CELEX: 62013FJ0073
Javni uslužbenci
Osebje ECB
Disciplinski postopek
Disciplinski ukrep
Delodajalčeva odpoved pogodbe o zaposlitvi
Pravica do obrambe
Dostop do disciplinskega spisa
Dostop do informacij in dokumentov, ki se nanašajo na druge enote
Razumni rok
Zakonitost sestave disciplinske komisije
Posvetovalna vloga disciplinske komisije
Strožji ukrep od priporočenega
Obveznost obrazložitve
Upravljanje službe
Očitna napaka pri presoji
Sorazmernost ukrepa
Olajševalne okoliščine
Obteževalne okoliščine
Ugovor nezakonitosti

AX s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 17. julija 2013, zlasti predlaga, prvič, razglasitev ničnosti odločbe Izvršilnega odbora Evropske centralne banke (v nadaljevanju: ECB ali Banka) z dne 28. maja 2013, s katero mu je delodajalec na podlagi disciplinske sankcije odpovedal pogodbo o zaposlitvi z odpovednim rokom, in drugič, plačilo 20.000 EUR nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel.
Pravni okvir
1.
Protokol o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke
Člen 36, naslovljen „Zaposleni“, Protokola o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke, priloženega PEU in PDEU (v nadaljevanju: Protokol o statutu ESCB in ECB), določa:
„36.1   Svet ECB na predlog Izvršilnega odbora določi pogoje za zaposlitev v ECB.
36.2   Sodišče Evropske unije je pristojno za reševanje vseh sporov med ECB in njenimi uslužbenci v mejah in pod pogoji, ki so določeni v pogojih za zaposlitev.“
2.
Poslovnik ECB
Svet ECB je 7. julija 1998 na podlagi člena 12.3 Protokola o statutu ESCB in ECB sprejel Poslovnik ECB. Člen 11, naslovljen „Zaposleni v ECB“, Poslovnika ECB v različici, ki se uporablja za ta spor in ki izhaja iz Sklepa ECB/2009/5 z dne 19. marca 2009 (
UL L 100, str. 10
), v odstavkih 2 in 3 določa:
„11.2   Brez poseganja v določbe členov 36 in 47 [Protokola o statutu ESCB in ECB] sprejme Izvršilni odbor organizacijska pravila (v nadaljevanju: upravne okrožnice), ki so za zaposlene v ECB zavezujoča.
11.3   Izvršilni odbor sprejme in posodablja Kodeks ravnanja kot usmeritev za svoje člane in zaposlene v ECB.“
Člen 21, naslovljen „Pogoji za zaposlitev“, Poslovnika ECB določa:
„21.1   Pogoji za zaposlitev in Pravila za zaposlene določajo delovna razmerja med ECB in zaposlenimi v ECB.
21.2   Svet ECB na predlog Izvršilnega odbora in po posvetovanju z Razširjenim svetom sprejme Pogoje za zaposlitev.
21.3   Izvršilni odbor sprejme Pravila za zaposlene, po katerih se izvajajo Pogoji za zaposlitev.
21.4   Pred sprejetjem novih Pogojev za zaposlitev ali Pravil za zaposlene se posvetujeta s Svetom zaposlenih. Njegovo mnenje se predloži Svetu ECB oziroma Izvršilnemu odboru.“
3.
Pogoji za zaposlitev osebja ECB
Svet ECB je na podlagi člena 36.1 Protokola o statutu ESCB in ECB ter zlasti Poslovnika ECB s Sklepom z dne 9. junija 1998, ki je bil spremenjen 31. marca 1999 (
UL L 125, str. 32
), sprejel Pogoje za zaposlitev osebja ECB (v nadaljevanju: Pogoji za zaposlitev). Odtlej so bili Pogoji za zaposlitev večkrat spremenjeni. Različica Pogojev za zaposlitev, ki je veljala 1. januarja 2010, je med drugim določala:
„3.   Privilegiji in imunitete, ki jih imajo zaposleni v ECB na podlagi Protokola o privilegijih in imunitetah [Evropske unije], se podelijo izključno v interesu ECB. Zaradi teh privilegijev in imunitet zaposleni nikakor niso oproščeni svojih zasebnih obveznosti niti jim zato ni dovoljeno neupoštevanje veljavnih zakonov in policijskih predpisov […]
(a)
Zaposleni svoje naloge opravljajo vestno in ne glede na osebni interes. Ravnajo v skladu s svojimi nalogami in naravo ECB kot organa [Unije] […]
[…]
(a)
Delovna razmerja med ECB in njenimi zaposlenimi so urejena s pogodbami o zaposlitvi ob upoštevanju […] Pogojev za zaposlitev. V Pravilih za zaposlene, ki jih sprejme Izvršilni odbor, so pojasnjena podrobna pravila za uporabo […] Pogojev za zaposlitev.
[…]
(c)
Pogoji za zaposlitev niso urejeni z nobenim posebnim nacionalnim pravom. ECB uporablja: (i) splošna pravna načela, skupna pravnim sistemom držav članic, (ii) splošna načela prava [Unije] in (iii) pravila, ki jih vsebujejo uredbe in direktive [Unije] v zvezi s socialno politiko, katerih naslovniki so države članice. Vsakič, ko je to potrebno, ECB izvaja te pravne instrumente. V zvezi s tem se ustrezno upoštevajo priporočila [Unije] glede socialne politike. Pri razlagi pravic in obveznosti, določenih s […] Pogoji za zaposlitev, se ustrezno upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v institucijah [Unije].
[…]
(a)
ECB lahko odpove pogodbe, sklenjene z zaposlenimi, na podlagi obrazložene odločitve Izvršilnega odbora v skladu s postopkom, določenim s Pravili za zaposlene, zaradi:
[…]
(iv)
disciplinskih razlogov.
(b)
V poskusni dobi ali v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca iz disciplinskih razlogov traja odpovedni rok en mesec.
[…]
41.   Zaposleni lahko zahtevajo, da se nad odločitvami v zvezi z njimi opravi upravni nadzor v skladu s postopkom, določenim v osmem delu Pravil za zaposlene […]
[…]
Disciplinske sankcije je mogoče izpodbijati le po posebnem pritožbenem postopku, določenem v Pravilih za zaposlene.
[…]
44.   Zoper zaposlene […], ki namerno ali zaradi malomarnosti kršijo poklicne obveznosti, je mogoče, odvisno od primera, sprejeti naslednje disciplinske sankcije:
(i)
[…]
(ii)
Izvršilni odbor lahko poleg tega naloži eno od naslednjih sankcij:
[…]
—
degradiranje skupaj z ustrezno spremembo delovnega položaja zaposlenega v [ECB];
—
odpoved pogodbe o zaposlitvi z odpovednim rokom ali brez njega, v ustrezno utemeljenih primerih skupaj z zmanjšanjem dajatev, ki se dodelijo v okviru pokojninskih ureditev […], ali invalidnine, vendar te sankcije ni mogoče razširiti na osebe, ki jih zaposleni vzdržuje. […]
[…]
45.   Disciplinske sankcije so sorazmerne s težo kršitve poklicnih obveznosti in morajo biti obrazložene. Pri določitvi teže kršitve poklicnih obveznosti in odločitvi glede disciplinske sankcije, ki se naloži, je treba upoštevati predvsem:
—
vrsto kršitve poklicnih obveznosti in okoliščine, v katerih je do nje prišlo;
—
v kakšni meri je kršitev poklicnih obveznosti negativno vplivala na integriteto, ugled ali interese ECB;
—
v kakšni meri je bila kršitev poklicnih obveznosti posledica namernega dejanja ali malomarnosti;
—
razloge zaposlenega za kršitev poklicnih obveznosti;
—
naziv in delovno dobo zaposlenega;
—
stopnjo odgovornosti zaposlenega;
—
ali kršitev poklicnih obveznosti vključuje ponavljajoča se dejanja ali obnašanje;
—
obnašanje zaposlenega v celotni karieri.
Disciplinske sankcije se sprejmejo po postopku, določenem v Pravilih za zaposlene. Ta postopek zagotavlja, da za nobenega od zaposlenih […], za katere […] se uporabljajo Pogoji za zaposlitev, ni mogoče izreči disciplinske sankcije, ne da bi se zadevna oseba prej lahko izrekla o očitkih zoper njo […]
46.   Razen v izjemnih okoliščinah lahko Izvršilni odbor v primeru zatrjevane resne kršitve poklicnih obveznosti po zaslišanju zadevnega zaposlenega odloči, da bo ta začasno odstranjen z delovnega mesta s takojšnjim učinkom.
[…]“
4.
Pravila za zaposlene v ECB
V delu 8.3, naslovljenem „Disciplinski postopki“, Pravil za zaposlene v ECB (v nadaljevanju: Pravila za zaposlene), ki jih je sprejel Izvršilni odbor, v različici, ki se uporablja za ta spor, je navedeno:
„Določbe členov 43, 44 in 45 Pogojev za zaposlitev se uporabljajo, kot je navedeno v nadaljevanju.
8.3.1
‚Kršitev poklicnih obveznosti‘ pomeni kršitev obveznosti, določenih s [Protokolom] o statutu [ESCB] in [ECB], Pogoji za zaposlitev, Pravili za zaposlene, Kodeksom ravnanja [ECB] in katerim koli drugim pravnim aktom oziroma katerim koli drugim notranjim standardom ali pravilom, ki se uporablja za zaposlene.
8.3.2
Izvršilni odbor lahko na podlagi poročila, v katerem so predstavljeni dejstva in okoliščine v zvezi s kršitvijo poklicnih obveznosti, vključno z vsemi obteževalnimi ali olajševalnimi okoliščinami in podkrepljeni z dokazi, ter ob upoštevanju izida zaslišanja zadevnega zaposlenega po tem, ko so mu bili predloženi vsi dokumenti spisa, odloči:
—
da se uvede disciplinski postopek zaradi kršitve poklicnih obveznosti;
[…]
Zaposleni, zoper katerega je uveden disciplinski postopek […], je pisno obveščen o uvedbi tega postopka in trditvah zoper [njega].
[…]
8.3.4
Kakršno koli disciplinsko sankcijo razen pisnega opozorila ali pisnega opomina je mogoče naložiti šele po posvetovanju z disciplinsko komisijo.
8.3.5
Disciplinsko komisijo sestavlja naslednjih pet članov:
(a)
predsednik brez glasovalne pravice, ki ga Izvršilni odbor imenuje s seznama nekdanjih visokih uradnikov ene od drugih institucij Evropske unije ali pomembnih članov ene od evropskih mednarodnih organizacij […];
(b)
generalni direktor ali namestnik generalnega direktorja za kadrovsko službo, proračun in organizacijo [ECB];
(c)
dva zaposlena, ki ju imenuje Izvršilni odbor;
(d)
predstavnik zaposlenih, ki ga imenuje Izvršilni odbor s seznama, na katerem so po prednostnem vrstnem redu navedena tri imena zaposlenih in ki ga predložijo Svet zaposlenih in reprezentativni sindikati […]
Člani disciplinske komisije, imenovani v skladu s točkama (c) in (d), ne morejo biti iz iste službe kot zaposleni, v zvezi s katerim je bil uveden disciplinski postopek […]
[…]
8.3.6
Z odobritvijo predsednika disciplinske komisije je lahko član te komisije iz legitimnih razlogov oproščen te naloge, v primeru navzkrižja interesov pa se mora umakniti. Zamenja ga njegov nadomestni član.
8.3.7
Narava posvetovanj in dela disciplinske komisije je osebna in zaupna v skladu z notranjimi pravili ECB v zvezi z zaupnostjo. Člani disciplinske komisije delujejo osebno in svoje naloge opravljajo popolnoma neodvisno.
8.3.8
Predsednik disciplinske komisije zagotavlja izvajanje odločitev, sprejetih v postopku pred disciplinsko komisijo, ter vse člane seznani z vsemi upoštevnimi informacijami in dokumenti.
[…]
8.3.10
Zaposleni[, v zvezi s katerim je bil uveden disciplinski postopek,] je obveščen o sestavi disciplinske komisije in lahko v petih dneh po tem zavrne enega od njenih članov.
8.3.11
Poročilo iz člena 8.3.2 se predloži zaposlenemu. Po prejemu tega poročila ima pravico pridobiti svoj celotni osebni spis in kopirati vse dokumente v zvezi s postopkom, tudi razbremenilne dokaze. Za pripravo zagovora ima na voljo najmanj 15 koledarskih dni od datuma prejema poročila.
8.3.12
Disciplinska komisija zasliši zaposlenega, ki lahko predloži pisna ali ustna stališča, pomaga pa mu lahko oseba po njegovi izbiri […]
[…]
8.3.15
Disciplinska komisija z večino glasov sprejme dokončno mnenje, ki ga podpišejo vsi njeni člani, o resničnosti dejstev, o tem, ali ta dejstva pomenijo kršitev poklicnih obveznosti, in o kakršni koli disciplinski sankciji. Vsak član disciplinske komisije lahko k mnenju priloži ločeno mnenje. Disciplinska komisija dokončno mnenje predloži Izvršilnemu odboru in zaposlenemu v treh mesecih po datumu, ko je bil zadevni zaposleni obveščen o uvedbi disciplinskega postopka. Če disciplinska komisija opravi dodatne preiskave, se ta rok podaljša na pet mesecev. V vsakem primeru mora biti sorazmeren s kompleksnostjo [disciplinskega] spisa.
[…]
8.3.16
Zaposleni lahko Izvršilnemu odboru predloži svoja stališča v 15 dneh od datuma, ko mu je bilo predloženo obrazloženo dokončno mnenje disciplinske komisije.
8.3.17
Izvršilni odbor v enem mesecu od prejema obrazloženega dokončnega mnenja disciplinske komisije in stališč zaposlenega odloči o najprimernejši disciplinski sankciji. Pri tem ustrezno upošteva priporočila disciplinske komisije, ki pa zanj niso zavezujoča.
[…]“
5.
Okrožnica št. 1/2006
Pravila, s katerimi so urejene upravne preiskave v ECB, so pojasnjena v Upravni okrožnici Izvršilnega odbora št. 1/2006 z dne 21. marca 2006 (v nadaljevanju: Okrožnica št. 1/2006). Člen 2(1) te okrožnice določa, da je namen upravnih preiskav razjasniti dejstva, vendar te preiskave nikakor ne vplivajo na kakršen koli disciplinski postopek.
Člen 6(14) Okrožnice št. 1/2006 določa, da mora oseba ali komisija več oseb (v nadaljevanju: preiskovalna komisija), zadolžena za izvedbo upravne preiskave, predložiti obrazloženo poročilo osebi, pristojni za preiskavo, ta pa mora, če je višji poslovodja, o tem obvestiti Izvršilni odbor.
Člen 7(3) Okrožnice št. 1/2006 določa:
„Zaposleni v ECB, v zvezi s katerimi je uvedena upravna preiskava:
(a)
bodo, preden jim bo predloženo obrazloženo poročilo, s strani osebe, pristojne za preiskavo, ali preiskovalne komisije, obveščeni o vsebini domnevne kršitve svojih poklicnih obveznosti, zagotovljen pa jim bo tudi dostop do dokumentov v zvezi z trditvami glede njih in dejstvi, pomembnimi za izvajanje njihovih pravic do obrambe;
(b)
bodo imeli možnost predstaviti svoj vidik in dodati svoja stališča v zvezi s sklepi, ki se nanašajo nanje, pri čemer bodo te pripombe zaradi popolnosti spisa vključene v obrazloženo poročilo, ter
(c)
bodo lahko zaprosili za pomoč predstavnika zaposlenih.
Zaposleni v ECB ali druge osebe, vpletene v upravno preiskavo, bodo prav tako imele dostop do dejstev, ki jih zadevajo, in svojih osebnih podatkov, da bi tako zagotovili njihovo točnost in popolnost; od pristojnega za upravne preiskave, ki deluje kot nadzornik, bodo lahko zahtevale, da takoj popravi kakršno koli netočnost ali pomanjkljivost v zvezi z informacijami o sebi.“
6.
Kodeks ravnanja ECB
Upoštevne določbe Kodeksa ravnanja ECB, sprejetega v skladu s členom 11.3 Poslovnika Banke (
UL 2001, C 76, str. 12
, v nadaljevanju: Kodeks ravnanja), določajo:
„[…]
2. […]
[Zaposleni v ECB], ki so naslovniki [tega kodeksa ravnanja,] morajo biti lojalni izključno ECB, svoje dolžnosti morajo opravljati pošteno, neodvisno, nepristransko in diskretno in ne glede na osebne ali nacionalne interese, držati se morajo visokih standardov poklicne etike ter se izogibati vsem okoliščinam, ki bi lahko privedle do navzkrižja interesov.
[…]
2.2 Vestnost, učinkovitost in odgovornost
Naslovniki [tega kodeksa ravnanja] morajo naloge in dolžnosti, ki so jim zaupane, v vseh primerih opravljati po najboljših močeh, vestno in učinkovito. Zavedati se morajo pomena svojih dolžnosti in nalog, upoštevati pričakovanja javnosti glede svojega moralnega ravnanja, se obnašati tako, da ohranjajo in krepijo zaupanje javnosti v ECB, ter prispevati k učinkovitosti uprave ECB.
[…]
4.1 […]
Za naslovnike [tega kodeksa ravnanja] lojalnost ne pomeni le tega, da morajo izvrševati naloge, ki jim jih zaupajo nadrejeni, se ravnati v skladu z navodili, ki jim jih ti dajo, in upoštevati ustrezno hierarhično ureditev, ampak morajo tudi pomagati in svetovati nadrejenim in sodelavcem ter v odnosih z njimi ravnati odprto in pregledno. [Zaposleni v ECB] morajo predvsem zadevne sodelavce obveščati o tekočem delu in jim dovoliti sodelovanje pri njem. To, da se nadrejenim ali drugim sodelavcem prikrivajo informacije, ki bi lahko vplivale na dober potek dela, še posebej za pridobitev osebne koristi, dajanje napačnih, netočnih ali izkrivljenih informacij, zavračanje sodelovanja s sodelavci ali kakršna koli oblika onemogočanja bi bili v nasprotju z duhom lojalnosti, ki se pričakuje od [zaposlenih v ECB].
[…]
4.2 […]
[Zaposleni v ECB] morajo spoštovati in varovati lastnino ECB ter tretjim osebam ne smejo dovoliti uporabe storitev in/ali zmogljivosti ECB. ECB [zaposlenim] zagotavlja vso opremo in zmogljivosti, ne glede na njihove značilnosti, samo za službeno uporabo, razen če je zasebna uporaba dovoljena v skladu z upoštevnimi notranjimi pravili ali praksami ali na podlagi diskrecijskega dovoljenja.
Poleg tega morajo [zaposleni v ECB] sprejeti vse razumne in ustrezne ukrepe, da omejijo stroške in izdatke ECB, kadar je to mogoče, tako da se razpoložljivi viri lahko uporabijo kar najbolj učinkovito.
5. Uporaba
5.1 Vloga [zaposlenih v ECB,] ki so naslovniki [tega kodeksa ravnanja]
Pravilna uporaba tega kodeksa [ravnanja] je na prvem mestu odvisna od profesionalnosti, poklicne vestnosti in razumnosti [njegovih] naslovnikov.
Naslovniki [tega kodeksa ravnanja] na vodilnih položajih se morajo poleg skrbnosti izkazati še z vzornostjo pri spoštovanju načel in pravil, določenih s tem kodeksom [ravnanja].
[…]“
7.
Priročnik o poslovnih praksah
V poglavju 7 Priročnika o poslovnih praksah („Business Practices Handbook“, v nadaljevanju: Priročnik o poslovnih praksah) je navedeno, da se pri centraliziranih proračunskih enotah naloge in sredstva, povezana z osrednjim proračunom, navezujejo na storitve, ki jih služba, zadolžena za ta centralizirani proračun, opravi za druge službe ECB. Poslovodje proračunskih enot („Budget Center Managers“) so odgovorni za vse dejavnosti svoje proračunske enote in morajo o njih poročati. Odgovorni so za upravljanje svojih finančnih sredstev v mejah proračuna, ki jim je bil odobren, in v skladu z ustreznimi pravili in smernicami. Zagotoviti morajo, da se stroški knjižijo v pravem finančnem računu. V skladu s poglavjem 8 Priročnika o poslovnih praksah se zaposleni v ECB pri vseh nakupih ravnajo po pravilih v zvezi z javnimi naročili in upoštevajo dobre prakse. Prizadevati si morajo za najboljše razmerje med kakovostjo in ceno ob upoštevanju celotnih stroškov blaga ter poleg sedanjih upoštevati tudi morebitne prihodnje potrebe. Člen 8.1.1 Priročnika o poslovnih praksah določa, da je upravitelj proračunske enote odgovoren za njeno visoko storilnost in pozitivne rezultate v zvezi z nabavami, kar pomeni, da mora zagotoviti najboljše razmerje med kakovostjo in ceno ter se ravnati po standardih ECB in v skladu s Kodeksom ravnanja v zvezi z okvirom nakupov.
Dejansko stanje
1.
Prvotno dejansko stanje, na katero sta se nanašali tudi združeni zadevi F‑7/11 in F‑60/11
Tožeča stranka je začela delati v ECB 1. junija 2003 in je bila na podlagi notranjega postopka zaposlitve z učinkom od 1. junija 2007 imenovana na mesto vodje oddelka za pisarniške storitve generalnega direktorata (GD) za upravo, in sicer oddelka, ki je bil 19. februarja 2008 preimenovan v oddelek splošne službe. Ta oddelek je bil zadolžen zlasti za zagotavljanje delovanja osrednjih poštnih storitev, telefonske centrale in kopiranja, za upravljanje podizvajalskih storitev čiščenja, notranje obnove, skupinskih rezervacij hotelskih sob, storitev tolmačenja in službenih potovanj, za zagotavljanje praktične organizacije sestankov v ECB, za zagotavljanje delovanja vozniške in prevozne službe, za sprejemanje dostav, za upravljanje prostora za skladiščenje blaga ter za dobavo pohištva in notranjo distribucijo blaga.
Tožeča stranka je bila kot vodja prečnega oddelka, zadolženega za oskrbo preostalih oddelkov Banke z opremo in storitvami – vendar z izjemo opreme informacijske tehnologije – odgovorna za centraliziran proračun. Pri njenih nalogah ji je pomagal namestnik vodje (v nadaljevanju: namestnik vodje oddelka).
V skladu s politiko nakupov ECB, ki jo je potrdil Izvršilni odbor, je „‚pristojnost za dobavo in nakupe […] centralizirana, [med drugim za vse] centralizirane naložbe v informacijsko tehnologijo (vključno s strojno in programsko opremo)‘, ter se zaupa oddelku za infrastrukturo in operacije [GD za informacijske sisteme]“.
Izvršilni odbor se je 26. februarja 2010 na podlagi Okrožnice št. 1/2006 odločil uvesti upravno preiskavo za razjasnitev „vseh dejstev in okoliščin v zvezi z nakupom določenih predmetov in uporabo nekaterega blaga ECB s strani zaposlenih na [oddelku splošne službe]“ ter „vseh dejstev in okoliščin v zvezi z morebitno kršitvijo poklicnih obveznosti s strani nekaterih zaposlenih, kar zadeva nakup in uporabo navedenega [blaga]“ (v nadaljevanju: prvotna upravna preiskava). Hkrati se je odločil, da o tem ne bo takoj obvestil zadevnih zaposlenih, saj bi to lahko negativno vplivalo na upravno preiskavo. Direktor direktorata za notranjo revizijo je bil z istim sklepom z dne 26. februarja 2010 imenovan na mesto pristojnega za preiskavo, sestavljena pa je bila tudi preiskovalna komisija, ki je vključevala štiri člane, zaposlene v ECB.
Preiskovalna komisija je 26. marca 2010 zaslišala tožečo stranko v zvezi z nakupom treh različnih vrst blaga, ki jo je opravil oddelek splošne službe, in sicer (i) prenosnih računalnikov znamke X, (ii) drugih vrst prenosnih računalnikov in (iii) bralnikov za e‑knjige. Ob tej priložnosti je bila tožeča stranka na podlagi člena 7(1) Okrožnice št. 1/2006 obveščena, da je bila v zvezi z njo uvedena upravna preiskava v smislu člena 2(1) te okrožnice. 22. aprila 2010 ji je bil predložen osnutek revizijskega poročila, da bi lahko v zvezi z njim podala stališča, kar je storila 10. maja istega leta.
