkts, izslēdzot “nodalāmības” nosacījumu un jaunā 10. apakšpunktā aizsargājamo
darbu sarakstam pievienojot “rūpnieciskā dizaina izstrādājumus, kuriem piemīt radošs raksturs un mākslinieciskā vērtība”.
Ar 2001. gada 12. aprīļa Likumdošanas dekrētu Nr. 164 par Direktīvas 98/71/EK piemērošanu (2001. gada 9. maija
GURI
Nr. 106, turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 164/2001”) iekļaujot Likumdošanas dekrētā Nr. 95/2001 25.a pantu, kā pārejas
noteikums, sākot ar 2001. gada 19. aprīli, tika ieviests desmit gadu moratorijs, kura laikā “dizainparaugiem piešķirtā aizsardzība
Likuma Nr. 633/1941 2. panta 1. punkta 10. apakšpunkta izpratnē nav attiecināma tikai uz tām personām, kuras pirms minētā
datuma uzsākušas ražot, piegādāt vai pārdot preces, kuru pamatā ir dizainparaugi, kas nekad nav bijuši aizsargāti vai vairs
netiek aizsargāti”.
Vēlāk šī norma tika pārņemta 2005. gadā izsludinātajā Itālijas Rūpnieciskā īpašuma kodeksa (
Code de la propriété industrielle italien
, turpmāk tekstā – “RĪK”) 239. pantā.
Ar 2007. gada 15. februāra Dekrētlikuma Nr. 10 par Kopienu un starptautisko pienākumu piemērošanu (2007. gada 15. februāra
GURI
Nr. 38), kas ar 2007. gada 6. aprīļa Likumu Nr. 46 tika pārveidots par likumu, 4. panta 4. punktu cita starpā tika atcelts
ar Likumdošanas dekrētu Nr. 164/2001 ieviestais desmit gadu moratorijs, grozot RĪK 239. pantu. Šādi grozītajā minētajā pantā
tika noteikts:
“Rūpnieciskajiem dizainparaugiem piešķirtā aizsardzība Likuma [Nr. 633/1941] 2. panta 1. punkta 10. apakšpunkta izpratnē neattiecas
uz precēm, kas tikušas ražotas saskaņā ar dizainparaugiem, kas nekad nav bijuši aizsargāti vai līdz Likumdošanas dekrēta [Nr. 95/2001]
spēkā stāšanās datumam vairs netika aizsargāti.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
2006. gada 23. novembrī
Flos
cēla
Tribunale di Milano
[Milānas tiesā] prasību pret
Semeraro
saistībā ar tādu lampu ar nosaukumu “Fluida” importēšanu no Ķīnas un pārdošanu Itālijā, ar kurām, pēc
Flos
teiktā, tikušas atdarinātas visas
Arco
lampas – rūpnieciskā dizaina izstrādājuma, attiecībā uz kuru, kā
Flos
apgalvo, tai ir mantojuma tiesības, – stilistiskās un estētiskās raksturiezīmes.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pagaidu noregulējuma tiesvedībā, kas notika pirms tiesvedības, kurā lieta tika izskatīta
pēc būtības un kurā tika pieņemts šis lēmums, tika konstatēts, ka
Arco
lampa, kas tika radīta 1962. gadā un kuras aizsardzība līdz 2001. gada 19. aprīlim bija beigusies, ir aizsargāta ar autortiesībām
uz rūpnieciskā dizaina izstrādājumiem saskaņā ar Likumu Nr. 633/1941, kas grozīts ar Likumdošanas dekrētu Nr. 95/2001, un
ka ar
Semeraro
importētās lampas modeli “kopējot ir tikušas atdarinātas visas stilistiskās un estētiskās raksturiezīmes”. Tādējādi iesniedzējtiesas
tiesnesis ar 2006. gada 29. decembra rīkojumu pieprasīja konfiscēt importētās lampas un aizliedza
Semeraro
turpināt tās pārdot.
Attiecībā uz tiesvedību, kurā lieta tika izskatīta pēc būtības, iesniedzējtiesa norāda, ka kopš šīs tiesvedības uzsākšanas
ir veikti grozījumi tajos tiesību aktos par rūpnieciskā dizaina izstrādājumu aizsardzību ar autortiesībām, kuri izraisīja
šaubas par to atbilstību Direktīvai 98/71, konkrētāk, šīs direktīvas 17. pantā paredzētajam aizsardzību apvienošanas principam.
