CELEX: 62008TJ0443
Štátna pomoc
Pomoc v prospech letiska Lipsko/Halle
Financovanie investícií týkajúcich sa výstavby novej južnej dráhy
Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za zlučiteľnú so spoločným trhom
Žaloba o neplatnosť
Nedostatok záujmu na konaní
Neprípustnosť
Pojem podnik
Pojem hospodárska aktivita
Letisková infraštruktúra

Okolnosti predchádzajúce sporu
Skupina DHL (ďalej len „DHL“) je jednou z hlavných skupín pôsobiacich v sektore expresných balíkových služieb. Jej 100 % vlastníkom
je Deutsche Post AG.
Po vyjednávaniach s viacerými letiskami sa DHL v roku 2005 rozhodla presunúť od roku 2008 svoju prevádzku leteckej nákladnej
prepravy z Bruselu (Belgicko) do Lipska/Halle (Nemecko).
Letisko Lipsko/Halle prevádzkuje spoločnosť Flughafen Leipzig-Halle GmbH (ďalej len „FLH“), ktorá je dcérskou spoločnosťou
Mitteldeutsche Flughafen AG (ďalej len „MF“). MF má vo FLH 94 % podiel. Ďalšími akcionármi FLH sú Freistaat Sachsen (5,5 %),
okres Severné Sasko (0,25 %) a mesto Schkeuditz (0,25 %). Akcionármi MF sú Freistaat Sachsen (76,64 %) a Spolková krajina
Sasko‑Anhaltsko (18,54 %), ako aj mestá Drážďany (2,52 %), Halle (0,2 %) a Lipsko (2,1 %). MF nemá akcionárov zo súkromného
sektora.
Dňa 4. novembra 2004 MF rozhodla postaviť novú južnú odletovú a pristávaciu dráhu (ďalej len „južná dráha“). Táto dráha mala
byť financovaná kapitálovým vkladom vo výške 350 miliónov eur do MF alebo FLH ich verejnými akcionármi (ďalej len „kapitálový
vklad“).
Dňa 21. septembra 2005 podpísali FLH, MF a DHL Hub Leipzig GmbH rámcovú dohodu (ďalej len „rámcová dohoda“). Podľa nej je
FLH povinná vybudovať južnú dráhu a počas jej trvania splniť ďalšie záväzky. Medzi týmito záväzkami figuruje najmä záväzok
zaručiť na južnej dráhe možnosť nepretržitej prevádzky v režime 24/7 a zaručiť, že minimálne 90 % leteckej prepravy uskutočnenej
DHL alebo pre DHL možno z uvedenej dráhy kedykoľvek uskutočniť. V rámcovej dohode sú stanovené podmienky, pokiaľ ide o začiatok
výstavby a uvedenie do prevádzky nového leteckého uzla, ako aj zodpovednosť za neskoršiu prevádzku, za ktoré ručia FLH a MF.
Rámcová dohoda okrem toho zahŕňa dodatky týkajúce sa podmienok prevádzky, letiskových poplatkov a prenájmu pozemkov. Čo sa
týka záruk po uvedení leteckého uzla do prevádzky, rámcová dohoda stanovuje, že ak FLH nesplní po predmetnom uvedení do prevádzky
podmienky týkajúce sa prevádzky, ktoré obsahuje, sú FLH a MF povinné poskytnúť DHL Hub Leipzig náhradu za všetky vzniknuté
škody a straty. V prípade značného obmedzenia svojej prevádzkovej činnosti môže DHL Hub Leipzig dohodu vypovedať a požadovať
náhradu škody za všetky priame a nepriame náklady spojené s premiestnením na iné letisko. V prípade, že by sa DHL Hub Leipzig
musela z dôvodu úradného zákazu nočných letov presunúť na iné letisko, mohla by FLH vzniknúť povinnosť ju odškodniť.
Dňa 21. decembra 2006 vydal Freistaat Sachsen písomný prísľub v prospech FLH a DHL Hub Leipzig (ďalej len „prísľub“). Tento
prísľub sa týkal zaručenia finančnej výkonnosti FLH počas trvania rámcovej dohody a zaväzuje Freistaat Sachsen odškodniť DHL
Hub Leipzig, ak nebude môcť letisko využívať stanoveným spôsobom.
Dňa 5. apríla 2006 Spolková republika Nemecko v súlade s článkom 2 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999
ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) oznámila Komisii
Európskych spoločenstiev rámcovú dohodu a prísľub.
Dňa 27. apríla 2006 požiadala Komisia o ďalšie informácie, ktoré Nemecko predložilo 24. júla 2006.
V dňoch 26. júla a 21. augusta 2006 sa konali stretnutia, na ktorých sa zúčastnili útvary Komisie, FLH, MF, DHL a nemecké
orgány.
Listom z 23. novembra 2006 informovala Komisia Spolkovú republiku Nemecko o svojom úmysle začať konanie stanovené v článku
88 ods. 2 ES. Toto konanie sa týkalo rámcovej dohody, prísľubu, ako aj kapitálového vkladu. Toto rozhodnutie, ako aj výzva
adresovaná dotknutým osobám na predloženie ich pripomienok týkajúcich sa predpokladanej pomoci boli uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
2. marca 2007 (Ú. v. EÚ C 48, s. 7).
Spolková republika Nemecko predložila svoje pripomienky 23. februára 2007. Komisia dostala pripomienky od dotknutých tretích
osôb, ktoré listom zo 16. mája 2007 postúpila nemeckým orgánom a ponúkla im, aby sa k nim v priebehu jedného mesiaca vyjadrili.
Pripomienky uvedených orgánov boli predložené Komisii v liste z 13. júna 2007.
Na žiadosť Spolkovej republiky Nemecko sa 18. júna a 25. septembra 2007 konali stretnutia. V nadväznosti na tieto stretnutia
predložili nemecké orgány Komisii 19. októbra a 7. a 18. decembra 2007, ako aj 17. marca a 9. apríla 2008 doplňujúce informácie.

Rozhodnutie
Dňa 23. júla 2008 prijala Komisia rozhodnutie 2008/948/ES o opatreniach Nemecka v prospech spoločnosti DHL a letiska Lipsko/Halle
(Ú. v. EÚ L 346, s. 1, ďalej len „Rozhodnutie“).
Pokiaľ ide o kapitálový vklad, Komisia sa v Rozhodnutí domnievala, že štátna pomoc vo výške 350 miliónov eur, ktorú chce Spolková
republika Nemecko poskytnúť FLH na výstavbu južnej dráhy a príslušných letiskových zariadení, je zlučiteľná so spoločným trhom
podľa článku 87 ods. 3 písm. c) ES.
Pokiaľ ide o rámcovú dohodu a prísľub, Komisia sa domnievala na jednej strane, že neobmedzené záruky prevzaté v tejto dohode
a na druhej strane uvedený prísľub predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, lebo Freistaat Sachsen, MF a FLH
kryli operačné riziká DHL za podmienok, ktoré by súkromný investor pôsobiaci v normálnych podmienkach trhového hospodárstva
(ďalej len „súkromný investor“) neprijal. Keďže DHL už získala maximálnu sumu prípustnej pomoci pre investície podľa článku
87 ods. 3 písm. a) ES, Komisia dospela k záveru, že neobmedzené záruky prevzaté v rámcovej dohode a prísľub nie sú zlučiteľné
so spoločným trhom.
Výrok Rozhodnutia znie takto:
„
Článok 1
Štátna pomoc vo výške 350 miliónov [eur], ktorú chce [Spolková republika Nemecko] poskytnúť na výstavbu novej južnej dráhy
a príslušných letiskových zariadení na letisku Lipsko/Halle, je podľa článku 87 ods. 3 písm. c) [ES]. zlučiteľná so spoločným
trhom.
Článok 2
Štátna pomoc, ktorú chce [Spolková republika Nemecko] poskytnúť formou prísľubu v prospech DHL, je nezlučiteľná so spoločným
trhom. Pomoc sa preto nemôže poskytnúť.
Článok 3
Štátna pomoc [Spolkovej republiky Nemecko] v prospech DHL v podobe prevzatia neobmedzených záruk (podľa oddielov 8 a 9 rámcovej
dohody) je nezlučiteľná so spoločným trhom. Tieto neobmedzené záruky uvedené v rámcovej dohode musia byť teda zrušené.
Článok 4
[Spolková republika Nemecko] žiada o vrátenie tej časti pomoci uvedenej v článku 3, ktorá už bola poskytnutá spoločnosti DHL
(t. j. záručný poplatok za obdobie od 1. októbra 2007 až do zrušenia neobmedzených záruk).
…“

Skutkový stav po Rozhodnutí
V dňoch 18. a 27. novembra 2008 uzavreli akcionári MF a FLH dohody týkajúce sa financovania južnej dráhy vo výške 350 miliónov
eur.
Listom z 23. decembra 2008 oznámili nemecké orgány tieto dohody Komisii.
Toto oznámenie bolo zaregistrované pod číslom N 665/2008.
Dňa 30. septembra 2009 v nadväznosti na výmenu korešpondencie a na stretnutie s nemeckými orgánmi Komisia prijala rozhodnutie
K(2009) 7185 o štátnej pomoci č. 665/2008 Nemecko – Letisko Lipsko/Halle, ktorým vyhlasuje, že oznámené opatrenie nie je novou
pomocou v zmysle článku 1 písm. c) nariadenia č. 659/1999. V podstate sa domnievala, po prvé, že keďže nemecké orgány potvrdili,
že oznámenie sa týkalo rovnakých opatrení financovania, ako boli schválené v Rozhodnutí, uvedené oznámenie sa týkalo už schválenej
pomoci v zmysle článku 1 písm. b) bodu ii) uvedeného nariadenia a, po druhé, že toto oznámenie sa netýkalo zmeny existujúcej
pomoci v zmysle článku 4 ods. 1 tohto nariadenia.

Konanie
Žalobkyne, Freistaat Sachsen, Spolková krajina Sasko‑Anhaltsko, MF a FLH návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa
6. októbra 2008 predložili žaloby, na základe ktorých sa začali tieto konania.
Podaniami doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. januára 2009 Spolková republika Nemecko podala návrh na vstup vedľajšieho
účastníka do týchto konaní na podporu návrhov žalobkýň.
Podaniami doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. januára 2009, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV
(ADV) podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka do týchto konaní na podporu návrhov žalobkýň.
Uzneseniami z 30. marca 2009 predseda ôsmej komory Súdu prvého stupňa návrhom Spolkovej republiky Nemecko a ADV na vstup vedľajšieho
účastníka do konania vyhovel.
ADV predložila svoje vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania 11. mája 2009. Spolková republika Nemecko nepredložila v stanovenej
lehote vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania.
Žalobkyne predložili svoje pripomienky k vyjadreniam vedľajšieho účastníka konania ADV 26. mája 2009 (vec T‑455/08) a 27. mája
2009 (vec T‑443/08).
Komisia predložila svoje pripomienky k vyjadreniam vedľajšieho účastníka konania ADV 29. júla 2009.
Uznesením z 24. júna 2010 predseda ôsmej komory Všeobecného súdu po vypočutí účastníkov konania rozhodol o spojení týchto
vecí na účely ústnej časti konania.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (ôsma komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 2. júla
2010, na ktorom sa nezúčastnila Spolková republika Nemecko. Pri tejto príležitosti účastníci konania predložili tiež rozsudok
Bundesgerichtshofu (Spolkový súdny dvor, Nemecko) zo 4. apríla 2003, ktorý Všeobecný súd rozhodol založiť do spisu.
Keďže účastníci konania boli, pokiaľ ide o túto otázku, vypočutí na pojednávaní, Všeobecný súd sa domnieva, že tieto veci
možno spojiť na účely vyhlásenia rozsudku v súlade s článkom 50 rokovacieho poriadku.

Návrhy účastníkov konania
Žalobkyne podporované ADV navrhujú, aby Všeobecný súd:
–        zrušil článok 1 Rozhodnutia v rozsahu, v akom v ňom Komisia potvrdzuje, po prvé, že kapitálový vklad predstavuje štátnu pomoc
v zmysle článku 87 ods. 1 ES a, po druhé, že uvedená pomoc dosahuje hodnotu 350 miliónov eur,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.
Vo svojich pripomienkach k vyjadreniam vedľajšieho účastníka ADV Komisia tiež navrhla, aby Všeobecný súd zaviazal ADV na náhradu
trov konania súvisiacich s vedľajším účastníctvom.

O prípustnosti
Hoci Komisia formálne nenamieta neprípustnosť, tvrdí, že žaloba vo veci T‑443/08 je neprípustná, lebo žalobkyne v tejto veci
nie sú napadnutým Rozhodnutím priamo dotknuté a nemajú záujem na konaní, čo žalobkyne popierajú. V tomto kontexte sa účastníci
konania nezhodujú, ani pokiaľ ide o právne dôsledky Rozhodnutia.
Všeobecný súd sa domnieva, že najskôr treba preskúmať neprípustnosť založenú na nedostatku právneho záujmu na konaní.

Tvrdenia účastníkov konania
Na úvod žalobkyne vo veci T‑443/08, pokiaľ ide o právne dôsledky Rozhodnutia, po prvé tvrdia, že kvalifikácia kapitálového
vkladu ako štátnej pomoci spôsobuje podľa nemeckého práva jeho neplatnosť. Z judikatúry Bundesgerichtshofu vyplýva, že zmluva,
na základe ktorej sa priznáva pomoc predtým, ako bola táto pomoc oznámená, je podľa § 134 nemeckého občianskeho zákonníku
absolútne neplatná z dôvodu porušenia článku 88 ods. 3 tretieho pododseku ES. Túto neplatnosť nemožno
a posteriori
napraviť rozhodnutím Komisie, ktoré vyhlasuje pomoc za zlučiteľnú so spoločným trhom alebo zmluvným potvrdením neplatného
aktu. Okrem toho v rozpore s tým, čo uvádza Komisia, táto neplatnosť nezbavuje rozhodnutie potrebného účinku. Nariadenie uvedenej
neplatnosti má vlastne odstrašujúci, a teda preventívny účinok, čím je posilnená účinnosť zákazu vykonania stanoveného v článku
88 ods. 3 ES.
Žalobkyne vo veci T‑443/08 po druhé uvádzajú dôsledky, ktoré by mohol mať kapitálový vklad najmä v oblasti práva spoločností
a platobnej neschopnosti. V prvom rade uvádzajú, že ak by bolo Rozhodnutie konečné, FLH a MF by hrozila platobná neschopnosť.
Neplatnosť kapitálového vkladu by spôsobila povinnosť platiť vysoké úroky za obdobie medzi poskytnutím pomoci a Rozhodnutím
a žiadosť o vrátenie pomoci vo výške 350 miliónov eur. Toto vrátenie by mohlo spôsobiť platobnú neschopnosť FLH. V tejto súvislosti,
pokiaľ ide o skutočnosť, že právo Únie nepožaduje vrátenie celej pomoci, žalobkyne vo veci T‑443/08 uvádzajú, že to neznamená
jej zákaz, lebo členské štáty môžu vykonávať povinnosti vyplývajúce z práva Únie nad rámec týchto povinností. Platobná neschopnosť
FLH by mohla spôsobiť platobnú neschopnosť MF, keďže táto spoločnosť je podľa nemeckého práva povinná kryť ročný deficit svojej
dcérskej spoločnosti. Platobná neschopnosť MF by zas mohla spôsobiť platobnú neschopnosť ďalších dcérskych spoločností vzhľadom
na existenciu zmlúv stanovujúcich kontrolu a prevod ziskov uzavretých medzi MF a jej dcérskymi spoločnosťami. V druhom rade
žalobkyne vo veci T‑443/08 upozorňujú, že platobná neschopnosť FLH by mohla spôsobiť, že letisko Lipsko/Halle by stratilo
svoje povolenie na prevádzkovanie. Podľa nemeckého práva je povolenie na prevádzkovanie odňaté, ak prestanú byť splnené podmienky,
za ktorých bolo udelené, pričom medzi týmito podmienkami figuruje ekonomická rentabilita prevádzkovateľa. K tomu by došlo
v prípade platobnej neschopnosti FLH. V prípade odňatia povolenia na prevádzkovanie by hrozilo, že letisko bude zatvorené,
a to by viedlo k strate veľkého počtu pracovných miest. V treťom rade žalobkyne vo veci T‑443/08 uvádzajú prípadné dôsledky
neplatnosti kapitálového vkladu na správnosť minulých ročných účtovných závierok FLH a MF a ich opravu, ako aj prípadné nedodržanie
povinnosti vyhlásiť platobnú neschopnosť týchto spoločností zo strany ich vedúcich zamestnancov. V štvrtom rade uvádzajú,
že vedúcim zamestnancom FLH a MF by podľa nemeckého práva hrozili riziká na občianskoprávnej úrovni z dôvodu zastavenia platieb
alebo predlženia spoločnosti.
Ďalej žalobkyne vo veci T‑443/08 uvádzajú, že v predmetnej veci majú záujem na konaní.
Po prvé uvádzajú, že existuje záujem na konaní, keď Rozhodnutie Komisie nevyhovie návrhom osôb, ktoré sa zúčastnili správneho
konania. V predmetnej veci žalobkyne vo veci T‑443/08 obhajovali názor, že financovanie letiskovej infraštruktúry nepredstavuje
štátnu pomoc, zatiaľ čo Komisia sa domnievala, že ide o štátnu pomoc. Podľa nich povolenie pomoci sa líši od konštatovania,
že nebola poskytnutá žiadna pomoc. Okrem toho označenie opatrenia za pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES je relevantné, lebo
priznáva Komisii širokú mieru voľnej úvahy, aby posúdila, či je opatrenie zlučiteľné so spoločným trhom v zmysle článku 87
ods. 3 ES a aby viazala svoje povolenie na splnenie určitých podmienok. Napokon skutočnosť, že Komisia môže povolením určitého
opatrenia zbaviť dotknutú osobu možnosti podať akýkoľvek opravný prostriedok, nie je zlučiteľná so systémom súdneho preskúmania
stanoveným v Zmluvách.
Po druhé žalobkyne vo veci T‑443/08 tvrdia, že kvalifikácia kapitálového vkladu ako pomoci vyvoláva pre ne závažné nepriaznivé
dôsledky, ktoré možno napraviť len čiastočným zrušením Rozhodnutia.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že podľa judikatúry predstavuje označenie opatrenia za štátnu pomoc akt spôsobujúci
ujmu. Zrušenie Rozhodnutia týkajúceho sa najmä označenia opatrenia za štátnu pomoc môže predstavovať záujem na konaní, a to
aj keď je pomoc neskôr vyhlásená za zlučiteľnú. Z judikatúry tiež vyplýva, že záujem na konaní môže existovať, keď sa na prvý
pohľad zdá, že rozhodnutie poskytuje výhodu, ale neskôr sa ukáže, že ide o nevýhodu z dôvodu skutočností, ktoré v ňom nie
sú uvedené. Napokon osobitosť predmetného prípadu by podľa najprísnejšej judikatúry vyústila do nepredvídateľného charakteru
dôsledkov porušenia povinnosti oznámiť kapitálový vklad podľa nemeckého práva (pozri bod 38 vyššie).
Po druhé žalobkyne vo veci T‑443/08 uplatňujú, že existuje neistota, pokiaľ ide o výšku pomoci. Napriek skutočnosti, že Komisia
sa domnieva, že celých 350 miliónov eur kapitálového vkladu nespadá pod ustanovenia upravujúce štátnu pomoc, lebo niektoré
výdavky súvisia s úlohou verejnej služby, v prvom článku Rozhodnutia uviedla, že pomoc je zlučiteľná so spoločným trhom. Otázka,
aká časť tejto sumy nespadá pod ustanovenia upravujúce štátnu pomoc, teda ostáva otvorená. Neplatnosť kapitálového vkladu
podľa vnútroštátneho práva, ako aj jej dôsledky, sa teda uplatňuje len na časť považovanú za štátnu pomoc. V prípade nespresnenia
dotknuté osoby nevedia, aká časť spadá pod článok 87 ES a aký dosah majú predmetné dôsledky. To podľa žalobkýň vo veci T‑443/08
vyvoláva právnu neistotu, ktorá vyplýva priamo z Rozhodnutia. Takže v prípade, že v Rozhodnutí chýba spresnenie, nemôžu žalobkyne
vo veci T‑443/08 požiadať súd, aby spresnil dôsledky, ktoré z toho vyplývajú v nemeckom práve, a len rozsudok Všeobecného
súdu im umožňuje konať neskôr v súlade s platnými právnymi ustanoveniami.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie založené na neexistencii poškodenia ich práv, žalobkyne vo veci T‑443/08 pripomínajú, že kvalifikácia
kapitálového vkladu ako štátnej pomoci spôsobuje neplatnosť zmluvy, o ktorú sa opiera, s toho vyplývajúcimi nepriaznivými
následkami. Okrem toho táto kvalifikácia znamená porušenie článku 88 ods. 3 ES, a teda „vadu spočívajúcu v nezákonnosti“.
Navyše uvedená kvalifikácia poškodzuje právnu situáciu žalobkýň vo veci T‑443/08 v rozsahu, v akom musia oznámiť Komisii budúce
financovanie letiskovej infraštruktúry. Navyše otázka, či toto financovanie spadá pod ustanovenia Zmluvy ES a či Komisia disponuje
právomocami stanovenými v článku 88 ES, závisí len od tejto kvalifikácie. Okrem toho opatrenia, ktoré sú štátnou pomocou,
a opatrenia, ktoré nie sú štátnou pomocou, podliehajú odlišným pravidlám. Ďalej, keďže schválená pomoc je existujúcou pomocou,
musí byť každá zmena vo financovaní infraštruktúry oznámená. Napokon predmetná kvalifikácia môže mať nepriaznivé dôsledky,
pokiaľ ide o oprávnenosť budúcej pomoci z dôvodu kumulácie, ktorá s tým súvisí.
Komisia spochybňuje opis právnych dôsledkov Rozhodnutia predložený žalobkyňami vo veci T‑443/08 a tvrdí, že nemajú právny
záujem na konaní proti článku 1 Rozhodnutia.