Izvršilni odbor je z odločbo z dne 6. aprila 2010, ki je začela veljati naslednji dan, tožečo stranko začasno odstranil z delovnega mesta, vendar je hkrati odločil, da se ji v času trajanja upravne preiskave še naprej izplačuje celotna osnovna plača (v nadaljevanju: odločba z dne 6. aprila 2010). V tej odločbi je bilo navedeno, da je bila taka odločitev sprejeta zlasti zaradi vznemirjenja na oddelku splošne službe in potrebe po poenostavitvi dobre izvedbe prvotne upravne preiskave ter na podlagi poročila o napredku preiskovalnih dejavnosti preiskovalne komisije (v nadaljevanju: poročilo o napredku preiskovalnih dejavnosti do 6. aprila 2010), ki je bilo istega dne predloženo Izvršilnemu odboru. Tožeča stranka je 3. junija 2010 izpodbijala odločbo z dne 6. aprila 2010, in sicer z vložitvijo posebne pritožbe na podlagi člena 41 Pogojev za zaposlitev in člena 8.1.6 Pravil za zaposlene.
Tožeča stranka je v odgovor na zahtevo preiskovalne komisije enega od sodelavcev prosila, naj Banki vrne nekatere predmete, ki so bili v lasti Banke, vendar jih je imela tožeča stranka zunaj prostorov ECB. Navedeni sodelavec je 22. julija 2010 te predmete vrnil ECB. Med njimi so bili trije prenosni računalniki, bralnik za e‑knjige, prenosni navigacijski sistem, dva fotografska aparata in prenosni projektor.
Poleg tega je tožeča stranka z dopisom z dne 22. julija 2010 preiskovalno komisijo obvestila, da se istega dne iz zdravstvenih razlogov ne bo mogla udeležiti zaslišanja. Vendar je v tem dopisu predložila podrobne odgovore na vprašanja preiskovalne komisije v zvezi z nakupi, ki jih je opravil oddelek splošne službe med letoma 2007 in 2010.
V zvezi s tem je zlasti poudarila, da so bili številni sporni nakupi opravljeni v poskusne in pilotne namene. Hkrati je pojasnila, da so bili računalniki, prenosni računalniki „MacBook“ in druga oprema informacijske tehnologije kupljeni za vzpostavitev prostora za obiskovalce, ki prihajajo na sestanke ECB in bi lahko v tem prostoru brali e-pošto, preverjali informacije v zvezi z leti in opravili spletno prijavo na let. Druga oprema naj bi bila namenjene za opremo čakalnic, ki jih uporabljajo vozniki ECB v času med posameznimi vožnjami. Po navedbah tožeče stranke so jim želeli zagotoviti razvedrilo, zlasti med dolgim čakanjem zvečer. Oddelek splošne službe naj bi jim zato kupil igralne video konzole (Wii). Prenosni navigacijski sistemi so bili po navedbah tožeče stranke kupljeni za dolge vožnje, ki jih vozniki opravijo v Nemčiji in po Evropi. Kar zadeva mobilne telefone, so bili namenjeni posojanju zaposlenim, ki jim jih Banka ni dala v stalno uporabo, ali za zamenjavo pokvarjenih telefonov, ki jih je dobavil GD za informacijske sisteme. Tudi nakup mobilnih telefonov BlackBerry in z njimi povezane opreme naj bi bilo mogoče upravičiti z zamenjavo pokvarjenih telefonov, ki jih je oddelku splošne službe dal na razpolago GD za informacijske sisteme. Tožeča stranka naj bi nakup brezžičnih tipkovnic naročila za opremo sejnih sob.
Tožeča stranka je prav tako v dopisu preiskovalni komisiji z dne 22. julija 2010 še pojasnila, da je bilo pet bralnikov za e‑knjige kupljenih poskusno, da bi opredelili, ali bi Banka v prihodnje tako opremo lahko kupila ali morala kupiti kot darilo za zaposlene. Poleg tega je še pojasnila, da nenehno prebira poklicno literaturo, zato je svoj bralnik za e‑knjige vedno nosila s seboj, da je lahko brala na vlaku ali med službenimi potovanji.
Kar zadeva fotografske aparate, ki jih je kupil oddelek splošne službe, naj bi bili namenjeni izdelavi visokokakovostnih fotografij predmetov za dobavni katalog tega oddelka. Preostala video in avdio oprema naj bi bila kupljena za izvedbo predstavitev med sestanki. Po navedbah tožeče stranke naj bi bili tudi etuiji kupljeni zato, da so lahko sodelavci oddelka splošne službe preprosteje prenašali prenosne računalnike in dokumente. Kar zadeva digitalne foto okvirje in kartice SD („Secure Digital“) za shranjevanje digitalnih fotografij, naj bi jih kupili za to, da bi z njimi po potrebi nagradili zaposlene na oddelku splošne službe.
Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je 26. julija 2010 ECB obvestil o tem, da se je 1. julija istega leta odločil začeti preiskavo. Z uvedbo te preiskave je bila končana prvotna upravna preiskava, in sicer na podlagi Uredbe (ES) št. 1073/1999 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o preiskavah, ki jih izvaja OLAF (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 91). Ker 26. julija 2010 preiskava preiskovalne komisije še ni bila dokončana, ta komisija osebi, pristojni za preiskavo, ni predložila nobenega „obrazloženega poročila o dejstvih in okoliščinah zadeve ter obstoju ali neobstoju zadostnih dokazov za zatrjevano kršitev“ v smislu člena 8.3.2 Pravil za zaposlene in člena 6(14) Okrožnice št. 1/2006.
Izvršilni odbor je z odločbo z dne 3. avgusta 2010 v zvezi s posebno pritožbo tožeče stranke preklical odločbo z dne 6. aprila 2010 in tožeči stranki dodelil simbolično odškodnino v višini 1 EUR.
Izvršilni odbor je z odločbo z dne 4. avgusta 2010, vročeno istega dne, tožečo stranko začasno odstranil z delovnega mesta z učinkom od 5. avgusta 2010, vendar je hkrati odločil, da se ji še naprej izplačuje celotna osnovna plača (v nadaljevanju: odločba z dne 4. avgusta 2010). V tej odločbi je bilo navedeno, da je bila taka odločitev sprejeta, prvič, zaradi obstoja trditev, ki bi, če bi bile dokazane, pomenile hudo kršitev poklicnih obveznosti tožeče stranke ob upoštevanju škode, povzročene ugledu ECB, in visokega položaja zadevne osebe v instituciji, in drugič, zaradi potrebe po poenostavitvi zlasti izvedbe preiskave OLAF.
V dopisu, s katerim je bila tožeči stranki predložena odločba z dne 4. avgusta 2010 in ki ga je med drugim podpisal generalni direktor GD za kadrovsko službo, proračun in organizacijo (v nadaljevanju: GD za kadrovsko službo), je bilo zlasti poudarjeno, da je tožeča stranka pred sprejetjem te odločbe večkrat zavrnila sodelovanje na zaslišanju. S tem dopisom je bila tožeča stranka ob upoštevanju sodne prakse v zvezi z zaslišanjem zadevne osebe po sprejetju odločitve o začasni odstranitvi z delovnega mesta povabljena na zaslišanje 11. avgusta 2010 ob 11.00 ali kateri koli dan pred tem po svoji izbiri, če pa se zaslišanja ne bi udeležila, je bila pozvana, naj najpozneje do 3. septembra 2010 predloži pisna stališča o odločbi z dne 4. avgusta 2010.
Generalni direktor GD za kadrovsko službo je z dopisom z dne 17. avgusta 2010 tožečo stranko obvestil o trditvah zoper njo, ki so bile predložene Izvršilnemu odboru. Te trditve so vključevale:
„[…]
[Prvič,] trditve, predložene Izvršilnemu odboru, navedene v [poročilu o napredku preiskovalnih dejavnosti] do 6. aprila 2010, ki so bile podane na podlagi razgovora s [tožečo stranko] 26. marca 2010, katerega zapisnik je bil predložen [tožeči stranki] […] in v zvezi s katerim je ta 10. maja 2010 predložila pisna stališča […] [v zvezi z]:
(i)
[nakupom] prenosnih računalnikov znamke [X], nakupom drugih prenosnih računalnikov in bralnikov za e‑knjige [oddelka splošne službe];
(ii)
[dejstvom], da so služben namen, uporaba in kraj, kjer so ti predmeti, negotovi.
[Drugič,] trditve, predložene Izvršilnemu odboru, navedene v [poročilu o napredku preiskovalnih dejavnosti] do 6. aprila 2010, ki so bile znova povzete in podkrepljene v [zapisniku sestanka, ki je potekal] 14. julija 2010, katerega začasna različica je bila [tožeči stranki] poslana z dopisom z dne 21. julija 2010[, in sicer:]
(i)
ena od obeh centraliziranih proračunskih enot, ki sta v pristojnosti [oddelka splošne službe], je kupila določeno število predmetov, kot so prenosni računalniki znamke [X], druge vrste prenosnih ali stacionarnih računalnikov in bralniki za e‑knjige, pri čemer za večino od navedenih predmetov ni znano, kje so zdaj;
(ii)
[tožeča stranka] je kot vodja [oddelka splošne službe] začela, odobrila ali dovolila nakup teh predmetov;
(iii)
ob upoštevanju vloge in pristojnosti [oddelka splošne službe], kot izhajajo iz opisa nalog [oddelka, kot ga je odobril Izvršilni odbor], so prav tako sporni službeni nameni teh nakupov;
(iv)
[tožeča stranka] kot pristojna oseba [oddelka splošne službe] ni znala razumno pojasniti, kje je večina teh predmetov.
[Tretjič,] trditve, predložene Izvršilnemu odboru, navedene v poročilu o napredku preiskovalnih dejavnosti 19. julija 2010[, in sicer]:
(i)
127 nakupov predmetov, ki jih je opravil [oddelek splošne službe] in jih je mogoče dalje razdeliti na 13 različnih kategorij, med katerimi so najpomembnejše: (i) prenosni računalniki znamke [X] s povezano dodatno opremo; (ii) drugi računalniki s povezano dodatno opremo; (iii) druge vrste strojne in programske računalniške opreme; (iv) navigacijski sistemi in (v) mobilni telefoni. [17. avgusta 2010] je bilo mogoče le za omejeno število od teh 127 predmetov ugotoviti, kje so;
(ii)
negotovosti glede službenega namena nakupa teh predmetov, glede kakršnega koli projekta ali dolžnosti, s katero bi bili povezani, in glede odnosov med zadevnim projektom ali dolžnostjo in funkcionalnimi pristojnostmi [oddelka splošne službe].
[…]“
Tožeča stranka je z dopisom z dne 10. avgusta 2010 ECB zaprosila za dostop do nekaterih dokumentov. ECB je z dopisom z dne 17. avgusta 2010 to prošnjo zavrnila, pri čemer se je sklicevala na svoje stališče iz predhodnih dopisov z dne 28. aprila, 21. maja in 5. julija 2010 ter iz dopisa z dne4. avgusta 2010, ko je bila tožeči stranki predložena odločba z dne 4. avgusta 2010. ECB je v prilogi k dopisu z dne 17. avgusta 2010 ponovila očitke tožeči stranki, na katerih je temeljila odločba z dne 4. avgusta 2010.
Tožeča stranka je v dopisih z dne 3. in 10. septembra 2010 podala stališča v zvezi z odločbo z dne 4. avgusta 2010. Zlasti je izpostavila svoje sposobnosti, s katerimi se je izkazala kot vodja oddelka („poslovodja“), predvsem dejstvo, da naj bi ECB zagotovila prihranek v višini 3 milijonov EUR v okviru pogodbe v zvezi z informacijskim sistemom „SAP“, ki se uporablja za obdelavo podatkov, skupaj s povezanimi uporabniškimi programi in izdelki.
Kar zadeva sporne nakupe, je tožeča stranka trdila, da so bili ti opravljeni v skladu s pravili in standardi, ki veljajo v ECB, in da so ustrezali službenim potrebam, povezanim z nalogami oddelka splošne službe.
V zvezi z nakupi prenosnih računalnikov znamke X je tožeča stranka navedla, da so bili ti nakupi opravljeni za potrebe prostora za obiskovalce ECB ter da so bili računalniki te znamke poleg estetskega vidika izbrani tudi zaradi večje tehnične zanesljivosti pri uporabi brezžičnega interneta od računalnikov znamke Y, ki jih običajno uporablja ECB.
Izvršilni odbor je nato preiskovalno komisijo pozval, naj v odgovor na trditve tožeče stranke pripravi sporočilo, v katerem naj povzame svoja stališča, svoje ugotovitve in rezultate razgovorov/zaslišanj, opravljenih do 26. julija 2010.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 30. septembra 2010 vložila posebno pritožbo zoper odločbo z dne 4. avgusta 2010. Izvršilni odbor ECB je to pritožbo zavrnil z odločbo z dne 23. novembra 2010.
Izvršilni odbor je prav tako 23. novembra 2010 po ponovni preučitvi položaja tožeče stranke na podlagi njenih pisnih pripomb sprejel novo odločbo, s katero je potrdil odločbo z dne 4. avgusta 2010. V tej novi odločbi je bilo navedeno, da je bila sprejeta po tem, ko je Izvršilni odbor preiskovalno komisijo pozval, naj pripravi sporočilo, ki bo vsebovalo njena stališča o pripombah tožeče stranke. Razlogi za začasno odstranitev tožeče stranke z delovnega mesta so bili: na prvem mestu ugotovitev Izvršilnega odbora, da nekatere pripombe tožeče stranke niso v skladu z nekaterimi stališči in sklepi preiskovalne komisije; na drugem mestu to, da tožeča stranka ni podala pojasnil v zvezi s 127 predmeti, v zvezi s katerimi je bila obtožena hude kršitve poklicnih obveznosti, saj na podlagi njenih pripomb ni bilo mogoče ugotoviti, da te obtožbe niso dovolj verjetne ali da očitno niso utemeljene, in na tretjem mestu nadaljevanje poizvedovanj v okviru preiskave OLAF. Dopis, s katerim je bila vročena ta odločba, je vseboval odlomke začasnih sklepov preiskovalne komisije, za katere je Izvršilni odbor navedel, da se je oprl nanje.
ECB je januarja 2011 tožečo stranko obvestila, da se je odločila v zvezi z njo začeti postopek v zvezi z invalidnostjo.
Izvršilni odbor je z odločbo z dne 15. marca 2011 zavrnil posebno pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila 21. januarja 2011 zoper odločbo z dne 23. novembra 2010, s katero je bila potrjena odločba z dne 4. avgusta 2010.
Generalni direktor GD za kadrovsko službo je 16. marca 2011 tožečo stranko obvestil, da od 28. marca 2011 ne bo več prejemala plače, temveč enakovredno invalidnino.
OLAF je 22. marca 2011 tožečo stranko povabil na zaslišanje, predvideno za 12. in 13. maja 2011.
Tožeča stranka je 2. februarja in 25. maja 2011 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložila dve tožbi, in sicer prvo, ki je bila evidentirana pod opravilno številko F‑7/11, zaradi razglasitve ničnosti odločbe z dne 4. avgusta 2010, drugo, ki je bila evidentirana pod opravilno število F‑60/11, pa zaradi razglasitve ničnosti odločbe z dne 23. novembra 2010, s katero je bila potrjena odločba z dne 4. avgusta 2010, torej obeh odločb, s katerima je ECB tožečo stranko začasno odstranila z delovnega mesta.
Sodišče za uslužbence je s sodbo z dne 13. decembra 2012, AX/ECB (F‑7/11 in F‑60/11,
EU:F:2012:195
), obe tožbi zavrnilo in tožeči stranki naložilo plačilo stroškov.
2.
Poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije
Iz spisa je razvidno, da je preiskovalna komisija – čeprav 26. julija 2010, ko je na podlagi obvestila OLAF o uvedbi preiskave pristojnost v zvezi s spisom predala temu uradu, še ni končala dela – kljub temu poročala o dejavnostih, ki jih je opravila do tega datuma, in sicer v obliki poročila o dejavnostih („Activity Report“, v nadaljevanju: poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije) z dne 15. marca 2011. Namen tega poročila naj bi bil podati „začasno presojo preiskovalne komisije, kot je bila izoblikovana 26. julija 2010, v zvezi s službenimi nameni nakupa vsake od kategorij spornih predmetov in v zvezi s skladnostjo podanih razlag“.
Poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije je oseba, pristojna za preiskavo, tj. direktor direktorata za notranjo revizijo, predložila čez leto dni, 22. marca 2012. Ta predložitev je bila utemeljena z dejstvom, da navedeno poročilo „vsebuje informacije, ki jih končno poročilo OLAF[, kot je opisano v točki 51 te sodbe,] ne vsebuje in ki bi lahko pomenile dodatne elemente, vključno z morebitnimi obteževalnimi ali olajševalnimi okoliščinami, ki bi jih lahko [GD za kadrovsko službo] upošteval pri odločitvi, ali naj uvede disciplinske postopke ali ne“. Direktor direktorata za notranjo revizijo je še pojasnil, da je poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije „le skrajšan povzetek vseh stališč in rezultatov razgovorov, pridobljenih do 26. julija 2010, in da ga je treba jasno razlikovati od ‚obrazloženega poročila o dejstvih in okoliščinah zadeve ter obstoju ali neobstoju zadostnih dokazov za zatrjevano kršitev‘“, torej poročila v smislu člena 8.3.2 Pravil za zaposlene in člena 6(14) Okrožnice št. 1/2006.
3.
Poročilo OLAF
Vodenje preiskave
OLAF je v okviru svoje preiskave z dopisom z dne 29. julija 2010 ECB zaprosil za informacije, ki so mu bile predložene z dopisom z dne 6. avgusta 2010. Preiskovalna ekipa OLAF je med 20. in 24. septembrom 2010 izvedla tudi preiskavo na kraju samem, med katero je imela razgovore z 12 zaposlenimi v ECB kot „pričami“. OLAF je 19. novembra 2010 zaslišal še enega zaposlenega v Banki.
Člani preiskovalne komisije so 23. marca 2011 odšli v prostore OLAF, v katerih so si izmenjali stališča o vsaki od kategorij predmetov, ki jih je kupil oddelek splošne službe, predstavili svoje začasne presoje dejstev, kot so bile izoblikovane 26. julija 2010, in odgovorili na vprašanja OLAF v zvezi s tem.
Iz spisa izhaja, da je preiskovalna komisija tako pomagala pri vodenju preiskave OLAF. V okviru te pomoči je OLAF z dopisom z dne 29. marca 2011 ECB prosil, naj mu predloži kopijo poročila o dejavnostih te komisije, ki jo je ta omenila v enem od odgovorov na zahteve OLAF za informacije.
Direktor direktorata za notranjo revizijo je kot pristojni za preiskavo 30. marca 2011 OLAF predložil poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije in pri tem ta urad opozoril „na dejstvo, da je to le poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije, opravljenih do 26. julija 2010, [tj.] na datum, ko je OLAF obvestil ECB o uvedbi preiskave v tej zadevi, s čimer se je končala [prvotna] upravna preiskava. Torej glavnih stališč in začasnih presoj preiskovalne komisije v zvezi s [13] kategorijami spornih nakupov, ki jih je opravil oddelek splošne službe, nikakor ni mogoče razlagati kot končne sklepe o vsaki od teh kategorij ali o katerem koli drugem elementu iz spisa.“
Ker tožeča stranka ni bila na razpolago, jo je OLAF pozval, naj mu predloži stališča ali pripombe o povzetku trditev v zvezi z njo najpozneje do 31. avgusta 2011, in ji je poleg tega postavil še več vprašanj.
ECB je 30. avgusta 2011 odvetniku tožeče stranke v celoti ali delno predložila nekatere dokumente, ki jih je ta zahteval 26. avgusta 2011. Tožeča stranka je z dopisom svojega odvetnika z dne 30. avgusta 2011 odgovorila na tri glavna vprašanja, ki ji jih je postavil OLAF v dopisu z dne 13. julija 2011, ter predložila pripombe o službenih namenih spornih nakupov in njihovih povezavah z nalogami in pristojnostmi oddelka splošne službe, ki ga je vodila tožeča stranka.
Kar zadeva seznam spornih nakupov, ki jih je opravil oddelek splošne službe, je tožeča stranka OLAF opozorila, da jo je preiskovalna komisija 29. junija 2010 že pozvala k predložitvi stališč v zvezi s tem. Zlasti je poudarila, da v tem, da je opremo, ki pripada ECB, odnesla domov, ne vidi nič slabega, saj je tako lahko dokončala njeno konfiguracijo in jo usposobila za delovanje, s čimer je prihranila čas službi. Trdila je, da ni nikoli naročila nakupa blaga iz proračuna Banke za svojo osebno ali zasebno uporabo ter da sta bili njena družina in ona vsekakor vedno zelo dobro opremljeni z opremo informacijske tehnologije in fotografsko opremo, in sicer na svoje stroške. V odgovoru OLAF je še navedla, da ni nikoli odredila uporabe nekaterih proračunskih postavk oddelka splošne službe za zadevne nakupe, saj je bila konkretna določitev ustrezne proračunske postavke glede na zadevni nakup v pristojnosti namestnika vodje oddelka.
OLAF je po opredelitvi zaposlenega, ki je odobril približno tretjino spornih nakupov, in sicer namestnika vodje oddelka, tega zaslišal 13. oktobra 2011.
Sklepi iz poročila OLAF
OLAF je ob koncu preiskave sprejel končno poročilo, v katerem je v zvezi s tožečo stranko predlagal, naj se preiskava konča z izrekom disciplinske sankcije (v nadaljevanju: poročilo OLAF). To poročilo skupaj s priporočili za ECB, ki je bilo sestavljeno 8. novembra 2011, je bilo ECB predloženo 27. januarja 2012. OLAF je tožečo stranko o dokončanju svoje preiskave obvestil 23. januarja 2012.
Iz poročila OLAF je razvidno, da je eden od zaposlenih v ECB, ki je želel ostati anonimen (v nadaljevanju: prijavitelj nepravilnosti („whistleblower“)), razkril obstoj morebitnih nepravilnosti, storjenih na oddelku splošne službe. Te naj so bile povezane z dejstvom, da je tožeča stranka v letu 2010 kupila dva prenosna navigacijska sistema, čeprav so bili vsi uradni avtomobili ECB že serijsko opremljeni s takim sistemom, ter z drugimi nakupi, in sicer nakupom več projektorjev LED, treh fotografskih aparatov, od tega enega profesionalne kakovosti, ter številnih prenosnih računalnikov in dodatne opreme. Prijavitelj nepravilnosti je omenil, da ima občutek, da je tožeča stranka, ki naj bi imela precejšnje finančne težave, opremo, ki je bila kupljena s sredstvi njene službe, prodala naprej v svojo korist.
Kar zadeva nakup prenosnih računalnikov znamke X, ki jih ECB ne uporablja, in povezane dodatne opreme, je OLAF opozoril, da taki nakupi izdelkov informacijske tehnologije niso v pristojnosti oddelka splošne službe. Kljub sklicevanju na projekt opremljanja sejnih sob v enem od poslopij ECB z brezžično internetno povezavo je OLAF ugotovil, da spada ta projekt v pristojnost GD za informacijske sisteme in da ni bil v okviru tega projekta kupljen noben prenosni računalnik. OLAF je vsekakor menil, da zaradi okoliščine, da je tožeča stranka zadevne prenosne računalnike kupila precej pred začetkom projekta, obstaja še več dvomov o primernosti takih nakupov. Zato je ta urad sklenil, da ni mogoče nakupa te kategorije blaga pojasniti z nobenim upoštevnim službenim razlogom.
Kar zadeva nakup digitalnih foto okvirjev („electronic photo frames“) in bralnikov za e‑knjige („e‑books“), je OLAF prav tako menil, da takih nakupov, ki prav tako niso v pristojnosti oddelka splošne službe, ni mogoče utemeljiti z nobenim službenim razlogom.
Podobno je OLAF v zvezi z nakupom „drugih računalnikov in povezane dodatne opreme“ („other computers and related accessories“) opozoril, da taki nakupi niso v pristojnosti oddelka splošne službe ter da se utemeljitev, ki sta jo navedla tožeča stranka in namestnik vodje oddelka, in sicer delo na daljavo, kontinuiteta dela in posojanje zaposlenim v Banki za sestanke in predstavitve, ne sklada z izjavami zaslišanih prič. Zato je OLAF menil, da navedenih nakupov ni mogoče utemeljiti z nobenim službenim razlogom.