It īpaši iesniedzējtiesa šajā ziņā atsaucas uz RĪK 239. pantu, kas ticis grozīts ar 2007. gada 15. februāra Dekrētlikuma Nr. 10
4. panta 4. punktu.
Šādos apstākļos
Tribunale di Milano
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvas [98/71] 17. un 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot dalībvalsts [..] likumu, ar kuru atbilstoši
šai direktīvai šīs valsts tiesību sistēmā tiek ieviesta autortiesību aizsardzība attiecībā uz dizainparaugiem, šai dalībvalstij
paredzētā rīcības brīvība patstāvīgi noteikt [šādas aizsardzības apjomu un piešķiršanas nosacījumus] ietver arī tiesības liegt
šo aizsardzību attiecībā uz tiem dizainparaugiem, kuru – kaut arī tie atbilst nosacījumiem, lai būtu aizsargājami ar autortiesībām,
– aizsardzība ir beigusies līdz tiesību normu, ar kurām valsts tiesību sistēmā tikusi ieviesta autortiesību aizsardzība attiecībā
uz dizainparaugiem, spēkā stāšanās brīdim, ja tie nekad nav bijuši reģistrēti kā dizainparaugi vai ja attiecīgās reģistrācijas
laika posms šajā datumā jau ir beidzies?
2)      Noraidošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai Direktīvas [98/71] 17. un 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot
dalībvalsts likumu, ar kuru atbilstoši šai direktīvai šīs valsts tiesību sistēmā tiek ieviesta autortiesību aizsardzība attiecībā
uz dizainparaugiem, šai dalībvalstij paredzētā rīcības brīvība patstāvīgi noteikt [šādas aizsardzības apjomu un piešķiršanas
nosacījumus] ietver arī tiesības liegt šo aizsardzību attiecībā uz tiem dizainparaugiem, kuru – kaut arī tie atbilst nosacījumiem,
lai būtu aizsargājami ar autortiesībām, – aizsardzība ir beigusies līdz tiesību normu, ar kurām valsts tiesību sistēmā tikusi
ieviesta autortiesību aizsardzība attiecībā uz dizainparaugiem, spēkā stāšanās brīdim, bet pēc kuriem izgatavotas preces trešā
persona bez dizainparaugu autortiesību īpašnieka atļaujas jau ir sākusi ražot un pārdot šīs valsts teritorijā?
3)      Noraidošas atbildes uz pirmo un otro jautājumu gadījumā – vai Direktīvas [98/71] 17. un 19. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka, piemērojot dalībvalsts likumu, ar kuru atbilstoši šai direktīvai šīs valsts tiesību sistēmā ir ieviesta autortiesību aizsardzība
attiecībā uz dizainparaugiem, šai dalībvalstij paredzētā rīcības brīvība patstāvīgi noteikt [šādas aizsardzības apjomu un
piešķiršanas nosacījumus] ietver arī tiesības liegt šo aizsardzību attiecībā uz tiem dizainparaugiem, kuru – kaut arī tie
atbilst nosacījumiem, lai būtu aizsargājami ar autortiesībām, – aizsardzība ir beigusies līdz tiesību normu, ar kurām valsts
tiesību sistēmā tikusi ieviesta autortiesību aizsardzība attiecībā uz dizainparaugiem, spēkā stāšanās brīdim, ja trešā persona
– bez dizainparaugu autortiesību īpašnieka atļaujas – jau ir sākusi ražot un pārdot šīs valsts teritorijā pēc šiem dizainparaugiem
izgatavotas preces un ja šī aizsardzība tiek liegta uz būtisku laika posmu (10 gadiem)?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi

Semeraro
un Eiropas Komisija apšauba, vai Direktīvas 98/71 19. pantam ir nozīme pamata lietas atrisināšanā, jo šajā pantā ir vienīgi
noteikts datums, līdz kuram dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, lai izpildītu šajā direktīvā paredzētās prasības.
Šajā ziņā ir jāteic, ka iesniedzējtiesas lēmums neietver skaidrojumu par to, vai Direktīvas 98/71 transponēšanas beigu termiņam
ir nozīme pamata lietas atrisināšanā. Šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā iesniedzējtiesa atsaucas tikai uz
šīs direktīvas 17. pantu.