Posúdenie Všeobecným súdom
Treba pripomenúť, že žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná iba v prípade, že žalobca má
právny záujem na vyhlásení neplatnosti napadnutého aktu. Takýto právny záujem musí byť skutočný a posudzuje sa podľa dňa,
keď bola žaloba podaná (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia, T‑141/03, Zb. s. II‑1197, bod 25,
a z 20. septembra 2007, Salvat père & fils a i./Komisia, T‑136/05, Zb. s. II‑4063, bod 34).
V predmetnej veci žiadajú žalobkyne vo veci T‑443/08 zrušenie článku 1 Rozhodnutia v rozsahu, v akom vyhlasuje, že kapitálový
vklad predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES a že uvedená pomoc dosahuje 350 miliónov eur.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa uvedeného článku štátna pomoc vo výške 350 miliónov eur, ktorú chce Spolková
republika Nemecko poskytnúť na výstavbu novej južnej dráhy a príslušných letiskových zariadení na letisku Lipsko/Halle, je
podľa článku 87 ods. 3 písm. c) ES zlučiteľná so spoločným trhom.
Samotná skutočnosť, že Rozhodnutie vyhlasuje pomoc za zlučiteľnú so spoločným trhom a v zásade žalobkyne vo veci T‑443/08
nepoškodzuje, však nezbavuje súd Únie povinnosti preskúmať, či posúdenie Komisie vyvoláva záväzné právne účinky, ktoré môžu
ovplyvniť záujmy uvedených žalobkýň (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. januára 2002, Nuove Industrie
Molisane/Komisia, T‑212/00, Zb. s. II‑347, bod 38, a Salvat père & fils a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 36).
V prvom rade žalobkyne vo veci T‑443/08 uplatňujú tvrdenia procesného charakteru. V tomto rámci po prvé tvrdia, že Rozhodnutie
nevyhovelo návrhom, ktoré predložili počas správneho konania. V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že podľa ustálenej
judikatúry je správne konanie v oblasti štátnej pomoci vzhľadom na svoju všeobecnú štruktúru konaním začatým proti členskému
štátu zodpovednému za poskytnutie pomoci (rozsudok Súdneho dvora z 24. septembra 2002, Falck a Acciaierie di Bolzano/Komisia,
C‑74/00 P a C‑75/00 P, Zb. s. I‑7869, bod 81; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 1986, Belgicko/Komisia,
234/84, Zb. s. 2263, bod 29). Podniky, ktoré sú príjemcami pomoci, a miestne územnosprávne celky tohto štátu, ktoré poskytujú
pomoc, ako aj konkurenti príjemcov pomoci sa považujú v tomto konaní len za „dotknuté osoby“ (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 6. marca 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Spolková krajina Severné Porýnie‑Vestfálsko/Komisia, T‑228/99 a T‑233/99,
Zb. s. II‑435, bod 122 a tam citovanú judikatúru) a judikatúra priznáva týmto osobám v podstate len rolu zdroju informácií
(rozsudok Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Spolková krajina Severné Porýnie-Vestfálsko/Komisia, už citovaný, bod 125).
Tiež skutočnosť, že Rozhodnutie nie je v súlade s postojom vyjadreným žalobkyňami vo veci T‑443/08 počas správneho konania,
nevyvoláva žiaden záväzný právny účinok, ktorý by mohol ovplyvniť ich záujmy. Ich právny záujem na konaní sa preto nemôže
opierať len o túto skutočnosť.
Po druhé, pokiaľ ide o argumentáciu založenú na tom, že označenie kapitálového vkladu za štátnu pomoc znamená, že žalobkyne
vo veci T‑443/08 musia oznámiť budúce financovanie letiskovej infraštruktúry, treba konštatovať, že ju treba zamietnuť. Povinnosť
oznámiť opatrenia, ktoré predstavujú štátnu pomoc, vyplýva priamo zo Zmluvy ES a najmä z jej článku 88 ods. 3 ES a nie z Rozhodnutia,
v ktorom sa konštatuje, že vzhľadom na okolnosti predmetnej veci je dané opatrenie štátnou pomocou.
Po tretie, pokiaľ ide o argumentáciu, podľa ktorej umožnila uvedená kvalifikácia Komisii vykonať právomoci, ktoré sú jej zverené
podľa právnej úpravy v oblasti štátnej pomoci a posúdiť zlučiteľnosť predmetnej pomoci, treba najskôr uviesť, že skutočnosť,
že Komisia mohla po tom, ako označila predmetné opatrenie za štátnu pomoc, preskúmať jej zlučiteľnosť so spoločným trhom,
nie je ako taká rozhodujúca v kontexte preskúmania právneho záujmu na konaní, keďže Komisia bez ďalších podmienok vyhlásila,
že uvedená pomoc bola zlučiteľná so spoločným trhom, čo v zásade nespôsobuje ujmu, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode
49 vyššie.
Ďalej v rozsahu, v akom sa argumentácia žalobkýň vo veci T‑443/08 týka ustanovení v oblasti existujúcich schém pomoci a povinností,
ktoré z toho vyplývajú, konkrétne povinnosti predložiť ročné výkazy o schéme pomoci, treba konštatovať, že táto argumentácia
nie je relevantná. Kapitálový vklad predstavuje individuálnu pomoc a nie schému pomoci, takže akonáhle je schválená, nemožno
ju považovať za existujúcu schému pomoci. Ustanovenia uplatňujúce sa na existujúce schémy pomoci a povinnosti, ktoré z toho
vyplývajú, nie sú teda v predmetnej veci relevantné.
Napokon treba odmietnuť tvrdenie, podľa ktorého môže mať predmetná kvalifikácia vplyv na budúcu pomoc z dôvodu uplatnenia
pravidla zákazu kumulovania pomoci. Žalobkyne vo veci T‑443/08 vlastne neuviedli žiadne ustanovenie, ktoré by v oblasti letiskovej
infraštruktúry zakazovalo kumulovanie pomoci v čase. Navyše ani oznámenie Komisie o uplatnení článkov 87 ES a 88 ES a článku
61 Dohody o Európskom hospodárskom priestore na štátnu pomoc v oblasti letectva [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 350, s. 5; ďalej len „oznámenie z roku 1994“), ani usmernenia Spoločenstva o financovaní letísk a štátnej pomoci
na začatie činnosti pre letecké spoločnosti s odletom z regionálnych letísk (Ú. v. EÚ C 312, 2005, s. 1; ďalej len „usmernenia
z roku 2005“) neobsahujú ustanovenia týkajúce sa pravidla zákazu kumulácie, pokiaľ ide o štátnu pomoc v prospech letiskovej
infraštruktúry.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého Komisia nemohla tým, že schválila kapitálový vklad, zbaviť žalobkyne vo veci
T‑443/08 práva podať žalobu proti označeniu tohto vkladu za štátnu pomoc, je potrebné pripomenúť, že Únia je právnou úniou,
v ktorej jej inštitúcie podliehajú preskúmaniu súladu svojich aktov so Zmluvou a všeobecnými právnymi zásadami, ktorých súčasťou
sú základné práva. Jednotlivci preto musia mať možnosť účinnej súdnej ochrany práv, ktoré im vyplývajú z právneho poriadku
Únie, pričom právo na takúto ochranu je súčasťou všeobecných právnych zásad, ktoré vyplývajú zo spoločných ústavných zvyklostí
členských štátov. Toto právo je takisto uvedené v článkoch 6 a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných
slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (rozsudky Súdneho dvora z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, bod 18;
z 27. novembra 2001, Komisia/Rakúsko, C‑424/99, Zb. s. I‑9285, bod 45, a z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada,
C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, body 38 a 39). V predmetnej veci však neboli žalobkyne vo veci T‑443/08 vôbec zbavené účinnej súdnej
ochrany. Ak aj táto žaloba bude vyhlásená za neprípustnú, nič nebráni tomu, aby žalobkyne požiadali vnútroštátny súd, aby
v rámci sporu pred vnútroštátnym súdom, v ktorom budú prípadne napadnuté znášať dôsledky údajnej neplatnosti kapitálového
vkladu, ktorú uvádzajú, podal návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke podľa článku 234 ES s cieľom spochybniť platnosť
Rozhodnutia v rozsahu, v akom konštatuje, že predmetné opatrenie predstavuje pomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok Sniace/Komisia,
už citovaný v bode 46 vyššie a tam citovanú judikatúru) a že táto pomoc dosahuje výšku 350 miliónov eur.
V druhom rade žalobkyne vo veci T‑443/08 odkazujú na významné negatívne dôsledky, ktoré spôsobuje označenie kapitálového vkladu
za štátnu pomoc. V tejto súvislosti sa opierajú jednak o nepredvídateľný charakter právnych dôsledkov vyplývajúcich z uvedenej
kvalifikácie, a jednak o neistotu, pokiaľ ide o výšku pomoci.
Pokiaľ ide, po prvé, o nepredvídateľný charakter, je potrebné konštatovať, že oň nemožno opierať právny záujem na konaní žalobkýň
vo veci T‑443/08.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že žalobca sa nemôže odvolávať na budúce a neisté situácie na odôvodnenie svojho záujmu na
zrušení napadnutého aktu (rozsudky Súdu prvého stupňa NBV a NVB/Komisia, T‑138/89, Zb. s. II‑2181, bod 33; Sniace/Komisia,
už citovaný v bode 46 vyššie, bod 26, a Salvat père & fils a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 47).
Žalobkyne vo veci T‑443/08 však len tvrdia, že podľa judikatúry Bundesgerichtshofu týkajúcej sa nezákonnej pomoci vyvoláva
kvalifikácia kapitálového vkladu ako štátnej pomoci v nemeckom práve jeho absolútnu neplatnosť a opisujú jeho „možné“ dôsledky.
Neuvádzajú však žiaden dôkaz, ktorý by umožňoval dospieť k záveru, že uvádzaná neplatnosť a jej údajné dôsledky zakladajú
v predmetnej veci skutočný a aktuálny záujem v zmysle judikatúry.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry ak bola pomoc poskytnutá príjemcovi v rozpore s článkom
88 ods. 3 poslednou vetou ES, vnútroštátny súd môže byť na základe návrhu iného hospodárskeho subjektu povinný rozhodnúť aj
po vydaní kladného rozhodnutia Komisie o platnosti vykonávacích opatrení a o vrátení poskytnutej finančnej pomoci. Z rozsudku
z 12. februára 2008, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, Zb. s. I‑469, ďalej len „rozsudok CELF“,
bod 46), vyplýva, že v takom prípade právo Únie ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť nariadiť vhodné opatrenia na účinnú nápravu
dôsledkov protiprávnosti, ale že aj v prípade, že neexistujú mimoriadne okolnosti, daný vnútroštátny súd nie je povinný nariadiť
vrátenie protiprávnej pomoci v celom rozsahu. V rovnakom prípade je vnútroštátny súd podľa práva Únie povinný nariadiť, aby
príjemca pomoci platil z tejto pomoci úroky za obdobie protiprávnosti. V rámci svojho vnútroštátneho práva môže tento súd
okrem vymáhania vrátenia protiprávnej pomoci nariadiť bez toho, aby bolo dotknuté právo členského štátu, neskôr nové poskytnutie
tejto pomoci. Takisto môže prijímať žiadosti o náhradu škôd spôsobených protiprávnou povahou pomoci. Je teda zrejmé, že v prípade
protiprávneho poskytnutia pomoci nasledovaného kladným rozhodnutím Komisie právo Únie nebráni tomu, aby príjemca jednak mohol
požadovať vyplatenie pomoci, ktorá má byť vyplatená v budúcnosti, a jednak, aby si mohol nechať pomoc poskytnutú pred kladným
rozhodnutím bez toho, aby tým boli dotknuté následky, ktoré majú byť za podmienok spresnených v rozsudku CELF vyvodené z protiprávnosti
predčasne poskytnutej pomoci (pozri rozsudok Súdneho dvora z 18. decembra 2008, Wienstrom, C‑384/07, Zb. s. I‑10393, body
27 až 30 a tam citovanú judikatúru).
V predmetnej veci, pokiaľ ide po prvé o údajnú neplatnosť kapitálového vkladu, treba uviesť bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť
o právnych dôsledkoch nezákonnosti kapitálového vkladu podľa nemeckého práva, že žalobkyne vo veci T‑443/08 neuvádzajú, v čom,
okrem údajných dôsledkov, ktoré vyplývajú z tejto neplatnosti (pozri bod 62 vyššie), je táto neplatnosť spôsobilá zasiahnuť
do ich záujmov v zmysle judikatúry uvedenej v bode 46 vyššie.
Argumentáciu žalobkýň vo veci T‑443/08, pokiaľ ide po prvé o údajné dôsledky neplatnosti, treba zamietnuť. Uvádzané dôsledky,
ak budú potvrdené, sa nedotýkajú priamo žalobkýň, ale dotýkajú sa FLH a MF. Okrem toho, ako FLH a MF uviedli vo svojej odpovedi
na písomnú otázku Všeobecného súdu, nie žalobkyne vo veci T‑443/08, ale FLH a MF by museli zaplatiť úroky z kapitálového vkladu
za obdobie od jeho poskytnutia do vydania napadnutého rozhodnutia, a to v súlade s rozsudkom CELF, ako Komisia uviedla v rozhodnutí
z 30. septembra 2009 (pozri bod 20 vyššie). Prípustnosť návrhu na zrušenie podaného fyzickou alebo právnickou osobou je však
podmienená tým, že táto osoba preukáže osobný záujem na zrušení napadnutého aktu (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 29. apríla
1999, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze a i./Komisia, T‑78/98, Zb. s. II‑1377, bod 30). Pokiaľ ide o skutočnosť
uvedenú žalobkyňami vo veci T‑443/08, že sú akcionármi FLH a MF a podieľajú sa na určovaní ich vedúcich zamestnancov, nič
neumožňuje preukázať, že na základe tejto skutočnosti majú samostatný záujem, odlišný od záujmu príjemcu, požiadať o zrušenie
Rozhodnutia. Ak osoba, ktorá vlastní časť základného imania podniku, nemôže uplatniť iný záujem na konaní, než záujem na konaní
tohto podniku dotknutého aktom Únie, môže brániť svoje záujmy dotknuté týmto aktom len ako spoločník daného podniku, ktorý
má právo podať žalobu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. júna 2000, Euromin/Rada, T‑597/97, Zb. s. II‑2419, bod 50).
V každom prípade treba pre úplnosť uviesť, že dôsledky uvedené žalobkyňami vo veci T‑443/08 sú budúce, hypotetické a neisté,
takže nemôžu zakladať ich záujem na konaní podľa judikatúry uvedenej v bode 58 vyššie. Na úvod treba uviesť, že vo svojej
žalobe žalobkyne vo veci T‑443/08 odkazujú na „možné“ dôsledky údajnej neplatnosti kapitálového vkladu v oblasti práva spoločností
a platobnej neschopnosti, a nie na určité dôsledky. Pokiaľ ide v prvom rade o riziko platobnej neschopnosti FLH, tieto žalobkyne
sa domnievajú, že platobnú neschopnosť FLH, a v dôsledku toho aj platobnú neschopnosť MF, „môže spôsobiť“ žiadosť o vrátenie
predmetnej pomoci. Ale uvedené žalobkyne, ktorým bola v tejto súvislosti položená otázka Všeobecným súdom, neuviedli žiadnu
žalobu podanú na vnútroštátny súd, ktorej predmetom by bolo vrátenie predmetnej pomoci, ktoré navyše právo Únie nepožaduje,
ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 60 vyššie. Navyše žalobkyne vo veci T‑443/08 nepredložili žiaden dôkaz, ktorý by
umožňoval preukázať, že zaplatenie úrokov za obdobie od poskytnutia pomoci do vydania Rozhodnutia by ohrozilo platobnú schopnosť
FLH alebo MF. Čo sa týka tvrdenia, že platobná neschopnosť by mohla spôsobiť, že letisku Lipsko/Halle by bolo odňaté povolenie
na prevádzkovanie, toto tvrdenie treba, ak sa nepreukáže riziko platobnej neschopnosti, zamietnuť. Ďalej čo sa týka dôsledkov
uvedených v oblasti účtovníctva, zo žaloby vyplýva, že situácia nie je v nemeckom práve jednoznačná, a to tak v judikatúre,
ako aj v právnej náuke a že žalobkyne vo veci T‑443/08 odkazujú len na hypotetické situácie, vrátane porušenia povinnosti
vyhlásiť konkurz (pozri bod 38 vyššie), ktoré však nie sú isté. Napokon, pokiaľ ide o dôsledky týkajúce sa občianskoprávnej
zodpovednosti, žalobkyne vo veci T‑443/08 neuvádzajú žiadne konanie, ktoré bolo začaté pred vnútroštátnym súdom a ktoré by
smerovalo proti FLH, MF alebo jej vedúcim zamestnancom.
Napokon treba konštatovať, že judikatúra v oblasti štátnej pomoci, na ktorú odkazujú žalobkyne vo veci T‑443/08 s cieľom odôvodniť
prípustnosť ich žaloby, nie je v predmetnej veci relevantná. Rozsudok Súdu prvého stupňa z 10 apríla 2008, Holandsko/Komisia
(T‑233/04, Zb. s. II‑591, bod 41) sa týkal žaloby členského štátu proti rozhodnutiu Komisie, podľa ktorého sa predmetné opatrenie
v danej veci týkalo štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ktorá bola považovaná za zlučiteľnú so spoločným trhom v súlade
s článkom 87 ods. 3 ES. Preto treba najskôr uviesť, že druhý odsek článku 230 ES dáva každému členskému štátu právo spochybniť
prostredníctvom žaloby o neplatnosť zákonnosť rozhodnutia Komisie bez toho, aby bol výkon tohto práva podmienený preukázaním
záujmu na konaní, takže tento rozsudok sa týka situácie, ktorá je odlišná od situácie, ktorá je predmetom veci samej. Okrem
toho v rozpore s tým, čo tvrdia žalobkyne vo veci T‑443/08 vo svojej replike, z tohto rozsudku nevyplýva, že označenie predmetného
opatrenia za štátnu pomoc nestačí samo osebe na uznanie právneho záujmu na konaní, keď členský štát oznámil Komisii opatrenie
a požiadal ju, aby rozhodla, že nejde o pomoc. Ďalej, na rozdiel od veci samej, opatrenie, ktorého sa týkal už citovaný rozsudok
Holandsko/Komisia, bolo schémou pomoci, takže s rozhodnutím Komisie súviselo neskoršie uplatnenie ustanovení v oblasti existujúcich
schém pomoci. Napokon, na rozdiel od predmetného prípadu, kvalifikácia predmetného opatrenia v uvedenej veci vyvolávala dôsledky,
pokiaľ ide o uplatnenie právnej úpravy zakazujúcej kumulovanie štátnej pomoci.
Pokiaľ ide o rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2000, Alitalia/Komisia (T‑296/97, Zb. s. II‑3871), treba zdôrazniť,
že na rozdiel od veci, ktorej sa týkal uvedený rozsudok, kvalifikácia kapitálového vkladu ako štátnej pomoci umožnila Komisii
preskúmať zlučiteľnosť opatrenia so spoločným trhom. Ale na rozdiel od situácie, ktorej sa týkal tento rozsudok, Komisia vo
veci samej schválila kapitálový vklad bez toho, aby stanovila akúkoľvek podmienku.
Pokiaľ ide o rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Alitalia/Komisia (T‑301/01, Zb. s. II‑1753), stačí konštatovať, že
rozhodnutie Komisie označujúce opatrenie, ktorého sa týkala táto vec, za štátnu pomoc, znamenalo, že vyplatenie tretej časti
tejto pomoci podliehalo schváleniu Komisie. V predmetnej veci to tak však nie je.
Pokiaľ ide, po druhé, o pochybnosti v súvislosti s výškou predmetnej pomoci, treba uviesť, že keďže určenie tejto výšky môže
ovplyvniť vrátenie protiprávnej pomoci alebo platenie úrokov, ovplyvňuje to situáciu FLH a MF, na ktoré samotné sa môže vzťahovať
toto vrátenie alebo toto platenie, a nie priamo situáciu žalobkýň vo veci T‑443/08. O tieto pochybnosti teda nemožno opierať
ich právny záujem na konaní.
Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že žalobkyne vo veci T‑443/08 nepreukázali existenciu skutočne existujúceho právneho záujmu
na konaní proti článku 1 Rozhodnutia v rozsahu, v akom stanovuje po prvé, že kapitálový vklad predstavuje štátnu pomoc v zmysle
článku 87 ods. 1 ES, a po druhé, že uvedená pomoc dosahuje výšku 350 miliónov eur.
Preto treba žalobu vo veci T‑443/08 zamietnuť ako neprípustnú bez toho, aby sa musela preskúmať námietka neprípustnosti vznesená
Komisiou, ktorá je založená na neexistencii osobnej dotknutosti žalobkýň v tejto veci.