Kar zadeva nakup prenosnih navigacijskih sistemov, je OLAF ugotovil, da je utemeljitev tožeče stranke, da so bili kupljeni za potrebe voznikov ECB za njihove dolge vožnje v Nemčiji in po Evropi, v očitnem nasprotju z izjavami voznikov in namestnika vodje oddelka, da so bila uradna vozila Banke že serijsko opremljena z vgrajenimi navigacijskimi sistemi. Zato je menil, da takih nakupov ni mogoče utemeljiti z nobenim upoštevnim službenim razlogom.
Kar zadeva nakup drugih računalnikov in dodatne opreme, je OLAF ugotovil, da bi bilo treba te nakupe opraviti centralizirano na ravni GD za informacijske sisteme in da z vidika službenih potreb oddelka splošne službe niso bili utemeljeni.
OLAF je poleg tega še menil, da nakup, ki je bil opravljen v obdobju 2007–2010 in je zadeval 12 telefonov BlackBerry in drugih mobilnih telefonov, ter sklenitev pogodb mobilne telefonije nista bila utemeljena s službenimi razlogi, taki nakupi blaga in storitev pa tudi niso spadali v pristojnost oddelka splošne službe.
Kar zadeva nakup štirih digitalnih fotografskih aparatov leta 2007 in 2010, je OLAF zavrnil utemeljitveni razlog, ki ga je navedla tožeča stranka, in sicer, da naj bi se zadevni fotografski aparati uporabljali za službo za kakovost in njen spletni katalog. Kar zadeva pojasnila tožeče stranke, ki je dejstvo, da je dva od teh fotografskih aparatov odnesla domov, utemeljila s tem, da jih je morala nastaviti, napolniti baterijo in prebrati njuna navodila za uporabo, jih je OLAF zavrnil, zlasti ker tožeča stranka skupaj s fotografskima aparatoma ni vzela navedenih navodil za uporabo.
Kar zadeva nakup tiskalnikov, je OLAF menil, da bi se moral oddelek splošne službe, če je pri njem obstajala taka potreba, opremiti prek GD za informacijske sisteme. OLAF je enako ugotovil v zvezi z nakupom izdelkov znamke Logitech.
Kar zadeva nakup televizije, zaslonov in projektorjev, je OLAF dopustil, da je nakup televizije in enega zaslona mogoče utemeljiti s potrebami voznikov ECB. Nasprotno pa se mu nikakor ni zdel ustrezno utemeljen nakup projektorjev in zaslonov, ki naj bi se uporabljali za predstavitve v pisarnah in sejnih sobah.
Kar zadeva nakup igralnih konzol in programske opreme, zlasti programske opreme, poimenovane „Body for LIFE companion“, ki je namenjena načrtovanju dnevnih športnih dejavnosti, in igre z logotipom ameriške nogometne ekipe, je OLAF opozoril, da so vozniki ECB zanikali, da bi imeli kdaj na razpolago to opremo za prosti čas, kar je v nasprotju z navedbami, s katerimi je želela tožeča stranka utemeljiti te nakupe.
OLAF je tako sklenil, da je oddelek splošne službe med oktobrom 2007 in marcem 2010 kupil 127 izdelkov informacijske tehnologije in z njimi povezanih izdelkov, in sicer skupaj 411 posameznih predmetov, ki so skupaj stali približno 65.000 EUR in ki jih je knjižil pod proračunsko postavko „Podpora upravnim službam […]“ („Administrative Services Support […]“) centraliziranega proračuna tega oddelka. Dve tretjini teh izdatkov je odredila tožeča stranka, preostalo tretjino pa namestnik vodje oddelka.
OLAF je ugotovil, da je lahko ECB našla ali locirala 95 od zadevnih predmetov, medtem ko še vedno ni znano, kje je 316 preostalih predmetov, katerih vrednost se ocenjuje na 40674,74 EUR. Ker nobeden od teh predmetov ni bil evidentiran v logističnem sistemu opreme („Equipment Logistics System“, v nadaljevanju: sistem ELS), ki se uporablja v ta namen, ali v katerem koli drugem sistemu ECB za popis inventarja, je bilo težko opredeliti, kje so. Vendar je OLAF hkrati navedel, da ni našel elementov, ki bi potrjevali sume, da je tožeča stranka zadevne predmete zlorabila ali da bi te predmete ukradel ali zlorabil kateri od zaposlenih v ECB. Čeprav so torej zadevni nakupi razkrivali kršitve poklicnih obveznosti, OLAF ni priporočil uvedbe sodnega postopka.
OLAF je poleg sklepov preiskave podal še več priporočil za ECB, in sicer, prvič, naj znotraj oddelka splošne službe znova pregleda finančne tokove, da bi tako preprečili, da bi bila oseba, ki je hierarhično podrejena, sopodpisnica, saj glede na očitno pomanjkanje neodvisnosti podrejenega uslužbenca to ne zagotavlja nobene dodane vrednosti z vidika nadzora nad odredbodajalcem; drugič, naj racionalizira centralizirane proračunske enote, podobne tisti na oddelku splošne službe, da bi tako povečala preglednost sistema nakupov, ki ga uporablja navedeni oddelek; tretjič, naj zagotovi, da se postopki na oddelku splošne službe izvajajo strogo po načelu specifikacije proračuna in da zagotavljajo smotrno finančno upravljanje, in četrtič, naj znova pregleda raven notranjega nadzora, ki je na splošno precej nizka, in sicer tako znotraj oddelka splošne službe kot pri nadzoru tega oddelka.
4.
Disciplinski postopek na podlagi člena 8.3.2 Pravil za zaposlene
Uvedba disciplinskega postopka in poročilo iz člena 8.3.2
Po predložitvi poročila OLAF so tožečo stranko zaslišali vodja oddelka za kadrovsko politiko in odnose z zaposlenimi GD za kadrovsko službo ter dva zaposlena na tem oddelku, zadolžena za odnose z zaposlenimi („Staff Relations Division“), in sicer na podlagi člena 8.3.2 Pravil za zaposlene (v nadaljevanju: preiskovalna komisija). Tožeča stranka je 24. avgusta 2012 preiskovalni komisiji po e‑pošti predložila nekaj dokumentov. Potem ko je tožeča stranka 18. oktobra 2012 podala stališča o osnutku poročila, ki ji je bil predložen 26. septembra istega leta, je direktorat ECB za zaposlene 19. novembra 2012 sprejel poročilo, kot je določeno s členom 8.3.2 Pravil za zaposlene, naslovljeno „Poročilo o morebitni kršitvi poklicnih obveznosti […]“ (v nadaljevanju: poročilo iz člena 8.3.2).
V poročilu iz člena 8.3.2 je bilo med drugim pojasnjeno:
„[…]
To poročilo je pripravil GD [za kadrovsko službo] na podlagi člena 8.3.2 Pravil za zaposlene, da bi predstavil dejstva in okoliščine v zvezi z morebitno kršitvijo [s strani tožeče stranke njenih poklicnih obveznosti], kar zadeva njeno sodelovanje in odgovornost pri nakupih, ki jih je opravil oddelek splošne službe […]
Pripravljeno je bilo na podlagi[, prvič,] poročila […] OLAF, [drugič,] informacij, ki jih je predložil [direktorat za notranjo revizijo] v zvezi z dejavnostmi preiskovalne komisije […] do 26. julija 2010, ko je bila [prvotna] upravna preiskava prekinjena, [tretjič,] informacij, ki jih je predložila [tožeča stranka], in[ četrtič,] drugih upravnih informacij, s katerimi je razpolagal GD [za kadrovsko službo].
[…]
Pod [vodstvom tožeče stranke] je [oddelek splošne službe] kupil 127 izdelkov [informacijske tehnologije in z njimi povezanih] izdelkov, ki predstavljajo 411 posameznih ločenih predmetov, za katere je mogoče glede na pristojnosti [tega oddelka] podvomiti o njihovem službenem namenu.
[…]
Od 411 ločenih predmetov, ki jih je kupil [oddelek splošne službe] pod [vodstvom tožeče stranke], je ECB uspelo nazaj pridobiti ali locirati 95 predmetov. Za 316 predmetov še vedno ni znano, kje so. Vrednost teh manjkajočih predmetov se ocenjuje na 40674,74 EUR.
Ker nobeden od teh predmetov ni bil evidentiran v [sistemu ELS] niti v katerem koli drugem sistemu ECB za popis inventarja, je bilo lociranje manjkajočih predmetov […] oteženo. [Tožeča stranka] meni, da razlog za to, da je težko ugotoviti, kje so predmeti, ni dejstvo, da niso bili evidentirani v sistemu. Po njenem mnenju so mogoče […] naslednje razlage: (i) predmeti so še vedno nekje v skladiščih ECB in niso bili najdeni zaradi neustreznega nadzora; vendar [tožeča stranka] dvomi o tem, saj naj bi si osebe z [oddelka splošne službe], ki so te predmete pospravile v skladišča – s sistemom [za popis inventarja] ali brez njega – natančno zapomnile, kam so jih pospravile; (ii) predmete so [drugam] premestili zaposleni, ki ne delajo na [tem oddelku] ([zaposleni] na drugih oddelkih ali pri zunanjih službah, ki imajo dostop do skladišč), ali (iii) predmete je odtujila ena ali več oseb ali z namenom obdolžitve [tožeče stranke] ali zaradi lastne koristi.
[…]“
V poročilu iz člena 8.3.2 je bilo navedenih tudi nekaj obteževalnih in olajševalnih okoliščin v zvezi z ravnanjem tožeče stranke.
Tožeča stranka je bila z dopisom z dne 29. novembra 2012 obveščena o sklepu Izvršilnega odbora z dne 27. novembra 2012 o uvedbi disciplinskega postopka in določitvi sestave disciplinske komisije, ki so jo sestavljali nekdanji član Sodišča za uslužbence v funkciji predsednika, štirje zaposleni iz različnih generalnih direktoratov ECB in nadomestni člani. V sklepu o začetku disciplinskega postopka je bilo izrecno navedeno, da ne temelji na poročilu o dejavnostih preiskovalne komisije, ampak na poročilu iz člena 8.3.2, katerega kopija je bila v tem kontekstu predložena tožeči stranki.
Očitki zoper tožečo stranko so se nanašali na to, da je kot oseba, pristojna za oddelek splošne službe, začela, odobrila ali dovolila nakup blaga, ki ne spada v pristojnost tega oddelka in/ali za katero ni dovoljena uporaba centraliziranega proračuna tega oddelka, na to, da nekaterih dolžnosti in pristojnosti ni opravljala z zahtevano vestnostjo ter proračunskih sredstev ni upravljala tako, da bi zagotovila najvišjo stopnjo uspešnosti, učinkovitosti in gospodarnosti, ter na to, da večkrat ni izkazala lojalnosti do sodelavcev ali ni sprejela vseh razumnih in ustreznih ukrepov, da bi čim bolj omejila stroške in izdatke ECB, s čimer je kršila člen 4(a) Pogojev za zaposlitev, določbe Kodeksa ravnanja, člene 0.1.1, 0.4 in 0.5 Pravil za zaposlene ter poglavji 7 in 8 Priročnika o poslovnih praksah. Tožeči stranki je bilo še očitano, prvič, da je bilo veliko predmetov, ki pripadajo ECB, zunaj prostorov Banke in da ni izpolnila obveznosti, da mora skrbeti za premoženje te institucije, in drugič, da ni znala pojasniti, kje je veliko število predmetov, ki jih je kupil oddelek splošne službe. Poleg tega ji je bilo očitano še slabo upravljanje s proračunskimi sredstvi.
Mnenje disciplinske komisije
Tožeča stranka je z dopisom z dne 4. decembra 2012 zahtevala zavrnitev dveh članov disciplinske komisije in nadomestnega člana za enega od teh dveh članov ter popoln dostop do vseh informacij in dokumentov, ki jih je imela Banka.
V zvezi s tem je tožeča stranka od disciplinske komisije zahtevala dostop do nekaterih dokumentov, tudi do poročila o dejavnostih preiskovalne komisije. Ker ta komisija zadnjenavedenega dokumenta ni imela, je 11. decembra 2012 direktorat za notranjo revizijo prosila, naj ji ga predloži, da bo lahko presodila o njegovi upoštevnosti za pravice tožeče stranke do obrambe. ECB je disciplinski komisiji predložila poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije, ta komisija pa je nato z dopisom svojega predsednika z dne 11. januarja 2013 tožečo stranko obvestila, da se je po preučitvi upoštevnosti zahtevanega dokumenta in njegove dodane vrednosti v primerjavi z dokumentacijo, ki je bila tožeči stranki že predložena, odločila, da ne bo ugodila njeni zahtevi za predložitev poročila o dejavnostih preiskovalne komisije. Disciplinska komisija je svoje stališče pojasnila tako:
„[…] Poleg tega so se, ko je bilo to primerno, upoštevali še različni drugi preudarki, tudi v zvezi z ugotovitvijo identitete tretjih strani in potrebo po tem, da se prepreči podaljševanje [postopka]. Disciplinska komisija meni, da so z dokumenti, ki so bili že predloženi [tožeči stranki], v celoti zagotovljene [njene] pravice do obrambe, zlasti v zvezi z vprašanjem dostopa [do dokumentov]. Disciplinska komisija še meni, da poročilo [iz člena 8.3.2] ne vsebuje nobenega elementa, ki bi ga bilo mogoče dokazati zgolj – ali večinoma – s sklicevanjem na druge dokumente razen tistih, ki jih [tožeča stranka] že ima.
[…]“
Nasprotno pa je ECB 5. decembra 2012 tožeči stranki predložila celotno poročilo OLAF.
Tožeča stranka je 29. januarja 2013 disciplinski komisiji predložila pisna stališča, zlasti „[o]brambno sporočilo […]“, nato pa ji je predložila še končno popravljeno različico tega sporočila, potem ko jo je navedena komisija 30. januarja 2013 zaslišala (v nadaljevanju: obrambno sporočilo). Iz zapisnika tega zaslišanja je razvidno, da je tožeča stranka znova izpodbijala to, da ji je ECB zavrnila dostop do nekaterih dokumentov. Pri tem je trdila, da ni v pristojnosti Banke, da presodi, kateri dokumenti so upoštevni za njeno obrambo, in da po njenem mnenju vseh informacij iz poročila iz člena 8.3.2 ni mogoče dokazati zgolj z dokumenti, ki jih ima na voljo.
Tožeča stranka je med zaslišanjem pred disciplinsko komisijo opozorila, da so zneski spornih nakupov sorazmerno nizki, da predstavljajo le majhen delež proračuna, za katerega je bila pristojna, ter da so bili ti nakupi vidni, zato bi jih računovodske, notranje revizijske in nadzorne službe ECB lahko nadzirale. Zanikala je, da bi sodelavcem dala navodila, naj kupljene opreme ne evidentirajo v sistem ELS.
Kar zadeva nagrajevanje zaposlenih na oddelku splošne službe s podarjanjem blaga majhne vrednosti, je tožeča stranka v zvezi z digitalnimi foto okvirji trdila, da je to prakso opustila, takoj ko so jo nadrejeni obvestili, da je ne odobravajo. Dejstvo, da je različno opremo odnesla domov, je pojasnila s svojo težnjo, da dela doma, pri čemer je poudarila, da so tretjino predmetov, ki jih je vrnila, sestavljale knjige iz knjižnice ECB, drugo tretjino standardna oprema, kot so mobilni telefoni, prenosni računalniki in nahrbtniki, tretjo tretjino pa oprema, ki jo je odnesla domov, da bi jo konfigurirala ali se seznanila z njo, da bi lahko nato zaposlenim na svojem oddelku dala navodila za njeno uporabo.
Tožeča stranka je disciplinski komisiji še pojasnila, da za sporno blago ni uporabila razpisnih postopkov, ker je bila vrednost posameznih kupljenih enot manjša od 10.000 EUR. V zvezi z nakupom bralnikov za e‑knjige je poudarila, da se je oddelek splošne službe osredotočal na prihranek papirja in da je bilo dogovorjeno, da se na tem oddelku preizkusi možnost uporabe te opreme, tako da bi bili vključeni vsi zaposleni na vseh hierarhičnih ravneh.
Kar zadeva nakup programske opreme za ponovno pridobitev kondicije, ki naj bi se uporabljala za hujšanje s porabo kalorij, je tožeča stranka pojasnila, da bi bila lahko ta programska oprema, ki ponuja fitnes vaje, koristna za ohranjanje kondicije voznikov ECB. Potrdila je, da v zvezi s to uporabo ni zaprosila za mnenje zdravstvene službe ECB niti ni preverila, ali se ta pobuda ne podvaja z obstoječimi zdravstvenimi programi Banke. Kar zadeva prenosne navigacijske sisteme, je tožeča stranka navedla, da so se nekateri vozniki pritoževali nad zastarelostjo nekaterih sistemov, s katerimi so bili opremljeni avtomobili ECB, zato naj bi se dogovorili za nakup nove prenosne opreme, namesto da bi posodobili vgrajene navigacijske naprave, s katerimi so bili opremljeni avtomobili ECB.
Ko je disciplinska komisija tožečo stranko vprašala, ali bi se želela vrniti na delovno mesto v ECB, je navedla, da bi se bila pripravljena vrniti v službo, čeprav bi bilo to lahko občutljivo zanjo in za druge osebe.
Disciplinska komisija je 5. aprila 2013 sprejela mnenje (v nadaljevanju: mnenje disciplinske komisije). V zvezi s postopkom pred to komisijo in dostopom do dokumentov je navedla:
„Celoten postopek je potekal v skladu z upoštevnimi določbami in ob polnem upoštevanju temeljnih pravic [tožeče stranke]. Disciplinska komisija zlasti soglasno meni, da očitki iz [točke] 14 mnenja [tožeče stranke] niso utemeljeni, posebej v zvezi z očitkom glede omejenega dostopa do nekaterih dokumentov pa poudarja, da je bilo [tožeči stranki] pred začetkom obravnave zadeve in po njem predloženo veliko število in velik obseg dokumentov, da bi ji tako omogočili pripravo obrambe. Predložitev drugih dokumentov bi privedla le do nepotrebnega podaljšanja postopka in bi lahko imela negativne posledice za interese tretjih oseb, ne bi pa pomenila nobene dodane vrednosti za obrambo [tožeče stranke].“
Kar zadeva kršitve poklicnih obveznosti, ki se očitajo tožeči stranki, jih je disciplinska komisija združila v te tri kategorije:
„(i)
[Tožeča stranka] je začela in/ali odobrila precejšnje število nakupov, ki niso bili v pristojnosti [oddelka splošne službe] in/ali se niso skladali z veljavnimi politikami ECB. [Tožeča stranka] ob nekaterih priložnostih ni pokazala zdravega in konstruktivnega delovnega odnosa do GD za informacijske sisteme, saj je nekajkrat odprto ravnala v nasprotju z zavrnitvijo tega GD za nekatere [načrtovane] nakupe, kar je okrepilo vtis osebe, ki je v tekmovalnem odnosu z GD za informacijske sisteme. Hkrati je namerno kršila navodila Izvršilnega odbora v zvezi z uporabo opreme za delo na daljavo. V zvezi s tem je mogoče navesti računalnike [znamke X], [‚]krizne[‘] računalnike, mobilne telefone in pogodbo s [telefonskim operaterjem, ki je med julijem 2008 in aprilom 2010 zagotovil storitve v vrednosti 17162,49 EUR].
(ii)
[Tožeča stranka] je začela in/ali odobrila precejšnje število nakupov, ki niso bili utemeljeni z ugotovljenimi in dokumentiranimi službenimi potrebami in/ali za katere službeni namen in dejanska izvedljivost nista bila dovolj dokazana. Taki nakupi so vključevali računalnike, ki so bili domnevno predvideni za prostor za obiskovalce, [‚]krizne[‘] računalnike, drag digitalni fotografski aparat in [prav tako] drago dodatno opremo, bralnike za e‑knjige in mini projektorje. S temi nakupi je bila ECB povzročena precejšnja finančna škoda.
(iii)
[Tožeča stranka] ni vzpostavila nobenega sistema nadzora nad kupljenim blagom in ni za to niti zadolžila nikogar z [oddelka splošne službe], kar je povzročilo [tveganje], da se bodo kupljeni predmeti izgubili. Dejstvo, da je imela [tožeča stranka] veliko število predmetov ECB pri sebi zunaj prostorov ECB, ne da bi to lahko utemeljila, je še dodatna obteževalna okoliščina z vidika pomanjkljive skrbnosti pri upravljanju kupljenega blaga.“
Zato je disciplinska komisija menila, da je tožeča stranka v dolgem obdobju in s številnimi ponovitvami kršila člen 4(a) Pogojev za zaposlitev, Kodeks ravnanja, zlasti člene 2, 2.2, 4.1 in 4.2 tega kodeksa, ter člena 7 in 8 Priročnika o poslovnih praksah, s čimer je Banki namerno povzročila finančno škodo. Disciplinska komisija je menila, da so „kršitve poklicnih obveznosti [tožeče stranke] zelo resne in v določenem obsegu pomenijo namerno nespoštovanje veljavnih pravil ECB“, in sicer še toliko bolj, ker je bil storilec vodja oddelka, ki mora varovati finančne interese ECB.
Disciplinska komisija je razpravljala o tem, ali je mogoče s takimi namernimi, neprekinjenimi in dolgotrajnimi kršitvami poklicnih obveznosti utemeljiti disciplinsko sankcijo odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V zvezi s tem je menila, da je treba upoštevati zunanji ugled ECB kot institucije Unije in varuhinje denarja evropskih davkoplačevalcev ter njeno vlogo vzornika, kar zadeva učinkovito in odgovorno upravo, ki jo vodijo uslužbenci brez osebnih interesov. Večina članov disciplinske komisije se je strinjala, da je mogoče naložiti tako sankcijo, če je bilo poleg tega ugotovljeno, da so bile kršitve poklicnih obveznosti storjene tudi zaradi prizadevanja za osebni interes, kar bi nepopravljivo omajalo zaupanje med ECB in tožečo stranko. V zvezi z vprašanjem osebnega interesa večina članov disciplinske komisije po razpravi ni bila dovolj prepričana, da je mogoče tak osebni interes „v ozkem pomenu dokazati brez kakršnega koli dvoma“, zlasti ob upoštevanju ugotovitev in sklepov OLAF.
Disciplinska komisija je ob upoštevanju olajševalnih okoliščin, navedenih v poročilu iz člena 8.3.2 – in sicer pomanjkljivosti pri notranjem nadzoru na oddelku splošne službe, preden je tam začela delati tožeča stranka, posebne strukture tega oddelka, v katerem je le malo delovnih mest višjega hierarhičnega razreda, kar pomeni večjo odgovornost, ki jo nosijo pristojni tega oddelka, ter zelo dobrih delovnih rezultatov tožeče stranke, kot izhajajo iz njenih ocenjevalnih poročil – kot primerno sankcijo priporočila degradiranje za dva plačna razreda, torej degradiranje na raven plače, ki jo je tožeča stranka prejemala, preden je leta 2007 napredovala na delovno mesto vodje oddelka splošne službe.
5.
Izpodbijana odločba
Tožeča stranka je z dopisom z dne 24. aprila 2013 predložila stališča o mnenju disciplinske komisije. GD za kadrovsko službo je 16. maja 2013 Izvršilnemu odboru ECB predložil osnutek odločbe o izreku sankcije v skladu z mnenjem disciplinske komisije.
Vendar je Izvršilni odbor ECB na sestanku 21. maja 2013 odločil, da tožečo stranko sankcionira z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi v Banki. Iz pripravljalnih dokumentov v zvezi z odločbo Izvršilnega odbora je razvidno, da je ta menil, da je tožeča stranka zaradi kršitev svojih poklicnih obveznosti poslovodje, ki jih je ugotovila disciplinska komisija – čeprav jih zadevna oseba izpodbija – „nepopravljivo omajala zaupanje, ki je potrebno med organom ECB, pristojnim za imenovanja, in zaposlenimi v ECB“.
Tako je Izvršilni odbor ECB z odločbo z dne 28. maja 2013 za tožečo stranko izrekel sankcijo odpovedi pogodbe o zaposlitvi z odpovednim rokom, kot je določena v členu 44(ii) Pogojev za zaposlitev (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Izvršilni odbor je v tej odločbi kot obteževalno okoliščino upošteval zlasti dejstvo, da je „[tožeča stranka] poklicne obveznosti kršila kot poslovodja, zavezan k ohranjanju ugleda in finančnega interesa ECB“, pri čemer je v zvezi s tem še poudarila, da „ECB svojo verodostojnost kot evropska institucija gradi […] na svoji vlogi vzornika, kar zadeva učinkovito in odgovorno upravo, ki jo vodijo zaposleni z neoporečno integriteto“.