Tādējādi ir jāuzskata, ka jautājumi ir uzdoti galvenokārt par minētās direktīvas 17. pantu, un tāpēc Tiesai uz tiem ir jāatbild,
ņemot vērā tikai šo pantu.

Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 98/71 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj
tādu dalībvalsts tiesību aktu, kas liedz aizsargāt ar autortiesībām dizainparaugus, kas nekad nav bijuši aizsargāti vai kuru
aizsardzība ir beigusies līdz datumam, kurā stājās spēkā tiesību normas, ar kurām šīs valsts tiesību sistēmā tikusi ieviesta
šāda aizsardzība, vai nu tāpēc, ka tie nekad nav bijuši reģistrēti kā dizainparaugi, vai arī tāpēc, ka to reģistrācijas termiņš
šajā datumā ir beidzies, kaut arī tie atbilst visiem nosacījumiem, kas tiek prasīti šādas aizsardzības iegūšanai.
Iesniedzējtiesa tāpēc ir izvirzījusi divas hipotēzes, proti, pirmkārt, hipotēzi, saskaņā ar kuru dizainparaugi, kas pirms
valsts tiesību aktu, ar kuriem tikusi transponēta Direktīva 98/71, spēkā stāšanās datuma, proti, pirms 2001. gada 19. aprīļa,
ir zināmi sabiedrībai tāpēc, ka nav reģistrēti kā dizainparaugi, un, otrkārt, hipotēzi, saskaņā ar kuru dizainparaugi līdz
minētajam datumam nebija aizsargāti tāpēc, ka bija beigusies aizsardzība, kas izrietēja no reģistrācijas.
Šajā ziņā, kaut arī
Flos
tiesas sēdēja norādīja, ka tā nav reģistrējusi pamata lietā apskatāmo lampu kā dizainparaugu, no iesniedzējtiesas nolēmuma
saistībā ar to neizriet nekādi precizējumi.
Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā šī sprieduma 29. punktā minētās divas hipotēzes. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda,
vai minētā lampa ir tikusi vai nav tikusi reģistrēta kā dizainparaugs.
Attiecībā uz pirmo hipotēzi, proti, hipotēzi, saskaņā ar kuru dizainparaugi kā tādi nekad nav bijuši reģistrēti, ir jākonstatē,
ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 17. pantu tikai tādam dizainparaugam, kas ir reģistrēts dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti,
saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem ir tiesības uz dizainparauga kā tāda aizsardzību, kas piešķirta ar šīs valsts autortiesību
likumu.
No minētā izriet, ka dizainparaugi, kas pirms valsts tiesību aktu, ar kuriem Direktīva 98/71 tikusi transponēta dalībvalsts
tiesību sistēmā, spēkā stāšanās bija zināmi sabiedrībai tāpēc, ka nebija reģistrēti, neietilpst minētā panta piemērošanas
jomā.
Tomēr nevar izslēgt, ka izstrādājumu, kas var būt nereģistrēti dizainparaugi, aizsardzība ar autortiesībām var izrietēt arī
no citām direktīvām autortiesību jomā, it īpaši no Direktīvas 2001/29, ja ir izpildīti tās piemērošanas nosacījumi, kas ir
jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Attiecībā uz otro hipotēzi, proti, hipotēzi, saskaņā ar kuru dizainparaugi netiek aizsargāti tāpēc, ka ir beigusies aizsardzība,
kas izrietēja no reģistrācijas, ir jāatgādina, ka, kaut arī Direktīvas 98/71 17. panta pirmajā teikumā ir noteikts, ka dizainparaugs,
kas ir reģistrēts dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti, ir aizsargājams arī saskaņā ar šīs valsts autortiesību likumu,
sākot ar dienu, kurā dizainparaugs ticis radīts vai kaut kādā veidā noteikts, šī paša panta otrajā teikumā ir atļauts dalībvalstīm
noteikt šādas aizsardzības apjomu un iegūšanas nosacījumus, tostarp prasīto oriģinalitātes pakāpi.
Tomēr šo otro teikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, ka dalībvalstīm ir tiesības izlemt piešķirt vai nepiešķirt aizsardzību
ar autortiesībām attiecībā uz dizainparaugu, kas ir reģistrēts dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti, ja šis dizainparaugs
atbilst minētajiem [šādas aizsardzības] iegūšanas nosacījumiem.
