CELEX: 62009CJ0506
Apellatsioonkaebus
Tolliliit
Määrus (EMÜ) nr 2913/92 ja määrus (EMÜ) nr 2454/93
Imporditollimaksude vähendamine
Tubaka ja etüülalkoholi kaubasaadetised kolmandatesse riikidesse
Maksukohustuslasest äriühingu töötaja toime pandud pettus

Apellatsioonkaebuses palub Portugali Vabariik tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 23. septembri 2009. aasta otsus T-385/05: Transnáutica
vs
. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas komisjoni 6. juuli 2005. aasta otsuse REM 05/2004, millega keelduti Transnáutica – Transportes e Navegação SA teatava imporditollimaksu tagasimaksmisest ja tollimaksu vähendamisest (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
Ühenduse välistransiidiprotseduur
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”), artiklite 37, 91 ja 92 kohaselt võib ühenduseväline kaup, mis on suunatud, ilma et selle suhtes kohaldataks kohe imporditollimaksu, ühenduse välistransiidiprotseduurile, liikuda tollijärelevalve all ühenduse tolliterritooriumil, kuni see esitatakse sihttolliasutusele.
Tolliseadustik määratleb ühenduse välistransiidiprotseduuri haldaja kui „printsipaali”. Sellena tegutsedes peab ta esitama kauba puutumatul kujul sihtkohariigi tolliasutusele ettenähtud tähtaja jooksul ja järgima nimetatud protseduuri sätteid (tolliseadustiku artikkel 96). Need kohustused lõpevad, kui kaup koos asjakohaste dokumentidega esitatakse sihttolliasutusele (tolliseadustiku artikkel 92).
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse määruse nr 2913/92 rakendussätted (
EÜT L 253, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3; edaspidi „rakendusmäärus”), artiklite 341, 346, 348, 350, 356 ja 358 kohaselt peab asjaomase kauba koos deklaratsiooniga T1 esitama kõigepealt lähtetolliasutusele. Lähtetolliasutus määrab kindlaks tähtaja, mille jooksul tuleb kaup esitada sihttolliasutusele, kannab vajalikud andmed dokumenti T1, jätab endale oma eksemplari ning tagastab ülejäänud dokumendi T1 eksemplarid printsipaalile. Kaupa veetakse dokumendi T1 alusel. Pärast kauba esitamist kannab sihttolliasutus tehtud kontrolli üksikasjad dokumendi T1 eksemplaridele ja saadab ühe eksemplari viivitamata lähtetolliasutusele. Rakendusmääruse käesolevas kohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikkel 361 ja järgnevad artiklid sätestavad, et saabumistõend, mille sihttolliasutus väljastab selle isiku nõudmisel, kes esitab transiidideklaratsiooni need eksemplarid, mida nimetatakse „eksemplarid 4 ja 5”, tuleb saata lähtetolliasutusele keskasutuse kaudu.
Tollijärelevalve, mille alla paigutatakse ühenduse välistransiidiprotseduuril veetav kaup, lõpeb muu hulgas siis, kui kaup lubatakse vabasse ringlusse eelkõige pärast imporditollimaksu tasumist (tolliseadustiku artikli 37 lõige 2 ja artikkel 79). Kui kaup viiakse ebaseaduslikult tollijärelevalve alt välja, tekib kohe tollivõlg (tolliseadustiku artikli 203 lõiked 1 ja 2). Peale isiku, kes kauba tollijärelevalve alt välja viis, on võlgnikuks muu hulgas isik, kes pidi täitma kohustusi, mis tulenevad kauba ajutisest ladustamisest või tolliprotseduuri kasutamisest, millele kaup oli suunatud (tolliseadustiku artikli 203 lõige 3 ja artikkel 213).
Rakendusmääruse artikli 379 lõige 1 sätestab, et kui sihttolliasutusele kaubasaadetist ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, teatab lähtetolliasutus printsipaalile sellest võimalikult kiiresti ning igal juhul enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu.