O veci samej
Na podporu svojej žaloby vo veci T‑455/08 žalobkyne v tejto veci (ďalej len „žalobkyne“) uvádzajú osem žalobných dôvodov založených
najmä, pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, na porušení článku 87 ods. 1 ES, pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod, na tom, že FLH
nemohla byť príjemcom štátnej pomoci, pokiaľ ide o tretí žalobný dôvod, na nemožnosti označiť FLH za poskytovateľa a súčasne
príjemcu štátnej pomoci, pokiaľ ide o štvrtý žalobný dôvod, na porušení zásad zákazu retroaktivity, právnej istoty, ochrany
legitímnej dôvery a rovnosti, pokiaľ ide o piaty žalobný dôvod, na porušení primárneho práva usmerneniami z roku 2005, pokiaľ
ide o šiesty žalobný dôvod, uvedený subsidiárne, na procesných vadách, pokiaľ ide o siedmy žalobný dôvod, na porušení rozdelení
právomocí vyplývajúcich zo Zmluvy ES a pokiaľ ide o ôsmy žalobný dôvod, na nedostatočnom odôvodnení výšky údajnej pomoci.

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 87 ods. 1 ES
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne sa domnievajú, že Komisia nesprávne určila, že financovanie južnej dráhy predstavuje štátnu pomoc.
V prvom rade žalobkyne tvrdia, že pojem podnik v zmysle článku 87 ods. 1 ES sa neuplatňuje na regionálne letiská a ešte menej
na financovanie letiskovej infraštruktúry.
Po prvé, výstavba tejto infraštruktúry nepredstavuje hospodársku činnosť, ale spadá pod dopravnú politiku, hospodársku politiku
a regionálnu politiku. Okrem toho Komisia v predmetnej veci uznala túto politickú úlohu výstavby južnej dráhy (odôvodnenia
č. 261 a 262 Rozhodnutia). Navyše z oznámenia Komisie z 24. januára 2007 nazvaného „Akčný plán pre kapacitu, účinnosť a bezpečnosť
letísk v Európe“ (KOM(2006) 0819 v konečnom znení) vyplýva, že úprava letísk taktiež reaguje na záujmy Únie.
Po druhé, výstavba južnej dráhy nie je hospodárskou činnosťou, lebo súkromný investor by takúto činnosť nevykonával. Neexistuje
vlastne žiadna perspektíva návratnosti investície, lebo náklady na výstavbu nemožno používateľom letiska vyúčtovať prostredníctvom
letiskových poplatkov. Podľa žalobkýň táto nemožnosť vyplýva zo skutočnosti, že v Nemecku podliehajú tieto poplatky povoleniu
príslušného orgánu spolkovej krajiny, v ktorej sa nachádza letisko, a súkromní investori nemôžu ovplyvniť ich výšku. Táto
výška teda nemôže byť stanovená slobodne prevádzkovateľom na základe ekonomických úvah a nemá vlastne žiaden vzťah k hodnote
investície. Poplatky platené používateľmi letiskových zariadení preto nepredstavujú, ako nesprávne uvádza Komisia, protihodnotu
za výstavbu týchto zariadení. A keďže sa táto vec týka južnej dráhy, ktorá sa bude využívať výhradne na letecké účely, nie
sú relevantné ani priestory prenajaté na obchodné účely nad rámec leteckých operácií.
Podľa žalobkýň Komisia tým, že sa domnieva, že prevádzka nemôže byť pre súkromného investora zisková, uznáva, že je nemožné
vybudovať regionálne letisko, ako je letisko Lipsko/Halle, len s pomocou súkromných investícií, lebo táto činnosť nie je hospodárskou
činnosťou, ale ide o opatrenie štrukturálnej politiky. V tejto súvislosti žalobkyne dodávajú, že Komisia tým, že prirovnáva
verejné letiská k súkromným podnikom, popiera ich osobitnú úlohu, pre ktorú je charakteristický malý hospodársky rozhodovací
priestor. V prvom rade žalobkyne znášajú fixné náklady, pokiaľ ide o zariadenia, prevádzku a zamestnancov, ktoré sú vyššie
než priemerné náklady. Okrem toho je ich rozhodovací priestor obmedzený významnými poplatkami a prísnymi právnymi podmienkami.
Napokon náklady na verejnú infraštruktúru by v zásade mali znášať územno-správne celky, čo Komisia uznala, najmä pokiaľ ide
o prístavy. Komisia by teda nemala uplatňovať rozdielny prístup pre prístavy a pre letiská.
Po tretie, hospodárska činnosť nie je hlavným predmetom letísk a skutočnosť, že si môžu prípadne konkurovať, neumožňuje odvodiť,
že ide o podniky. Okrem toho sa Komisia sama domnievala, že treba rozlišovať rôzne činnosti prevádzkovateľa letiska (odôvodnenie
č. 178 Rozhodnutia), lebo všetky nemajú hospodársku povahu. V tejto veci sa investícia týkala len zariadenia, v danom prípade
južnej dráhy. Žiaden súkromný investor by ale do nej neinvestoval. Komisia to však nezohľadnila a vychádzala len z globálneho
pohľadu na letisko, poňatého ako podnik.
V tejto súvislosti žalobkyne vo svojej replike dodávajú, že výstavba letiskovej infraštruktúry a jej prevádzkovanie predstavuje
dve rôzne činnosti, v prípade ktorých musí Komisia preukázať ich ekonomický charakter, a to pozitívnym spôsobom pre každú
z týchto činností, pričom potreba tohto rozlišovania bola potvrdená najmä v rozsudku Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 2008,
Ryanair/Komisia (T‑196/04, Zb. s. II‑3643). V predmetnej veci Komisia takéto rozlíšenie nevykonala a tým, že odvodila hospodársky
charakter výstavby južnej dráhy z hospodárskeho charakteru prevádzkovania letiska, nepreukázala hospodársky charakter uvedenej
výstavby.
Okrem toho Komisia nepredložila žiaden dôkaz o neoddeliteľnosti činností výstavby a prevádzkovania letiskovej infraštruktúry.
V tomto ohľade žalobkyne odmietajú tvrdenie, podľa ktorého je výstavba podmienkou
sine qua non
prevádzkovania, a uvádzajú najmä, že relevantná otázka sa týka oddeliteľnosti samotných činností a nie povahy týchto činností.
V každom prípade je toto tvrdenie nesprávne, lebo existuje veľké množstvo predchádzajúcich podmienok, bez ktorých nemôže byť
hospodárska činnosť vykonávaná, pričom uskutočňovanie týchto podmienok nepredstavuje automaticky hospodársku činnosť. V tejto
súvislosti žalobkyne odmietajú tvrdenie Komisie, podľa ktorého prevádzkovateľ určitého zariadenia musí nevyhnutne financovať
jeho výstavbu, pričom sa opierajú o konkrétne prípady (múzeá, verejné školy alebo univerzity, motoresty). Ďalej žalobkyne
uvádzajú, že výstavba a prevádzkovanie sa týkajú rôznych subjektov a sektorov. Okrem toho uvádzajú, že rozlíšenie medzi výstavbou,
prevádzkovaním a používaním zariadení predstavuje základnú zásadu praxe Komisie v rámci posúdenie financovania infraštruktúry
verejnými orgánmi s ohľadom na ustanovenia v oblasti štátnej pomoci. V predmetnej veci je kritérium pre uplatnenie tejto zásady
splnené, lebo všetci prípadní používatelia majú rovnaký a nediskriminačný prístup k južnej dráhe, takže ak sa uvedená zásada
uplatní, ustanovenia v oblasti štátnej pomoci sa na kapitálový vklad nevzťahujú. Nakoniec neexistencia odlíšenia činností
by viedla k všeobecnej kontrole politiky členských štátov v oblasti infraštruktúry, takže Komisia by mohla s ohľadom na pravidlá
v oblasti štátnej pomoci kontrolovať financovanie infraštruktúry vo všetkých odvetviach. V tejto súvislosti žalobkyne nesúhlasia
s tvrdením, podľa ktorého ak nebude mať financovanie výstavby infraštruktúry povahu pomoci, členské štáty budú neustále vytvárať
nových konkurentov, pričom uvádzajú, že toto tvrdenie nezodpovedá realite, lebo výstavba letiska je skôr výnimočná.
V druhom rade žalobkyne zdôrazňujú, že výstavba letísk nie je zabezpečovaná súkromnými subjektmi. V rámci Únie neexistuje
žiaden prípad, keď by výstavbu letiska alebo jeho podstatné rozšírenie, financovali sami súkromní investori. Neexistuje teda
žiadne rozhodnutie, v ktorom by Komisia dospela k záveru, že je splnená podmienka súkromného investora. Naopak Komisia vo
svojom rozhodnutí 2004/393/ES z 12. februára 2004 o výhodách priznaných Valónskym regiónom a Brussels South Charleroi Airport
leteckej spoločnosti Ryanair pri vytvorení jej základne v Charleroi [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. EÚ L 137, s. 1) uznala, že v Európe neexistuje žiaden prípad výstavby súkromného letiska
ex nihilo
bez účasti verejných financií. Výstavba letiskových zariadení teda patrí medzi činnosti, ktoré boli vždy vykonávané verejnými
zariadeniami, a je nutné, aby nimi boli vykonávané. Jej hospodársky charakter je teda vylúčený z dôvodu neexistencie príslušného
trhu.
V tejto súvislosti žalobkyne po prvé uvádzajú, že pokiaľ ide o tvrdenie uvedené v odôvodnení č. 169 Rozhodnutia, podľa ktorého
súkromní investori prejavili živý záujem o podiel v letiskách, Komisia neuvádza, či sa tento záujem týkal regionálnych alebo
veľkých letísk alebo či išlo o podiel na už existujúcich letiskách alebo letiskách, ktoré ešte neboli vybudované. Navyše neuviedla
žiaden príklad na podporu týchto tvrdení. Okrem toho nerozlišuje, či ide o investície do letísk ako takých, alebo len investície
do dopravnej infraštruktúry, pričom len investovanie do infraštruktúry je porovnateľné s danou vecou.
Po druhé žalobkyne konštatujú, že Komisia nepredložila žiaden dôkaz v súvislosti so svojím tvrdením uvedeným v odôvodnení
č. 170 Rozhodnutia, podľa ktorého orgány zmenili svoj prístup, pokiaľ ide o podiel súkromných investorov v letiskách.
Po tretie žalobkyne, opierajúc sa o rozhodnutie 2004/393 a univerzitnú štúdiu z roku 2001 nazvanú „Hospodárska súťaž medzi
letiskami a uplatnenie pravidiel v oblasti štátnej pomoci“ (ďalej len „štúdia z roku 2001“), odmietajú tvrdenie Komisie, podľa
ktorého sú letiská vo veľkej miere postavené za pomoci súkromných zdrojov. To je nesprávne, a to aj v prípade, že sa zohľadní
len situácia v Nemecku. V prvom rade je účasť súkromných spoločníkov v letiskách, a to vrátane letísk, ktoré ponúkajú medzinárodné
spoje, menšinová. Ďalej, hoci sú niektoré letiská čiastočne privatizované, súkromní investori sa nepodieľali na ich výstavbe.
Napokon pokusy o súkromné prevádzkovanie regionálnych letísk viackrát stroskotali. V skutočnosti teda nie je možné postaviť
v Nemecku regionálne letisko na súkromnom základe bez verejnej pomoci.
Po štvrté žalobkyne odmietajú relevantnosť príkladov letiskovej infraštruktúry postavenej s pomocou súkromných prostriedkov
uvedených Komisiou, a síce letiska Ciudad Real (Španielsko), piateho terminálu letiska v Heathrow (Spojené kráľovstvo) a letísk
vo Viedni (Rakúsko) a Frankfurte nad Mohanom (Nemecko).
V treťom rade sa žalobkyne domnievajú, že odkaz na rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2000, Aéroports de Paris/Komisia
(T‑128/98, Zb. s. II‑3929), potvrdený rozsudkom Súdneho dvora z 24. októbra 2002, Aéroports de Paris/Komisia (C‑82/01 P, Zb.
s. I‑9297, ďalej len „judikatúra ADP“), v usmerneniach z roku 2005 a v Rozhodnutí, je neúčinný. V prvom rade nešlo o výstavbu
letiskovej infraštruktúry, ale o jej prevádzkovanie. Ďalej nešlo o výklad pojmu podnik v zmysle článku 87 ES, ale o porušenie
zákazu zneužívania dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES. A napokon šlo o činnosť veľkého medzinárodného letiska,
ktoré sa líši od malých regionálnych letísk, akým je letisko Lipsko/Halle.
ADV súhlasí s pripomienkami predloženými žalobkyňami. Po prvé tvrdí, že výstavba letiskovej infraštruktúry nepredstavuje hospodársku
činnosť. Po druhé ADV tvrdí, že oddelenie splnenia úlohy verejnej moci v rámci financovania infraštruktúry a výkonu hospodárskej
činnosti v rámci jej prevádzkovania, nie je v rozpore s judikatúrou ADP. Po tretie uvádza, že toto funkčné oddelenie je uznané
v judikatúre a rozhodovacej praxi Komisie. Po štvrté sa ADV domnieva, že možnosť verejného financovania projektov všeobecného
záujmu musí ostať zachovaná.
Komisia nesúhlasí s argumentáciou žalobkýň a vedľajšieho účastníka konania.
Posúdenie Všeobecným súdom
Treba pripomenúť, že kvalifikácia štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES vyžaduje, aby sa splnili všetky podmienky uvedené
v tomto ustanovení. Po prvé musí ísť o zásah štátu alebo zo štátnych prostriedkov. Po druhé tento zásah musí byť spôsobilý
ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Po tretie musí poskytnúť výhodu jeho príjemcovi tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov
alebo výrobu určitých druhov tovaru. Po štvrté musí narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže (pozri
rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. februára 2006, Le Levant 001 a i./Komisia, T‑34/02, Zb. s. II‑267, bod 110 a tam citovanú
judikatúru).
Pokiaľ ide o pojem podnik, treba zdôrazniť, že v kontexte práva hospodárskej súťaže tento pojem zahŕňa každý subjekt vykonávajúci
hospodársku činnosť nezávisle od jeho právneho postavenia a spôsobu financovania (pozri rozsudok Súdneho dvora z 10. januára
2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 107 a tam citovanú judikatúru; pozri tiež rozsudky Súdneho
dvora z 11. júla 2006, FENIN/Komisia, C‑205/03 P, Zb. s. I‑6295, bod 25, a z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, Zb. s. I‑4863,
bod 21).
Podľa ustálenej judikatúry je hospodárskou činnosťou akákoľvek činnosť pozostávajúca z ponúkania tovarov alebo služieb na
danom trhu (pozri rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný v bode 88 vyššie, bod 108 a tam citovanú judikatúru,
pozri tiež rozsudky FENIN/Komisia, už citovaný v bode 88 vyššie, bod 25, a MOTOE, už citovaný v bode 88 vyššie, bod 22).
Je potrebné tiež pripomenúť, že pojem štátna pomoc, ktorý je definovaný v Zmluve ES, má právnu povahu a má sa vykladať na
základe objektívnych skutočností. Z tohto dôvodu musí súd Únie v zásade a s ohľadom jednak na konkrétne okolnosti sporu, o ktorom
rozhoduje, a jednak na technickú alebo zložitú povahu hodnotení uskutočnených Komisiou vykonávať celkové preskúmavanie, pokiaľ
ide o otázku, či opatrenie patrí do pôsobnosti článku 87 ods. 1 ES. Z toho vyplýva, že je úlohou súdu overiť, či sú údaje
uvádzané Komisiou vecne správne a či môžu preukázať, že sú splnené všetky podmienky, ktoré umožňujú kvalifikáciu opatrenia
ako „pomoci“ v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Keďže ide o komplexné ekonomické posúdenie, je tiež potrebné pripomenúť, že podľa
ustálenej judikatúry sa súdne preskúmanie aktu Komisie, ktoré zahŕňa také posúdenie, musí obmedziť na overenie dodržania procesných
predpisov a predpisov týkajúcich sa odôvodnenia, vecnej správnosti skutočností, ktoré viedli k prijatiu napádaného rozhodnutia,
neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia týchto skutočností alebo neexistencie zneužitia právomoci (rozsudok Súdneho dvora
z 1. júla 2008, Chronopost/UFEX a i., C‑341/06 P a C‑342/06 P, Zb. s. I‑4777, body 141 až 143).
Napokon, keďže pojem štátnej pomoci zodpovedá objektívnej situácii, ktorá sa posudzuje v okamihu prijímania rozhodnutia Komisie,
treba pri vykonávaní vyššie uvedeného súdneho preskúmania vziať do úvahy práve tieto posúdenia vykonané k tomuto dátumu (rozsudok
Chronopost/UFEX a i., už citovaný v bode 90 vyššie, bod 144).
S ohľadom na tieto zásady teda treba preskúmať daný žalobný dôvod, v rámci ktorého žalobkyne v podstate uplatňujú, že Komisia
nesprávne považovala kapitálový vklad za štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, lebo keďže ide o rozšírenie regionálnej
letiskovej infraštruktúry, letiská nie sú podnikom v zmysle tohto ustanovenia a táto činnosť nie je hospodárskou činnosťou.
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že v rámci prevádzkovania letiska Lipsko/Halle FLH vykonáva hospodársku činnosť.
Z judikatúry vyplýva, že správa letiskovej infraštruktúry predstavuje hospodársku činnosť (pozri rozsudok Ryanair/Komisia,
už citovaný v bode 77 vyššie, bod 88 a tam citovanú judikatúru). To v predmetnej veci potvrdzuje skutočnosť, že FLH ponúka
letiskové služby za odplatu, ktorá pochádza najmä z letiskových poplatkov, pričom letiskové poplatky sa musia analyzovať ako
protihodnota za služby poskytnuté koncesionárom letiska (pozri v tomto zmysle rozsudok Ryanair/Komisia, už citovaný v bode
77 vyššie, bod 90). Skutočnosť, že FLH spravuje regionálne letisko a nie medzinárodné letisko, nemôže spochybniť hospodársky
charakter jej činnosti, lebo táto činnosť spočíva v poskytovaní služieb za odplatu na trhu regionálnych letiskových služieb.