No šīs direktīvas 17. panta formulējuma, it īpaši no šī panta pirmajā teikumā izmantotā vārda “arī”, skaidri izriet, ka aizsardzība
ar autortiesībām ir jāpiešķir attiecībā uz visiem dizainparaugiem, kas ir reģistrēti attiecīgajā dalībvalstī vai attiecībā
uz šo dalībvalsti.
Turklāt Savienības likumdevēja griba piešķirt šādu aizsardzību izriet no Direktīvas 98/71 astotā apsvēruma, kurā, tā kā tiesību
akti attiecībā uz autortiesībām nav saskaņoti, ir nostiprināts dizainparaugu īpašās aizsardzības ar reģistrāciju un aizsardzības
ar autortiesībām kumulācijas princips.
Vēl vairāk, dalībvalstu tiesības noteikt aizsardzības ar autortiesībām apjomu un piešķiršanas nosacījumus nevar attiekties
arī uz šādas aizsardzības ilgumu, jo šis ilgums jau ir saskaņots Savienības līmenī ar Direktīvu 93/98.
Šajā ziņā Direktīvas 93/98 1. panta 1. punktā ir paredzēta aizsardzība ar autortiesībām attiecībā uz literāriem vai mākslas
darbiem Bernes Konvencijas par literatūras un mākslas darbu aizsardzību 2. panta izpratnē, kas ilgst visu attiecīgā darba
autora mūžu un 70 gadus pēc viņa nāves. Šīs pašas direktīvas 10. panta 2. punktā ir noteikts, ka šis termiņš ir piemērojams
attiecībā uz visiem darbiem un objektiem, kuri 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāti ar autortiesībām vismaz vienā dalībvalstī.
No minētā izriet, ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 17. pantu dizainparaugiem, kas reģistrēti dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti
un atbilst dalībvalstīs paredzētajiem aizsardzības ar autortiesībām iegūšanas nosacījumiem, it īpaši nosacījumam par oriģinalitātes
pakāpi, un attiecībā uz kuriem Direktīvas 93/98 1. pantā, skatot to kopā ar 10. panta 2. punktu, noteiktais termiņš vēl nav
beidzies, šajā dalībvalstī ir jāpiešķir aizsardzība ar autortiesībām.
Šajā ziņā, kā Tiesa jau ir konstatējusi 1999. gada 29. jūnija sprieduma lietā C‑60/98
Butterfly Music
(
Recueil
, I‑3939. lpp.) 18.–20. punktā, no Direktīvas 93/98 10. panta 2. punkta skaidri izriet, ka tajā paredzēto aizsardzības termiņu
piemērošanas rezultātā var rasties situācija, ka dalībvalstīs, kuru tiesību aktos bija paredzēts īsāks termiņš, darbi vai
objekti, kas netiek aizsargāti, ir jāaizsargā no jauna. Tiesa uzskatīja, ka šādas sekas izriet no Savienības likumdevēja skaidri
izteiktas gribas un ka šāds risinājums tika izvēlēts tāpēc, lai pēc iespējas ātrāk sasniegtu mērķi – saskaņot valstu tiesību
aktus, kas regulē aizsardzības ar autortiesībām un blakustiesībām termiņus –, kas īpaši ir izklāstīts šīs direktīvas otrajā
apsvērumā, un lai izvairītos no tā, ka noteiktas tiesības dažās dalībvalstīs netiek paredzētas, savukārt citās tās tiek aizsargātas.
Jāuzskata, ka šāda argumentācija ir jāpiemēro arī attiecībā uz aizsardzības ar autortiesībām atjaunošanu dizainparaugiem,
kas tiek aizsargāti ar citām intelektuālā īpašuma tiesībām. Patiešām, ņemot vērā Direktīvas 98/71 otro un trešo apsvērumu,
valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru tiek transponēta šī direktīva, nedrīkst izslēgt – negatīvi ietekmējot šīs direktīvas
vienveidīgu piemērošanu attiecībā uz visu Savienības teritoriju, kā arī iekšējā tirgus pareizu darbību saistībā ar precēm,
kuru pamatā ir dizainparaugi, – tādu dizainparaugu aizsardzību ar autortiesībām, kas, kaut arī ir bijuši zināmi sabiedrībai
līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim, šajā datumā atbilst visiem nosacījumiem, kādi tiek prasīti šādas aizsardzības
iegūšanai.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 98/71 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts
tiesību aktu, ar kuru tiek liegts aizsargāt ar šīs dalībvalsts autortiesībām dizainparaugus, kas reģistrēti dalībvalstī vai
attiecībā uz dalībvalsti un kuru aizsardzība ir beigusies līdz šī tiesību akta spēkā stāšanās brīdim, kaut arī tie atbilst
visiem nosacījumiem, kādi tiek prasīti šādas aizsardzības iegūšanai.