Odvetnik tožeče stranke je z dopisom z dne 16. julija 2013 Izvršilni odbor ECB pozval, naj potrdi, da izpodbijana odločba temelji le na dokumentih, naštetih v tej odločbi, in sicer na poročilu OLAF, odločbi z dne 4. avgusta 2010, poročilu iz člena 8.3.2, obvestilu ECB nemškemu državnemu tožilstvu z dne 6. marca 2013 o domnevnih kršitvah poklicnih obveznosti, ki naj bi jih storila tožeča stranka, mnenju disciplinske komisije, poročilu z zaslišanja tožeče stranke pred disciplinsko komisijo in pisnih stališčih zadevne osebe, predloženih disciplinski komisiji 29. januarja 2013. V primeru nikalnega odgovora je ECB prosil, naj mu predloži še preostale dokumente, s katerimi razpolaga Izvršilni odbor in na katere se je oprl. Odvetnik tožeče stranke je poleg tega še opozoril, da je tožeča stranka prek njega generalnega direktorja GD za kadrovsko službo pozvala, naj ji predloži kopijo dopisa z dne 6. marca 2013, ki ga je ECB poslala nemškemu tožilstvu.
Generalni direktor GD za kadrovsko službo je tožeči stranki odgovoril z dopisom z dne 16. septembra 2013, v katerem je navedel, na katere dokumente se je Izvršilni odbor ECB oprl pri sprejetju izpodbijane odločbe. Med temi dokumenti ni bilo niti poročila o dejavnostih preiskovalne komisije niti dokumenta v zvezi z obvestilom ECB nemškemu tožilstvu z dne 6. marca 2013.
Predlogi strank in postopek
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo razglasi za nično;
—
posledično odredi vrnitev tožeče stranke na njeno delovno mesto v polnem obsegu, kar naj se ustrezno objavi, da se ji povrne ugled;
—
vsekakor odredi plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo v znesku, ki je
ex aequo et bono
določen na 20000,00 EUR;
—
ECB naloži plačilo stroškov.
ECB Sodišču za uslužbence v bistvu predlaga, naj:
—
tožbo razglasi za neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo vseh stroškov.
Tožeča stranka je v repliki vprašala, ali je primerno, da Sodišče za uslužbence v okviru ukrepa procesnega vodstva ECB odredi predložitev vseh dokumentov v zvezi z izmenjavami, ki jih je ta institucija imela z nemškim tožilstvom in OLAF.
ECB je v dupliki nasprotovala taki zahtevi ter pri tem trdila, da Sodišče za uslužbence ni pristojno za to, da zahteva dokumente, ki ne spadajo v okvir tega postopka, in da bi tožeča stranka z uporabo tega ukrepa procesnega vodstva želela le zaobiti zavrnitev v zvezi z njenim dopisom, naslovljenim „P[onovna upravna preučitev]“ („A[dministrative review]“), predloženim 29. novembra 2013, v katerem je nasprotovala sklepu z dne 30. septembra 2013, s katerim je bila zavrnjena podobna zahteva za dostop do dokumentov ECB.
ECB je poleg tega ob dupliki predložila še zaupno različico poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, namenjeno izključno Sodišču za uslužbence, da bi to lahko ugotovilo, da navedeni dokument ne vsebuje drugih informacij poleg tistih iz poročila iz člena 8.3.2. Banka je ob tem Sodišče za uslužbence prosila, naj ga ne razkrije tožeči stranki.
Sodišče za uslužbence je z dopisom sodnega tajništva z dne 17. junija 2014 Banko na podlagi člena 44(2) takrat veljavnega poslovnika vprašalo, zakaj je treba poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije obravnavati kot zaupno. Banko je posebej pozvalo, naj pojasni, zakaj je potrebna zaupna obravnava tega dokumenta v nasprotju z obravnavo poročila OLAF in poročila iz člena 8.3.2, na podlagi katerih se je ECB odločila uvesti disciplinski postopek in ki sta bili v celoti predloženi tožeči stranki. V zvezi s tem je morala ECB Sodišču za uslužbence zlasti pojasniti, katerih dejstev ali informacij iz poročila o dejavnostih preiskovalne komisije ni v preostalih dveh poročilih.
ECB je v dopisu z dne 30. junija 2014 Sodišču za uslužbence pojasnila, da je tožeči stranki predložila vse zaupne dokumente, na katere se je oprla disciplinska komisija, zato lahko preostali dokumenti, s katerimi razpolaga in jih Izvršilni odbor ni uporabil, ostanejo zaupni. Po navedbah Banke so bile vse upoštevne informacije iz poročila o dejavnostih preiskovalne komisije vsekakor vključene v poročilo iz člena 8.3.2. Vendar naj poročila o dejavnostih preiskovalne komisije ne bi smeli razkriti tožeči stranki zaradi varstva anonimnosti oseb, ki so sodelovale v prvotni upravni preiskavi, ki je ostala nedokončana.
Sodišče za uslužbence je 23. oktobra 2014 na podlagi ukrepov procesnega vodstva strankama postavilo nekaj vprašanj in ECB pozvalo, naj predloži nekatere dokumente, tudi nezaupno različico poročila o dejavnostih preiskovalne komisije. Stranki sta tej zahtevi ustrezno ugodili, nato pa je lahko vsaka od njiju predložila stališča o odgovorih druge.
Poleg tega je tožeča stranka 7. novembra 2014 na podlagi člena 57 Poslovnika podala nov dokazni predlog, ki je večinoma vključeval korespondenco v okviru vračila njenih osebnih predmetov ECB. ECB je v stališčih z dne 24. novembra 2014 o tem predlogu tožeče stranke v bistvu poudarila, da je bilo navedeno vračilo predmetov izvedeno 30. maja 2014, in Sodišče za uslužbence pozvala, naj presodi, ali je tako pozna podaja navedenega dokaznega predloga zadostno utemeljena. Sodišče za uslužbence je v zvezi s tem odločilo, da novi dokazni predlog sprejme.
Pravo
1.
Predlogi za vrnitev tožeče stranke na delovno mesto
Opozoriti je treba, da iz ustaljene sodne prakse, ki se uporablja tudi za tožbe, vložene na podlagi člena 36.2 Protokola o statutu ESCB in ECB, Sodišče za uslužbence ni pristojno za izrekanje odredb, naslovljenih na institucije Unije (glej sodbi Da Silva Pinto Branco/Sodišče, F‑52/09,
EU:F:2010:98
, točka 31, in DH/Parlament, F‑4/14,
EU:F:2014:241
, točka 41).
Zato je treba predloge, s katerimi želi tožeča stranka doseči vrnitev na delovno mesto, takoj zavreči kot nedopustne.
2.
Predlogi za razglasitev ničnosti
Tožeča stranka v podporo predlogom za razglasitev ničnosti navaja osem tožbenih razlogov, s katerimi se zatrjuje:
—
kršitev pravic do obrambe, člena 45 Pogojev za zaposlitev, člena 8.3.11 Pravil za zaposlene in člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ker ji je ECB zavrnila dostop do nekaterih dokumentov in/ali informacij;
—
nezakonitost člena 8.3.5 Pravil za zaposlene z vidika načela nepristranskosti in člena 47 Listine;
—
kršitev domneve nedolžnosti, načela nepristranskosti ter členov 47 in 48 Listine;
—
kršitev obveznosti skrbnega ravnanja zaradi nespoštovanja načela razumnih rokov;
—
kršitev obveznosti obrazložitve;
—
prekoračitev pooblastil Izvršilnega odbora in kršitev člena 8.3.17 Pravil za zaposlene;
—
očitno napako pri presoji in kršitev načela sorazmernosti;
—
nezakonitost členov 44 in 45 Pogojev za zaposlitev ter člena 8.3 Pravil za zaposlene z vidika svobode združevanja in pravice do kolektivnega pogajanja, določenih s členom 28 Listine.
Sodišče za uslužbence uvodoma za namene obravnave teh tožbenih razlogov opozarja, da člen 9(c) Pogojev za zaposlitev določa, da se „[p]ri razlagi pravic in obveznosti, določenih s […] Pogoji za zaposlitev, […] ustrezno upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v institucijah [Unije]“.
Ker je disciplinski postopek, določen s predpisi, ki se uporabljajo za uslužbence ECB, z določenih vidikov podoben postopku, ki je določen s Kadrovskimi predpisi za uradnike Evropske unije, ki se uporabljajo tudi za druge uslužbence Unije in temeljijo na Uredbi Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), lahko sodišča Unije v tem okviru po potrebi po analogiji uporabijo sodno prakso v zvezi z disciplinskim postopkom iz Kadrovskih predpisov.
Prvi tožbeni razlog: kršitev pravic do obrambe, člena 45 Pogojev za zaposlitev, člena 8.3.11 Pravil za zaposlene in člena 47 Listine
Trditve strank
Tožeča stranka ECB, tudi disciplinski komisiji, očita, da ji ni zagotovila polnega dostopa do vseh informacij in dokumentov, ki so na voljo Banki, zlasti razbremenilnih, ki bi ji lahko koristili pri zagovarjanju njenega stališča. Tožeča stranka zlasti meni, prvič, da je bil dostop do seznamov nakupov nestandardne opreme, opreme informacijske tehnologije, programske opreme in storitev tehničnega svetovanja – ki so jih v obdobju med letoma 2003 in 2010 opravili GD za informacijske sisteme, GD za upravo, GD za kadrovsko službo in to, kar je danes direktorat za notranjo revizijo – nujen za izvajanje njenih pravic do obrambe. Enako naj bi veljalo za dokumente direktorata za notranjo revizijo v zvezi s preiskavami glede namestnika vodje oddelka.
Drugič, tožeča stranka ECB še očita, da ni ugodila njeni zahtevi za predložitev „vse dokumentacije o informacijskem upravljanju in projektu organizacijskega razvoja […], vključno s predstavitvami […] in dokumenti Upravnega odbora in Izvršilnega odbora“, ter „vse dokumentacije [oddelka za komunikacijo] o [projektih organizacijskega razvoja], vključno s predstavitvami […] in dokumenti Upravnega odbora in Izvršilnega odbora“.
Tretjič, tožeča stranka se sklicuje na nepredložitev poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, katerega obstoj naj bi odkrila med potekom disciplinskega postopka. Vendar naj bi poročilo iz člena 8.3.2 delno temeljilo na tem poročilu o dejavnostih, vsekakor pa naj bi – ker se je disciplinska komisija seznanila z njim, da je lahko odgovorila na zahtevo tožeče stranke z dne 4. decembra 2012 za dostop do tega dokumenta – vsaj od datuma, ko je bila disciplinski komisiji predložena zahteva za dostop, postalo sestavni del njenega disciplinskega spisa. Poleg tega naj bi vsebina poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, ker se je ta komisija seznanila z njim, da se je lahko 11. januarja 2013 izrekla o zahtevi tožeče stranke z dne 4. decembra 2012, nujno vplivala nanjo, ko je oblikovala svoje mnenje. Tožeča stranka še trdi, da brez poročila o dejavnostih preiskovalne komisije ni mogla v celoti razumeti poročila iz člena 8.3.2 in da prizadevanje za ohranitev anonimnosti nekaterih prič ne more prevladati nad njenimi pravicami do obrambe. Vendar je tožeča stranka v odgovoru z dne 6. novembra 2014 na ukrepe procesnega vodstva priznala, da ne gre nujno za vprašanje, ali je lahko razumela poročilo iz člena 8.3.2 ali ne, temveč prej za vprašanje, ali ji je dovoljen dostop do celotne dokumentacije, s katero razpolaga ECB, ali ne.
Četrtič, tožeča stranka poudarja, da je bil Izvršilni odbor ECB pred sprejetjem izpodbijane odločbe obveščen o tem, da je direktorat za notranjo revizijo predložil obvestilo nemškemu tožilstvu, in da izpodbijana odločba napotuje prav na navedeno predložitev obvestila nemškim sodnim organom. To naj bi torej dokazovalo, da je bil ta vidik bistveni – ali celo odločilni – razlog, na podlagi katerega se je Izvršilni odbor odločil za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke namesto za njeno degradiranje. V takih okoliščinah naj ji ECB ne bi mogla zavrniti dostopa do konkretne vsebine navedenega obvestila, ki je bilo predloženo nemškemu tožilstvu, saj naj bi ga ECB uporabila za to, da je še povečala težo obtožb zoper tožečo stranko in utemeljila izrek strožje sankcije. Tožeča stranka poleg tega izpodbija utemeljenost predložitve sporočila o svojem primeru nemškim sodnim organom, pri čemer poudarja, da OLAF ni priporočil, naj se v zvezi s spisom uvede sodni postopek.
Tožeča stranka v zvezi s tem, da ji je disciplinska komisija 11. januarja 2013 zavrnila dostop do poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, izpodbija tudi možnost, da disciplinska komisija namesto nje presodi, kateri dokumenti bi lahko imeli dodano vrednost za njeno obrambo.
ECB predlaga zavrnitev prvega tožbenega razloga, pri čemer poudarja, da je tožeči stranki omogočila dostop do vseh dokumentov, na katerih temelji izpodbijana odločba, ter da ta dejansko napačno razume obseg svojih pravic, ko trdi, da ima pravico do dostopa do vseh dokumentov, za katere meni, da so koristni za njeno obrambo, in da lahko preveri katero koli informacijo ali dokument, ki je v Banki, tudi če ni nujno, da izpodbijana odločba temelji na tej informaciji ali na tem dokumentu.
ECB v zvezi s poročilom o dejavnostih preiskovalne komisije poudarja, da je bilo to pripravljeno pred uvedbo disciplinskega postopka, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, da ni bilo nikoli predloženo Izvršilnemu odboru ECB, saj ni sestavni del „celotnega disciplinskega spisa“, in da so bili upoštevni elementi iz tega poročila vsekakor povzeti v poročilu iz člena 8.3.2, do katerega je imela tožeča stranka v celoti dostop, enako kot tudi do poročila OLAF. Ker je tožeča stranka lahko izvajala svoje pravice do obrambe, kar zadeva poročilo iz člena 8.3.2, naj ne bi bilo mogoče z ničemer utemeljiti še ene pravice do obrambe, kar zadeva poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije, in sicer še toliko bolj, ker je bilo poročilo iz člena 8.3.2 edini dokument, na katerem je temeljila odločitev o tem, ali naj se zoper tožečo stranko uvede disciplinski postopek ali ne. Kar zadeva dejstvo, da se je disciplinska komisija seznanila s poročilom o dejavnostih preiskovalne komisije, je to storila izključno zaradi zahteve tožeče stranke, naj se ji zagotovi dostop do tega poročila, kar pa naj ne bi pomenilo, da se je ta komisija pri pripravi svojega mnenja oprla na navedeno poročilo.
Kar zadeva obvestilo nemškemu tožilstvu, naj bi šlo za ločeno vprašanje, in sicer morebitno opredelitev spornih dejstev za kršitve nemškega prava, vendar naj to obvestilo ne bi bilo odločilni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke. Izvršilni odbor naj bi v izpodbijani odločbi obvestilo nemškemu tožilstvu, ki ga je predložil direktorat za notranjo revizijo, omenil le zato, da bi – v nasprotju s tem, kar bi bilo mogoče razbrati iz mnenja disciplinske komisije – „že v izhodišču zelo nedvoumno pojasnil, da spada [to vprašanje] v pristojnost nemškega sodnega sistema“. Izvršilni odbor naj bi dal tudi vedeti, da to vprašanje nikakor ne vpliva na izgubo zaupanja, na katero se nanašajo točke od 12 do 14 izpodbijane odločbe. To naj bi dokazovalo dejstvo, da tudi disciplinska odločba v zvezi z namestnikom vodje oddelka napotuje na obvestilo nemškim sodnim organom, čeprav se ECB ni odločila za odpoved njegove pogodbe o zaposlitvi.
Presoja Sodišča za uslužbence
– Splošne ugotovitve
Uvodoma je treba opozoriti, da člen 41(2)(b) Listine določa, da ima vsaka oseba pravico do vpogleda v svoj spis ob spoštovanju legitimnih interesov zaupnosti ter poklicne in poslovne tajnosti. Po drugi strani člen 45 Pogojev za zaposlitev določa, da za nobenega od zaposlenih ni mogoče izreči disciplinske sankcije, ne da bi se zadevna oseba prej lahko izrekla o očitkih zoper njo (sodbi X/ECB, T‑333/99,
EU:T:2001:251
, točki 176 in 177, ter Afari/ECB, T‑11/03,
EU:T:2004:77
, točka 50).
Kar zadeva obseg pravice zadevne osebe do dostopa do dokumentov in elementov, uporabljenih v podporo očitkom Banke, na katerih temelji izpodbijana odločba, je treba ugotoviti, da člen 8.3.2 Pravil za zaposlene določa, da odločitev o uvedbi disciplinskega postopka sprejme Izvršilni odbor, potem ko so zadevni osebi predloženi vsi dokumenti iz spisa in je bila ta oseba zaslišana, člen 8.3.11 Pravil za zaposlene pa še določa, da ima zadevna oseba „[p]o prejemu […] poročila [iz člena 8.3.2 (torej v obravnavani zadevi po 19. decembru 2012)] pravico pridobiti svoj celotni osebni spis in kopirati vse za postopek pomembne dokumente, tudi razbremenilne dokaze“.
Čeprav lahko na podlagi določb, ki se uporabljajo za ECB, uslužbenec, v zvezi s katerim je bil uveden disciplinski postopek, načeloma brez omejitev dostopa do elementov disciplinskega spisa, vključno z elementi v svojo korist, s temi določbami kljub temu ni določen neomejen dostop tega uslužbenca do vseh informacij ali vsakega dokumenta, ki je v Banki ali ki bi bil lahko rekonstruiran na podlagi obstoječih dokumentov ali informacij, ki so na voljo v tej instituciji. V zvezi z zadnjenavedeno vrsto informacij ali „rekonstruiranimi“ dokumenti, ki se načeloma ne obravnavajo, kot da so sestavni del disciplinskega spisa, Pravila za zaposlene ne določajo, da se ti po uradni dolžnosti predložijo zadevni osebi.
Sodišče za uslužbence meni, da se pravica do dostopa do disciplinskega spisa, določena s predpisi, ki se uporabljajo za zaposlene v ECB, sklada z zahtevami, določenimi s pravom Unije, zlasti členom 41(2)(b) Listine in sodno prakso Unije v zvezi z disciplinskim postopkom. Za zagotovitev kontradiktornosti disciplinskega postopka, kot je tisti, ki poteka pred disciplinsko komisijo ECB, in pravic do obrambe v takem postopku se sicer res zahteva, da se lahko tožeča stranka in – če je to primerno – njen odvetnik seznanita z vsemi dejanskimi elementi, na podlagi katerih je bila sprejeta disciplinska odločba, in sicer pravočasno, da lahko predložita svoja stališča. Tako mora biti za zagotovitev spoštovanja pravic do obrambe zadevni osebi dana možnost, da učinkovito predstavi svoje stališče o upoštevnosti dejstev in da lahko poleg tega tudi zavzame stališče vsaj o dokumentih, ki jih je upoštevala institucija Unije in ki razkrivajo dejstva, pomembna za izvajanje njenih pravic do obrambe (sodba v združenih zadevah Kaufring in drugi/Komisija, T‑186/97, T‑187/97, od T‑190/97 do T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, od T‑216/97 do T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 in T‑147/99,
EU:T:2001:133
, točka 179). Vendar se lahko zahteva po dostopu zadevne osebe do dokumentov v zvezi z njo uporablja le za dokumente, uporabljene v disciplinskem postopku in/ali končni odločbi uprave. Torej upravi na podlagi načela spoštovanja pravic do obrambe ni treba nujno predložiti drugih dokumentov (glej v tem smislu sodbo N/Komisija, T‑273/94,
EU:T:1997:71
, točka 89).
Sodišče za uslužbence še ugotavlja, da je bil tožeči stranki v obravnavani zadevi med disciplinskim postopkom, ki je bil uveden z vročitvijo poročila iz člena 8.3.2, v celoti omogočen dostop tako do tega poročila kot do poročila OLAF, pa tudi do sklopa dokumentov, ki ji jih je dala na razpolago ECB v odgovor na njene številne zahteve za dostop do dokumentov.
Ob upoštevanju navedenega je treba opredeliti, ali so dokumenti in informacije, do katerih je ECB tožeči stranki zavrnila dostop ter na katere se nanaša ta tožbeni razlog, ki zadeva kršitev pravic do obrambe, sestavni del disciplinskega spisa tožeče stranke in/ali so bili uporabljeni pri pripravi mnenja disciplinske komisije in pri sprejetju izpodbijane odločbe.
– Zahteve za dostop do seznamov nakupov in dokumentacije v zvezi z nekaterimi informacijskimi projekti
Kar zadeva, prvič, zahteve tožeče stranke, naj ji ECB in/ali disciplinska komisija predložita sezname nakupov nekaterih vrst blaga in naročenih storitev za obdobje med letoma 2003 in 2010 ter vse dokumente, zlasti tiste, ki jih je izdal oddelek za komunikacijo GD za upravo, v povezavi s „projekti organizacijskega razvoja“ in „informacijskim upravljanjem“, Sodišče za uslužbence opozarja, da te informacije – tudi če bi jih bilo mogoče rekonstruirati na podlagi podatkovnih zbirk Banke – v ECB niso nujno obstajale v taki obliki, torej v obliki obstoječih dokumentov, kot jih je želela pridobiti tožeča stranka v svojih zahtevah. Dalje, iz spisa ni nikakor razvidno, da so bili taki dokumenti ali informacije – čeprav je GD za kadrovsko službo mogoče res razpolagal z njimi ali so jih lahko ta direktorat ali druge službe rekonstruirali – predloženi ali na razpolago disciplinski komisiji in Izvršilnemu odboru.
Torej zahteva za predložitev teh dokumentov ali informacij ni bila vložena, ker so obstajali ali bi disciplinska komisija in/ali Izvršilni odbor razpolagala z njimi, ampak ker je tožeča stranka špekulirala o njihovi razbremenilni dokazni vrednosti.
V zvezi s tem sicer drži, da niti ECB niti disciplinska komisija nista pristojni za to, da se izrečeta o morebitni upoštevnosti ali koristnosti nekaterih dokumentov za obrambo zaposlenega, saj ni mogoče izključiti možnosti, da so lahko dokumenti, ki po presoji ECB ali disciplinske komisije niso upoštevni, zanj koristni. Zato niti ECB niti disciplinska komisija ne moreta iz upravnega postopka enostransko izključiti dokumentov, ki bi jih lahko zadevna oseba uporabila kot razbremenilne dokaze (glej po analogiji sodbe ICI/Komisija, T‑36/91,
EU:T:1995:118
, točka 93; Eyckeler & Malt/Komisija, T‑42/96,
EU:T:1998:40
, točka 81, ter Kaufring in drugi/Komisija,
EU:T:2001:133
, točki 179 in 185).
Vendar v obravnavani zadevi, prvič, ni dokazano niti se ne zatrjuje, da so bili zadevni seznami nakupov na voljo ECB ali disciplinski komisiji v taki obliki in da jih je Izvršilni odbor uporabil pri sprejetju izpodbijane odločbe. Drugič, pravic do obrambe, zlasti pravice do izjave v zvezi z dokumenti, ki sta jih uporabila disciplinska komisija in nato Izvršilni odbor za utemeljitev izpodbijane odločbe, ni mogoče preveč razširiti, tako da bi vključevale pravico, da se tožeči stranki zagotovi katera koli informacija ali kateri koli dokumenti, s katerim razpolaga ali bi lahko razpolagala Banka, le zato, ker tožeča stranka na podlagi lastne preiskave spornih dejstev, ki jo je opravila, špekulira o razbremenilni dokazni vrednosti takih dokumentov ali informacij.
Sodišče za uslužbence vsekakor meni, da tudi če so morda drugi oddelki ECB opravili podobne sporne nakupe, kar je očitno želela dokazati tožeča stranka z zahtevanimi seznami nakupov, tako ravnanje, ki je v nasprotju z določbami, ki se uporabljajo v Banki – tudi če bi bilo dokazano – vsekakor ne bi moglo utemeljiti ravnanja, ki se tožeči stranki očita v obravnavani zadevi, kar pomeni, da se ne bi moglo upoštevati niti kot olajševalna okoliščina.