Okrem toho existenciu takéhoto trhu v predmetnej veci preukazuje skutočnosť, že letisko Lipsko/Halle konkurovalo iným regionálnym
letiskám, najmä letisku vo Vatry (Francúzsko), pokiaľ ide o zriadenie európskeho leteckého uzla nákladnej letiskovej dopravy
DHL, ako vyplýva najmä z odôvodnenia č. 8 Rozhodnutia. Navyše letisko, ktorého sa týkala vec, v ktorej bol vydaný rozsudok
Ryanair/Komisia, už citovaný v bode 77 vyššie, bolo tiež regionálne. S ohľadom na judikatúru uvedenú v bode 89 vyššie umožňujú
všetky tieto skutočnosti kvalifikovať činnosť prevádzkovania letiska Lipsko/Halle FLH ako hospodársku činnosť.
Po druhé treba konštatovať, že prevádzkovanie južnej dráhy sa bude podieľať na hospodárskej činnosti FLH. Ako vyplýva z odôvodnenia
č. 177 Rozhodnutia, južná dráha je infraštruktúrou, ktorú bude FLH prevádzkovať na obchodné účely, lebo FLH nebude poskytovať
uvedenú dráhu zadarmo, ale bude požadovať ako protihodnotu za jej používanie poplatky. V tejto súvislosti treba uviesť, že
letiskové poplatky budú hlavným zdrojom príjmov na financovanie novej južnej dráhy, ako Komisia uviedla v odôvodnení č. 15
Rozhodnutia. Výstavba a rozšírenie uvedenej dráhy teda umožnia rast schopností FLH a jej hospodárskej činnosti spočívajúcej
v prevádzkovaní letiska Lipsko/Halle.
Po tretie treba uviesť, že pri posudzovaní hospodárskeho charakteru činnosti FLH v kontexte verejného financovania rozšírenia
južnej dráhy nie je vhodné oddeľovať výstavbu a rozšírenie infraštruktúry, v tomto prípade južnej dráhy, od jej neskoršieho
používania, a že otázka, či má neskoršie používanie vybudovanej infraštruktúry hospodársku povahu alebo nie, nevyhnutne určuje
povahu činnosti rozšírenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok FENIN/Komisia, už citovaný v bode 88 vyššie, bod 26).
Pristávacie a odletové dráhy sú vlastne základnými zložkami hospodárskych činností vykonávaných prevádzkovateľom letiska.
Výstavba pristávacích a odletových dráh teda umožňuje letisku vykonávať jeho hlavnú hospodársku činnosť, alebo, ak ide o výstavbu
ďalšej dráhy alebo o rozšírenie existujúcej dráhy, túto činnosť rozvíjať.
Žalobkyne teda nesprávne uplatňujú, že hospodársky charakter jednej činnosti umožňuje odvodiť hospodársky charakter druhej
činnosti, len ak sú tieto dve činnosti neoddeliteľné a nerozlíšiteľné a sú zaisťované tým istým subjektom, pričom Komisia
musí preukázať, že tieto dve podmienky sú splnené. Navyše táto argumentácia nemá žiadnu výslovnú oporu v judikatúre.
Je pravda, že nie všetky činnosti správcu letiska musia mať hospodársku povahu. Činnosti, ktoré sa viažu na výkon výsadných
práv verejnej moci, nemajú hospodársku povahu odôvodňujúcu uplatnenie pravidiel Zmluvy ES v oblasti hospodárskej súťaže (pozri
rozsudok MOTOE, už citovaný v bode 88 vyššie, bod 24 a tam citovanú judikatúru). Kvalifikovanie činnosti ako spadajúcej do
výkonu výsadných práv verejnej moci alebo ako hospodárskej činnosti sa totiž musí uskutočniť zvlášť pre každú činnosť, ktorú
daný subjekt vykonáva (rozsudok MOTOE, už citovaný v bode 88 vyššie, bod 25).
Keďže v predmetnej veci výstavba a rozšírenie južnej dráhy nepatria vzhľadom na svoju povahu a predmet do výsadných práv verejnej
moci, čo ani žalobkyne výslovne netvrdia, je správne, že na účely posúdenia hospodárskej povahy činnosti FLH Komisia nerozlišuje
na jednej strane medzi výstavbou a rozšírením južnej dráhy a na druhej strane medzi jej prevádzkovaním. Pokiaľ ide o tvrdenie,
podľa ktorého Komisia v odôvodnení č. 178 Rozhodnutia uznala potrebu rozlišovať rôzne činnosti prevádzkovateľa, je potrebné
ho zamietnuť, keďže v uvedenom odôvodnení sa Komisia v zásade obmedzila len na to, že pripomenula zásady vyplývajúce z judikatúry
uvedenej v bode 98 vyššie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že FLH v rozsahu, v akom prevádzkuje južnú dráhu, vykonáva hospodársku činnosť, od ktorej nemožno
oddeliť činnosť spočívajúcu vo výstavbe tejto dráhy. Je teda potrebné zamietnuť argumentáciu, podľa ktorej nie je rozšírenie
letiskovej infraštruktúry hospodárskou činnosťou, keďže hospodársky charakter tejto činnosti nemožno posúdiť nezávisle od
charakteru prevádzkovania infraštruktúry.
Žiadne z tvrdení žalobkýň nemôže vyvrátiť tieto závery.
V prvom rade treba zamietnuť tvrdenie, podľa ktorého výstavba alebo rozšírenie južnej dráhy patrí do regionálnej, hospodárskej
a dopravnej politiky. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 87 ods. 1 ES nerozlišuje štátne zásahy podľa príčin alebo
cieľov, ale definuje ich v závislosti od ich účinkov (pozri rozsudok Súdneho dvora z 2. júla 1974, Taliansko/Komisia, 173/73,
Zb. s. 709, bod 27, a z 26. septembra 1996, Francúzsko/Komisia, C‑241/94, Zb. s. I‑4551, bod 20; rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 6. septembra 2006, Taliansko a Wam/Komisia, T‑304/04 a T‑316/04, neuverejnený v Zbierke, bod 63), a kapitálový vklad zo
strany verejných orgánov musí byť posúdený podľa kritéria súkromného investora, pričom je potrebné abstrahovať od akejkoľvek
úvahy sociálnej povahy alebo regionálnej alebo sektorovej politiky (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. septembra 2008,
Kahla/Thüringen Porzellan/Komisia, T‑20/03, Zb. s. II‑2305, bod 242 a tam citovanú judikatúru). Navyše, ako vyplýva z odôvodnení
č. 258 až 263 Rozhodnutia, Komisia skutočnosť, že výstavba a rozšírenie južnej dráhy súvisia so všeobecným záujmom, a to najmä
s regionálnym rozvojom, uznala a zohľadnila ju ako kritérium v rámci posúdenia zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom.
Ako vyplýva z bodu 12 oznámenia z roku 1994, treba určite uviesť, že Komisia sa v minulosti domnievala, že realizácia projektov
v oblasti infraštruktúry predstavuje opatrenie všeobecnej politiky, ktoré nemôže kontrolovať podľa pravidiel Zmluvy ES týkajúcich
sa štátnej pomoci.
Je však potrebné pripomenúť, že otázku, či je pomoc štátnou pomocou podľa Zmluvy ES, treba vyriešiť na základe objektívnych
skutočností, ktoré sa posudzujú v čase, keď Komisia prijíma svoje rozhodnutie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. júna 2006,
Belgicko a Forum 187/Komisia, C‑182/03 a C‑217/03, Zb. s. I 5479, bod 137, ako aj z 1. júla 2008, Chronopost a La Poste/UFEX
a i., C‑341/06 P a C‑342/06 P, už citovaný v bode 90 vyššie, bod 95) a že Komisia je viazaná pravidlami a oznámeniami, ktoré
prijíma v oblasti štátnej pomoci, ale iba pokiaľ sa neodchyľujú od riadneho uplatňovania noriem Zmluvy ES, keďže tieto predpisy
nemôžu byť vykladané v tom zmysle, ktorým by sa zúžil dosah článkov 87 ES a 88 ES alebo ktorý by bol v rozpore s cieľmi stanovenými
v týchto článkoch (pozri rozsudok Súdneho dvora z 11. septembra 2008, Nemecko a i./Kronofrance, C‑75/05 P a C‑80/05 P, Zb.
s. I 6619, bod 65 a tam citovanú judikatúru).
Letecké odvetvie však zaznamenalo vývoj opísaný v odôvodneniach č. 169 až 171 Rozhodnutia, ktorý sa týkal najmä jeho organizácie,
ekonomickej situácie a situácie v oblasti hospodárskej súťaže. Navyše judikatúra ADP od roku 2000 uznala, že prevádzkovatelia
letiska v zásade vykonávajú hospodársku činnosť v zmysle článku 87 ods. 1 ES, na ktorú sa vzťahujú ustanovenia týkajúce sa
štátnej pomoci, čo potvrdil rozsudok Ryanair/Komisia, už citovaný v bode 77 vyššie (bod 88).
Z tohto dôvodu s ohľadom na judikatúru uvedenú v bode 104 vyššie Komisia musela pri prijímaní Rozhodnutia zohľadniť tento
vývoj a tento výklad, ako aj ich dosah, pokiaľ ide o uplatnenie článku 87 ods. 1 ES na financovanie infraštruktúry súvisiacej
s výkonom činností týkajúcich sa prevádzkovania letiska a neuplatniť bod 12 oznámenia z roku 1994. Vzhľadom na úvahy uvedené
vyššie sa Komisia teda správne v odôvodnení č. 174 domnievala, že od roku 2000 už nebolo
a priori
potrebné vylúčiť uplatnenie ustanovení týkajúcich sa štátnej pomoci na letiská.
V tomto kontexte treba dodať, že keďže prevádzkovateľ letiska nevykonáva len úlohy patriace najmä do politiky územného plánovania
alebo dopravnej politiky, ale tiež, ako bolo uvedené, hospodársku činnosť, musí financovať prostredníctvom svojich vlastných
zdrojov náklady na výstavbu, ktorá je základom jeho hospodárskej činnosti. Za týchto podmienok treba odmietnuť argumentáciu,
podľa ktorej by mal náklady na verejnú infraštruktúru niesť územnosprávny celok. Navyše samotná skutočnosť, že na financovanie
infraštruktúry sú potrebné verejné zdroje, nie je relevantná. Zásah verejnej moci, ktorý spočíva v poskytnutí kapitálu, ktorý
štát priamo alebo nepriamo poskytne podniku, nie je kvalifikovaný ako štátna pomoc, len ak je poskytnutý za okolností zodpovedajúcich
obvyklým podmienkam trhu.
V druhom rade treba zamietnuť aj tvrdenia žalobkýň týkajúce sa údajnej oddeliteľnosti činností týkajúcich sa výstavby a prevádzkovania
letiskovej infraštruktúry.
Pokiaľ ide, po prvé, o tvrdenie uvedené žalobkyňami v ich replike, podľa ktorého je rozlíšenie medzi výstavbou, prevádzkovaním
a používaním infraštruktúry hlavnou zásadou činnosti Komisie, a to nielen v oblasti letísk, ale aj v iných oblastiach, a ktorého
kritérium uplatnenia je v tejto veci splnené, treba konštatovať, že ho treba zamietnuť, lebo kritérium vykonania tejto údajnej
základnej zásady, ako uvádzajú žalobkyne (pozri bod 78 vyššie), nie je v tejto veci relevantné. Ako zdôrazňuje Komisia, skutočnosť,
že všetci prípadní používatelia môžu používať zariadenia rovnakým a nediskriminačným spôsobom, môže byť príslušným kritériom,
ktoré umožňuje vylúčiť existenciu pomoci v prospech dotknutých používateľov. Naopak neumožňuje určiť, či, ako v tejto veci,
predstavuje verejné financovanie týchto zariadení pomoc v prospech jej prevádzkovateľa. Navyše bez toho, aby bolo potrebné
rozhodnúť o existencii údajnej praxe, treba konštatovať, že v žiadnom prípade nemôže spochybniť záver uvedený v bode 100 vyššie,
podľa ktorého vykonáva FLH hospodársku činnosť, od ktorej nemožno oddeliť činnosť týkajúcu sa výstavby uvedenej dráhy. Pojem
štátna pomoc má právnu povahu a má sa vykladať na základe objektívnych skutočností (pozri v tomto zmysle rozsudok Chronopost/UFEX
a i., už citovaný v bode 90 vyššie, bod 141), a preto nemôže závisieť na subjektívnom posúdení Komisie a musí byť určený nezávisle
od celej predchádzajúcej praxe tejto inštitúcie.
Po druhé, konkrétne príklady poskytnuté žalobkyňami, ako sú prevádzkovanie kaviarne v múzeu alebo motorestu na diaľnici, neumožňujú
domnievať sa, že činnosť výstavby na jednej strane a činnosť prevádzkovania na druhej strane treba posudzovať oddelene. Nerozlišujú
hlavnú činnosť od vedľajších činností, ktoré sú jej podriadené. Preto nie je hlavnou činnosťou múzea prevádzkovanie kaviarne
a hlavnou činnosťou správcu diaľnice nie je prevádzkovanie motorestu. Naopak cieľ výstavby pristávacej dráhy súvisí s hlavnou
hospodárskou činnosťou letiska, a síce s poskytovaním letiskových služieb.
Po tretie, tvrdenie odvodené od toho, že činnosti výstavby a prevádzkovania sa týkajú rozdielnych subjektov a odvetví, nemá
vplyv na nutnosť preskúmať povahu činnosti, ktorá slúži na prípravu hospodárskej činnosti, spoločne s povahou tejto hospodárskej
činnosti, z dôvodu väzby, ktorá medzi nimi existuje, lebo výstavba a rozšírenie dráhy sú podmienky, ktoré predchádzajú jej
prevádzkovaniu. V každom prípade v kontexte kapitálového vkladu sú predmetné subjekty rovnaké, lebo ide o MF a FLH (pričom
MF vlastní FLH), ktoré boli príjemcami uvedeného vkladu na účely výstavby južnej dráhy a ktoré budú okrem iného túto dráhu
prevádzkovať.
Pokiaľ ide, po štvrté, o tvrdenie, podľa ktorého Komisia nepredložila dôkaz o neoddeliteľnom charaktere výstavby a prevádzkovania
letiskových zariadení, treba uviesť, že ak nemajú charakter výsadných práv verejnej moci, Komisia nie je povinná preukázať
hospodársku povahu všetkých odvetví činnosti podniku, ak sa tieto odvetvia podieľajú na celkovej hospodárskej činnosti tohto
podniku a sú s ňou späté. Za tohto predpokladu sa Komisia môže obmedziť len na vysvetlenie dôvodov, na základe ktorých sa
domnieva, že podnik vykonáva hospodársku činnosť, a uviesť dôvody, na základe ktorých sa domnieva, že predmetné odvetvia činnosti
sa podieľajú na uvedenej činnosti.
V každom prípade treba uviesť, že vzhľadom na vývoj uvedený v odôvodneniach č. 169 až 171 Rozhodnutia Komisia v odôvodnení
č. 172 naznačuje, že výstavbu a prevádzkovanie letísk už nemožno považovať za verejnú úlohu, na ktorú sa v zásade nevzťahuje
kontrola pomoci. Ďalej treba konštatovať, že z odôvodnenia č. 177 Rozhodnutia vyplýva, že Komisia označila FLH za podnik v zmysle
článku 87 ods. 1 ES, pričom sa opierala o skutočnosť, že predmetné zariadenia prevádzkuje FLH na obchodné účely a že teda
ide o zariadenia, ktoré sa používajú na obchodné účely. Za týchto podmienok treba dospieť záveru, že Komisia predložila dostatočné
fakty, ktoré umožňujú potvrdiť väzbu medzi rozšírením a prevádzkovaním južnej dráhy v súvislosti s kvalifikáciou kapitálového
vkladu ako štátnej pomoci.
V treťom rade, pokiaľ ide o tvrdenia založené na tom, že výstavba letiska nie je zabezpečená súkromnými subjektmi a že výstavba
južnej dráhy nemôže byť hospodárskou činnosťou, lebo žiaden súkromný investor by túto činnosť nevykonával z dôvodu neexistencie
návratnosti investície, treba pripomenúť, že, ako vyplýva z už uvedeného, rozšírenie južnej dráhy predstavuje činnosť, ktorá
sa priamo viaže na prevádzkovanie letiskových zariadení, ktoré je hospodárskou činnosťou.
Navyše skutočnosť, že činnosť nie je zabezpečená súkromným subjektom alebo nie je zisková, nie je relevantným kritériom v rámci
jej kvalifikácie ako hospodárskej činnosti. Na účely tejto kvalifikácie judikatúra výslovne nevyžaduje (pozri bod 89 vyššie),
aby bola predmetná činnosť vykonávaná súkromnými subjektmi, ani aby bola zisková. To isté platí, pokiaľ ide o kvalifikáciu
ako podnik (pozri bod 88 vyššie).
Tieto tvrdenia teda treba zamietnuť ako neúčinné.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenia, ktorých cieľom ja spochybniť judikatúru ADP, treba najskôr uviesť, že pojmy podnik a hospodárska
činnosť sú rovnaké vo všetkých oblastiach práva hospodárskej súťaže bez ohľadu na to, či ide o ustanovenia vzťahujúce sa na
podniky, či ustanovenia vzťahujúce sa na členské štáty, lebo všetky tieto ustanovenia sledujú rovnaký cieľ, a síce cieľ stanovený
v článku 3 písm. g) ES, ktorý spočíva v zavedení režimu zaručujúceho, aby hospodárska súťaž nebola na vnútornom trhu narušená.
Judikatúra uvedená v bode 88 vyššie preto odkazuje na pojem podnik v kontexte práva hospodárskej súťaže bez toho, aby rozlišovala
podľa toho, či ide o ustanovenia určené podnikom alebo ustanovenia určené členským štátom. Okrem toho, ako Komisia zdôraznila,
Súdny dvor sám odkázal v kontexte štátnej pomoci na pojem podnik uplatnený v súvislosti s kartelovými dohodami (pozri v tomto
zmysle rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný v bode 88 vyššie, bod 107). Preto skutočnosť, že sa judikatúra
ADP týka uplatnenia článku 82 ES a nie článku 87 ES, nie je relevantná. Z rovnakého dôvodu preto treba zamietnuť tvrdenia
žalobkýň, ktorých cieľom je spochybniť relevanciu rozsudku FENIN/Komisia, už citovaného v bode 88 vyššie.
Ďalej, hoci je pravda, že judikatúra ADP sa týkala veľkého medzinárodného letiska, bola potvrdená rozsudkom Ryanair/Komisia,
už citovaným v bode 77 vyššie, ktorý sa týkal regionálneho letiska.
Napokon, hoci treba uviesť, že predmetná judikatúra sa netýka výstavby infraštruktúry, faktom zostáva, že táto okolnosť nespochybňuje
predchádzajúce závery, ktoré sú založené na neoddeliteľnom charaktere činnosti týkajúcej sa správy a prevádzkovania letiska
od činnosti týkajúcej sa výstavby alebo rozšírenia jeho infraštruktúry.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia sa správne domnievala, že kapitálový vklad predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku
87 ods. 1 ES.
Prvý žalobný dôvod preto treba zamietnuť v celom rozsahu.