Par otro un trešo jautājumu
Ar otro un trešo jautājumu, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 98/71 17. pants ir jāinterpretē
tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu, kas liedz vai nu būtisku laikposmu, proti, desmit gadus, vai pilnībā
aizsargāt ar autortiesībām dizainparaugus – kuru, kaut arī tie atbilst visiem nosacījumiem šādas aizsardzības iegūšanai, aizsardzība
ir beigusies līdz šī tiesību akta spēkā stāšanās datumam – attiecībā pret trešajām personām, kas valsts teritorijā ražo un
pārdod pēc šiem dizainparaugiem izgatavotas preces.
Attiecībā uz aizsardzības ar intelektuālā īpašuma tiesībām, proti, autortiesībām, atjaunošanu attiecībā uz dizainparaugiem,
kas ir zināmi sabiedrībai,
Flos
, Itālijas valdība un Komisija savos rakstveida apsvērumos, kā arī
Semeraro
tiesas sēdē apgalvoja, ka šāda aizsardzība var radīt konfliktu starp autortiesību likumīgo īpašnieku, kā arī tiesību pārņēmēju
interesēm, no vienas puses, un trešo personu, kas rīkojas labā ticībā un atsaucas uz šo dizainparaugu brīvo raksturu, lai
ražotu vai pārdotu pēc šiem dizainparaugiem izgatavotas preces, interesēm, no otras puses.
Protams, tāds Direktīvu 98/71 transponējošs valsts tiesiskais regulējums kā Likumdošanas dekrēts Nr. 164/2001, ar kuru Likumdošanas
dekrētam Nr. 95/2001 ticis pievienots jauns 25.a pants, un RĪK 239. pants, kurā ir noteikts desmit gadu moratorijs, kas padara
attiecīgo dizainparaugu aizsardzību spēkā neesošu attiecībā pret trešajām personām, kas ir pārdevušas pēc šiem dizainparaugiem
izgatavotās preces līdz 2001. gada 19. aprīlim, var radīt šo preču trešajiem ražotājiem tiesisko paļāvību par to, ka ir iespējams
turpināt šādu izmantošanu.
Tomēr attiecībā uz dizainparaugu aizsardzību ar autortiesībām Direktīvā 98/71, atšķirībā no Direktīvas 93/98 10. panta 3. punkta,
nav ietverta neviena konkrēta norma par tās piemērojamību laikā, lai aizsargātu iegūtās tiesības un trešo personu tiesisko
paļāvību.
Šajā ziņā ir jāteic, ka Direktīvas 98/71 12. panta 2. punkts – kas attiecas uz turpināšanu izmantot dizainparaugus, ko veic
ikviena persona, kas to ir uzsākusi jau pirms valsts tiesību aktu, ar kuriem tikusi transponēta šī direktīva, spēkā stāšanās,
– kā izriet arī no paša šīs normas formulējuma, attiecās tikai uz tām tiesībām, kas piešķirtas dizainparauga reģistrācijas
rezultātā, un tāpēc to nevar piemērot attiecībā uz autortiesību aizsardzību.
Tomēr normas – kurā skaidri būtu paredzēts par labu trešajām personām aizsargāt iegūtās tiesības un tiesisko paļāvību attiecībā
uz to, ka tiks atjaunota Direktīvas 98/71 17. pantā paredzētā aizsardzība ar autortiesībām, – neesamība nedrīkst izslēgt principa
par iegūto tiesību ievērošanu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, kas pieder pie Savienības pamatprincipiem, piemērošanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar principu – atbilstoši kuram likumi, kas groza tiesību normu, ir piemērojami, ja nav
paredzētas atkāpes, attiecībā uz tādu situāciju sekām nākotnē, kas ir radušās laikā, kad bija spēkā agrākais [grozītais] likums
(it īpaši skat. 1970. gada 14. aprīļa spriedumu lietā 68/69
Brock
,
Recueil
, 171. lpp., 6. punkts; 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 270/84
Licata
/
CES
,
Recueil
, 2305. lpp., 31. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Butterfly Music
, 24. punkts), – darbības, kas veiktas pirms datuma, kad stājās spēkā jaunais tiesību akts, turpina regulēt agrāk spēkā esošais
likums. Tādējādi aizsardzības ar autortiesībām atjaunošana neietekmē ar [dizainparauga] izmantošanu saistītās darbības, kuras
ir galīgi pabeigusi trešā persona pirms datuma, kurā šādas tiesības kļuva piemērojamas.