Odgovornost tožeče stranke je treba namreč preučiti posamično in samostojno, in sicer neodvisno od morebitne zakonitosti ali nezakonitosti odločitve ali neobstoja odločitve, sprejete v zvezi z drugimi zaposlenimi. Zato se uslužbenec za izpodbijanje sankcije, ki mu je bila naložena, ne more učinkovito sklicevati na dejstvo, da ni bil uveden noben drug disciplinski postopek zoper enega ali več drugih uslužbencev zaradi dejstev, podobnih tistim, ki so bila upoštevana zoper njega (glej v tem smislu sodbi Williams/Računsko sodišče, 134/84,
EU:C:1985:297
, točka 14, in de Compte/Parlament, T‑26/89,
EU:T:1991:54
, točka 170, ki je bila potrjena v pritožbenem postopku s sodbo de Compte/Parlament, C‑326/91 P,
EU:C:1994:218
, točka 52).
– Zahteva za dostop do spisa, predloženega nemškim sodnim organom
Kar zadeva zahtevo za dostop do spisa, ki ga je direktorat za notranjo revizijo 6. marca 2013 predložil nemškemu tožilstvu, je treba uvodoma ugotoviti, da to, da je OLAF v svojem poročilu ocenil, da ni treba priporočiti „uvedbe sodnega postopka“, še ne pomeni, da se ECB ne sme obrniti na nacionalne sodne organe. Tako je lahko Banka na podlagi svoje institucionalne avtonomije elemente v zvezi z ravnanjem tožeče stranke predložila nemškim sodnim organom, da so ti lahko preučili, ali bi bilo te elemente mogoče opredeliti kot kršitve nemškega prava in bi lahko zato v zvezi z njimi začeli kazenski pregon.
Glede tega je treba še poudariti, da Pogoji za zaposlitev po spremembah, ki so začele veljati 1. januarja 2009 – kot je potrdila Banka v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva z dne 6. novembra 2014 – drugače kakor člen 25 Priloge IX h Kadrovskim predpisom ne vsebujejo več vrinjene povedi, ki je bila prej vključena v člen 44 teh predpisov in v skladu s katero se končna odločitev, če „uslužbenca [ECB] za ta ista dejanja kazensko preganjajo, […] sprejme šele po pravnomočni sodbi sodišča, ki je obravnavalo zadevo“.
V zvezi s tem je tožeča stranka v stališčih z dne 24. novembra 2014 glede zgoraj navedenega odgovora ECB na ukrepe procesnega vodstva – ob čemer je med zaslišanjem priznala, da konec koncev od vložitve tožbe v tej zadevi ni mogoče ugotoviti nobenega novega dejstva – navedla nov tožbeni razlog zoper izpodbijano odločbo, s katerim je trdila, prvič, da črtanje zgoraj navedene vrinjene povedi ni zakonito, saj naj v zvezi s tem črtanjem ne bi bilo opravljeno ustrezno posvetovanje s Svetom zaposlenih ECB, in drugič, da se avtonomno uporablja – in je bilo kršeno – splošno pravno načelo, ki ga priznavajo nekatere države članice in pravo Unije, po katerem kazenski postopek zadrži disciplinski postopek.
Vendar je treba ugotoviti, prvič, da tak nov tožbeni razlog ne izhaja „iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se razkrile med postopkom“, v smislu člena 56 Poslovnika. Zadevna vstavljena poved je bila iz Pravil za zaposlene namreč črtana pred uvedbo disciplinskega postopka zoper tožečo stranko, zato bi bilo mogoče ta tožbeni razlog navesti že v tožbi. Torej je bil ta tožbeni razlog naveden izključno na podlagi vsebine odgovora ECB na vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče za uslužbence.
Drugič, ta novi tožbeni razlog vsekakor ni upošteven. Tudi če bi namreč v pogodbenem okviru delovnega razmerja med ECB in njenimi uslužbenci lahko uporabili zadevno načelo, Sodišče za uslužbence ugotavlja, da nemško tožilstvo na datum sprejetja izpodbijane odločbe – pa tudi na datum zaslišanja – ni sprejelo nobenega sklepa o začetku kazenskega pregona zoper tožečo stranko, ki bi omogočil trditev, da poteka kazenski postopek.
Dalje, če se vrnemo k očitku v zvezi z zavrnitvijo dostopa do spisa, ki je bil predložen nemškemu tožilstvu, iz spisa, predloženega Sodišču za uslužbence, prav tako ni razvidno, da bi bila disciplinska komisija obveščena o tej predložitvi niti da bi se pri izdaji svojega mnenja opirala na tako informacijo. To pomeni, da spis, ki ga je ECB predložila nemškim sodnim organom, v tej fazi ni bil sestavni del disciplinskega spisa, zato ni mogoče v zvezi s tem ugotoviti nobene kršitve člena 8.3.11 Pravil za zaposlene.
Nasprotno pa iz besedila izpodbijane odločbe izhaja, da je Izvršilni odbor upošteval to informacijo.
ECB je v dupliki pojasnila, da je direktorat za notranjo revizijo „osebno“ izročil nekatere dokumente nemškemu tožilstvu, ni pa navedla, kateri so bili ti dokumenti. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence meni, da ECB samo zato, ker tožeči stranki ni na svojo pobudo predložila dokumentov, ki so bili „osebno“ predloženi nemškemu tožilstvu, še ni kršila Pravil za zaposlene, saj taka predložitev spada na področje uporabe njene institucionalne avtonomije, pri čemer je treba upoštevati, da morajo na podlagi člena 3 Pogojev za zaposlitev vsi uslužbenci Banke spoštovati veljavne zakone in policijske predpise. Sodišče za uslužbence še meni, da kljub razkritju tožeče stranke, da je od nemškega tožilstva prejela CD‑rom, ki je vseboval vročeno obvestilo ECB, ni dokazano, da bi se Izvršilni odbor oprl na dokumente, vročene nemškemu tožilstvu, v zvezi s katerimi poleg tega iz spisa niti ne izhaja, da bi se razlikovali od dokumentov, s katerimi je tožeča stranka že razpolagala. Sodišče za uslužbence je poleg tega opozorilo, da nemško tožilstvo niti na datum sprejetja izpodbijane odločbe niti na datum obravnave ni sprejelo nobenega sklepa o začetku kazenskega pregona, kar sta stranki potrdili na obravnavi.
Kar zadeva informacijo iz izpodbijane odločbe, da je ECB o zadevi tožeče stranke obvestila nemško tožilstvo, prvič, iz izpodbijane odločbe ne izhaja, da bi bila ta informacija odločilna za sprejetje izpodbijane odločbe, zlasti ker so odločilni razlogi za sankcijo navedeni v točkah od 11 do 14 te odločbe. Drugič, Sodišče za uslužbence meni, da tudi če bi tožeča stranka lahko komentirala to informacijo, to ne bi vplivalo na razloge, upoštevane v točkah od 11 do 14 izpodbijane odločbe, in torej na sankcijo, ki jo je izrekel Izvršilni odbor.
– Zahteva za dostop do poročila o dejavnostih preiskovalne komisije
Uvodoma je treba poudariti, da se elementi, ki jih je upoštevala ECB v podporo očitkom zoper tožečo stranko in s katerimi je bil torej opredeljen okvir disciplinskega postopka, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba – tudi če so bili morda res vključeni že v poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije – ujemajo z elementi, vključenimi v poročilo iz člena 8.3.2, v zvezi s katerim je tožeča stranka v celoti zavzela stališče ter ki je bilo dano na razpolago disciplinski komisiji in Izvršilnemu odboru. Poročilo OLAF, ki je bilo sestavljeno po tem, ko je ta urad opravil lastno preiskavo ob pomoči direktorata ECB za notranjo revizijo in po zaslišanju nekaterih zaposlenih, je prav tako eden glavnih dokumentov disciplinskega spisa, do katerega je imela tožeča stranka dostop, o katerem se je lahko izrekla in na katerem večinoma temelji mnenje disciplinske komisije, kar je v tem mnenju tudi navedeno.
Sodišče za uslužbence v zvezi s poročilom o dejavnostih preiskovalne komisije ugotavlja, da je bilo to pripravljeno 15. marca 2011 v povezavi s prvotno upravno preiskavo, ki je ostala nedokončana, torej pred uvedbo postopka disciplinske preiskave na podlagi člena 8.3.2 Pravil za zaposlene, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba. Poleg tega je direktorat za notranjo revizijo neodvisno od vsebine tega poročila ob njegovi predložitvi OLAF 30. marca 2011 jasno poudaril, da vsebuje le „glavn[a] stališč[a] in začasn[e] presoj[e] preiskovalne komisije v zvezi s [13] kategorijami spornih nakupov, ki jih je opravil oddelek splošne službe[, ter jih] nikakor ni mogoče razlagati kot končne sklepe o vsaki od teh kategorij ali o katerem koli drugem elementu iz spisa“. Prav tako je direktorat za notranjo revizijo, ko je 22. marca 2012 to poročilo predložil GD za kadrovsko službo, še poudaril, da je to poročilo „le skrajšan povzetek vseh stališč in rezultatov razgovorov, pridobljenih do 26. julija 2010, in da ga je treba jasno razlikovati od ‚obrazloženega poročila o dejstvih in okoliščinah zadeve ter obstoju ali neobstoju zadostnih dokazov za zatrjevano kršitev‘“.
Čeprav je torej lahko vsebina poročila o dejavnostih preiskovalne komisije – podobno kot katera koli informacija, ki jo je ECB predložila v okviru mehanizma tehničnega sodelovanja za namene preiskav OLAF – res usmerila preiskovalne dejavnosti OLAF in je lahko usmerila tudi preiskovalno komisijo pri preiskovalnih dejavnostih, na podlagi katerih je bilo sprejeto poročilo iz člena 8.3.2, navedenega poročila o dejavnostih – drugače kakor poročilo iz člena 8.3.2 – kljub temu ni mogoče obravnavati kot končno poročilo, ki ga je sprejela Banka, ali kot obrazloženo poročilo v smislu člena 6(14) Okrožnice št. 1/2006.
Glede na pripravljalno naravo ugotovitev in sklepov, ki so bili lahko vključeni v poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije, pa tudi legitimen interes, da se zagotovi anonimnost prijavitelja nepravilnosti, ki je upravi sprva razkril nekatere nepravilnosti na oddelku splošne službe, Sodišče za uslužbence meni, da ima to poročilo vrednost pripravljalnega dokumenta, sestavljenega pred uvedbo disciplinskega postopka, na katerega se organ, pristojen za odločanje, in sicer Izvršilni odbor, ni oprl pri sprejetju izpodbijane odločbe. Zato ta pripravljalni dokument kot interni dokument ni bil del disciplinskega spisa in ga na podlagi Pravil za zaposlene v Banki ni bilo treba predložiti tožeči stranki, da bi tako zagotovili njene pravice do obrambe (glej v tem smislu sodbo N/Komisija,
EU:T:1997:71
, točka 92).
Kar zadeva odgovor disciplinske komisije v zvezi z zahtevo tožeče stranke za dostop do poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, Sodišče za uslužbence meni, da disciplinska komisija ni napačno uporabila polja prostega preudarka, s katerim razpolaga na tem področju, ker je menila, da disciplinski spis vsebuje dovolj elementov v zvezi z dejstvi, ki se očitajo tožeči stranki, in tistimi, ki so bila navedena v podporo trditvam v njeno obrambo, ter da zato vključitev navedenega dokumenta, ki vsebuje začasne presoje preiskovalne komisije, ne bi predstavljala dodane vrednosti in bi z njo po nepotrebnem podaljšali postopek (glej v tem smislu sodbi R./Komisija, 255/83 in 256/83,
EU:C:1985:324
, točka 24, ter Y/Sodišče, T‑500/93,
EU:T:1996:94
, točka 45).
Kar zadeva okoliščino, da je disciplinska komisija pridobila poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije, ker je menila, da je to potrebno zaradi odgovora na zahtevo tožeče stranke z dne 11. decembra 2012 za dostop do tega dokumenta, Sodišče za uslužbence meni, da bi bilo sicer res primerneje, da bi disciplinska komisija zahtevo tožeče stranke zavrnila z zadostno obrazložitvijo, da zahtevanega dokumenta nima. Vendar zato še ni mogoče trditi, da je navedeno poročilo, ker je disciplinska komisija pristala na to, da od Banke zahteva njegovo predložitev in da ga preuči zaradi odgovora na zahtevo tožeče stranke, postalo sestavni del disciplinskega spisa ter da se je disciplinska komisija nujno oprla nanj pri sprejetju svojega mnenja, ki poleg tega ne vsebuje nobenega sklica na vsebino poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, disciplinska komisija pa je, nasprotno, v točki 9 svojega mnenja poudarila, da to „večinoma temelji na dejstvih, ugotovljenih v poročilu OLAF“.
Sodišče za uslužbence zaradi popolnosti opozarja, da vsekakor velja, da mora uprava zadevni osebi sicer res predložiti dokumente, na katere se izrecno opira pri sprejetju odločbe, ki posega v položaj, in da ji je v primeru Banke na podlagi člena 8.3.11 Pravil za zaposlene naloženo, da mora zadevni osebi zagotoviti, da lahko „kopira[…] vse za postopek pomembne dokumente, tudi razbremenilne dokaze“, vendar lahko nepredložitev nekaterih dokumentov privede do razglasitve ničnosti zadevne odločbe, le če je mogoče navedene očitke dokazati zgolj s sklicevanjem na te dokumente ter, drugače povedano, če je nerazkritje dokumentov, na katere je opozorila tožeča stranka, lahko v njeno škodo vplivalo na potek disciplinskega postopka in vsebino sporne odločbe (glej sodbi Tzoanos/Komisija, C‑191/98 P,
EU:C:1999:565
, točki 34 in 35, in E/Komisija, T‑24/98 in T‑241/99,
EU:T:2001:175
, točki 92 in 93).
Pa tudi od predpostavki, da nekateri elementi iz poročila o dejavnostih preiskovalne komisije morda res niso bili povzeti v poročilu iz člena 8.3.2 ali v poročilu OLAF oziroma da bi bilo mogoče poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije izenačiti z obrazloženim poročilom, sprejetim v nasprotju z določbami Okrožnice št. 1/2006, tožeča stranka ni dokazala, da se je ECB oprla na navedeno poročilo, ter zlasti ni navedla, katere konkretne in odločilne elemente tako iz mnenja disciplinske komisije kot iz izpodbijane odločbe je bilo mogoče dokazati le na podlagi drugih dokumentov razen tistih, s katerimi je bila seznanjena, v tem primeru na podlagi podatkov, ki naj bi jih vsebovalo poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije.
Čeprav je namreč tožeča stranka, preden se je seznanila s poročilom o dejavnostih preiskovalne komisije, opozorila na možnost, da to poročilo vsebuje razbremenilne dokaze, Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je – potem ko se je obrnila na nemško tožilstvo in je 9. oktobra 2014 od njega prejela zaupno različico tega poročila ter po tem, ko ji je nato 10. novembra 2014 na zahtevo Sodišča za uslužbence ECB predložila še nezaupno različico – v odgovoru z dne 6. novembra 2014, ki ga po zgoraj navedeni predložitvi z dne 10. novembra 2014 ni dopolnila, le napotila predvsem na odlomke iz svoje tožbe, pri čemer je na splošno navedla štiri elemente, ki jih po njenem mnenju ne dokazuje niti poročilo iz člena 8.3.2 niti poročilo OLAF, ne da bi pri tem natančno opredelila zadevne odlomke iz teh poročil. V zvezi s tem je Banka, nasprotno, v stališčih z dne 24. novembra 2014 navedla, kateri dokumenti dokazujejo te štiri elemente.
Na vprašanje, ki je bilo tožeči stranki v zvezi s tem postavljeno med zaslišanjem, je kot primer navedla dva odlomka iz poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, ki naj ne bi bila povzeta v poročilu iz člena 8.3.2. Vendar s prvim od navedenih odlomkov, ki se nanaša na to, da naj bi uslužbenci oddelka splošne službe prejeli mobilne telefone BlackBerry od GD za informacijske sisteme, ni mogoče zanikati dejstva, da je tožeča stranka odobrila nakup takih telefonov, čeprav je GD za informacijske sisteme tak nakup zavrnil. Kar zadeva dejstvo, da sta bila zaslišana le dva od šestih voznikov ECB in da naj bi eden od njiju potrdil, da so bile video igre res dane na razpolago voznikom, to niso elementi, ki bi tožeči stranki – če bi se z njimi seznanila v fazi poročila iz člena 8.3.2 – lahko omogočili uspešno izpodbijanje trditev zoper njo. Zato Sodišče za uslužbence – ob upoštevanju odgovorov tožeče stranke, tudi tistih z zaslišanja – konec koncev ugotavlja, da glede na dokumente, s katerimi je bila preiskovalna komisija že seznanjena, poročilo o dejavnostih preiskovalne komisije ni vsebovalo nobenega obremenilnega dokaza, ki bi lahko dejansko in v škodo zadevne osebe vplival na potek disciplinskega postopka ter na vsebino izpodbijane odločbe, ni pa vsebovalo niti nobenega razbremenilnega dokaza.
Glede na navedeno je treba prvi tožbeni razlog zavrniti, zavrniti pa je treba tudi zahtevo tožeče stranke, naj se Banki naloži predložitev obvestila nemškemu tožilstvu in poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, s katerima se je tožeča stranka medtem že seznanila, tudi tako, da se je obrnila na nemško tožilstvo.
Drugi tožbeni razlog: nezakonitost člena 8.3.5 Pravil za zaposlene z vidika načela nepristranskosti in člena 47 Listine
Trditve strank
Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom dejansko podaja ugovor nedopustnosti zoper člen 8.3.5 Pravil za zaposlene. Po navedbah tožeče stranke namreč člen 8.3.5 Pravil za zaposlene – drugače kakor člena 4 in 5 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki zadeva disciplinski postopek – določa, da je generalni direktor GD za kadrovsko službo član disciplinske komisije. Ker lahko po njenem mnenju generalni direktor GD za kadrovsko službo „odločilno vpliva na vse zaposlene, še zlasti na vodilne kadre, in na druge člane disciplinske komisije (z izjemo njenega predsednika in v neki meri tudi članov, ki jih imenuje Svet zaposlenih)“, naj bi bil člen 8.3.5 Pravil za zaposlene v nasprotju z načelom nepristranskosti in členom 47 Listine. Tožeča stranka trdi, da je namestnik generalnega direktorja GD za kadrovsko službo v obravnavani zadevi med zaslišanjem pred disciplinsko komisijo ravnal obtožilno in da je le poudarjal obremenilne elemente, kar je v nasprotju z načelom nevtralnosti. Namestnik generalnega direktorja GD za kadrovsko službo naj bi celo izpostavil elemente, ki naj bi jih pridobil z „lastnimi ‚zunanjimi‘ preiskavami“. Navedeni občutek pristranskosti, ki ga je imela tožeča stranka, naj bi se še okrepil, ko je eden od članov disciplinske komisije kot zaposleni pri GD za kadrovsko službo dosegel vročitev poročila o dejavnostih preiskovalne komisije.
ECB meni, da drugi tožbeni razlog očitno ni utemeljen. Pri tem poudarja, da ima generalni direktor GD za kadrovsko službo v disciplinski komisiji, ki jo poleg njega sestavljajo še štirje člani, le en glas. Upravičeno naj bi bilo, da je predstavnik generalnega direktorata ECB, zadolženega za nadzor nad tem, ali zaposleni izpolnjujejo svoje obveznosti – v obravnavani zadevi GD za kadrovsko službo – član te komisije. Trditve tožeče stranke v zvezi z domnevno močjo, ki naj bi jo imel GD za kadrovsko službo nad disciplinsko komisijo, naj bi bile čista špekulacija. ECB meni, da je dokaz za to prav dejstvo, da je disciplinska komisija priporočila blažjo sankcijo, in sicer degradiranje za dva plačna razreda, kot jo je konec koncev izrekel Izvršilni odbor v izpodbijani odločbi. Kar zadeva razlike med Pravili za zaposlene in pravili, določenimi v Kadrovskih predpisih, Banka opozarja, da so te preprosto posledica funkcionalne avtonomije ECB.
Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba, da ECB na podlagi člena 36.1 Protokola o statutu ESCB in ECB razpolaga s funkcionalno avtonomijo, kar zadeva predpise, ki se uporabljajo za zaposlene, pri čemer se ti predpisi razlikujejo od pravil, ki se uporabljajo za uradnike in druge uslužbence Unije, na katere napotuje člen 336 PDEU, poleg tega pa je ECB avtonomna tudi v odnosu do prava držav članic (glej sodbo Pflugradt/ECB, T‑178/00 in T‑341/00,
EU:T:2002:253
, točka 48).
Čeprav ti preudarki še ne pomenijo, da se tožeča stranka v obravnavani zadevi ne more sklicevati na nezakonitost člena 8.3.5 Pravil za zaposlene, je treba opozoriti, da zaposlitvena vez med ECB in njenimi uslužbenci temelji na pogodbi, ne pa na Kadrovskih predpisih, da ta vez kljub temu spada v okvir, v katerem uslužbenci ECB opravljajo naloge v evropskem javnem interesu, in je torej zelo podobna vezi, ki na podlagi Kadrovskih predpisov obstaja med evropskim uradnikom in njegovo institucijo, zato lahko vključuje disciplinsko ureditev, da je bila ta disciplinska ureditev sestavni del pogojev, s katerimi je bila tožeča stranka seznanjena in jih je sprejela, ko je prostovoljno podpisala pogodbo o zaposlitvi z ECB, ki je vključevala napotilo na Pogoje za zaposlitev, ter nazadnje, da je delodajalčeva možnost enostranske odpovedi pogodbe o zaposlitvi v primeru hude napake zaposlenega določena z zasebnim delovnim pravom večine držav članic in da v večini teh pravnih sistemov to možnost spremlja manj jamstev za zaščito zaposlenega kot v okviru zaposlitvene vezi med ECB in njenimi uslužbenci (sodba X/ECB,
EU:T:2001:251
, točke 61 in od 68 do 70).
Zato lahko ECB na podlagi svoje institucionalne avtonomije določi disciplinsko ureditev, ki vključuje disciplinsko komisijo, katere pravila glede sestave se lahko tudi bistveno razlikujejo od tistih iz oddelka 2 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, kar zadeva disciplinsko komisijo, predvideno za uradnike in druge uslužbence Unije. Po teh pripombah je treba v zvezi z disciplinsko ureditvijo iz obravnavane zadeve, ki ni veljala v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba X/ECB (
EU:T:2001:251
), šteti, da je ECB v prizadevanju za zagotovitev dobrega upravljanja in pravičnosti želela, da se odločitev Izvršilnega odbora na disciplinskem področju sprejme ob upoštevanju mnenja organa, ki lahko zagotovi neko nevtralnost in nepristranskost.
Sodišče za uslužbence v zvezi s tem opozarja, da disciplinska komisija ECB na podlagi člena 8.3.5 Pravil za zaposlene vključuje osebo, ki ni zaposlena v instituciji in ki tej komisiji predseduje, in generalnega direktorja ali namestnika generalnega direktorja GD za kadrovsko službo. Sestavljata jo še dva druga člana, ki ju imenuje ECB izmed zaposlenih, in en član, ki ga predlagajo predstavniki zaposlenih, pri čemer zadnjenavedeni trije člani ne morejo pripadati isti službi kot uslužbenec, v zvezi s katerim je uveden disciplinski postopek. Poleg tega ima uslužbenec, zoper katerega je uveden disciplinski postopek, možnost zavrniti enega od članov disciplinske komisije.
Čeprav ni določeno enako ravnovesje med člani, ki jih imenuje uprava, in tistimi, ki jih imenujejo zastopniki zaposlenih, kot je določeno v Kadrovskih predpisih, Sodišče za uslužbence meni, da so, prvič, sestava disciplinske komisije, zlasti to, da njeni člani prihajajo iz različnih služb, drugič, to, da člen 8.3.7 Pravil za zaposlene določa, da je „narava […] posvetovanj in dela disciplinske komisije osebna in zaupna v skladu z notranjimi pravili ECB v zvezi z zaupnostjo [ter da] člani disciplinske komisije delujejo osebno in svoje naloge opravljajo popolnoma neodvisno“, tretjič, kolegijska narava posvetovanj, in četrtič in nazadnje, možnost, da zadevna oseba zahteva zavrnitev enega od članov, v kontekstu, ki ni urejen s Kadrovskimi predpisi, zadostna jamstva za nepristranskost in objektivnost mnenja, ki ga mora za Izvršilni odbor podati in sprejeti disciplinska komisija (glej v tem smislu sodbo Onidi/Komisija, T‑197/00,
EU:T:2002:135
, točka 132).