O druhom žalobnom dôvode založenom na tom, že FLH nemohlo byť príjemcom štátnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne tvrdia, že FLH nemôže byť príjemcom štátnej pomoci, lebo ide o štátnu jednoúčelovú spoločnosť („single purpose vehicle“,
ďalej len „SPV“). Uvádzajú, že hoci FLH je právnickou osobou súkromného práva odlišnou od verejných orgánov, ktoré ju vlastnia,
jediným účelom jej vytvorenia a jej jediným cieľom je správa a prevádzkovanie verejných pozemných zariadení letiska Lipsko/Halle.
FLH bola teda vytvorená len na účely správy tohto letiska a uskutočňovania operácií potrebných na tento účel. Treba ju teda
považovať za SPV. Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého FLH zabezpečovala množstvo úloh, žalobkyne odpovedajú, že Komisia
nezohľadnila skutočnosť, že výstavbu letiskových zariadení treba posudzovať oddelene od ich prevádzkovania.
Žalobkyne zdôrazňujú, že Komisia v oblasti štátnej pomoci uznala zásadu vytvorenia SPV, ktorá má len verejných vlastníkov
podielov, ako sú správcovské spoločnosti fondov. Podľa nich sú tieto SPV vytvorené verejnými orgánmi na jeden účel a sú im
poskytnuté potrebné kapitálové prostriedky, aby mohli byť riadené vo verejnom záujme. Pôsobia nezávisle voči tretím osobám,
ale nie sú nezávislé od verejných orgánov, ktoré im poskytujú zdroje. Ak by týmto spoločnostiam nebol poskytnutý kapitál,
ktorý majú spravovať, Komisia by tieto spoločnosti neoznačila za príjemcov štátnej pomoci. Podľa žalobkýň je situácia FLH
a týchto spoločností podobná, lebo FLH je povinná poskytnúť prípadným používateľom letiskové pozemné zariadenia otvoreným
a nediskriminačným spôsobom. FLH neplní, pokiaľ ide o tieto zariadenia, funkciu podnikateľa, lebo tieto zariadenia jej neboli
zverené na slobodné použitie, ale s cieľom prevádzkovať ich v mene a podľa pokynov akcionárov.
Podľa žalobkýň, keďže sa Freistaat Sachsen a jeho spoločníci rozhodli poveriť FLH rozšírením južnej dráhy, museli jej poskytnúť
finančné prostriedky potrebné na uskutočnenie tohto rozšírenia. Štát, ako spoločník, mal podľa nemeckého práva tiež túto povinnosť.
Preto financovanie poskytnuté štátom, ako vlastníkom SPV a určené na infraštruktúru, nepredstavuje štátnu pomoc v zmysle článku
87 ods. 1 ES. Toto posúdenie je v súlade s judikatúrou ADP, ktorá sa netýkala poskytnutia pozemných zariadení letiskovým spoločnostiam,
ale činností letiskových spoločností voči tretím osobám. V každom prípade, ak sa aj možno domnievať, že letisko je hospodársky
subjekt, ktorý pôsobí na trhu voči tretím osobám, neznamená to, že spoločnosť, ktorá má na starosti infraštruktúru, treba
tiež považovať za podnik v jej vzťahoch s jej vlastníkmi, v danom prípade s verejnými orgánmi.
Žalobkyne dodávajú, že odôvodnenia týkajúce sa kontroly FLH dokazujú nepresný charakter prístupu Komisie. FLH je 100 % kontrolovaná
verejnými orgánmi. Ak by samotné tieto orgány postavili a spravovali letisko, financovanie pozemných zariadení by sa nepovažovalo
za štátnu pomoc, ale len za financovanie úlohy verejnej služby samotnou administratívou. Podľa žalobkýň platí to isté, keď
verejné orgány poveria touto úlohou nezávislý právnický subjekt vytvorený len na tento účel, v danom prípade FLH. V tejto
súvislosti sa žalobkyne opierajú o rozhodnutie Komisie z 5. októbra 2001 K(2001) 2967 o štátnej pomoci NN 86/2001 (Írsko –
Aer Rianta).
Napokon sa žalobkyne domnievajú, že Komisia tým, že sa považuje za príslušnú na vykonávanie kontroly opatrení prijatých verejnou
správou, prekračuje právomoci, ktoré sú jej zverené. V prípade nepriznania právomoci Únii patrí verejná správa v súlade s článkom
5 ods. 1 a 2 ES naďalej do právomoci členských štátov, vrátane uplatňovania práva Únie. Členské štáty sa preto môžu slobodne
rozhodnúť, či ich zariadenia bude spravovať priamo verejný orgán alebo podnik vytvorený na tento účel. Žalobkyne sa preto
domnievajú, že ak by sa takýto podnik považoval za príjemcu štátnej pomoci, zbavilo by to štáty možnosti založiť prevádzkové
spoločnosti. Tým by boli ovplyvnené správne štruktúry členských štátov, čo nepatrí do pôsobnosti Komisie.
Komisia odmieta argumentáciu žalobkýň.
Posúdenie Všeobecným súdom
Opäť treba pripomenúť, že v oblasti práva hospodárskej súťaže pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť
nezávisle od právneho postavenia tohto subjektu a spôsobu jeho financovania (pozri rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze
a i., už citovaný v bode 88 vyššie, bod 107 a tam citovanú judikatúru). V tejto súvislosti treba spresniť, že článok 87 ES
zahŕňa všetky súkromné alebo verejné podniky a všetku výrobu uvedených podnikov, s výnimkou článku 86 ods. 2 ES (rozsudok
Súdneho dvora z 15. marca 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Zb. s. I‑877, bod 11).
Treba tiež uviesť, že existencia alebo neexistencia postavenia právnickej osoby odlišnej od štátu priznaná vnútroštátnym právom
orgánu vykonávajúcemu hospodársku činnosť nemá vplyv na existenciu finančných vzťahov medzi štátom a týmto orgánom (pozri
v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. júna 1987, Komisia/Taliansko, 118/85, Zb. s. 2599, body 10 a 13) a z tohto dôvodu
na možnosť uvedeného orgánu byť príjemcom štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Rovnako ako nemožno pripustiť, aby sa pravidlá štátnej pomoci obchádzali len tým, že sa vytvoria nezávislé inštitúcie poverené
prideľovaním štátnej pomoci (rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 23),
nemožno ani tolerovať, aby samo vytvorenie SPV umožnilo, aby sa toto SPV vyhlo uvedeným pravidlám. Treba vlastne preskúmať,
či tento subjekt vykonáva hospodársku činnosť, čiže či ho možno označiť za podnik a či požíval výhody prevodu štátnych prostriedkov
(pozri v tomto zmysle rozsudok Francúzsko/Komisia, už citovaný, bod 24).
Tento výklad je potvrdený posúdeniami Komisie v oblasti investičných nástrojov a investičných fondov, na ktoré žalobkyne vlastne
samy odkazujú. Ako vyplýva z usmernení o štátnej pomoci a rizikovom kapitále pre malé a stredné podniky (Ú. v. EÚ C 194, 2006,
s. 2), Komisia nevylučuje, aby investičný fond alebo investičný nástroj bol považovaný za podnik, ktorý je príjemcom štátnej
pomoci. Naopak sa v bode 3.2 prvom odseku uvedených usmernení domnieva, že treba určiť, či nejde o tento prípad. Komisia v piatom
odseku tohto bodu uvádza, že vo všeobecnosti považuje investičný nástroj alebo investičný fond za sprostredkovateľa pre prevod
pomoci na investorov a/alebo podniky, do ktorých sa investuje, a sám nie je príjemcom pomoci. Nevylučuje však, že to tak môže
byť v niektorých prípadoch, ako vyplýva z bodu 3.2 piateho odseku uvedených usmernení, najmä za určitých podmienok v prípade
opatrení týkajúcich sa priamych prevodov v prospech existujúcich nástrojov alebo fondov, ktoré združujú veľký počet rôznych
investorov a ktoré majú charakter samostatného podniku.
V predmetnej veci, ako vyplýva z preskúmania prvého žalobného dôvodu, FLH vykonáva hospodársku činnosť a treba ju z tohto
dôvodu považovať za podnik v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ktorý je aktívny na trhu týkajúceho sa letísk. Okrem toho platí,
že je príjemcom verejného financovania prostredníctvom kapitálového vkladu, ktoré bolo poskytnuté priamo FLH verejnými subjektmi.
Za týchto podmienok bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o tom, či FLH je SPV, treba s ohľadom na zásadu stanovenú v bode
130 vyššie odmietnuť argumentáciu založenú na tom, že FLH nemožno považovať za príjemcu kapitálového vkladu, lebo ide o SPV.
To isté platí, pokiaľ ide o tvrdenie vyplývajúce zo skutočnosti, že ak by nemecké orgány samy postavili a spravovali letisko,
financovanie by sa nepovažovalo za štátnu pomoc.
Pokiaľ ide o rozhodnutie K(2001) 2967, na ktoré odkazujú žalobkyne (pozri bod 125 vyššie), toto rozhodnutie neumožňuje podporiť
ich argumentáciu. Toto rozhodnutie sa týkalo najmä zmeny vlastníka letiska, pričom vlastníctvo bolo prenesené zo štátu na
správcu, čo v tomto prípade nepredstavovalo štátnu pomoc, lebo Komisia dospela k názoru, že článok 87 ES nebráni členským
štátom použiť štátne prostriedky na vytvorenie a vlastnenie podniku. Naopak toto rozhodnutie neumožňuje dospieť k záveru,
že prenos štátnych prostriedkov na podnik vytvorený verejnými orgánmi s cieľom spravovať letisko umožňuje len na základe tohto
dôvodu vyhnúť sa tomu, aby bol označený za štátnu pomoc.
Z uvedeného vyplýva, že žalobkyne nesprávne uplatňujú, že FLH nemôže byť príjemcom štátnej pomoci. Výhradu založenú na tom,
že Komisia tým, že sa domnievala, že má právomoc vykonávať kontrolu opatrení prijatých verejnými orgánmi, prekročila právomoci,
ktoré sú jej zverené, treba posúdiť v rámci prvej časti siedmeho žalobného dôvodu (pozri body 203 až 206 nižšie).
S touto výhradou treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.

O treťom žalobnom dôvode založenom na nemožnosti kvalifikovať FLH súčasne ako poskytovateľa a príjemcu štátnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne tvrdia, že Rozhodnutie je rozporné, lebo FLH je kvalifikovaná súčasne ako príjemca aj ako poskytovateľ pomoci. Komisia
sa vlastne domnievala, že FLH bola na jednej strane príjemcom kapitálového vkladu a na druhej strane bola v kontexte rámcovej
dohody poskytovateľom pomoci DHL. Tieto dve funkcie sú však nezlučiteľné. Rozhodovacia prax Komisie v oblasti rizikového kapitálu
ukazuje, že sa vzájomne vylučujú, lebo poskytovateľ pomoci môže len priznať pomoc alebo ju previesť na iný podnik.
Žalobkyne zdôrazňujú, že ak je tvrdenie Komisie, podľa ktorého by súkromný investor neposkytol neobmedzenú záruku v prospech
DHL, dôvodné, dokazuje to, že FLH nepôsobila na trhu ako podnikateľ. FLH mohla prípadne poskytnúť pomoc, ale nemohla byť súčasne
príjemcom pomoci. Navyše tvrdenie, podľa ktorého FLH priznala pomoc, dokazuje, že nie je podnikom v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Podnik nepriznáva pomoc, lebo ide o prirodzene nenávratnú dotáciu a žiaden podnik neposkytuje plnenie bez protiplnenia.
Čo sa týka tvrdenia Komisie, podľa ktorého samostatne preskúmala rôzne predmetné opatrenia, žalobkyne odpovedajú, že skutočnosť,
že Komisia v skutočnosti nevykonala požadované rozlíšenia, vyplýva z toho, že na základe hospodárskej povahy činnosti spočívajúcej
v prevádzkovaní letiska nesprávne odvodila hospodársku povahu činnosti spočívajúcej vo výstavbe zariadení. Vytvorením vzťahu
medzi týmito dvoma činnosťami priznala FLH dvojitú rolu poskytovateľa a príjemcu pomoci, pričom táto dvojitá rola je z povahy
veci vylúčená.
Komisia nesúhlasí s argumentáciou žalobkýň.
Posúdenie Všeobecným súdom
Treba najskôr pripomenúť, že FLH bola príjemcom kapitálového vkladu, pričom, ako vyplýva z odôvodnení č. 165 až 224 Rozhodnutia,
tento vklad sa považuje za štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Ďalej treba uviesť, že podľa odôvodnení č. 225 až 252 Rozhodnutia boli DHL poskytnuté neobmedzené záruky priznané v súlade
s oddielmi 8 a 9 rámcovej dohody a prísľubu, ktoré predstavovali pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES poskytnutú Freistaat Sachsen,
MF a FLH. Osobitne treba uviesť, že rámcová dohoda bola uzatvorená medzi FLH a MF na jednej strane a DHL na druhej strane.
Treba teda konštatovať, že Komisia sa domnievala, že FLH bola príjemcom štátnej pomoci, v danom prípade kapitálového vkladu,
ako aj jedným zo subjektov, ktoré poskytli ďalšiu štátnu pomoc, a síce záruky vyplývajúce z rámcovej dohody a vyhlásenia o úmysle.
Uvedené štátne pomoci však boli odlišné a boli predmetom samostatného posúdenia v Rozhodnutí, a nemožno sa preto domnievať,
ako tvrdia žalobkyne, že kvalifikácia poskytovateľa pomoci je v danom prípade nezlučiteľná s kvalifikáciou príjemcu pomoci.
Verejný podnik, tak ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 128 vyššie, môže byť príjemcom štátnej pomoci, ak ide o podnik,
ktorý je aktívny na trhu. Nič však nevylučuje, že uvedený podnik môže v rámci odlišného opatrenia poskytnúť pomoc. Štátna
pomoc tak môže byť poskytnutá nielen priamo štátom, ale tiež verejnými alebo súkromnými orgánmi, ktoré štát zriadi alebo určí
na účely správy pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, už citovaný v bode 10 vyššie,
bod 23 a tam citovanú judikatúru). Štát teda môže veľmi dobre prostredníctvom svojho rozhodujúceho vplyvu na verejné podniky
orientovať používanie ich zdrojov prípadne na financovanie osobitných výhod v prospech iných podnikov (pozri v tomto zmysle
rozsudok zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, už citovaný v bode 130 vyššie, bod 38). Žalobkyne teda nesprávne tvrdia, že
podniky v zmysle článku 87 ES nemôžu poskytovať pomoc a že FLH mala buď patriť k štátu, alebo byť považovaná za podnik.
Je potrebné dodať, že v rozpore s tým, čo tvrdia žalobkyne, rozhodovacia prax Komisie v oblasti rizikového kapitálu nedokazuje
nezlučiteľnosť funkcií poskytovateľa a príjemcu pomoci. Žiaden prvok z uvedenej praxe vlastne neumožňuje domnievať sa, že
Komisia bezpodmienečne vylúčila, že príjemca opatrenia, ktoré je štátnou pomocou, môže v rovnakom čase poskytnúť iné opatrenie,
ktoré je tiež štátnou pomocou. Z rozhodnutí uvedených žalobkyňami, ako aj z usmernení o štátnej pomoci a rizikovom kapitále
pre malé a stredné podniky v podstate vyplýva, že Komisia skúma v každom prípade a s ohľadom na vlastnosti každého zamýšľaného
opatrenia, či môže existovať štátna pomoc na úrovni investorov, na úrovni investičných fondov a na úrovni podnikov, do ktorých
sa investuje. Navyše Komisia sa vo svojom rozhodnutí K(2007) 2329 z 29. mája 2007 o štátnej pomoci N 732/2006 (Holandsko –
Režim na rizikový kapitál „BioGeneration Venture Fund“) [
neoficiálny preklad
] domnievala, že nemožno vylúčiť, že existuje pomoc na úrovni fondov a na úrovni podnikov, do ktorých sa investuje.
S ohľadom na uvedené, ako aj na skutočnosť, že predmetné opatrenia pomoci sa líšia jedno od druhého, treba uviesť, že nič
nebráni tomu, aby na jednej strane FLH ako štátny subjekt poskytla pomoc DHL prostredníctvom rámcovej dohody a prísľubu, a na
druhej strane mohla ako podnik aktívny na trhu v oblasti letísk prijať štátnu pomoc, v danom prípade kapitálový vklad. Z preskúmania
prvého a druhého žalobného dôvodu vyplýva, že Komisia sa správne domnievala jednak, že FLH vykonáva hospodársku činnosť a ide
o podnik v zmysle článku 87 ods. 1 ES, a jednak, že je príjemcom štátnej pomoci vo forme kapitálového vkladu. Okrem toho žiadna
skutočnosť neumožňuje spochybniť fakt, že FLH podpísala rámcovú dohodu a treba ju preto považovať za poskytovateľa súvisiacej
pomoci, ani posúdenie Komisie uvedené v odôvodnení č. 227 Rozhodnutia, podľa ktorého sú rámcová dohoda a prísľub financované
z verejných zdrojov a že rozhodnutia o poskytnutí týchto zdrojov pochádzajú od verejných orgánov. Napokon žalobkyne to v predmetnej
veci ani nespochybňujú.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Rozhodnutie nie je rozporné v rozsahu, v akom kvalifikuje FLH
ako príjemcu a súčasne ako poskytovateľa pomoci. Tiež z neho vyplýva, že treba zamietnuť tvrdenie, podľa ktorého vzhľadom
na to, že Komisia sa domnievala, že súkromný investor by neposkytol záruku DHL, nemožno FLH považovať za podnikateľa na trhu,
takže nemôže byť príjemcom pomoci.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné tretí žalobný dôvod zamietnuť.