Turpretim saskaņā ar minēto principu šādas aizsardzības ar autortiesībām piemērošana attiecībā uz ne līdz galam atrisinātu
situāciju sekām nākotnē nozīmē, ka šī [atjaunotā] aizsardzība ietekmē trešās personas tiesības turpināt izmantot objektu,
kas no jauna ir aizsargāts ar intelektuālā īpašuma tiesībām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Butterfly Music
, 24. punkts).
Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības principa piemērošanas joma nevar
sniegties tik tālu, ka vispārēji tiek kavēts piemērot jaunu tiesisko regulējumu tādu situāciju sekām nākotnē, kas ir radušās
saskaņā ar agrāku tiesisko regulējumu (šajā ziņā it īpaši skat. 1987. gada 14. janvāra spriedumu lietā 278/84 Vācija/Komisija,
Recueil
, 1. lpp., 36. punkts; 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 203/86 Spānija/Padome,
Recueil
, 4563. lpp., 19. punkts; 1990. gada 22. februāra spriedumu lietā C‑221/88
Busseni
,
Recueil
, I‑495. lpp., 35. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Butterfly Music
, 25. punkts).
Šajā gadījumā attiecīgā dalībvalsts bija pieņēmusi divu veidu tiesību aktus, kuru mērķis bija aizsargāt iegūtās tiesības un
noteiktas kategorijas trešo personu tiesisko paļāvību.
Attiecībā, pirmkārt, uz tiesību aktu, kurā paredzēts pārejas laikposms attiecībā uz noteiktas kategorijas trešajām personām,
lai aizsargātu viņu likumīgās intereses, – no principa par iegūto tiesību ievērošanu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
izriet, ka ar Direktīvas 98/71 17. pantu tāds tiesību akts netiek aizliegts tiktāl, ciktāl ar to netiek uz būtisku laikposmu
atlikta jauna tiesiskā regulējuma attiecībā uz dizainparaugu aizsardzību ar autortiesībām piemērošana, kas kavētu šo jauno
tiesību aktu piemērošanu šajā direktīvā paredzētajā termiņā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Butterfly Music
, 23. un 28. punkts).
Šajā ziņā minētajā tiesību aktā paredzētā pārejas laikposma ilguma un trešo personu kategorijas saderīgums ir jāizvērtē, ņemot
vērā samērīguma principu.
Tādējādi attiecīgās dalībvalsts pieņemtajam tiesību aktam ir jābūt atbilstošam, lai sasniegtu valsts likumdošanas mērķi, un
nepieciešamam, proti, tam ir jāgarantē līdzsvara ievērošana starp, pirmkārt, iegūtajām tiesībām un attiecīgo trešo personu
tiesisko paļāvību, kā arī, otrkārt, autortiesību īpašnieku interesēm. Turklāt ir jārūpējas par to, lai ar šo tiesību aktu
netiktu pārsniegts tas, kas ir nepieciešams šī līdzsvara nodrošināšanai.
Līdz ar to minēto tiesību aktu var uzskatīt par atbilstošu tikai tad, ja tas attiecas uz tādas kategorijas trešajām personām,
kuras var atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, t.i., personām, kas jau ir izmantojušas dizainparaugus,
kuri bija zināmi sabiedrībai brīdī, kad stājās spēkā tiesību akti, ar kuriem attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā tika transponēts
Direktīvas 98/71 17. pants.
Turklāt ar tādu tiesību aktu ir jāierobežo termiņš, kādā minētos dizainparaugus var izmantot šīs trešās personas un kāds pēdējām
minētajām ir nepieciešams, lai pakāpeniski izbeigtu darbību, kas ir balstīta uz minēto dizainparaugu iepriekšēju izmantošanu,
vai lai izpārdotu uzkrājumus.
Tiesību akts nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu līdzsvaru starp pastāvošajām tiesībām, ja ar to uz būtisku
laikposmu netiek atlikta autortiesību aizsardzība.