V zvezi s tem okoliščina, da je generalni direktor ali namestnik generalnega direktorja GD za kadrovsko službo po uradni dolžnosti član disciplinske komisije, v nasprotju s špekulativno trditvijo tožeče stranke še ne pomeni, da odločilno vpliva ali lahko „odločilno vpliva na vse zaposlene“ in s tem tudi na posvetovanja disciplinske komisije.
Natančneje, prvič, ni dokazano, da bi taka oseba, tudi če je generalni direktor GD za kadrovsko službo, nujno ravnala obtožilno. Poleg tega Sodišče meni, da je za uslužbence v kontekstu, ki ni urejen s Kadrovskimi predpisi, kot je tisti v zvezi z delovnimi razmerji med ECB in njenimi uslužbenci, sprejemljivo, da interese Banke v disciplinski komisiji zastopa tak zaposleni, in sicer še toliko bolj, ker generalni direktor GD za kadrovsko službo ni član Izvršilnega odbora, in sicer organa, ki odloča v disciplinskih zadevah.
Drugič, trditev tožeče stranke, da je imel generalni direktor GD za kadrovsko službo ali njegov namestnik dostop do prednostnih informacij, ki naj bi jih uporabil za to, da je vplival na delo disciplinske komisije, je treba zavrniti, saj nikakor ni dokazana ter je v nasprotju z načelom kolegijske narave razprav in dejstvom, da lahko vsak član disciplinske komisije pripravi svoje ločeno mnenje, čemur se gotovo ne bi odpovedal na primer član, ki so ga imenovali predstavniki zaposlenih, če bi mu bil predložen dokument, ki ni bil vključen v disciplinski spis. Poleg tega tožeča stranka enemu od članov, ki jih je imenovala uprava, ne more očitati, da jo je med zaslišanjem, ki ga je opravila disciplinska komisija, zaslišal na način, ki se ji je zdel obtožilen. Tako ravnanje, tudi če bi bilo dokazano, namreč ne bi nujno kazalo na že izoblikovano mnenje, ampak bi ga bilo mogoče pojasniti z željo spodbuditi kontradiktorno razpravo s soočenjem tožeče stranke z očitki zoper njo.
Tudi če se je torej tožeči stranki morda subjektivno zdelo, da so izjave namestnika generalnega direktorja GD za kadrovsko službo med zaslišanjem izrečene v obtožilnem tonu, to še ne pomeni kršitve pravic do obrambe ali načela domneve nedolžnosti, zlasti ob upoštevanju dejstva, da je disciplinska komisija kljub stališču nekaterih članov, ki so kot sankcijo predlagali odpoved pogodbe o zaposlitvi, konec koncev dosegla soglasje o tem, da priporoči blažjo sankcijo (glej v tem smislu sodbo Zavvos/Komisija, T‑21/01,
EU:T:2002:177
, točka 336).
Prav tako ni mogoče apodiktično trditi, da je generalni direktor GD za kadrovsko službo ali njegov namestnik zaradi svoje funkcije nujno v položaju navzkrižja interesov, in sicer v položaju, ko mora uslužbenec pri opravljanju svojih nalog odločati o zadevi, pri obravnavi ali rešitvi katere ima osebni interes, ki bi lahko ogrozil njegovo neodvisnost (glej v zvezi s pojmom navzkrižja interesov sodbo Giannini/Komisija, T‑100/04,
EU:T:2008:68
, točka 223). Zlasti je treba poudariti – kot je pripomnila Banka – da so bili v obravnavani zadevi člani preiskovalne komisije, uslužbenci ECB, ki so sodelovali pri pripravi poročila iz člena 8.3.2, in člani disciplinske komisije vsi različne osebe.
Poleg tega Sodišče za uslužbence opozarja, da člen 8.3.5 Pravil za zaposlene določa, da disciplinski komisiji ne predseduje generalni direktor GD za kadrovsko službo ali njegov namestnik, temveč oseba, ki ni zaposlena v ECB, čeprav ta oseba nima glasovalne pravice, v obravnavani zadevi nekdanji član Sodišča za uslužbence. Dalje, člen 8.3.6 Pravil za zaposlene izrecno določa, da se mora kateri koli član disciplinske komisije v primeru navzkrižja interesov umakniti.
Vsekakor pa sodni nadzor sodišč Unije v okviru tožbe na podlagi člena 270 PDEU ali – kot v obravnavani zadevi – na podlagi člena 36.2 Protokola o statutu ESCB in ECB omogoča vložitev ustreznega in učinkovitega pravnega sredstva pri neodvisnem in nepristranskem sodišču v smislu člena 6, prvi odstavek, Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu, ter sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, da se tako vsekakor odpravijo morebitne nezadostnosti in pomanjkljivosti, ki jih zatrjuje tožeča stranka, vključno s sestavo disciplinske komisije (glej v tem smislu sodbo Andreasen/Komisija, T‑17/08 P,
EU:T:2010:374
, točka 145).
Glede na navedeno je treba drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na nezakonitost člena 8.3.5 Pravil za zaposlene, zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: kršitev domneve nedolžnosti, načela nepristranskosti ter členov 47 in 48 Listine
Trditve strank
S tretjim tožbenim razlogom tožeča stranka trdi, da Izvršilni odbor z izpodbijano odločbo ni odgovoril na očitke, ki jih je navedla v obrambnem sporočilu in jih disciplinska komisija ni upoštevala. Tožeča stranka ECB v bistvu obtožuje, da je že na začetku predpostavila, da je storila očitana dejstva. Tako meni, da Banka ni upoštevala njenega prispevka k bistvenemu izboljšanju več vidikov delovanja oddelka splošne službe. Prav tako naj bi bil postopek zoper njo pristranski, saj sta dva člana disciplinske komisije z glasovalno pravico od štirih – od tega gotovo namestnik generalnega direktorja GD za kadrovsko službo – menila, da obstoječi dokazi dokazujejo, da je bil razlog za očitane kršitve prizadevanje tožeče stranke za osebni interes. Tožeča stranka v tem tožbenem razlogu še dodaja, da je Izvršilni odbor v izpodbijani odločbi izkrivil mnenje disciplinske komisije, saj je omenil zgoraj navedeno stališče dveh članov disciplinske komisije, čeprav je večina članov te komisije v svojem mnenju presodila, da komisija ni prepričana, da je mogoče osebni interes dokazati „brez kakršnega koli dvoma“. Nazadnje, obvestilo nemškemu tožilstvu, ki naj bi bilo v nasprotju s priporočili OLAF, naj bi prav tako kazalo na kršitev domneve nedolžnosti.
ECB predlaga, naj se tretji tožbeni razlog zavrne kot popolnoma neutemeljen, pri čemer uvodoma poudarja, da Izvršilnemu odboru v skladu s sodno prakso s tega področja v odločbi o sankcioniranju nikakor ni treba obdelati ali navesti vseh vidikov, ki jih je zadevni uslužbenec izpodbijal pred disciplinsko komisijo. Banka nato še poudarja, da okoliščina, ki jo navaja tožeča stranka – in sicer, da je bila v fazah preiskave začasno odstranjena z delovnega mesta – nikakor ne dokazuje kršitve domneve nedolžnosti, poleg tega pa naj tožeča stranka ne bi mogla znova začeti razprave o upravičenosti ukrepov začasne odstranitve z delovnega mesta, ki je bila končana že s sodbo AX/ECB (
EU:F:2012:195
). Prav tako naj dejstvo, da se disciplinska komisija ni odločila, da se strinja s stališčem tožeče stranke, ki ga je ta obsežno predstavila v svojih pisanjih in s katerim se je ta komisija v celoti seznanila, ne kaže na nikakršno kršitev načela domneve nedolžnosti. Hkrati naj ECB ne bi nič preprečevalo predložitve spisa nemškemu tožilstvu, tudi če OLAF ni priporočil takega ukrepa.
Kar zadeva obtožbe tožeče stranke, da preiskovalni in disciplinski postopek ter izpodbijana odločba kažejo na to, da je želela Banka dokazati krivdo tožeče stranke, ECB meni, da niso utemeljene, in ob tem še obžaluje, da tožeča stranka „pred uglednim Sodiščem za uslužbence navaja [take] hipotetične trditve, ki niso podane v dobri veri“.
Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba, da je mogoče kršitev domneve nedolžnosti ugotoviti le v primeru elementov, ki kažejo na to, da se je uprava že na začetku disciplinskega postopka odločila, da bo zadevni osebi ne glede na njena pojasnila vsekakor naložila sankcijo (glej sodbo Pessoa e Costa/Komisija, T‑166/02,
EU:T:2003:73
, točka 56).
Kar zadeva začasno odstranitev tožeče stranke z delovnega mesta pred sprejetjem izpodbijane odločbe, je treba poudariti, da namen možnosti iz člena 46 Pogojev za zaposlitev, da se zaposleni začasno odstrani z delovnega mesta, ni sankcioniranje tega zaposlenega (glej v tem smislu sodbo X/ECB,
EU:T:2001:251
, točka 151), temveč to, da se upravi omogoči sprejetje varstvenega ukrepa, s katerim se zagotovi, da se navedeni uslužbenec ne vmešava v preiskavo, ki poteka.
Po teh pojasnilih Sodišče za uslužbence v zvezi s tretjim tožbenim razlogom meni, da tožeča stranka s svojimi trditvami delno izpodbija obrazložitev ali neobrazložitev izpodbijane odločbe. Ker je to predmet petega tožbenega razloga, bo ta vidik obravnavan v okviru tega tožbenega razloga.
V zvezi z drugim delom je treba ugotoviti, da tožeča stranka s svojimi trditvami disciplinski komisiji in Izvršilnemu odboru v bistvu očita, da se nista strinjala s stališčem, ki ga je sama zagovarjala med disciplinskim postopkom.
Vendar v zvezi s tem okoliščina, da sta dva člana disciplinske komisije menila, kot to dopušča člen 8.3.15 Pravil za zaposlene, da je bil razlog za očitane kršitve prizadevanje tožeče stranke za osebni interes, nikakor ne more dokazati kršitve načela domneve nedolžnosti. Tako stališče je namreč le izraz kolegijske narave razprav in možnosti podaje mnenja, ki se razlikuje od dokončnega večinskega mnenja disciplinske komisije. Česar disciplinska komisija v svojem mnenju v zvezi s tem vidikom ni trdila, je ravno to, da je mogoče osebni interes „v ozkem pomenu dokazati brez kakršnega koli dvoma“. V preostalem je disciplinska komisija, nasprotno, kot neutemeljene zavrnila trditve tožeče stranke glede kršitve pravic do obrambe, ki jih ta navedla zlasti v svojem obrambnem sporočilu.
Sodišče za uslužbence poleg tega meni, da dejstvo, da se je Izvršilni odbor v tem primeru odločil za uporabo ene od najstrožjih disciplinskih sankcij, določenih s Pravili za zaposlene, še ne dokazuje, da je bila med disciplinskim postopkom kršena domneva nedolžnosti.
Kar zadeva obvestilo nemškemu tožilstvu, to spada med prerogative ECB v okviru njene institucionalne avtonomije in ni v ničemer vplivalo na stališče, ki bi ga lahko nemški sodni organi sprejeli na področju svojih pristojnosti, torej na kazenskopravnem področju. Poleg tega je tožeča stranka v odgovoru z dne 6. novembra 2014 na ukrepe procesnega vodstva navedla, da je od nemškega tožilstva prejela kopijo CD‑roma, ki je vseboval vročeno obvestilo ECB, vendar kljub temu ni mogla opredeliti ničesar, kar bi potrjevalo njene trditve o kršitvi načela domneve nedolžnosti.
Sodišče za uslužbence poleg tega v trditvah tožeče stranke ni razbralo niti najmanjšega dokaza, s katerim bi bilo mogoče podkrepiti njene resne obtožbe, da je ECB v njenem primeru kršila načelo domneve nedolžnosti.
Torej je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev obveznosti skrbnega ravnanja zaradi nespoštovanja načela razumnih rokov
Trditve strank
S tem tožbenim razlogom tožeča stranka ECB očita, da sta postopek prvotne upravne preiskave in disciplinski postopek, na podlagi katerih je bila sprejeta izpodbijana odločba, skupaj trajala več kot tri leta. Tako trajanje naj ne bi bilo razumno, in čeprav je treba nekatere roke pripisati preiskovalnemu postopku pred OLAF, bi morala ECB odgovarjati za roke, povezane s preiskavami OLAF, saj preiskovalna poročila tega urada niso izpodbojni akti. Tožeča stranka ob upoštevanju sodbe Andreasen/Komisija (F‑40/05,
EU:F:2007:189
) še navaja, da je v celotnem postopku njena začasna odstranitev z delovnega mesta trajala 38 mesecev.
ECB meni, da je četrti tožbeni razlog očitno brez kakršne koli pravne podlage, pri čemer zlasti poudarja, da tožeča stranka tudi priznava, da je Banka spoštovala roke iz člena 8.3.2 Pravil za zaposlene. Poleg tega naj bi iz sodne prakse s tega področja izhajalo, da ni bilo nikakršne kršitve načela razumnih rokov. Kar zadeva trajanja obdobja, v katerem je bila tožeča stranka začasno odstranjena z delovnega mesta, naj to vprašanje ne bi bilo predmet te tožbe.
Presoja Sodišča za uslužbence
Na disciplinskem področju je ECB ali, odvisno od primera, OLAF naloženo, da morata ravnati skrbno, in sicer vse od trenutka, ko se seznanita z dejstvi in ravnanjem, ki bi lahko pomenilo kršitve obveznosti, naloženih uslužbencem ECB, da bi tako presodila, ali je treba uvesti preiskavo, ter nato – če je odgovor pritrdilen – pri vodenju te preiskave in v primeru ECB pri vodenju disciplinskega postopka (glej po analogiji sodbo Kerstens/Komisija, F‑12/10,
EU:F:2012:29
, točka 125).
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da roki, ki so določeni za to, da se časovno omeji potek disciplinskega postopka, niso prekluzivni, temveč so postavljeni predvsem kot pravilo dobre uprave, s katerim je instituciji naloženo, da mora disciplinski postopek voditi skrbno in delovati tako, da je vsak akt sprejet v razumnem roku po predhodnem aktu (sodba D/Komisija, T‑549/93,
EU:T:1995:15
, točka 25). Sodišča Unije so poleg tega poudarila, da je treba pri presoji razumnega roka, v katerem je treba izvesti disciplinski postopek, „upoštevati le čas, ki je pretekel med posameznim aktom v postopku in naslednjim aktom, [ter da je] ta presoja neodvisna od celotnega trajanja disciplinskega postopka“ (sodba Teixeira Neves/Sodišče, T‑259/97,
EU:T:2000:208
, točka 123 in navedena sodna praksa).
Zato si mora ECB pri uporabi disciplinskega postopka prizadevati za to, da je vsak akt sprejet v razumnem roku po predhodnem aktu (glej v tem smislu sodbi Kerstens/Komisija,
EU:F:2012:29
, točka 124, in Goetz/Odbor regij, F‑89/11,
EU:F:2013:83
, točka 126).
V obravnavani zadevi je Banka, potem ko se je seznanila z navedbami prijavitelja nepravilnosti, februarja 2010 sestavila preiskovalno komisijo, katere dela ni bilo mogoče končati, ker je 1. julija 2010 v zvezi z istimi dejstvi uvedel preiskavo OLAF, o čemer je Banko obvestil 26. julija istega leta. Preiskava OLAF je med drugim vključevala obisk v prostorih ECB in zaslišanje 13 zaposlenih v ECB. Delo OLAF je bilo dokončano, ko je ta urad 27. januarja 2012 ECB predložil končno poročilo o preiskavi.
V zvezi s tem Sodišče za uslužbence ugotavlja, da sta bila postopek prvotne upravne preiskave in postopek preiskave OLAF uvedena v razumnem roku, v obravnavani zadevi kmalu po tem, ko sta se Banka oziroma OLAF seznanila z dejstvi in ravnanjem, ki bi lahko pomenili kršitve obveznosti, naloženih uslužbencem ECB (glej v tem smislu sodbi François/Komisija, T‑307/01,
EU:T:2004:180
, točka 48, in López Cejudo/Komisija, F‑28/13,
EU:F:2014:55
, točka 90).
Kar zadeva trajanje preiskave OLAF, in sicer 19 mesecev, se to zdi razumno glede na število in naravo spornih nakupov ter tehnično naravo nekaterih predmetov, v zvezi s katerimi je bila uvedena preiskava.
Nato je Banka sprejela poročilo iz člena 8.3.2, na podlagi katerega se je začel disciplinski postopek in je bil določen obseg tega postopka. To poročilo je bilo sprejeto 19. novembra 2012 po tem, ko je bila tožeča stranka zaslišana ter so bili upoštevani dokumenti, ki jih je predložila 24. avgusta 2012, in stališča, ki jih je podala 18. oktobra 2012 v zvezi z osnutkom poročila, ki ji je bilo predloženo. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence meni, da devet mesecev, ki so pretekli od trenutka, ko je bilo ECB predloženo poročilo OLAF, in trenutkom, ko je Banka sprejela poročilo iz člena 8.3.2, ni predolgo obdobje glede na številne in obsežne dokumente iz te zadeve in številna stališča, ki jih je predložila tožeča stranka pred sprejetjem poročila iz člena 8.3.2. Poleg tega ECB ni mogoče očitati, da je na podlagi notranjih določb menila, da je treba za pripravo poročila iz člena 8.3.2 poleg prvotne upravne preiskave in preiskave OLAF opraviti še novo notranjo upravno preiskavo (glej v tem smislu sodbo Goetz/Odbor regij,
EU:F:2013:83
, točki 131 in 132). Prvotna upravna preiskava, ki je ostala nedokončana in je bila opravljena na podlagi Okrožnice št. 1/2006, namreč – kot izhaja iz člena 2(1) te okrožnice – ni vplivala na uvedbo disciplinskega postopka, ki ga je bilo mogoče uvesti le ob upoštevanju določb člena 8.3 Pravil za zaposlene, zlasti člena 8.3.2. Poleg tega so v obravnavani zadevi preiskovalno komisijo sestavljale druge osebe, kot so sodelovale pri pripravi poročila iz člena 8.3.2.
Disciplinska komisija je po svojem imenovanju 27. novembra 2012 tožeči stranki januarja 2013 dala možnost, da predstavi pisna in ustna stališča, nato pa je 5. aprila 2013 podala mnenje. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence meni, da je ta komisija glede na to, da je delo končala v štirih mesecih, delovala z zahtevano hitrostjo, še zlasti ob upoštevanju kompleksnosti spisa ter kljub številnim pripombam in ugovorom tožeče stranke, predvsem v zvezi z zapisnikom z zaslišanja, ki ga je z njo opravila disciplinska komisija.
Kar zadeva izpodbijano odločbo, ki je je bila sprejeta 28. maja 2013 po tem, ko je tožeča stranka 24. aprila 2013 predložila svoja stališča, je bila ta sprejeta v roku, ki se sklada tako z rokom, določenim s členom 8.3.17 Pravil za zaposlene, kot z načelom razumnega roka.
Iz kronološkega pregleda disciplinskega postopka v obravnavani zadevi je torej razvidno, da je bil čas, ki je pretekel med posameznim aktom v postopku in naslednjim aktom, popolnoma razumen ter je morebitna zamuda nastala, ker je bilo treba zagotoviti spoštovanje pravic tožeče stranke do obrambe in odgovoriti na številne pripombe in stališča, ki jih je predložil njen odvetnik (glej sodbo Teixeira Neves/Sodišče,
EU:T:2000:208
, točka 125).
Sodišče za uslužbence poleg tega meni, da je bilo trajanje postopka prvotne upravne preiskave in disciplinskega postopka, če ju obravnavamo kot celoto – in sicer tri leta in tri mesece – razumno. Sodišče za uslužbence še opozarja, da tožeča stranka vsekakor ni trdila, da bi Banka kršila katerega od rokov, določenih v dokumentih te institucije, s katerimi je urejeno disciplinsko področje.
Nazadnje, čeprav sicer drži, da je tožeča stranka med preiskavami pred uvedbo disciplinskega postopka in med tem postopkom morala čakati in je bila v položaju negotovosti, zlasti v zvezi s svojo poklicno prihodnostjo, ta vidik ne more vplivati na veljavnost izpodbijane odločbe, saj je tak položaj neločljivo povezan s kakršnim koli disciplinskim postopkom, katerega uvedbo je v tem primeru mogoče utemeljiti z interesom Unije, ki je ECB naložila, da v primeru trditev, ki vzbujajo dvom o poštenosti dveh njenih uslužbencev, med katerima je tožeča stranka, sprejme potrebne ukrepe, vključno z začasno odstranitvijo tožeče stranke z delovnega mesta, da se tako zagotovi neoporečnost poklicnega ravnanja navedene stranke (glej v tem smislu sodbo Pessoa in Costa/Komisija,
EU:T:2003:73
, točka 66).
Glede na navedeno je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.
Peti tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da izpodbijana odločba ne vsebuje obrazložitve v zvezi z očitki glede kršitve njenih temeljnih pravic, kršitve načela razumnih rokov in obveznosti skrbnega ravnanja. Prav tako naj ne bi vsebovala niti pojasnil glede očitkov, upoštevanih zoper tožečo stranko, obveznosti, ki naj bi bile kršene, in tega, v kolikšni meri naj bi se očitana dejstva navezovala na kršitev vsake od obveznosti, ki jih je upoštevala Banka. V izpodbijani odločbi naj ne bi bilo pravno zadostno pojasnjeno, zakaj se je Izvršilni odbor odločil naložiti strožjo sankcijo, kot jo je priporočila disciplinska komisija. V tej odločbi naj prav tako ne bi bilo pojasnjeno, zakaj je Banka menila, da je bilo zaupanje med njo in tožečo stranko prelomljeno, čeprav je disciplinska komisija v svojem mnenju navedla, da je mogoče prelom zaupanja ugotoviti, le če bi bilo dokazano – kar pa ni bilo – da si je tožeča stranka prizadevala za osebni interes.
Banka predlaga zavrnitev tega tožbenega razloga in pri tem poudarja, da se glede na vsebino trditev tožeče stranke zdi, da ta ni razumela obsega obveznosti obrazložitve, zlasti v primeru, kot je tisti iz obravnavane zadeve, ki ga zadevna oseba dobro pozna. ECB izpodbija stališče tožeče stranke, da bi bilo treba za ugotovitev preloma zaupanja med uslužbencem in njegovim delodajalcem predložiti dokaze za to, da je uslužbenec ravnal v osebnem interesu.
Presoja Sodišča za uslužbence
Obveznost obrazložitve iz člena 296 PDEU, na katero opozarja člen 41(2)(c) Listine, je temeljna pravica Unije, katere namen je, prvič, zadevni osebi dati zadostne podatke, da lahko presodi o utemeljenosti akta, ki posega v njen položaj, in drugič, omogočiti sodni nadzor nad tem aktom (glej sodbe Michel/Parlament, 195/80,
EU:C:1981:284
, točka 22; Lux/Računsko sodišče, 69/83,
EU:C:1984:225
, točka 16, in Camacho-Fernandes/Komisija, F‑16/13,
EU:F:2014:51
, točka 111).
Vprašanje, ali obrazložitev odločbe ECB o naložitvi sankcije enemu svojih uslužbencev izpolnjuje navedene zahteve, je treba presojati ne le glede na njeno besedilo, temveč tudi glede na njen kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje, v obravnavanem primeru disciplinsko področje. Čeprav morata disciplinska komisija in Izvršilni odbor v zvezi s tem navesti dejanske in pravne elemente, od katerih je odvisna pravna utemeljitev njunih mnenj in/ali odločb, ter ugotovitve, ki so ju pripeljale do njihovega sprejetja, pa jima ni treba obravnavati vseh dejanskih in pravnih vprašanj, ki jih je med postopkom postavila zadevna oseba. Vsekakor je odločba zadostno obrazložena, kadar je sprejeta v kontekstu, ki je zadevnemu uslužbencu znan in mu omogoča, da razume obseg ukrepa, ki je bil sprejet glede njega (sodba EH/Komisija, F‑42/14,
EU:F:2014:250
, točka 131 in navedena sodna praksa).