O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásad zákazu retroaktivity, právnej istoty, ochrany legitímnej dôvery a rovnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne tvrdia, že uplatnenie usmernení z roku 2005 v tejto veci porušuje zásady zákazu retroaktivity, právnej istoty, ochrany
legitímnej dôvery a rovnosti.
Pokiaľ ide v prvom rade o porušenie zásady zákazu retroaktivity, žalobkyne najskôr tvrdia, že na rozdiel od toho, čo tvrdí
Komisia, v predmetnej veci uplatnila usmernenia z roku 2005. To vyplýva z odôvodnenia č. 30 Rozhodnutia, ako aj z jeho rozporného
charakteru vzhľadom na odkazy na usmernenia z roku 2005 (odôvodnenia č. 30, 174, 176 a 195).
Žalobkyne ďalej tvrdia, že usmernenia z roku 2005 nemožno uplatniť, lebo relevantný deň pre posúdenie poskytnutia kapitálového
vkladu sa nachádza pred nadobudnutím ich účinnosti. Stanovujú, že sa uplatňujú na pomoc poskytnutú po ich vyhlásení 9. decembra
2005, čím výslovne vylúčili možnosť retroaktívneho uplatnenia. V predmetnej veci sa akcionári MF rozhodli poskytnúť FLH kapitálový
vklad v nadväznosti na rozhodnutie predstavenstva MF zo 4. novembra 2004. Kapitálový vklad bol teda poskytnutý FLH pred nadobudnutím
účinnosti usmernení z roku 2005, teda v čase, keď bolo účinné len oznámenie z roku 1994. Preto Komisia porušila zásadu zákazu
retroaktivity tým, že na kapitálový vklad uplatnila usmernenia z roku 2005.
Žalobkyne dodávajú, že podľa judikatúry sa nová právna úprava, o ktorej členský štát vedel v štádiu návrhu, neuplatňuje retroaktívne.
Preto usmernenia z roku 2005, ktoré viac než rok po poskytnutí kapitálového vkladu určujú, či tento vklad predstavuje štátnu
pomoc, a ktorých návrh bol oznámený členským štátom niekoľko mesiacov po uvedenom vklade, už vôbec nemôžu mať retroaktívny
účinok.
Pokiaľ ide v druhom rade o porušenie zásad legitímnej dôvery a právnej istoty, žalobkyne uplatňujú, že pri prijímaní rozhodnutia
týkajúceho sa južnej dráhy 4. novembra 2004 sa nedalo predvídať, že Komisia zmení svoje posúdenie v súvislosti s ustanovením
v oblasti štátnej pomoci týkajúcim sa financovania infraštruktúry regionálnych letísk. Tvrdenie, že toto financovanie môže
predstavovať štátnu pomoc, sa objavilo až v roku 2005, to znamená po poskytnutí kapitálového vkladu. Až do prijatia usmernení
z roku 2005 vlastne neexistovala v tomto smere žiadna ustálená prax Komisie a panovala veľká právna neistota. Ani za predpokladu,
že by existovala prax, nemohli sa o nej nemecké orgány a žalobkyne dozvedieť, lebo predmetné rozhodnutie bolo jednak zverejnené
len na internetovej stránke Komisie a nie v
Úradnom vestníku Európskej únie
a jednak nebolo zverejnené v nemeckom jazyku, a žalobkyne mu teda nerozumeli. Za týchto podmienok sa preto žalobkyne domnievajú,
že zmenu, ku ktorej došlo vo výklade článku 87 ods. 1 ES, nebolo možné predvídať.
Žalobkyne okrem toho zdôrazňujú, že tento vývoj nebolo možné odvodiť z rozhodovacej praxe Komisie, z judikatúry alebo zo štúdie
z roku 2001. V tejto súvislosti najmä zdôrazňujú, že ak sa na základe judikatúry ADP mal rozšíriť rozsah pôsobnosti pravidiel
v oblasti štátnej pomoci na všetky opatrenia prijaté v sektore letísk, Komisia mala zrušiť oznámenie z roku 1994 alebo ho
zmeniť, aby zaistila právnu istotu. K tomu však nedošlo, lebo pred Rozhodnutím sa judikatúra nemohla vykladať v tom zmysle,
že na výstavbu regionálnej infraštruktúry sa vzťahujú ustanovenia upravujúce pomoc, ale tak, že sa aj naďalej uplatňujú zásady
oznámenia z roku 1994. Pokiaľ ide o skutočnosť uvedenú Komisiou, že pred prijatím usmernení z roku 2005 oznámili nemecké orgány
opatrenia týkajúce sa výstavby alebo rozvoja regionálnych letísk (štátna pomoc N 644i/2002), žalobkyne odpovedajú, že členské
štáty pravidelne oznamujú opatrenia z dôvodu právnej istoty, aj keď sa domnievajú, že nejde o štátnu pomoc. Z tohto oznámenia
teda nemožno odvodiť, že pred prijatím záväzku týkajúceho sa financovania južnej dráhy vychádzali nemecké orgány z toho, že
môže ísť o štátnu pomoc.
Žalobkyne napokon tvrdia, že keďže usmernenia z roku 2005 konkrétnym spôsobom upravujú svoje uplatnenie v čase, Komisia tým,
že ich uplatnila na deň pred nadobudnutím ich účinnosti, porušila svoje vlastné kritériá skúmania, ktoré sa zaviazala dodržiavať
a s ktorých dodržiavaním môžu hospodárske subjekty a členské štáty počítať. V tejto súvislosti vo svojej replike spresňujú,
že Komisia tým, že uplatnila na kapitálový vklad ustanovenia v oblasti štátnej pomoci, hoci nemohla uplatniť usmernenia z roku
2005, porušila oznámenie z roku 1994, a teda zásadu viazanosti správnych orgánov vlastnými aktmi. Komisia je preto viazaná
usmerneniami, ktoré prijala, pokiaľ nie sú v rozpore s primárnym právom. Ku dňu vydania rozhodnutia týkajúceho sa kapitálového
vkladu však oznámenie z roku 1994 neporušovalo primárne právo a judikatúra nevyžadovala, aby sa na opatrenia týkajúce sa letiskových
zariadení uplatňovali ustanovenia v oblasti štátnej pomoci, čo Komisia potvrdila.
Pokiaľ ide v treťom rade o porušenie zásady rovnosti, žalobkyne uplatňujú, že veľa európskych letísk využilo verejnú pomoc
na výstavbu a úpravu pozemných zariadení. S ohľadom na zásadu rovnosti by teda nemala byť dotknutá zmenou politiky Komisie
spočívajúcej v uplatnení ustanovení v oblasti štátnej pomoci na regionálne letiská len FLH.
Komisia nesúhlasí s tvrdeniami žalobkýň.
Posúdenie Všeobecným súdom
Pokiaľ ide v prvom rade o výhradu založenú na porušení zásady zákazu retroaktivity, treba konštatovať, že pokiaľ ide o kvalifikáciu
kapitálového vkladu ako štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES, žiadna skutočnosť z Rozhodnutia neumožňuje odvodiť, že
Komisia uplatnila usmernenia z roku 2005.
Čo sa ďalej týka kritéria podniku a hospodárskej činnosti, Komisia v odôvodnení č. 173 Rozhodnutia uviedla, že z judikatúry
ADP vyplýva, že prevádzkovatelia letísk vykonávajú v zásade hospodársku činnosť v zmysle článku 87 ods. 1 ES, na ktorú sa
vzťahujú ustanovenia o štátnej pomoci. S ohľadom na nedávny vývoj v odvetví sa Komisia domnievala, ako je uvedené v odôvodnení
č. 174 Rozhodnutia, že od roku 2000, teda od roku, v ktorom bol vydaný rozsudok Súdu prvého stupňa Aéroports de Paris/Komisia,
už citovaný v bode 84 vyššie, už nebolo
a priori
potrebné vylučovať uplatnenie ustanovení týkajúcich sa štátnej pomoci na letiská. Komisia teda v odôvodnení č. 176 dospela
k záveru, že ustanovenia týkajúce sa štátnej pomoci sa uplatňujú v tomto odvetví, pričom zdôraznila, že to neznamená retroaktívne
uplatnenie usmernení z roku 2005, keďže Súdny dvor len vysvetlil pojem štátna pomoc.
S týmto prístupom treba súhlasiť, lebo výklad ustanovenia práva Únie, ktorý podáva Súdny dvor, sa obmedzuje na vysvetlenie
a spresnenie významu a dosahu tohto ustanovenia, ako by malo byť chápané a uplatňované, akonáhle nadobudne účinnosť (pozri
rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. februára 2008, BUPA a i./Komisia, T‑289/03, Zb. s. II‑81, bod 159 a tam citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že v súvislosti s posúdením kritéria hospodárskej činnosti mohla Komisia platne vykonať zásady vyplývajúce
z judikatúry ADP tým, že ich uplatnila na okolnosti predmetnej veci, predovšetkým pokiaľ ide o financovanie letiskovej infraštruktúry,
čo nepredstavuje retroaktívne uplatnenie usmernení z roku 2005.
Navyše žiadne odôvodnenie Rozhodnutia týkajúce sa kritéria podniku a hospodárskej činnosti výslovne neuvádza, že Komisia retroaktívne
uplatnila usmernenia z roku 2005, pričom odôvodnenie č. 176 výslovne uvádza opak. V tejto súvislosti treba uviesť, že odkaz
na uvedené usmernenia uvedený v odôvodnení č. 30 Rozhodnutia sa týka posúdenia zlučiteľnosti kapitálového vkladu so spoločným
trhom počas predbežného preskúmania a nie kvalifikácie tohto vkladu ako štátnej pomoci. Navyše tvrdenie uvedené v odôvodnení
č. 174 Rozhodnutia, podľa ktorého vzhľadom na vývoj v odvetví letísk Komisia vo svojich usmerneniach z roku 2005 „rozšírila“
prístup, ktorý nasledovala judikatúra ADP, na všetky typy letísk, neumožňuje domnievať sa, že Komisia v predmetnej veci uplatnila
uvedené usmernenia, a táto zmienka vlastne len znamená, že usmernenia kodifikujú právnu situáciu, ktorá existovala od uvedenej
judikatúry, pričom zdôrazňujú niektoré jej dôsledky, a to najmä v súvislosti s regionálnymi letiskami.
Ďalej, pokiaľ ide o kritérium hospodárskej výhody, Rozhodnutie neuvádza, že boli uplatnené usmernenia z roku 2005. Naopak
vo svojom odôvodnení č. 195 uvádza, že uplatniteľnosť zásady súkromného investora nevyplýva z usmernení z roku 2005, ale z vývoja
judikatúry a rozhodnutí Komisie, pričom žalobkyne tento aspekt Rozhodnutia nespochybňujú.
Napokon, pokiaľ ide o kritériá pripísateľnosti štátu, špecifickosti, skreslenia hospodárskej súťaže a ovplyvnenia obchodu,
Rozhodnutie neobsahuje žiadnu skutočnosť, ktorá by nasvedčovala, že Komisia uplatnila okolnosti týkajúce sa uvedených kritérií
uvedené v usmerneniach z roku 2005, čo navyše žalobkyne ani netvrdia.
Z uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o kvalifikáciu kapitálového vkladu ako štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES, Komisia
neuplatnila usmernenia z roku 2005. Je potrebné dodať, že keďže žalobkyne nespochybnili Rozhodnutie v súvislosti s posúdením
zlučiteľnosti kapitálového vkladu so spoločným trhom, netreba v rámci tejto žaloby preskúmať, či Komisia pri tomto posúdení
retroaktívne uplatnila usmernenia z roku 2005.
Vzhľadom na vyššie uvedené treba zamietnuť výhradu založenú na retroaktívnom uplatnení usmernení z roku 2005 na výstavbu a financovanie
južnej dráhy.
Pokiaľ ide v druhom rade o výhrady založené na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty, stačí uviesť, že
keďže Komisia, čo sa týka kvalifikácie kapitálového vkladu ako štátnej pomoci, neuplatnila usmernenia z roku 2005, uvedené
výhrady treba zamietnuť. Sú totiž založené na nesprávnom predpoklade retroaktívneho uplatnenia uvedených usmernení.
V každom prípade tieto výhrady nie sú dôvodné. Judikatúra ADP, z ktorej vyplýva, že prevádzkovanie letiska je hospodárskou
činnosťou, je z roku 2000. Navyše rozsudok Ryanair/Komisia, už citovaný v bode 77 vyššie, ktorý sa týkal situácie predchádzajúcej
usmerneniam z roku 2005, potvrdil judikatúru ADP v kontexte prevádzkovania regionálneho letiska. Okrem toho z rozhodnutia
Komisie SG(2001) D/286839 z 13. marca 2001 o štátnej pomoci N 58/2000 (Taliansko – Podpora piemontského letiskového systému)
[
neoficiálny preklad
] vyplýva, že Komisia k tomuto dátumu nevylučuje, že opatrenie v prospech rozvoja regionálnej letiskovej infraštruktúry môže
prípadne predstavovať štátnu pomoc. V tomto rozhodnutí, ktoré sa na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, týkalo tiež financovania
letiskovej infraštruktúry, sa Komisia v podstate domnievala, ako vyplýva z odôvodnenia č. 17, že ak by bolo predmetné opatrenie
považované za štátnu pomoc, bolo by zlučiteľné so spoločným trhom podľa článku 87 ods. 3 písm. c) ES. Napokon treba uviesť,
že ak nemecké orgány oznámili v roku 2002 štátnu pomoc N 644i/2002 z dôvodu právnej istoty, ako uvádzajú žalobkyne (pozri
bod 153 vyššie), znamená to, že anticipovali možnosť, že predmetné opatrenia, ktorých cieľom bolo zlepšiť regionálne letiskové
zariadenia, by mohli byť štátnou pomocou. Okrem toho v rámci konania týkajúceho sa uvedenej pomoci Komisia v podstate nemeckým
orgánom 30. júna 2003 s odkazom na judikatúru ADP oznámila, že nie je isté, že „pomoc na výstavbu a rozvoj regionálnych letísk
možno… považovať za všeobecné opatrenie týkajúce sa infraštruktúry, ktoré nie je relevantné, pokiaľ ide o štátnu pomoc“.
Za týchto podmienok žalobkyne nesprávne uvádzajú, že ku dňu rozhodnutia týkajúceho sa výstavby južnej dráhy v decembri 2004
sa nedalo predvídať, že vzhľadom na ustanovenia v oblasti štátnej pomoci sa zmení posúdenie opatrení na financovanie infraštruktúry
regionálnych letísk. To isté platí, pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa skutočnosti, že myšlienka, podľa ktorej môže financovanie
výstavby regionálnych letísk predstavovať štátnu pomoc, sa objavila až v roku 2005 po poskytnutí kapitálového vkladu.
Z uvedeného vyplýva, že výhrady založené na porušení zásady legitímnej dôvery a právnej istoty treba zamietnuť.
Pokiaľ ide v treťom rade a na záver o výhradu založenú na porušení zásady rovnosti, treba uviesť, že skutočnosť, že financovanie
zariadení regionálnych letísk môže prípadne predstavovať štátnu pomoc, sa od roku 2000 týka všetkých letísk, takže FLH nemožno
považovať za jediného prevádzkovateľa letiska, ktorého sa týka táto zmena, ako tvrdia žalobkyne. Skutočnosť, že letiská pred
týmto dátumom využívali opatrenia na financovanie, nespochybňuje skutočnosť, že financovanie zariadení všetkých regionálnych
letísk môže byť naďalej preskúmané s ohľadom na ustanovenia v oblasti štátnej pomoci.
Výradu založenú na porušení zásady rovnosti teda treba zamietnuť.
Vzhľadom na uvedené treba štvrtý žalobný dôvod zamietnuť.