Šajā gadījumā, runājot par tādu trešo personu kategorijas definīciju, attiecībā pret kurām noteiktu laiku nav spēkā aizsardzība
ar autortiesībām, Likumdošanas dekrētu Nr. 95/2001 un RĪK 239. pantu var uzskatīt par atbilstošiem, jo tie attiecas tikai
uz personām, kas tiesības ieguvušas pirms valsts tiesību aktu, ar kuriem tika transponēta Direktīva 98/71, spēkā stāšanās.
Turpretim nepiemērojamība desmit gadu pārejas posma laikā nešķiet pamatota ar nepieciešamību nodrošināt trešo personu, kas
rīkojas labā ticībā, ekonomiskās intereses, jo šķiet, ka arī īsākā laikposmā būtu iespējams pakāpeniski izbeigt darbību, kas
ietver [dizainparaugu] iepriekšēju izmantošanu, un
a fortiori
izpārdot uzkrājumus.
Turklāt šķiet, ka desmit gadu moratorijs aizsardzībai ar autortiesībām pārsniedz to, kas ir nepieciešams, jo, samazinot darbu
aizsardzību – kas parasti ir 70 gadi pēc autora nāves – par desmit gadiem, aizsardzība ar autortiesībām tiek atlikta uz būtisku
laikposmu.
Attiecībā, otrkārt, uz 2007. gada 15. februāra Dekrētlikuma Nr. 10 4. panta 4. punktu, ar kuru tiek atcelts moratorijs un
ieviesta aizsardzības ar autortiesībām laika ziņā neierobežota spēkā neesamība attiecībā uz izstrādājumiem, kas ir radīti
pēc dizainparaugiem, kuru aizsardzība ir beigusies līdz 2001. gada 19. aprīlim, – no minētā izriet, ka šāds tiesību akts atņem
nozīmi Direktīvas 98/71 17. pantam, jo tā rezultātā vispārēji tiek kavēta jaunās aizsardzības, proti, ar autortiesībām saistītās
aizsardzības, piemērošana. Šī tiesību akta mērķis nav arī ierobežot to trešo personu kategoriju, kuras var atsaukties uz tiesiskās
paļāvības aizsardzības principu. Tieši pretēji, ar to tiek paplašināta autortiesību spēkā neesamības [attiecībā pret trešajām
personām] piemērojamība, jo saskaņā ar šo normu nav nepieciešams, lai trešās personas būtu uzsākušas minēto dizainparaugu
izmantošanu līdz 2001. gada 19. aprīlim.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 98/71 17. pants ir jāinterpretē
tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu, ar kuru vai nu uz būtisku desmit gadu laikposmu vai vispār tiek
liegts aizsargāt ar autortiesībām dizainparaugus – kuru, kaut arī tie atbilst visiem nosacījumiem šādas aizsardzības iegūšanai,
aizsardzība ir beigusies līdz šī tiesību akta spēkā stāšanās datumam – attiecībā pret trešajām personām, kas valsts teritorijā
ražo vai pārdod pēc šiem dizainparaugiem izgatavotas preces, turklāt neatkarīgi no datuma, kad šīs darbības tikušas veiktas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 13. oktobra Direktīvas 98/71/EK par dizainparaugu tiesisko aizsardzību 17. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu, ar kuru tiek liegts aizsargāt ar šīs dalībvalsts
autortiesībām dizainparaugus, kas reģistrēti dalībvalstī vai attiecībā uz dalībvalsti un kuru aizsardzība ir beigusies līdz
šī tiesību akta spēkā stāšanās brīdim, kaut arī tie atbilst visiem nosacījumiem, kādi tiek prasīti šādas aizsardzības iegūšanai;
2)
Direktīvas 98/71 17. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu, ar kuru vai nu uz būtisku
desmit gadu laikposmu vai vispār tiek liegts aizsargāt ar autortiesībām dizainparaugus – kuru, kaut arī tie atbilst visiem
nosacījumiem šādas aizsardzības iegūšanai, aizsardzība ir beigusies līdz šī tiesību akta spēkā stāšanās datumam – attiecībā
pret trešajām personām, kas valsts teritorijā ražo vai pārdod pēc šiem dizainparaugiem izgatavotas preces, turklāt neatkarīgi
no datuma, kad šīs darbības tikušas veiktas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.