Če pa je, kot v obravnavani zadevi, zadevni osebi konec koncev naložena sankcija, strožja od sankcije, ki jo je predlagala disciplinska komisija, je treba kljub temu šteti, da morajo biti v odločbi ECB v skladu z zahtevami, ki veljajo za kakršen koli disciplinski postopek, tudi pri zgolj pogodbenem zaposlitvenem razmerju podrobno pojasnjeni razlogi, iz katerih Banka ni upoštevala mnenja svoje disciplinske komisije (glej v tem smislu sodbe F./Komisija, 228/83,
EU:C:1985:28
, točka 35; N/Komisija, T‑198/02,
EU:T:2004:101
, točka 95, in EH/Komisija,
EU:F:2014:250
, točka 132).
V obravnavani zadevi Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je bila tožeča stranka podrobno seznanjena s kontekstom, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, zlasti glede na vsebino številnih pisnih in ustnih stališč, ki jih je podala med disciplinskim postopkom, vključno s tistimi v zvezi z osnutki aktov, pripravljenih v okviru tega postopka, kot so zapisniki z zaslišanja. Natančneje, v nasprotju s trditvami tožeče stranke – so bili očitki zoper njo dovolj jasno in natančno navedeni v poročilu iz člena 8.3.2 in mnenju disciplinske komisije, kot je bilo to predstavljeno zlasti v točkah 67, 70 in 81 te sodbe, pri čemer se je tožeča stranka v zvezi z navedenima dokumentoma v celoti izrekla.
Dalje, v mnenju disciplinske komisije so navedeni očitki zoper tožečo stranko, različna veljavna pravila in določbe ECB, za katere je ta komisija menila, da jih je tožeča stranka kršila, ter razlogi, iz katerih je menila, da trditve tožeče stranke, zlasti tiste iz njenega obrambnega sporočila, v katerem je trdila, da so bile kršene njene pravice do obrambe, niso utemeljene. Ta komisija je v svojem mnenju navedla tudi, o katerih vprašanjih je razpravljala. Iz tega je razvidno, da se člani navedene komisije niso strinjali glede vprašanja, ali je treba odpovedati pogodbo o zaposlitvi tožeče stranke, vendar pa so dosegli soglasje o tem, da bi bilo mogoče naložiti tako sankcijo, če „so bile kršitve poklicnih obveznosti storjene tudi zaradi prizadevanja za osebni interes, kar bi nepopravljivo uničilo zaupanje med ECB in [tožečo stranko]“. V tem kontekstu sta dva člana disciplinske komisije menila, da imajo elementi iz spisa v zvezi s tem zadostno dokazno moč, vendar je konec koncev večina članov menila, da ni „dovolj prepričana, da je mogoče tak osebni interes […] v ozkem pomenu dokazati brez kakršnega koli dvoma“.
Člani disciplinske komisije so po predstavitvi olajševalnih okoliščin, ki jih je mogoče upoštevati v primeru tožeče stranke, dosegli soglasje o tem, da kot sankcijo predlagajo degradiranje za dve plačna razreda.
To je kontekst, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, Izvršilni odbor pa je v njej navedel, da je upošteval mnenje disciplinske komisije, nesoglasje med člani te komisije glede vprašanja obstoja osebnega interesa in olajševalne okoliščine, navedene v tem mnenju. Vendar je Izvršilni odbor kljub temu kot obteževalno okoliščino upošteval zlasti dejstvo, da je tožeča stranka zadevne poklicne obveznosti kršila kot poslovodja, ki je še posebej odgovoren za varovanje ugleda in finančnih interesov ECB. Izvršilni odbor je nato – še vedno v izpodbijani odločbi – predstavil svojo raven zahtevnosti, kar zadeva integriteto zaposlenih, in pri tem menil, da so zadevne kršitve poklicnih obveznosti nepopravljivo omajale zaupanje, za katero Banka meni, da ga mora imeti v odnosu do svojih zaposlenih.
Glede na navedeno Sodišče za uslužbence meni, da izpodbijana odločba v povezavi z mnenjem disciplinske komisije, na katero napotuje, vsebuje obrazložitev, ki se sklada z zahtevami, določenimi s sodno prakso, ki se uporabljajo tudi za Banko in so bile povzete v točkah od 188 do 190 te sodbe.
V nasprotju s trditvijo tožeče stranke je Izvršilni odbor zlasti pojasnil, zakaj se je odločil za strožjo sankcijo, kot je tista, glede katere so dosegli soglasje člani disciplinske komisije. V zvezi s tem zgolj okoliščina, da se je sankcija, za katero se je odločil Izvršilni odbor, ujemala s sankcijo, za katero sta se zavzemala dva od štirih članov disciplinske komisije z glasovalno pravico, še ne more povzročiti ničnosti izpodbijane odločbe z vidika obveznosti obrazložitve.
Kar zadeva pogoje, pod katerimi je mogoče šteti, da je zaupanje med Banko in enim od njenih uslužbencev prelomljeno, je treba poudariti, da mnenje disciplinske komisije Izvršilnega odbora ne zavezuje, kar je izrecno navedeno v členu 8.3.17 Pravil za zaposlene. Tako Sodišče za uslužbence meni, da lahko Izvršilni odbor – tudi če se je večina disciplinske komisije strinjala z mnenjem, da lahko Izvršilni odbor ugotovi, da je bilo zaupanje prelomljeno, če meni, da si je tožeča stranka prizadevala za osebni interes – ob upoštevanju širokega polja prostega preudarka, s katerim razpolaga pri opredelitvi zahtev glede integritete zaposlenih v ECB, meni, da je bilo v obravnavanem primeru zaupanje že v celoti zapravljeno, in sicer tudi zunaj domneve, ki jo predlaga disciplinska komisija, torej tudi če niso na voljo dokazi o tem, da si je tožeča stranka prizadevala za osebni interes. Sodišče za uslužbence poleg tega opozarja, da tožeča stranka v stališčih z dne 24. aprila 2013 o mnenju disciplinske komisije dejansko ni navedla nobenih posebnih trditev v zvezi z vprašanjem zapravljenega zaupanja, čeprav je disciplinska komisija to vprašanje izpostavila v mnenju, ki ga je naslovila na Izvršilni odbor.
Iz navedenega izhaja, da je treba peti tožbeni razlog zavrniti.
Sedmi tožbeni razlog: očitna napaka pri presoji in neupoštevanje načela sorazmernosti
Trditve strank
Tožeča stranka v bistvu trdi, da v izpodbijani odločbi niso jasno opredeljeni očitki, na katerih ta temelji, in da niso ustrezno upoštevane olajševalne okoliščine, na katere se je sklicevala med disciplinskim postopkom. Pri tem izpostavlja predvsem: dejstvo, da so bili vsi sporni nakupi v celoti opravljeni v skladu z veljavnimi pravili ECB ter so bile druge službe z njimi seznanjene in so jih lahko videle; dejstvo, da so bile ugotovljene pomanjkljivosti pri finančnem nadzoru in spremljanju oddelka splošne službe, kar je ugotovil tudi OLAF; okoliščino, da se je ravnala po navodilih nadrejenih, ko so jo ti opozorili, da ne sme opraviti nekaterih nakupov, v obravnavani zadevi nakupov digitalnih foto okvirjev; dejstvo, da ji niso bila zagotovljena posebna usposabljanja ali nasveti v zvezi z veljavnimi proračunskimi pravili; svoje poklicne dosežke, odkar je prevzela oddelek splošne službe, s čimer naj bi ECB omogočila prihranek v višini več milijonov eurov; majhen delež delovnih mest višjega hierarhičnega razreda na tem oddelku; obseg delovnih nalog, ki jih je morala opraviti, ter okoliščino, da je morala za oddelek splošne službe vsak teden odobriti na stotine nabavnih nalogov in računov ter da so sporni nakupi iz obravnavane zadeve konec koncev predstavljali komaj tisočino skupne vrednosti proračuna oddelka.
Tožeča stranka trdi, da ji je ECB zaradi neupoštevanja ali nezadostnega upoštevanja nekaterih olajševalnih okoliščin naložila nesorazmerno sankcijo. V zvezi s tem izpodbija trditev, da je okrnila ugled ECB, ker je dovolila sporne nakupe. Poleg tega izpostavlja, da je bila že sankcionirana z začasno odstranitvijo z delovnega mesta in vplivom, ki ga je imel disciplinski postopek na njeno poklicno in zasebno življenje.
ECB predlaga, naj se sedmi tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen. V zvezi s tem meni, da tožeča stranka izpodbijano odločbo razlaga po delih ali celo izkrivljeno, saj ta odločba v nasprotju s trditvami tožeče stranke z napotilom na točko 34 mnenja disciplinske komisije dovolj upošteva olajševalne okoliščine obravnavane zadeve. Banka opozarja, da tožeča stranka navaja splošne trditve v zvezi z neupoštevanjem nekaterih olajševalnih okoliščin, ne da bi jih jasno opredelila, zato naj bi se postavljalo vprašanje dopustnosti tovrstnih splošnih trditev. Banka naj bi vsekakor upoštevala vse upoštevne okoliščine zadeve tožeče stranke, vendar hkrati poudarja, da z obstojem olajševalnih okoliščin še ni mogoče
ipso iure
onemogočiti delodajalčevo odpoved pogodbe o zaposlitvi.
ECB meni, da je bilo tveganje okrnitve zunanjega ugleda Banke, ki ga je povzročilo ravnanje tožeče stranke, očitno, saj tožeča stranka ni znala pojasniti, kje je večina predmetov, kupljenih pod njenim nadzorom. Kar zadeva trditev, da je bila v njenem primeru začasna odstranitev z delovnega mesta že zelo stroga sankcija, ki naj bi onemogočila odpoved njene pogodbe o zaposlitvi, Banka opozarja, da taka začasna odstranitev z delovnega mesta ni sankcija in da je bilo v njenem primeru zaupanje vsekakor zapravljeno, zato naj bi bila naložena sankcija utemeljena.
Presoja Sodišča za uslužbence
Sodišče za uslužbence meni, da je treba navedeni sedmi tožbeni razlog obravnavati pred šestim.
– Splošne ugotovitve
Uvodoma je treba opozoriti, da je temeljni pogoj za zakonitost kakršne koli disciplinske sankcije to, da je dokazana resničnost dejstev, ki se očitajo zadevni osebi (sodbe Daffix/Komisija, T‑12/94,
EU:T:1997:208
, točka 64; Tzikis/Komisija, T‑203/98,
EU:T:2000:130
, točka 51, in EH/Komisija,
EU:F:2014:250
, točka 90).
Kar zadeva presojo teže kršitev, ki jih je v zvezi z uslužbencem ugotovila disciplinska komisija, in določitvijo sankcije, ki se glede na navedene kršitve zdi najprimernejša, to načeloma spada na področje uporabe širokega polja prostega preudarka Banke, razen če naložena sankcija ni sorazmerna z ugotovljenimi dejstvi (sodba E/Komisija,
EU:T:2001:175
, točki 85 in 86). Tako je iz ustaljene sodne prakse s področja Kadrovskih predpisov, ki jo je mogoče prenesti v pogodbeni okvir ECB, razvidno, da je v pristojnosti te institucije, da lahko opravi presojo odgovornosti svojega uslužbenca, ki se razlikuje od tiste, ki jo je opravila njena disciplinska komisija, in da se nato odloči za disciplinsko sankcijo, za katero meni, da je primerna za sankcioniranje ugotovljenih disciplinskih napak (glej sodbi Y/Sodišče,
EU:T:1996:94
, točka 56, in Tzikis/Komisija,
EU:T:2000:130
, točka 48).
Ko je resničnost dejstev dokazana, se mora sodni nadzor – ob upoštevanju širokega polja prostega preudarka Banke na disciplinskem področju – omejiti na preverjanje neobstoja očitne napake pri presoji in zlorabe pooblastil (glej v tem smislu sodbi X/ECB,
EU:T:2001:251
, točki 221 in 222, in EH/Komisija,
EU:F:2014:250
, točka 92).
Kar zadeva sorazmernost disciplinske sankcije glede na težo upoštevanih dejstev, mora Sodišče za uslužbence upoštevati to, da mora določitev sankcije temeljiti na celostni presoji, ki jo Banka opravi v zvezi z vsemi konkretnimi dejstvi in okoliščinami vsakega posameznega primera, pri čemer je treba poudariti, da predpisi, ki se uporabljajo za zaposlene v ECB, zlasti člen 45 Pogojev za zaposlitev, podobno kot Kadrovski predpisi ne določajo stalnega razmerja med sankcijami, navedenimi v teh predpisih, in različnimi mogočimi kršitvami poklicnih obveznosti niti ne opredeljujejo obsega, v katerem je treba upoštevati obstoj obteževalnih ali olajševalnih okoliščin pri izbiri sankcije. Preučitev sodišča na prvi stopnji je torej treba omejiti na vprašanje, ali je bila presoja Banke glede obteževalnih in olajševalnih okoliščin opravljena sorazmerno, k čemur je treba dodati, da sodišče med to preučitvijo ne sme namesto Banke opraviti s tem povezanih vrednostnih sodb (glej sodbe X/ECB,
EU:T:2001:251
, točka 221; Afari/ECB,
EU:T:2004:77
, točka 203, in BG/Evropski varuh človekovih pravic, T‑406/12 P,
EU:T:2014:273
, točka 64), saj je izbira disciplinske sankcije v pristojnosti zadnjenavedene (sodba Nijs/Sodišče, F‑77/09,
EU:F:2011:2
, točka 132).
– Očitane kršitve poklicnih obveznosti
Sodišče za uslužbence v obravnavani zadevi ugotavlja, da tožeča stranka ne izpodbija tega, da je opravila sporne nakupe blaga in storitev: drugače povedano, ne izpodbija resničnosti dejstev, temveč v zvezi z navedeno resničnostjo izpodbija trditev, da je ravnala zlonamerno ali da je storila kar koli nezakonitega, kar pomeni, da izpodbija opredelitev teh nakupov za kršitve poklicnih obveznosti.
Torej v okviru tega tožbenega razloga očitna napaka pri presoji, za katero tožeča stranka trdi, da jo je storil Izvršilni odbor, zadeva ugotovitev in presojo teže kršitev poklicnih obveznosti, ki ju je opravila disciplinska komisija in na kateri se je oprl Izvršilni odbor pri določitvi sankcije, ki jo je naložil tožeči stranki. V zvezi s tem v nasprotju s trditvami tožeče stranke iz mnenja disciplinske komisije izrecno izhaja, da kršitve poklicnih obveznosti, ki jih je ugotovila ta komisija, zajemajo kršitev člena 4(a) Pogojev za zaposlitev, členov 2, 2.2, 4.1, 4.2 in 5.1 Kodeksa ravnanja ter navedb iz poglavij 7 in 8 Priročnika o poslovnih praksah. Iz izpodbijane odločbe je še razvidno, da je Izvršilni odbor potrdil te ugotovitve disciplinske komisije.
V zvezi s tem je namen določb iz sklopa pravil, ki se uporabljajo za zaposlene v ECB in so navedene v mnenju disciplinske komisije, zagotoviti, da uslužbenci ECB s svojim ravnanjem kažejo podobo dostojanstva v skladu z izjemno neoporečnim in spoštljivim obnašanjem, ki se upravičeno pričakuje od zaposlenih v mednarodni javni instituciji, tudi če so zaposleni le pogodbeno (glej sodbi Williams/Računsko sodišče, T‑146/94,
EU:T:1996:34
, točka 65, in N/Komisija,
EU:T:1997:71
, točka 127). Zlasti obveznost iz člena 4(a) Pogojev za zaposlitev, ki določa, da zaposleni „ravnajo v skladu s svojimi nalogami in naravo ECB kot organa [Unije]“, je treba razlagati, kot da sta z njo zaposlenim v ECB naloženi zlasti dolžnosti lojalnosti in dostojanstva, podobni dolžnostma, ki veljata za uradnike Unije (glej sodbo Afari/ECB,
EU:T:2004:77
, točka 193).
Kar zadeva določbe Kodeksa ravnanja, ki se uporabljajo v obravnavani zadevi, je njihov namen pojasniti obveznosti, naložene uslužbencem ECB v skladu z dolžnostjo lojalnosti, kot so obveznost zagotavljanja obveščenosti nadrejenih, vzornega obnašanja in prizadevanja za ohranjanje zunanjega ugleda Banke, pa tudi spomniti na osnovna pravila, ki morajo veljati v vsaki instituciji, ki se financira iz javnega denarja, in sicer, da je treba dobrine in opremo institucije uporabljati le za namene in v mejah službenih potreb ter da si morajo uslužbenci prizadevati za racionalizacijo nakupov opreme in njeno čim učinkovitejšo uporabo.
Kar zadeva določbe Priročnika o poslovnih praksah, ki se uporabljajo v obravnavani zadevi, te napotujejo na pravila dobrega proračunskega upravljanja pri opredeljevanju potreb in uporabi ustreznih proračunov centraliziranih proračunskih enot, kot je tista na oddelku splošne službe, in sicer v povezavi s storitvami, ki se zagotovijo drugim direktoratom ECB.
Kar zadeva opis kršitev poklicnih obveznosti, za katere je disciplinska komisija menila, da jih je storila tožeča stranka in ki so v obravnavani zadevi navedene v točki 27 mnenja disciplinske komisije, Sodišče za uslužbence meni, da je iz spisa razvidno, da je ta komisija utemeljeno menila, da je tožeča stranka kršila člen 4(a) Pogojev za zaposlitev ter določbe Kodeksa ravnanja in Priročnika o poslovnih praksah.
Glede na vrsto, število in pogostost spornih nakupov, opravljenih v obdobju več kot dveh let in pol, ter glede na neobstoj oprijemljive in prepričljive utemeljitve, kar zadeva potrebo po takih nakupih za legitimne potrebe oddelka splošne službe, za katero je bila tožeča stranka pristojna, ta namreč ne more razumno trditi, da je ravnala v skladu z legitimnimi pričakovanji Banke, kot so bila formalno zapisana v notranjih pravilih, ki jih je sprejela ta institucija, in da Banki ni povzročila finančne škode.
Sodišče za uslužbence kot primer navaja, da je nakup posamičnih kosov opreme informacijske tehnologije zunaj politike skupinskih nakupov institucije, ki so bili v obravnavani zadevi centralizirani na ravni GD za informacijske sisteme, nujno pomenil – kar je med zaslišanjem potrdila tudi Banka – da je bila ta oprema kupljena po višji ceni, kar na primer velja za nakup računalnikov znamke X, ki jih v času nastanka dejstev ECB ni uradno uporabljala. Drugi primer ravnanja, ki se ni skladalo z legitimnimi pričakovanju Banke, kot so formalno zapisana v notranjih pravilih, ki jih je sprejela ta institucija, in s katerim je bila Banki povzročena finančna škoda, je dejstvo, da ni bil vzpostavljen sistem spremljanja nakupov, kar je privedlo zlasti do tega, da ni bilo mogoče določiti, kje natančno je kar nekaj predmetov, ki jih je kupil oddelek splošne službe in v zvezi s katerimi so bili podani očitki zoper tožečo stranko. Prav tako je nenavadno, da lahko uslužbenec institucije domov odnese precejšnje število predmetov informacijske tehnologije in fotografske opreme ali prenosni navigacijskih sistem ter jih tam dolgo obdrži, kot je to storila tožeča stranka.
V zvezi s tem okoliščina, ki jo je tožeča stranka izpostavila v novem dokaznem predlogu, in sicer, da so bili nekateri od predmetov pozneje najdeni, ne more omajati dejstva, da je na splošno veliko predmetov kupila v nasprotju z veljavnimi pravili. Sodišče za uslužbence meni, prvič, da je ta dokazni predlog podkrepil opis, ki ga je v zvezi s pisarno tožeče stranke podala ECB, in sicer, da je bila ta zaradi številnih predmetov, ki so bili nakopičeni v njej in niso bili niti označeni, podobna skladišču. O tem priča tudi dejstvo, da so bile tam najdene škatle s še zapakiranimi igračami. S tako okoliščino je mogoče pojasniti, da ECB ni mogla – še toliko bolj glede na tehnično naravo zadevne opreme – sestaviti izčrpnih seznamov, na podlagi katerih bi bilo mogoče razlikovati med predmeti v tej pisarni in tistimi, za katere ni bilo znano, kje so, pa tudi med tistimi, ki so pripadali tožeči stranki oziroma ECB. Torej je mogoče s tem pojasniti dejstvo, da se število in vrsta manjkajočih predmetov iz poročila iz člena 8.3.2 in mnenja disciplinske komisije morda nekoliko razlikujeta od tistih iz poročila OLAF ali poročila o dejavnostih preiskovalne komisije, vendar ta razlika še ne kaže na očitno napako pri presoji. Tožeči stranki namreč na splošno ni uspelo ovreči dejstva, da številni predmeti, kupljeni po njenih navodilih, manjkajo in da so bili ti nakupi opravljeni brez oprijemljive in veljavne utemeljitve glede službenih namenov. Drugič in vsekakor, ECB tožeče stranke z izpodbijano odločbo ni nikakor sankcionirala zaradi odtujitve nekaterih kosov zadevne opreme.
Zato Sodišče za uslužbence meni, da disciplinska komisija ni storila očitne napake pri presoji, ker je, kot je bilo to pokazano v točkah 82 in 83 te sodbe, ugotovila obstoj „namernih, neprekinjenih in dolgotrajnih“ kršitev poklicnih obveznost, ki jih je storila tožeča stranka kot uslužbenec ECB. Opredelila jih je kot „zelo resne [kršitve, ki] v določenem obsegu pomenijo namerno nespoštovanje veljavnih pravil ECB“. Iz navedenega izhaja, da je lahko Izvršilni odbor ECB v izpodbijani odločbi prav tako brez očitne napake tudi sam povzel te presoje disciplinske komisije, tudi če bi lahko v tej odločbi bolje obrazložil, v kolikšnem obsegu se z njimi strinja.
Zdaj je treba še preučiti, ali Izvršilni odbor ni – oziroma ne dovolj – upošteval olajševalnih okoliščin ali nekaterih dejstev, ki jih zatrjuje tožeča stranka.
– Upoštevanje olajševalnih okoliščin
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je Izvršilni odbor upošteval vse tri olajševalne okoliščine, navedene v mnenju disciplinske komisije, in sicer pomanjkljivosti pri notranjem nadzoru na oddelku splošne službe, preden je tam začela delati tožeča stranka, dejstvo, da je bil na tem oddelku le majhen delež delovnih mest višjega hierarhičnega razreda, in zelo dobro delovno uspešnost tožeče stranke
Vendar se tožeča stranka sklicuje na splošni okvir, v katerem je delovala, in poudarja, da „[ECB] veliko dejstev in okoliščin preprosto ni upoštevala ali jih ni dovolj upoštevala“.
Sodišče za uslužbence v zvezi s tem vidikom – ne glede na vprašanje dopustnosti tega očitka, na katero se sklicuje Banka – meni, da z elementi, ki jih je tožeča stranka naštela brez kakršnega koli reda, ni mogoče dokazati niti očitne napake pri presoji niti tega, da Izvršilni odbor ECB ni upošteval olajševalnih okoliščin.
V zvezi s trditvami tožeče stranke, ki izpostavlja neukrepanje nadrejenih, kar zadeva nadzor, in neukrepanje oddelka za proračun, nadzor nad upravljanjem in organizacijo GD za kadrovsko službo, kar zadeva proračunski in finančni nadzor nad oddelkom splošne službe, potem ko je začela tam delati, Sodišče za uslužbence namreč opozarja, da z morebitnim neukrepanjem njenih nadrejenih in zgoraj navedenega oddelka ni mogoče utemeljiti kršitev, ki se očitajo tožeči stranki, saj ta kot poslovodja – v obravnavani zadevi vodja oddelka splošne službe – ostaja odgovorna za svoja dejanja (glej v tem smislu sodbe R./Komisija,
EU:C:1985:324
, točka 44; Z/Parlament, T‑242/97,
EU:T:1999:92
, točka 115, in X/ECB,
EU:T:2001:251
, točka 233).