O piatom žalobnom dôvode založenom na skutočnosti, že usmernenia z roku 2005 porušujú primárne právo
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne sa domnievajú, že usmernenia z roku 2005 porušujú primárne právo z dvoch dôvodov.
Po prvé sú usmernenia z roku 2005 nepresné, lebo výstavba a úprava letiskových zariadení nie je hospodárskou činnosťou. Sú
teda v rozpore s primárnym právom a nemôžu predstavovať primeraný právny základ Rozhodnutia.
Po druhé sú usmernenia z roku 2005 rozporné a z tohto dôvodu porušujú zásady určitosti a právnej istoty. Bod 12 oznámenia
z roku 1994, ktorý uvádzal, že realizácia projektov týkajúcich sa infraštruktúry, je opatrením všeobecnej hospodárskej politiky,
ktoré nemôže Komisia kontrolovať podľa ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci, nebol zrušený. Nie je teda možné zistiť,
v akom rozsahu sa na výstavbu a úpravu letiskových zariadení vzťahujú ustanovenia upravujúce štátnu pomoc.
V tejto súvislosti žalobkyne zdôrazňujú, že Komisia tým, že sa domnievala, že usmernenia z roku 2005 „dopĺňajú“ oznámenie
z roku 1994, uznala, že nemieni spochybniť zásadu stanovenú v oznámení, na ktorú okrem iného v usmerneniach z roku 2005 odkazuje.
Komisia však pristúpila k takémuto spochybneniu, keďže usmernenia z roku 2005 sa uplatňujú na všetky letiskové činnosti, medzi
ktoré patrí výstavba zariadení. Okrem toho tieto usmernenia v rozpore s oznámeniami z roku 1994 uvádzajú, že „keďže prevádzkovateľ
letiska vykonáva hospodársku činnosť…, mal by financovať náklady na používanie alebo výstavbu infraštruktúry, ktorú spravuje,
z vlastných príjmov“. Žalobkyne uvádzajú, že Komisia v tejto súvislosti odkazuje na judikatúru ADP, a pripomínajú, že uvedená
judikatúra spresnila, že prevádzkovanie veľkého medzinárodného letiska možno považovať za hospodársku činnosť, ale nič neuviedla
v súvislosti s regionálnymi letiskami. Podľa žalobkýň, keďže sa zdá, že Komisia už nemieni vylúčiť zo svojej kontroly výstavbu
infraštruktúry, ako to platilo podľa oznámenia z roku 1994, sú usmernenia z roku 2005 rozporné. Ak sa Komisia domnievala,
že opatrenia na financovanie výstavby alebo úpravy regionálnych letiskových zariadení predstavujú štátnu pomoc, mala výslovne
zrušiť oznámenie z roku 1994 a prijať nové.
Žalobkyne sa pokiaľ ide o tvrdenia Komisie, podľa ktorých usmernenia z roku 2005 vylúčili a zrušili bod 12 oznámenia z roku
1994, domnievajú, že tieto tvrdenia nie sú správne. Body 18 a 19 usmernení z roku 2005 výslovne nespresňujú ich vzťah s oznámením
z roku 1994. Podľa žalobkýň sú usmernenia z roku zmätočné, lebo na jednej strane výslovne nezrušujú bod 12 oznámenia z roku
1994 a na druhej strane toto oznámenie vylučujú. Tento rozpor vedie k tomu, že usmernenia z roku 2005 sa neuplatňujú na financovanie
infraštruktúry, a dokazuje, že porušujú článok 87 ES.
Napokon pokiaľ ide o tvrdenie, že rozhodnutie nie je založené na usmerneniach z roku 2005, žalobkyne pripomínajú, že Komisia
ich skutočne uplatnila (pozri bod 149 vyššie).
ADV potvrdzuje pripomienky žalobkýň. Podľa nej sa usmernenia z roku 2005 neuplatňujú. V tejto súvislosti tvrdí, že Komisia
nemôže v usmerneniach určiť základné zložky, ktoré predstavujú štátnu pomoc, v predmetnej veci existenciu hospodárskej činnosti,
v rozpore s primárnym právom.
Komisia odmieta argumentáciu žalobkýň a ADV.
Posúdenie Všeobecným súdom
Keďže, ako bolo uvedené v rámci posúdenia štvrtého žalobného dôvodu, Komisia neuplatnila usmernenia z roku 2005, pokiaľ ide
o kvalifikáciu kapitálového vkladu ako štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES, treba konštatovať, že uvedený dôvod je
neúčinný.
V tomto dôvode, ktorý je porovnateľný s námietkou nezákonnosti, žalobkyne uplatňujú, po prvé, že usmernenia z roku 2005 sú
nepresné, lebo výstavba a úprava letiskovej infraštruktúry nie je hospodárskou činnosťou, a po druhé, že uvedené usmernenia
sú rozporné a z tohto dôvodu porušujú zásady určitosti a právnej istoty, pokiaľ ide o uplatnenie ustanovení v oblasti štátnej
pomoci na financovanie letiskovej infraštruktúry. Keďže usmernenia z roku 2005 neboli v predmetnej veci uplatnené, sú súvisiace
výhrady žalobkýň neúčinné.
Za týchto podmienok treba piaty žalobný dôvod zamietnuť.

O šiestom žalobnom dôvode založenom na procesnej vade
Tvrdenia účastníkov konania
Subsidiárne sa žalobkyne domnievajú, že Komisia neuplatnila vhodné konanie. V tejto súvislosti uplatňujú, že pokiaľ ide o regionálne
letiská, ako je letisko Lipsko/Halle, v čase prijímania rozhodnutia o úprave južnej dráhy v roku 2004 neexistoval trh. Tieto
letiská nevykonávali hospodársku činnosť a nesúťažili s inými letiskami. Okrem toho, ak predpokladáme, že regionálne letiská
si v súčasnosti konkurujú, existuje trh, a uplatňujú sa teda ustanovenia v oblasti štátnej pomoci, vyplýva to v každom prípade
s nedávneho vývoja, ako pripúšťa Komisia v usmerneniach z roku 2005. Z toho vyplýva, že aj za predpokladu, že kapitálový vklad
predstavuje štátnu pomoc, musí byť v každom prípade označený za existujúcu pomoc v zmysle článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia
č. 659/1999. Z tohto dôvodu, keďže Komisia v predmetnej veci neuplatnila konanie stanovené v uvedenom nariadení pre existujúcu
pomoc, najmä v jeho článkoch 17 až 19, trpí rozhodnutie procesnou vadou.
Pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa články 17 až 19 nariadenia č. 659/1999 uplatňujú len na schémy pomoci a nie
na individuálnu pomoc, toto tvrdenie by za predpokladu, že by bolo správne, znamenalo, že Komisia nemala kontrolovať opatrenie,
o ktoré išlo vo veci samej. Jednak neexistovali príslušné opatrenia v zmysle článku 88 ods. 1 ES, a jednak Komisia nebola
oprávnená kontrolovať existujúcu individuálnu pomoc podľa nariadenia č. 659/1999.
Komisia navrhuje tento žalobný dôvod zamietnuť.
Posúdenie Všeobecným súdom
Treba pripomenúť, že Zmluva ES zaviedla pre konania rôzne postupy podľa toho, či ide o existujúcu alebo novú pomoc. Zatiaľ
čo nové pomoci musia byť podľa článku 88 ods. 3 ES Komisii predbežne oznámené a nemôžu byť vykonané, pokiaľ sa vo veci nerozhodlo
s konečnou platnosťou, existujúca pomoc môže byť v súlade s článkom 88 ods. 1 ES naďalej poskytovaná dovtedy, kým Komisia
nerozhodne o jej nezlučiteľnosti (rozsudok Banco Exterior de España, už citovaný v bode 128 vyššie, bod 22, a rozsudok Súdu
prvého stupňa z 15. júna 2000, Alzetta a i./Komisia, T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98,
T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/98, Zb. s. II 2319, bod 148). Existujúca pomoc teda môže byť prípadne len predmetom rozhodnutia o nezlučiteľnosti
s účinkami do budúcnosti (rozsudok Alzetta a i./Komisia, už citovaný, bod 147).
Podľa článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia č. 659/1999 existujúca pomoc znamená každú pomoc, keď „možno stanoviť, že v čase,
keď nadobudla účinnosť, nepredstavovala pomoc a následne sa stala pomocou v dôsledku vývoja spoločného trhu a bez toho, aby
ju členský štát upravoval“. Tento pojem „vývoj spoločného trhu“ je možné chápať ako zmenu ekonomickej a právnej situácie v oblasti
dotknutej príslušným opatrením. Taká zmena môže najmä vyplývať z liberalizácie trhu, ktorý bol pôvodne uzavretý pred hospodárskou
súťažou.
V predmetnej veci treba uviesť, ako vyplýva z odôvodnení č. 174 a 176 Rozhodnutia s ohľadom na vývoj sektora letísk a judikatúru
ADP, že Komisia sa domnievala, že od roku 2000 už nebolo
a priori
potrebné vylúčiť uplatňovanie ustanovení týkajúcich sa štátnej pomoci na letiská. Navyše z rozhodnutia SG(2001) D/286839 (pozri
bod 167 vyššie) vyplýva, že Komisia v roku 2001 predpokladala, že financovanie letiskovej infraštruktúry môže predstavovať
štátnu pomoc. Nemecké orgány tiež predpokladali túto možnosť, lebo v roku 2002 oznámili štátnu pomoc N 644i/2002, pričom Komisia
navyše v rámci konania týkajúceho sa tejto pomoci informovala uvedené orgány o svojich pochybnostiach, pokiaľ ide o možnosť,
že predmetné opatrenia môžu predstavovať všeobecné opatrenia týkajúce sa infraštruktúry (pozri bod 167 vyššie).
Kapitálový vklad však bol poskytnutý v novembri 2004, teda v čase, keď už Komisia oznámila, že takéto financovanie môže predstavovať
štátnu pomoc.
Pokiaľ ide o argumentáciu žalobkýň, podľa ktorej v súvislosti s letiskami, ako je letisko Lipsko/Halle, v čase prijatia rozhodnutia
o úprave južnej dráhy neexistoval trh, tieto letiská nevykonávali hospodársku činnosť a navzájom si nekonkurovali, stačí pripomenúť,
že v rámci prvého žalobného dôvodu bolo preukázané, že FLH vykonáva hospodársku činnosť a konkuruje ďalším letiskám (pozri
bod 93 vyššie), a konštatovať, že žiadna skutočnosť neumožňuje domnievať sa, že to v čase poskytnutia kapitálového vkladu
neplatilo. Pokiaľ ide o vývoj uvedený Komisiou v usmerneniach z roku 2005, tento vývoj predchádza rozhodnutiu o financovaní
južnej dráhy v roku 2004. Komisia odkazuje na bod 5 týchto usmernení na vývoj, ku ktorému došlo „v týchto posledných rokoch“.
Navyše Komisia už tento vývoj uviedla v roku 2001 vo svojom rozhodnutí SG(2001) D/286839, a to najmä v odôvodnení č. 11.
Za týchto podmienok sa nemožno domnievať, že kapitálový vklad nepredstavoval štátnu pomoc v čase svojho poskytnutia, ale z dôvodu
vývoja spoločného trhu sa ňou stal.
Z uvedeného vyplýva, že kapitálový vklad nebol existujúcou pomocou v zmysle článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia č. 659/1999.
Treba dodať, že hoci je pravda, že Rozhodnutie konkrétne nereaguje na tvrdenie, ktoré vzniesli nemecké orgány v priebehu konania
vo veci formálneho zisťovania, podľa ktorého predstavoval kapitálový vklad existujúcu pomoc (odôvodnenie č. 70 Rozhodnutia),
nič to nemení na tom, že Komisia nie je povinná zaujať stanovisko ku všetkým tvrdeniam, ktoré pred ňou uvádzajú dotknuté osoby,
ale stačí, aby vyložila skutočnosti a právne úvahy, ktoré majú v štruktúre rozhodnutia zásadný význam (pozri rozsudok Súdu
prvého stupňa z 15. júna 2005, Corsica Ferries France/Komisia, T‑349/03, Zb. s. II‑2197, body 63 a 64 a tam citovanú judikatúru).
V predmetnej veci Rozhodnutie obsahuje potrebné skutočnosti, najmä v odôvodneniach č. 174 až 176, ktoré umožňujú pochopiť
dôvody, prečo nemožno považovať pomoc za existujúcu pomoc v zmysle článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia č. 659/1999.
S ohľadom na uvedené treba šiesty žalobný dôvod zamietnuť.

O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení rozdelenia právomocí vyplývajúceho zo Zmluvy ES
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne tvrdia, že Komisia svojím výkladom pojmu podnik porušuje primárne právo, lebo podrobuje kontrole štátnej pomoci
štátne opatrenia, na ktorá sa kontrola nevzťahuje.
V prvom rade sa žalobkyne domnievajú, že Komisia porušila právomoci členských štátov. Pokiaľ ide o opatrenia regionálnej a hospodárskej
politiky, majú členské štáty výlučnú právomoc, čo sa týka výstavby infraštruktúry, pričom Komisia v uvedenej oblasti žiadnu
právomoc nemá. Komisia tým, že extenzívne definovala pojem podnik uvedený v usmerneniach z roku 2005, uplatnila na tieto opatrenia
ustanovenia týkajúce sa hospodárskej súťaže, pre ktoré jej boli zverené právomoci. Tým si udelila novú právomoc preskúmania,
ktorá jej umožňuje preskúmať, a prípadne zamietnuť, schémy vykonané členskými štátmi. Táto právomoc je ešte širšia ako právomoc
nemeckých správnych súdov. Komisia preto tým, že definovala pojem štátna pomoc spôsobom, ktorý zasahuje do právomoci štátov,
ako vyplýva najmä z odôvodnenia č. 261 Rozhodnutia, porušila zásadu subsidiarity. Okrem toho, keďže nie je schopná zaistiť
lepšiu kontrolu na úrovni Únie, než ktorú možno vykonať na vnútroštátnej úrovni, porušila článok 5 ods. 2 ES. V tejto súvislosti
žalobkyne spresňujú, že záruka nediskriminačného prístupu používateľov k infraštruktúre neodôvodňuje kontrolu Komisiou. Jednak
je takýto prístup zaistený prostredníctvom povinnosti verejnej služby a jednak poplatky musia byť povolené verejnými orgánmi
po konzultácii s používateľmi a v súlade so zásadou rovnosti.
V druhom rade sa žalobkyne domnievajú, že Komisia nemôže záväzným spôsobom rozšíriť kritériá článku 87 ods. 1 ES prostredníctvom
usmernení. Usmernenia môžu byť príslušnými opatreniami v zmysle článku 88 ods. 1 ES alebo odporúčaniami v zmysle článku 249
ods. 5 ES, ktoré musia byť v súlade s právom Únie. Komisia tým, že v usmerneniach z roku 2005 rozšírila pojem podnik na všetky
typy letísk, prekročila túto hranicu a porušila článok 88 ods. 1 ES.
ADV súhlasí s pripomienkami žalobkýň. Domnieva sa, že rozdelenie právomocí stanovené právom Únie neumožňuje systematicky podriadiť
výstavbu letiskovej infraštruktúry systému štátnej pomoci.
Komisia odmieta argumentáciu žalobkýň a ADV.
Posúdenie Všeobecným súdom
V tejto súvislosti je potrebné najskôr zdôrazniť, že článok 7 ods. 1 druhý pododsek ES požaduje, aby každá inštitúcia konala
v medziach právomocí, ktoré jej zveruje Zmluva ES.
Ďalej treba pripomenúť, že Zmluva ES, zriadiac v článku 88 ES stále skúmanie a kontrolu pomoci Komisiou, predpokladá, že zistenie
prípadnej nezlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom vyplýva, pri preskúmaní Všeobecným súdom a Súdnym dvorom, z príslušného
konania, za ktorého uplatnenie je zodpovedná Komisia. Články 87 ES a 88 ES vyhradzujú Komisii ústrednú úlohu pri uznaní prípadnej
nezlučiteľnosti pomoci (rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits
alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, Zb. s. I‑5505, body 9 a 14).
V predmetnej veci pokiaľ ide v prvom rade o výhradu, podľa ktorej Komisia porušila právomoci členských štátov, treba uviesť,
že, ako vyplýva z posúdenia prvého žalobného dôvodu, Komisia nepochybila, keď sa domnievala, že kapitálový vklad predstavuje
štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Z tohto dôvodu ich mohla posúdiť podľa druhého a tretieho odseku uvedeného článku
v súlade s judikatúrou uvedenou v predchádzajúcom bode. V tomto smere teda neporušila právomoci členských štátov.
Pokiaľ ide o tvrdenie, že regionálna a hospodárska politika, do ktorých patrí úprava južnej dráhy, patria do výlučnej právomoci
členských štátov, treba konštatovať, že ak sa to aj preukáže, nemôže táto okolnosť zbaviť Komisiu jej právomoci preskúmania
štátnej pomoci, ktorú jej priznávajú články 87 ES a 88 ES, za predpokladu, že financovanie poskytnuté v rámci uvedených politík
predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Nakoniec, pokiaľ ide o skutočnosť, že Komisia nie je schopná zaistiť lepšiu kontrolu, než ktorú možno vykonať na vnútroštátnej
úrovni, ako to vyžaduje článok 5 ods. 2 ES, treba konštatovať, že toto tvrdenie nie je relevantné, lebo je preukázané, že
Komisia mala podľa Zmluvy ES právomoc skúmať opatrenia, o ktoré išlo vo veci samej, keďže išlo o štátnu pomoc.
Prvú výhradu treba zamietnuť. Z rovnakého dôvodu treba zamietnuť výhradu uvedenú v rámci druhého žalobného dôvodu, podľa ktorej
Komisia tým, že sa domnievala, že má právomoc skúmať opatrenia prijaté verejnou správou, prekročila svoje právomoci, ktoré
sú jej zverené, pretože členské štáty sa môžu slobodne rozhodnúť, či ich infraštruktúru bude spravovať priamo verejný orgán
alebo podnik vytvorený na tento účel.
Pokiaľ ide v druhom rade o výhradu založenú na skutočnosti, že Komisia nemôže rozšíriť kritériá článku 87 ods. 1 ES prostredníctvom
usmernení, stačí pripomenúť, že v predmetnej veci Komisia neuplatnila usmernenia z roku 2005, pokiaľ ide o kvalifikáciu kapitálového
vkladu ako štátnej pomoci.
V každom prípade na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, takéto usmernenia nepredstavujú príslušné opatrenia v zmysle článku
88 ods. 1 ES. Jednak príslušné opatrenia uvedené v uvedenom článku odkazujú na opatrenia, ktoré si vyžaduje postupný rozvoj
alebo fungovanie vnútorného trhu, a ktoré Komisia navrhuje členským štátom v rámci priebežného skúmania systémov pomoci poskytovanej
v týchto štátoch. V predmetnej veci však predstavuje kapitálový vklad novú individuálnu pomoc a nie existujúcu schému pomoci.
Ďalej z povahy a obsahu usmernení z roku 2005 jasne vyplýva, že tieto usmernenia sú pre Komisiu aktom o orientácii využívania
jej voľnej úvahy v oblasti štátnej pomoci v sektore letísk, ktorým sama obmedzuje uvedenú právomoc. Komisia sa môže viazať
pri výkone svojej voľnej úvahy takými opatreniami, akými sú usmernenia v rozsahu, v akom tieto akty obsahujú pravidlá o prístupe,
ktorým sa má táto inštitúcia riadiť, a nie sú v rozpore s ustanoveniami Zmluvy ES. Keď Komisia prijíma takéto akty, ktoré
sú v súlade so Zmluvou ES, určené na spresnenie kritérií, ktoré plánuje používať v rámci výkonu svojej voľnej úvahy, vyplýva
z toho samoobmedzenie tejto právomoci, pretože je povinná držať sa indikatívnych pravidiel, ktoré si sama stanovila (pozri
v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 1. decembra 2004, Kronofrance/Komisia, T‑27/02, Zb. s. II‑4177, bod 79 a tam
citovanú judikatúru). Ako v podstate vyplýva z posúdenia prvého žalobného dôvodu, nič neumožňuje domnievať sa, že Komisia
tým, že rozšírila pojem podnik na všetky letiská, vrátane regionálnych letísk, prekročila svoju právomoc.
Druhú výhradu preto treba tiež zamietnuť a z tohto dôvodu treba zamietnuť celý siedmy žalobný dôvod.

O ôsmom žalobnom dôvode založenom na rozpornom charaktere a nedostatočnom odôvodnení výšky údajnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyne uplatňujú, že Rozhodnutie je rozporné. Na jednej strane stanovuje výšku údajnej pomoci na 350 miliónov eur (článok
1) a na druhej strane uvádza, že niektoré výdavky, ktoré súvisia s poslaním verejnej služby a ktoré sú ohodnotené na 108,2
milióna eur, nemožno kvalifikovať ako pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES (odôvodnenie č. 182 a nasl.). Tento rozpor má pre
žalobkyne závažné právne dôsledky. Podľa judikatúry majú povinnosť zaplatiť úroky z hodnoty pomoci za obdobie od jej poskytnutia
do jej schválenia, čo neplatí v prípade vrátenia výdavkov, ktoré súvisia s poslaním verejnej služby. V predmetnej veci dosahuje
rozdiel okolo 25 miliónov eur. Navyše tento žalobkyniam a ich spoločníkom prekáža v tom, aby mohli z právneho hľadiska správne
kvalifikovať budúce financovanie infraštruktúry, lebo v Rozhodnutí Komisia kvalifikuje ako štátnu pomoc kompenzačné platby
vykonané z dôvodu poslania verejnej služby, čím pre ne stanovuje povinnosť oznámenia.
Žalobkyne sa domnievajú, že vzhľadom na svoj rozporný charakter by rozhodnutie malo byť zrušené, a vynára sa otázka, či by
sa nemalo vzhľadom na závažnosť nezrovnalosti považovať za právne ničotné. Okrem toho sa domnievajú, že rozporné údaje v Rozhodnutí
predstavujú vadu v odôvodnení, a teda porušenie článku 253 ES, čo by malo tiež viesť k jeho zrušeniu. Po prvé by Freistaat
Sachsen a Spolková republika Nemecko mali mať možnosť určiť na základe Rozhodnutia, ktorá časť opatrenia je kvalifikovaná
ako štátna pomoc a ktorá časť je kvalifikovaná ako kompenzačné opatrenie, ktoré nie je štátnou pomocou, a po druhé, Všeobecný
súd nebude môcť z dôvodu rozporného charakteru Rozhodnutia vykonať svoje preskúmanie.
Pokiaľ ide o argumentáciu Komisie, podľa ktorej nemusela kvalifikovať náklady súvisiace s poslaním verejnej služby, žalobkyne
odpovedajú, že Komisia výslovne vyčíslila údajnú pomoc v článku 1 napadnutého rozhodnutia, ale naopak neodčítala kompenzačné
platby, ktorých existenciu uznala. Z tohto dôvodu nie je otázka, či žalobkyne mohli vyčísliť údajnú pomoc, prvoradá.
Pokiaľ ide o judikatúru, podľa ktorej stačí, ak rozhodnutie obsahuje údaje umožňujúce jeho adresátovi túto výšku určiť bez
väčších ťažkostí, žalobkyne uplatňujú, že neumožňuje odmietnuť výhradu založenú na rozpornom charaktere Rozhodnutia. Navyše
táto judikatúra sa týkala len záporných rozhodnutí a nie kladných rozhodnutí, takže nie je relevantná. V každom prípade by
podporovala argumentáciu žalobkýň, lebo Rozhodnutie neobsahuje údaje, ktoré nie sú rozporné, umožňujúce jeho adresátovi a žalobkyniam
určiť výšku pomoci bez väčších ťažkostí. Z tohto dôvodu nemôže ani vnútroštátny súd vykonať úlohy, ktoré sú mu zverené, ale
musí požiadať o pomoc Komisiu. Táto možnosť však neumožňuje napraviť rozporný charakter napadnutého Rozhodnutia.
Ani tvrdenie, že kompenzačné platby boli uplatnené neskoro, neodôvodňuje prijatie rozporného rozhodnutia. Jednak žalobkyne
nemali v tomto smere žiaden vplyv a jednak predmetné informácie boli pripojené k spisu dávno pred prijatím Rozhodnutia, a teda
mohli byť zohľadnené. Aj keby boli tieto tvrdenia predložené len tesne pred prijatím Rozhodnutia, Komisia bola aj tak povinná
viesť konanie riadne a náležite, čiže v prípade potreby vykonať dodatočné skúmanie, keďže nebola viazaná žiadnou lehotou.
Komisia najskôr tvrdí, že v Rozhodnutí nemusela kvalifikovať náklady súvisiace s poslaním verejnej služby, keďže táto kvalifikácia
neovplyvnila výsledok jej skúmania. Bez ohľadu na prípustnú výšku výdavkov uplatnených nemeckými orgánmi na financovanie uvedených
úloh nevzniesla proti tomuto financovaniu žiadnu výhradu. Nemusela teda s konečnou platnosťou určiť, v akom rozsahu toto verejné
financovanie nepredstavovalo štátnu pomoc alebo predstavovalo povolenú štátnu pomoc.
Komisia ďalej pripomína, že podľa judikatúry, žiadne ustanovenie nevyžaduje, aby Komisia, keď nariaďuje vrátenie pomoci, ktorá
bola vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom, stanovila presnú výšku pomoci, ktorá má byť vrátená. Stačí, ak rozhodnutie
Komisie obsahuje údaje umožňujúce jeho adresátovi túto výšku určiť bez neprimeraných ťažkostí. Takže ak v prípade nezákonnej
pomoci nie je nevyhnutné uviesť v rozhodnutí presnú výšku pomoci, nemala by takáto povinnosť existovať ani v prípade kladného
rozhodnutia.
Okrem toho Komisia zdôrazňuje, že nemecké orgány až v neskoršom štádiu konania uviedli, že podstatná časť verejného financovania
bola určená na výkon úloh súvisiacich s výsadami verejnej moci. Kompletná analýza výpočtu nákladov predloženého uvedenými
orgánmi by preto oneskorila prijatie Rozhodnutia.
Okrem toho Komisia uznáva, že podľa judikatúry je vnútroštátny súd povinný v prípade protiprávnej pomoci, ktorú Komisia povolí,
nariadiť zaplatenie úrokov za obdobie medzi poskytnutím pomoci a jej povolením Komisiou. Aby mohol vnútroštátny súd túto úlohu
splniť, musí mať možnosť vyčísliť časť pomoci, ktorá je protiprávna, ale zlučiteľná. V tomto prípade sa však v oblasti štátnej
pomoci môže obrátiť na Komisiu, aby mu v súlade so zásadou vzájomnej pomoci zakotvenej v článku 10 ES a s oznámením o spolupráci
medzi národnými súdmi a Komisiou (Ú. v. EÚ C 312, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 11) pomohla. Tiež v súlade s rozdelením úloh
medzi vnútroštátnymi súdmi a Komisiou stanoveným judikatúrou stačí, aby Komisia uviedla relevantné kritériá, ako to urobila
v Rozhodnutí. Naopak nie je potrebné, aby vo svojom kladnom rozhodnutí detailne stanovila časť protizákonnej pomoci, ktorá
je zlučiteľná, z celkovej poskytnutej hodnoty alebo určila výšku úrokov, ktoré majú byť zaplatené z dôvodu predčasného poskytnutia
pomoci.
Za týchto podmienok Rozhodnutie nie je rozporné, lebo Komisia sa mohla obmedziť len na určenie maximálnej hodnoty poskytnutej
pomoci, teda 350 miliónov eur, zlučiteľnej so spoločným trhom bez toho, aby s konečnou platnosťou určila, v akom rozsahu sa
majú určité časti tejto sumy považovať za časti, ktoré nepredstavujú pomoc.
Komisia dodáva, že ak sa Rozhodnutie vykladá s ohľadom na jeho odôvodnenia, je zrejmé, že povolila pomoc v maximálnej výške
350 miliónov eur na úpravu južnej dráhy. Po prečítaní celého Rozhodnutia neostáva žiadna pochybnosť v súvislosti s jeho výrokom.
Ťažkosti, ktoré zaznamenali žalobkyne, sa teda netýkali výkladu Rozhodnutia, ale otázky, či v rámci prípadného konania pred
vnútroštátnymi súdmi mala Komisia presne určiť časť vkladu, ktorá nepredstavovala štátnu pomoc. Komisia takýto predpoklad
odmieta z dôvodu rozdelenia právomocí medzi súd Únie a vnútroštátny súd, ako aj judikatúry, podľa ktorej nie je ani v prípade
negatívneho rozhodnutia povinná určiť výšku pomoci, ktorá sa má vrátiť.
Napokon Komisia vzhľadom na to, že vo svojom rozhodnutí o začatí konania vo veci formálneho zisťovania preskúmala postavenie
podniku FLH a z tohto dôvodu uplatniteľnosť článku 87 ods. 1 ES a odvolávala sa na test súkromného investora, odmieta tvrdenie
odvodené z toho, že jej žalobkyne poskytli súvisiace informácie pred prijatím Rozhodnutia. Ak by sa začala zaoberať touto
otázkou v tomto štádiu konania, spôsobilo by to prieťahy v konaní. Komisia pokiaľ ide o otázku, že sa na ňu nevzťahujú záväzné
lehoty, zdôrazňuje, že sa snaží v zásade rozhodnúť čo najskôr.
Posúdenie Všeobecným súdom
Je potrebné pripomenúť, že rozpor v odôvodnení rozhodnutia je porušením povinnosti vyplývajúcej z článku 253 ES v tom zmysle,
že môže narušiť platnosť dotknutého aktu, ak sa preukáže, že pre tento rozpor nemôže ten, komu je tento akt určený, poznať
úplne alebo sčasti skutočné dôvody rozhodnutia, a že na základe toho je výrok rozhodnutia celkom alebo sčasti právne nepodložený
(rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. marca 2000, Kish Glass/Komisia, T‑65/96, Zb. s. II‑1885, bod 85).
Okrem toho len výroková časť aktu vyvoláva záväzné právne účinky (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 15. mája 1997,
TWD/Komisia, C‑355/95 P, Zb. s. I‑2549, bod 21, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. novembra 2002, Lagardère a Canal+/Komisia,
T‑251/00, Zb. s. II‑4825, bod 67).
V predmetnej veci treba uviesť, že podľa článku 1 Rozhodnutia je štátna pomoc vo výške 350 miliónov eur, ktorú chce Spolková
republika Nemecko poskytnúť na výstavbu novej južnej štartovacej a pristávacej dráhy a príslušných letiskových zariadení na
letisku Lipsko/Halle, zlučiteľná so spoločným trhom podľa článku 87 ods. 3 písm. c) ES.
Je potrebné konštatovať, že Komisia v odôvodnení č. 12 uviedla, že pri začatí konania vo veci formálneho zisťovania Komisia
vypočítala, že výstavba novej južnej dráhy vo výške približne 350 miliónov eur by sa financovala z verejného kapitálového
vkladu. Okrem toho po tom, ako v odôvodnení č. 180 Rozhodnutia pripomenula, že financovanie funkcií, ktoré patria k úlohám
v oblasti verejnej bezpečnosti a poriadku, alebo s tým spojenej infraštruktúry, nepredstavuje štátnu pomoc, Komisia v odôvodnení
č. 182 Rozhodnutia uznala, že v predmetnej veci spadajú určité náklady do funkcií verejnej služby. Tieto náklady sa vzťahujú
na bezpečnostnú a policajnú spoluprácu, opatrenia na protipožiarnu ochranu a verejnú bezpečnosť, prevádzkovú bezpečnosť, nemeckú
meteorologickú službu a kontrolu letovej prevádzky. Komisia v odôvodnení č. 183 Rozhodnutia dospela k záveru, že keďže tieto
opatrenia súvisia s výkonom verejnej správy, nemôžu predmetné náklady predstavovať štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
Aj keby Komisia uznala argumentáciu nemeckých orgánov, že náklady sa v žiadnom prípade nemôžu považovať za štátnu pomoc, netýka
sa to konečného posúdenia danej veci a aj keby tieto náklady predstavovali štátnu pomoc, išlo by o prípustnú pomoc. Komisia
sa preto domnievala, že o tejto otázke nemusí rozhodnúť s konečnou platnosťou.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že hoci v odôvodneniach č. 182 a 183 Rozhodnutia Komisia pripúšťa, že určité náklady
súvisiace s kapitálovým vkladom spadajú do kompetencie orgánov verejnej správy, a nemožno ich teda označiť za štátnu pomoc
v zmysle článku 87 ods. 1 ES, v článku 1 uviedla, že celý kapitálový vklad predstavuje štátnu pomoc.
Samozrejme, žiadne ustanovenie nevyžaduje, aby Komisia, keď nariaďuje vrátenie pomoci, ktorá bola vyhlásená za nezlučiteľnú
so spoločným trhom, stanovila presnú výšku pomoci, ktorá má byť vrátená. Stačí, ak rozhodnutie Komisie obsahuje údaje umožňujúce
jeho adresátovi túto výšku určiť bez neprimeraných ťažkostí (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1988,
Francúzsko/Komisia, 102/87, Zb. s. 4067, bod 33).
Bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či sa táto zásada uplatňuje, aj keď Komisia vyhlási pomoc zlučiteľnú so spoločným trhom,
však treba vyvodiť, že ak sa vo výroku rozhodnutia rozhodne uviesť výšku štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES, musí
uviesť presnú výšku tejto pomoci.
Presná výška protiprávnej pomoci uvedená Komisiou vo výroku konečného rozhodnutia konštatujúceho zlučiteľnosť uvedenej pomoci
so spoločným trhom v zmysle článku 87 ES je o to dôležitejšia, že môže mať vplyv na výšku úrokov, ktoré má príjemca zaplatiť.
Podľa práva Únie je vnútroštátny súd, ktorému je vec prípadne predložená, povinný nariadiť, aby príjemca pomoci platil z tejto
pomoci úroky za obdobie nezákonnosti (rozsudok CELF, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 55). Výška týchto úrokov teda závisí
od výšky štátnej pomoci. Predmetné úroky sa vypočítajú na základe celkovej výšky štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES,
a nie len na základe časti protiprávnej pomoci, ktorá sa považuje za zlučiteľnú so spoločným trhom. Okrem toho v predmetnej
veci žalobkyne na pojednávaní uviedli, že úroky za obdobie nezákonnosti, ktoré zaplatili, boli vypočítané na základe celkovej
výšky 350 miliónov eur uvedenej v článku 1 Rozhodnutia.
Výška štátnej pomoci uvedená v článku 1 Rozhodnutia sa však zdá byť nesprávna vzhľadom na dôvody uvedené v odôvodneniach č. 182
a 183, keďže, ako už bolo uvedené, z týchto odôvodnení vyplýva, že určité náklady súvisiace s úlohami verejnej služby nepredstavujú
štátnu pomoc, a je teda potrebné ich odčítať od celkovej hodnoty kapitálového vkladu, to znamená 350 miliónov eur, ktorý bol
označený za štátnu pomoc.
Tvrdenie Komisie, podľa ktorého nemecké orgány až neskôr uviedli, že podstatná časť verejného financovania bola určená na
výkon úloh súvisiacich s výsadami verejnej moci, treba zamietnuť. Na jednej strane z odôvodnenia č. 183 Rozhodnutia výslovne
vyplýva, že Komisia vedome dospela k záveru, že nemusí rozhodnúť o otázke, či treba financovanie určitých nákladov považovať
za štátnu pomoc, lebo aj keby tieto náklady predstavovali štátnu pomoc, išlo by o prípustnú pomoc. Preto sa neodvolala na
oneskorené oznámenie údajov. Na druhej strane ako uviedli žalobkyne a ako vyplýva z článku 13 ods. 2 nariadenia č. 659/1999,
v prípadoch možnej protiprávnej pomoci, ako je pomoc v danej veci, nie je Komisia viazaná záväznou alebo orientačnou lehotou
na prijatie rozhodnutí.
Preto treba odmietnuť argumentáciu Komisie, že ak sa výrok Rozhodnutia vykladá s ohľadom na jeho odôvodnenia, je zrejmé, že
Komisia povolila pomoc v maximálnej výške 350 miliónov eur na úpravu južnej dráhy. Ako vyplýva z vyššie uvedeného, nie je
v predmetnej veci relevantné poznať výšku zlučiteľnej pomoci, ale výšku pomoci ako takej. Odôvodnenie č. 182 v spojení s odôvodnením
č. 183, ako aj článok 1 Rozhodnutia, svedčia o rozpore, ktorý je uvedený v bode 226 vyššie, takže Komisia sa nesprávne domnievala,
že Rozhodnutie nevyvolávalo žiadne pochybnosti, pokiaľ ide o jeho výrok. V každom prípade, keďže výrok rozhodnutia je jasný
a jednoznačný v rozsahu, v akom určuje výšku predmetnej pomoci na 350 miliónov eur, netreba vykladať uvedený výrok s ohľadom
na odôvodnenie Rozhodnutia. Len v prípade nedostatočne presných výrazov použitých vo výroku rozhodnutia je potrebné ho vykladať
s odvolaním sa na jeho odôvodnenie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2003, Ventouris/Komisia, T‑59/99, Zb. s. II‑5257,
bod 31).
Z uvedeného vyplýva, že článok 1 Rozhodnutia treba v rozsahu, v akom stanovuje výšku štátnej pomoci, ktorú chce Spolková republika
Nemecko poskytnúť letisku Lipsko/Halle na účely výstavby novej južnej dráhy a súvisiacej letiskovej infraštruktúry na 350
miliónov eur, zrušiť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Článok 87 ods. 3 prvý pododsek uvedeného rokovacieho poriadku okrem toho stanovuje, že
Všeobecný súd môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z nich znáša vlastné
trovy, ak účastníci mali úspech len v časti predmetu konania alebo vo výnimočných prípadoch. Nakoniec podľa článku 87 ods. 4
prvého a tretieho pododseku rokovacieho poriadku jednak členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú
svoje vlastné trovy konania a jednak Všeobecný súd môže nariadiť, že vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Keďže žalobkyne nemali vo veci T‑443/08 úspech, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu svojich vlastných trov konania, ako
aj trov konania Komisie v súlade s jej návrhom.
Keďže žalobkyne mali úspech len v časti veci T‑455/08, Všeobecný súd sa domnieva, že sa vykoná spravodlivé posúdenie skutkových
okolností tejto veci rozhodnutím, že každý hlavný účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Napokon v súlade s článkom 87 ods. 4 prvým a tretím pododsekom ADV a Spolková republika Nemecko znášajú svoje vlastné trovy
konania vo veciach T‑443/08 a T‑455/08.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Veci T‑443/08 a T‑455/08 sa spájajú na účely vyhlásenia rozsudku.
2.
Žaloba vo veci T‑443/08 sa zamieta ako neprípustná.
3.
Článok 1 rozhodnutia Komisie 2008/948/ES z 23. júla 2008 o opatreniach Nemecka v prospech spoločnosti DHL a letiska Lipsko/Halle
sa v rozsahu, v akom stanovuje výšku štátnej pomoci, ktorú chce Spolková republika Nemecko poskytnúť letisku Lipsko/Halle
na účely výstavby novej južnej dráhy a príslušných letiskových zariadení na 350 miliónov eur, sa zrušuje.
4.
V zostávajúcej časti sa žaloba vo veci T‑455/08 zamieta.
5.
Freistaat Sachsen a Spolková krajina Sasko‑Anhaltsko znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania,
ktoré vznikli Komisii.
6.
Mitteldeutsche Flughafen AG a Flughafen Leipzig‑HalleGmbH znášajú svoje vlastné trovy konania.
7.
Komisia znáša svoje vlastné trovy konania vynaložené vo veci T‑455/08.
8.
Spolková republika Nemecko a Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) znášajú svoje vlastné trovy konania
vo veciach T‑443/08 a T‑455/08.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. marca 2011.
Podpisy
Obsah
Okolnosti predchádzajúce sporu
Rozhodnutie
Skutkový stav po Rozhodnutí
Konanie
Návrhy účastníkov konania
O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O veci samej
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 87 ods. 1 ES
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O druhom žalobnom dôvode založenom na tom, že FLH nemohlo byť príjemcom štátnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O treťom žalobnom dôvode založenom na nemožnosti kvalifikovať FLH súčasne ako poskytovateľa a príjemcu štátnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení zásad zákazu retroaktivity, právnej istoty, ochrany legitímnej dôvery a rovnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O piatom žalobnom dôvode založenom na skutočnosti, že usmernenia z roku 2005 porušujú primárne právo
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O šiestom žalobnom dôvode založenom na procesnej vade
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení rozdelenia právomocí vyplývajúceho zo Zmluvy ES
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O ôsmom žalobnom dôvode založenom na rozpornom charaktere a nedostatočnom odôvodnení výšky údajnej pomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O trovách
*
Jazyk konania: nemčina.