Podobno se tožeča stranka ne more kot na olajševalno okoliščino sklicevati niti na dejstvo, da je GD za upravo in GD za kadrovsko službo ter znotraj njiju oddelek za združljivost in nakupe oziroma oddelek za proračun, nadzor nad upravljanjem in organizacijo niso opozorili na to, da spornih nakupov ni mogoče opraviti. Sodišče za uslužbence namreč meni, da niti ni treba podrobno obdelati različnih opravljenih nakupov, da lahko ugotovimo, da bi morala tožeča stranka – glede na značilnosti nekaterih od njih, kot so nakupi igralnih konzol in programske opreme, sklenitev naročnin mobilne telefonije in s tem povezano dajanje na voljo mobilnih telefonov zaposlenim, ki na podlagi notranjih pravil Banke do njih niso bili upravičeni, ali nakup predmetov za nagrajevanje zaposlenih na oddelku splošne službe, ki ga je tožeča stranka vodila – resno podvomiti o upravičenosti navedenih nakupov in združljivosti svojega ravnanja z jasnimi pravili ECB, določenimi zlasti s členom 4(a) Pogojev za zaposlitev in Kodeksom ravnanja.
Dejstvo, da je tožeča stranka prenehala kupovati digitalne foto okvirje, ko so nadrejeni v zvezi s tem začeli pri njej poizvedovati, še zdaleč ni olajševalna okoliščina, ampak bi jo moralo to, nasprotno, še spodbuditi k ponovnemu razmisleku o njenem načinu upravljanja javnega denarja – torej nalogi, ki jo je opravljala kot vodja oddelka, ki razpolaga s samostojnim proračunom – še zlasti ko je kupovala posamične kose opreme informacijske tehnologije in se pri tem ni zmenila za odločitve o skupinskih nakupih, ki jih je sprejel za to pristojni GD za informacijske sisteme.
Kar zadeva poklicne dosežke tožeče stranke, za katere ta meni, da so Banki omogočili prihranek precejšnjih zneskov, Sodišče za uslužbence na prvem mestu poudarja, da mora Banka na podlagi člena 45 Pogojev za zaposlitev sicer res upoštevati „ravnanje zaposlenega v celotni karieri“, vendar tako upoštevanje še ne pomeni nujno priznanja olajševalne okoliščine (sodba EH/Komisija,
EU:F:2014:250
, točka 119). Na drugem mestu je lahko Banka upravičeno menila, da imajo dejstva tako težo, da bi bila tudi v primeru izjemne uspešnosti, s katero bi se tožeča stranka izkazala pri izvajanju delovnih nalog, ta okoliščina brez učinka (glej v tem smislu sodbo Yasse/EIB, T‑141/97,
EU:T:1999:177
, točka 114). Natančneje, ni mogoče dopustiti, da bi lahko uslužbenec, ker naj bi prispeval k velikim splošnim prihrankom v korist proračuna za delovanje institucije, menil, da mu ni treba upoštevati osnovnih pravil dobrega proračunskega in finančnega upravljanja, ker naj bi zadevno blago in storitve zadevali le majhne zneske v primerjavi s proračunom, za katerega je zadolžen. Ne glede na višino zadevnega zneska je treba namreč pri vsakem javnem izdatku ravnati po pravilih proračunske in računovodske discipline.
Kar zadeva trditev tožeče stranke, da ji ni bilo zagotovljeno posebno usposabljanje v zvezi s proračunskim upravljanjem in pravili glede nakupov, Sodišče za uslužbence meni, da ni upoštevna, saj zaradi morebitne pomanjkljivosti na tem področju – tudi če bi bilo mogoče dokazati, da Banka svojim vodilnim uslužbencem ni zagotovila zadostnih usposabljanj – še ni mogoče dopustiti ravnanja tožeče stranke v nasprotju z izrecnimi pravili, ki jih je ECB določila v internih dokumentih.
Enako velja za trditev tožeče stranke v zvezi z njeno delovno obremenitvijo. Tudi če je moral namreč oddelek splošne službe vsak teden obdelati na stotine nabavnih nalogov, je tožeči stranki pomagal namestnik vodje oddelka. Vendar je iz spisa razvidno, da sta oba opravljala sporne nakupe, Sodišče za uslužbence pa vsekakor meni, da s tedensko količino nakupov, ki jih je obdelal oddelek splošne službe, ni mogoče utemeljiti pomanjkljive razsodnosti pri nakupu nekaterih predmetov, zlasti ker je očitno, da ti niso namenjeni zadovoljitvi legitimnih potreb službe.
Kar zadeva okoliščino, da naj bi drugi oddelki ECB opravljali enako neutemeljene nakupe, kot so tisti iz obravnavane zadeve, Sodišče za uslužbence še enkrat opozarja, da se uslužbenec za izpodbijanje sankcije, ki mu je bila naložena, ne more učinkovito sklicevati na dejstvo, da ni bil uveden noben drug disciplinski postopek zoper enega ali več drugih uslužbencev zaradi dejstev, podobnih tistim, ki so bila upoštevana zoper njega (glej v tem smislu sodbi Williams/Računsko sodišče,
EU:C:1985:297
, točka 14, in de Compte/Parlament,
EU:T:1991:54
, točka 170).
Iz navedenega izhaja, da izpodbijana odločba ne vsebuje očitne napake pri presoji, kar zadeva upoštevanje spornih dejstev in olajševalnih okoliščin. Torej je treba v skladu s sodno prakso, ki se uporablja za disciplinsko področje, preučiti, ali je bila presoja Banke glede obteževalnih in olajševalnih okoliščin opravljena sorazmerno, k čemur je treba dodati, da sodišče med to preučitvijo ne sme namesto Banke opraviti s tem povezanih vrednostnih sodb.
– Sorazmernost naložene sankcije
V zvezi s tem vidikom je treba uvodoma poudariti, da je Izvršilni odbor v izpodbijani odločbi upošteval olajševalne okoliščine, ki jih je navedla disciplinska komisija, vendar je upošteval tudi obteževalno okoliščino, navedeno v točki 87 te sodbe.
Sodišče za uslužbence v zvezi s tem ugotavlja, da iz predpisov, ki se uporabljajo za zaposlene v ECB, izhaja obveznost lojalnosti uslužbenca ECB do svojega institucionalnega delodajalca, v skladu s katero mora, zlasti če ima – tako kot tožeča stranka – višji naziv, izkazovati ravnanje, ki je brez vsakega suma, da se tako vedno ohranja obstoječe zaupanje med Banko in njim (sodba N/Komisija,
EU:T:1997:71
, točka 129).
Glede na velik pomen zaupanja, ki je vzpostavljeno med Unijo in njenimi uslužbenci, kar zadeva notranje delovanje Unije in podobo, ki jo ta kaže navzven, ter glede na splošnost besedila določb člena 4(a) Pogojev za zaposlitev in določb Kodeksa ravnanja, navedenih v mnenju disciplinske komisije, se te določbe nanašajo na vse okoliščine ali vsako ravnanje, v zvezi s katerimi je mogoče razumno sklepati, da uslužbenec ECB glede na svoj naziv in naloge, ki jih opravlja, ter glede na okoliščine posamezne zadeve razume, da bi jih lahko tretje osebe razumele, kot da vnašajo zmedo glede interesov Unije, za uresničitev katerih naj bi si prizadeval (glej po analogiji sodbo Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11,
EU:F:2013:159
, točka 63).
Natančneje, v posebnem kontekstu Banke, torej finančne institucije Unije, ki deluje kot delodajalec v pogodbenem okviru, mora Sodišče za uslužbence analizirati sorazmernost med dejstvi, ki se upoštevajo v škodo uslužbenca, in sankcijo, naloženo ob upoštevanju ciljev in nalog, ki jih mora Banka izpolnjevati (glej v tem smislu sodbo Yasse/EIB,
EU:T:1999:177
, točka 108). V zvezi s tem vidikom Sodišče za uslužbence dejansko meni, da je imela tožeča stranka kot poslovodja, in sicer vodja oddelka splošne službe, veliko odgovornost pri ohranjanju ugleda in finančnih interesov Banke. Poleg tega Banka – ob upoštevanju svoje odgovornosti pri vodenju monetarne politike Unije – svoj zunanji ugled dejansko gradi na vzornem, učinkovitem in odgovornem upravljanju, kar pomeni, da zaposluje ljudi z „neoporečno integriteto“. To je navedeno tudi v točki 2.2 Kodeksa ravnanja, v skladu s katero se morajo uslužbenci ECB zavedati pomena svojih dolžnosti in nalog, upoštevati pričakovanja javnosti glede svojega moralnega ravnanja, se obnašati tako, da ohranjajo in krepijo zaupanje javnosti v ECB, ter prispevati k učinkovitosti uprave ECB.
Kot je ugotovilo sodišče Unije v zvezi z eno od finančnih institucij Unije (glej sodbo Yasse/EIB,
EU:T:1999:177
, točka 110), so take obveznosti ključnega pomena za uresničevanje ciljev, dodeljenih bančni ustanovi, in so bistven dejavnik ravnanja, ki ga morajo zaposleni v tej instituciji upoštevati, da se ohranita njena neodvisnost in dostojanstvo.
V takih okoliščinah, glede na težo očitanih kršitev poklicnih obveznosti, namernost teh kršitev in njihovo dolgotrajno ponavljanje, kot sta jih upoštevala disciplinska komisija in Izvršilni odbor, ter glede na raven integritete, ki jo Banka upravičeno zahteva od svojih uslužbencev in ki pomeni vrednostno sodbo, ki je sodišča ne smejo opraviti namesto institucije, Sodišče za uslužbence meni, prvič, da je Izvršilni odbor v primeru tožeče stranke lahko upošteval obteževalno okoliščino, navedeno v izpodbijani odločbi. Drugič, Sodišče za uslužbence meni, da je bila v obravnavani zadevi presoja Banke glede obteževalnih in olajševalnih okoliščin opravljena sorazmerno.
Natančneje, glede na zahteve, ki v zvezi s tem izhajajo iz sodne prakse, je Banka lahko menila, da je tožeča stranka s spornim ravnanjem in ne glede na obstoj olajševalnih okoliščin nepopravljivo omajala zaupanje, ki jo je povezovalo z Banko. V okoliščinah, kakršne so tiste iz obravnavane zadeve, je lahko namreč Banka na podlagi širokega polja prostega preudarka, ki ga ima pri opredeljevanju zahtev glede integritete svojih zaposlenih, menila, da je, čeprav bi tožeča stranka želela ostati v delovnem razmerju, izključena možnost, da se znova vzpostavi navedeno zaupanje, in da je zato opravljanje nalog, ki jih je Unija podelila Banki, v sodelovanju s tem uslužbencem oteženo ali celo nemogoče (glej v tem smislu sodbo Gomes Moreira/ECDC,
EU:F:2013:159
, točka 67).
Kot je trdila tožeča stranka med obravnavo, bi blažja sankcija, ki jo je predlagala disciplinska komisija, zanjo sicer res pomenila drugo delovno mesto, ki ne bi več vključevalo vodenja centraliziranega proračuna, opravljanje tega dela pa ne bi več vključevalo vodstvenih nalog, kar pomeni, da ne bi bila nujno potrebna enako visoka raven zaupanja, kot je bila potrebna pri njenem delovnem razmerju z Banko, ko je delala kot vodja oddelka, vendar Sodišče za uslužbence kljub temu meni, da lahko ECB na podlagi svojega širokega polja prostega preudarka in glede na pogodbeno naravo zaposlitvenega razmerja, ki jo povezuje z uslužbencem, meni, da sankcija, ki jo je predlagala disciplinska komisija, ob upoštevanju dejanj osebe, v pristojnosti katere je bil precejšen centraliziran proračun, ne bi zadostovala in da je glede na namernost in veliko težo zadevnih kršitev poklicnih obveznosti enega od poslovodij, od katerih se pričakuje vzorno ravnanje, zaupanje dokončno prelomljeno.
Glede na navedeno je treba sedmi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Šesti tožbeni razlog: prekoračitev pooblastil Izvršilnega odbora in kršitev člena 8.3.17 Pravil za zaposlene
Trditve strank
Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga trdi, da se lahko Izvršilni odbor izreče le o izbiri sankcije, ki jo je treba naložiti glede na kršitve poklicnih obveznosti, ki jih ugotovi disciplinska komisija. Izvršilni odbor pa naj ne bi bil pristojen za izrekanje o vprašanju, ali so dejstva tudi dejansko dokazana. Vendar naj bi v obravnavani zadevi ta odbor izkrivil mnenje disciplinske komisije in naj bi ravnal kot „peti poluradni član disciplinske komisije, da je tako implicitno spremenil ravnovesje glasov in odločil, da je po njegovem mnenju prizadevanje za osebni interes očitno“. Izvršilni odbor naj bi namreč ugotovil prizadevanje za osebni interes, čeprav je disciplinska komisija ugotovila, da ga v obravnavani zadevi ni mogoče dokazati. Izvršilni odbor naj bi tako prekoračil pooblastila, ker je odločil, da so dejstva dokazana, namesto da bi se omejil zgolj na odločitev o ustrezni sankciji.
ECB predlaga, naj se šesti tožbeni razlog zavrne kot očitno neutemeljen, pri čemer navaja, da že iz besedila izpodbijane odločbe jasno izhaja, da Izvršilni odbor ni izkrivil ali kakor koli drugače spremenil ugotovitev v zvezi z dejstvi in pravne analize disciplinske komisije.
Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba, da člen 8.3.15 Pravil za zaposlene določa, da disciplinska komisija sprejme „dokončno mnenje, ki ga podpišejo vsi njeni člani, o resničnosti dejstev, o tem, ali ta dejstva pomenijo kršit[ve] poklicnih obveznosti, in o kakršni koli disciplinski sankciji“ ter da člen 8.3.17 istih pravil določa, da „Izvršilni odbor […] odloči o najprimernejši disciplinski sankciji[, pri čemer] ustrezno upošteva priporočila disciplinske komisije, ki pa zanj niso zavezujoča“.
V obravnavani zadevi Sodišče za uslužbence neodvisno od vprašanja, ali je pristojnost Izvršilnega odbora omejena le na določanje sankcije, ki se naloži, meni, da tožeča stranka ni dokazala, s čim je Izvršilni odbor izkrivil dejstva, kot jih je ugotovila disciplinska komisija. Izvršilni odbor se je namreč oprl na resničnost dejstev, kot jih je upoštevala disciplinska komisija, in na ugotovitve te komisije v zvezi s kršitvami poklicnih obveznosti tožeče stranke.
Vendar je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je Izvršilni odbor izrecneje, kot je to storila disciplinska komisija v svojem mnenju, – in ne da bi pri tem prekoračil polje prostega preudarka, ki ga ima na tem področju, tudi v zvezi z vrednostnimi sodbami – menil, da dejstvo, da je tožeča stranka sporne kršitve poklicnih obveznosti storila med opravljanjem svojih vodstvenih nalog, zaradi katerih bi si morala še posebej prizadevati za ugled in finančne interese Banke, pomeni obteževalno okoliščino. Izvršilni odbor je izpostavil tudi svojo raven zahtevnosti do zaposlenih, kar zadeva njihovo integriteto, kar očitno spada na področje uporabe njegovega polja prostega preudarka. Enako velja za ugotovitev, da je bilo prelomljeno zaupanje, za katero meni, da ga mora imeti v odnosu do svojih zaposlenih. V nasprotju z navedbami tožeče stranke namreč ugotovitev, da je bilo prelomljeno zaupanje, ni omejena le na predpostavko v zvezi z ugotovitvijo prizadevanja za osebni interes, kot jo je oblikovala disciplinska komisija.
Dejansko bi s trditvami tožeče stranke, če bi jih sprejeli, Izvršilnemu odboru odvzeli kakršno koli možnost, da izreče sankcijo, ki se razlikuje od tiste, ki jo je priporočila disciplinska komisija, kar bi konec koncev pomenilo, da disciplinska komisija ni posvetovalni organ, temveč je organ odločanja.
Da je Izvršilni odbor lahko določil primerno sankcijo, si je namreč moral nujno izoblikovati mnenje o olajševalnih okoliščinah, pa tudi o obteževalnih okoliščinah v zvezi z zadevo tožeče stranke, kot to izhaja iz ustaljene sodne prakse z disciplinskega področja, v skladu s katero lahko uprava o odgovornosti svojega uslužbenca presodi drugače kot njena disciplinska komisija in se nato odloči za disciplinsko sankcijo, za katero meni, da je primerna za sankcioniranje ugotovljenih disciplinskih napak (sodba Tzikis/Komisija,
EU:T:2000:130
, točka 48), k čemur je treba dodati, da sodišča ne smejo namesto Banke opraviti s tem povezanih vrednostnih sodb niti ne smejo namesto nje izbrati disciplinske sankcije, za kar je pristojna Banka (sodba EH/Komisija,
EU:F:2014:250
, točka 93).
Glede na navedeno in dejstvo, da ni Sodišče za uslužbence ugotovilo nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti obstoj prekoračitve pooblastil ali vsaj sumiti na tako prekoračitev, je treba šesti tožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.
Osmi tožbeni razlog: nezakonitost členov 44 in 45 Pogojev za zaposlitev ter člena 8.3 Pravil za zaposlene z vidika svobode združevanja in pravice do kolektivnega pogajanja, določenih s členom 28 Listine
Trditve strank
Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom trdi, da Pogoji za zaposlitev in Pravila za zaposlene, vključno z njihovimi določbami v zvezi z disciplinskimi postopki, niso zakoniti, prvič, „ker kršijo načelo demokracije, načelo ločevanja vej oblasti in načelo, po katerem lahko sekundarni zakonodajalec deluje le v okviru, ki ga določi primarni zakonodajalec“, in drugič, ker se pri njihovem sprejetju niso spoštovali socialni dialog, svoboda združevanja in pravica do kolektivnih pogajanj. Pri tem zlasti trdi, da je Svet ECB „očitno izvršilni organ, ne pa organ Unije z zakonodajnimi pristojnostmi“. Zato izpodbija pristojnost Izvršilnega odbora in Sveta ECB za sprejetje Pogojev za zaposlitev, in sicer še toliko bolj le po posvetovanju s predstavniki zaposlenih.
Banka predlaga, naj se osmi tožbeni razlog zavrne, in sicer kot delno nedopusten, vsekakor pa kot neutemeljen, pri čemer opozarja na funkcionalno avtonomijo, ki jo ima na tem področju.
Presoja Sodišča za uslužbence
Člen 36.2 Protokola o statutu ESCB in ECB je del protokola, sprejetega v okviru Maastrichtske pogodbe, in je torej določba primarnega prava, ki lahko določa odstopanje od člena 283 ES, ki je postal člen 336 PDEU (glej v tem smislu sodbo X/ECB,
EU:T:2001:251
, točka 38).
V zvezi s tem iz člena 21 Poslovnika ECB, ki ga je sprejel Svet ECB, izhaja, da je ta lahko na Izvršilni odbor zakonito prenesel pristojnost za sprejetje Pogojev za zaposlitev, kar je bilo sprva v njegovi pristojnosti, in da je lahko Izvršilnemu odboru prav tako podelil pristojnost, da določi pogoje za izvajanje Pogojev za zaposlitev, da torej sprejme Pravila za zaposlene. V zvezi s tem nobeno besedilo uradno ne prepoveduje zadevnega prenosa, poleg tega pa je bil ta prenos določen na podlagi besedila primarnega prava, v zvezi s katerim so sodišča Unije že navedla, da ga je treba razlagati tako, da lahko Svet ECB prenese pristojnost za opredelitev ureditve za zaposlene (glej sodbo X/ECB,
EU:T:2001:251
, točke od 100 do 104).
Podobno je imela v nasprotju z navedbami tožeče stranke ECB pravico, da na podlagi določb člena 36.1 Protokola o statutu ESCB in ECB v Pogojih za zaposlitev določi disciplinsko ureditev, ki ji omogoča sprejetje potrebnih ukrepov glede na pristojnosti in cilje, ki so ji dodeljeni, zlasti ko kateri od njenih uslužbencev krši obveznosti iz svoje pogodbe o zaposlitvi (sodba X/ECB,
EU:T:2001:251
, točka 63).
Poleg tega je Sodišče za uslužbence v odgovor na podobne trditve že odločilo – pritožbeno sodišče pa mu v zvezi s tem vidikom ni nasprotovalo – da člen 6(2) Evropske socialne listine, podpisane v Torinu 18. oktobra 1961, kvečjemu „spodbuja, ne da bi zahteval, ‚mehanizme za prostovoljna pogajanja med delodajalci ali njihovimi organizacijami in organizacijami delavcev, s ciljem urediti pravila in pogoje za zaposlovanje na podlagi določb kolektivnih pogodb‘“, ter da člen 28 Listine in člen 11 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin sicer „potrjujeta pravico do svobode združevanja, ki vključuje pravico delavcev do ustanavljanja sindikatov za zaščito njihovih ekonomskih in socialnih interesov, [vendar] njune določbe ne vsebujejo obveznosti, da se uvede postopek kolektivnih pogajanj ali da se navedenim sindikatom podeli pooblastilo za soodločanje za namene priprave pogojev za zaposlovanje delavcev“ (sodba Heath/ECB, F‑121/10,
EU:F:2011:174
, točka 121).
Tako je lahko ECB enostransko sprejela Pogoje za zaposlitev in Pravila za zaposlene ter jih spremenila po posvetovanju s Svetom zaposlenih, saj ne obstaja obveznost, da bi se to področje urejalo s kolektivnimi pogodbami, ki jih podpišejo ECB in sindikalne organizacije, ki zastopajo njene zaposlene. ECB lahko namreč kot institucija Unije na podlagi člena 13 PEU in v skladu s Protokolom o statutu ESCB in ECB z uredbo opredeli določbe, ki se uporabljajo za njene zaposlene (glej sodbo Cerafogli/ECB, F‑84/08,
EU:F:2010:134
, točka 47).
Iz navedenega izhaja, da je treba osmi tožbeni razlog zavrniti kot očitno neutemeljen.
Ker so bili vsi tožbeni razlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe zavrnjeni, predlogi za razglasitev ničnosti niso utemeljeni.
3.
Odškodninski zahtevek
Čeprav je tožeča stranka odškodninske zahtevke formalno predstavila, kot da niso povezani le z izpodbijano odločbo, temveč tudi z ravnanjem ECB, Sodišče za uslužbence ugotavlja, da so njeni odškodninski zahtevki jasno povezani z njenimi predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Ker so bili ti predlogi zavrnjeni kot neutemeljeni, je treba zavrniti tudi odškodninske zahtevke.
Sodišče za uslužbence zaradi popolnosti še dodaja, da tožeča stranka vsekakor ni dokazala resničnosti zatrjevane premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi izhajala iz ravnanja ECB zunaj konteksta sprejetja izpodbijane odločbe.
Glede na vse navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 101 Poslovnika, ob upoštevanju drugih določb naslova II, poglavje 8, navedenega poslovnika, neuspela stranka nosi svoje stroške in se ji na predlog naloži plačilo stroškov druge stranke. Sodišče za uslužbence lahko v skladu s členom 102(1) tega poslovnika, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka nosi svoje stroške in da se ji naloži le delno plačilo stroškov nasprotne stranke ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je tožeča stranka tista, ki s svojimi predlogi ni uspela. Tožeča stranka je sicer predlagala, naj se ECB naloži plačilo stroškov tudi v primeru zavrnitve tožbe, vendar ni tega predloga z ničimer utemeljila. V zvezi s tem je kvečjemu izpostavila in obžalovala to, da Banko pred Sodiščem za uslužbence sistematično zastopa odvetnik, čeprav ima na voljo pravno službo, v kateri so zaposlene osebe, specializirane za spore z zaposlenimi. Vendar Sodišče za uslužbence v zvezi s tem opozarja, da se lahko institucije Unije, vključno z ECB, prosto odločijo za pomoč odvetnika, ne da bi morale pri tem dokazati, da je bila taka pomoč objektivno utemeljena (glej sklepe Komisija/Kallianos, C‑323/06 P‑DEP,
EU:C:2012:49
, točki 10 in 11; Marcuccio/Komisija, T‑44/10 P‑DEP,
EU:T:2013:513
, točki 29 in 30, ter Eklund/Komisija, F‑57/11 DEP,
EU:F:2014:254
, točki 34 in 35).
Ker je torej ECB v svojih predlogih izrecno predlagala, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov, in poleg tega z okoliščinami obravnavane zadeve ni mogoče utemeljiti uporabe določb člena 102(1) Poslovnika, je treba odločiti, da tožeča stranka nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila ECB.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
AX nosi svoje stroške in naloži se mu plačilo stroškov, ki jih je priglasila Evropska centralna banka.

Barents
Perillo
Svenningsen
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 17. marca 2015.
Sodna tajnica
W. Hakenberg
Predsednik
R. Barents
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.