Tollivõla üldtagatis
Tolliseadustiku artikli 94 lõike 1 kohaselt on printsipaal kohustatud esitama tagatise, et kindlustada seoses kõnealuse kaubaga tekkida võiva tollivõla tasumine. Seadustiku artikkel 191 täpsustab eeltooduga seoses, et selle isiku taotluse korral, kellel tekib või võib tekkida tollivõlg, võib toll lubada üldtagatise esitamist kahe või enama toimingu katmiseks, mille suhtes tollivõlg on tekkinud või võib tekkida.
Tolliseadustiku artikkel 198 sätestab, et kui toll teeb kindlaks, et esitatud tagatis ei taga või ei taga enam kindlalt või piisavalt tollivõla tasumist ettenähtud aja jooksul, nõuab toll kohustatud isikult või isikult, kellel võib tollivõlg tekkida, et see esitaks omal valikul lisatagatise või asendaks algse tagatise uuega.
Rakendusmääruse artikli 361 kohaselt on üldtagatise summa vähemalt 30% tasutavatest tolli- ja muudest maksudest või võrdne kõikide tasutavate tolli- ja muude maksude kogusummaga, kui see peab katma selliseid ühenduse välistransiitvedusid, mis hõlmavad eelkõige sama määruse lisas 53 loetletud kaupa, mille hulka kuuluvad ka sigaretid ja alkohol. Niisuguseks juhuks näeb kõnealune artikkel ette, et toll võib määrata tagatissummaks 50% tasutavate tolli- ja muude maksude summast.
Üldtagatis esitatakse tagatistolliasutusele, kes määrab tagatissumma, aktsepteerib käendaja võetud kohustuse ja annab loa, mille alusel tohib pritsipaal kõnealuse tagatise ulatuses korraldada ühenduse transiitvedu lähtetolliasutusest sõltumata. Kõikidele isikutele, kellele on selline luba antud, antakse tagatissertifikaat (rakendusmääruse artikkel 362). Selle sertifikaadi väljaandmisel või selle kehtivusaja jooksul märgib printsipaal oma vastutusel sertifikaadi pöördele isikud, kellel on õigus tema nimel ühenduse transiidideklaratsioonidele alla kirjutada. Printsipaal võib volitatud isiku kohta tehtud märke igal ajal kehtetuks tunnistada (rakendusmääruse artikkel 363). Vastavalt rakendusmääruse artiklile 364 käsitatakse lähtetolliasutusele esitatud tagatisesertifikaadi pöördel märgitud isikut printsipaali volitatud esindajana.
Imporditollimaksu vähendamine
Kuna imporditollimaksu vähendamise taotlus esitati 27. septembril 2004, on kohaldatavaks õiguseks sel ajal kehtinud rakendusmääruse redaktsiooni IV osa IV jaotise 3. peatükk, mis sisaldab seadustiku artikli 239 kohaldamisega seotud erisätteid.
Tolliseadustiku artikkel 239 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Impordi- või eksporditollimaksu võib tagasi maksta või vähendada muudes kui artiklites 236, 237 ja 238 nimetatud juhtudel:
—
mis määratakse kindlaks kooskõlas komiteemenetlusega;
—
mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast isikut ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses. Olukorrad, mille puhul seda sätet võib kohaldada, ja kord, mida tuleb järgida, määratakse kooskõlas komiteemenetlusega. Tollimaksu tagasimaksmiseks või vähendamiseks võib kehtestada eritingimused.
2.   Tollimaks makstakse tagasi või vähendatakse lõikes 1 ettenähtud põhjustel taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele […]”.
Vaidluse taust
Transnáutica – Transportes e Navegação SA (edaspidi „Transnáutica”) on Portugali transpordiettevõtja, kes oli volitatud kaubasaaja ajavahemikul, mil tehti vaidlusalused tollimaksuga maksustatavad toimingud ühenduse välistransiidiprotseduuri käigus.
Xabregas’ (Portugal) tollibüroo väljastas lähtetolliasutusena ajavahemikul 14. aprillist kuni 12. oktoobrini 1994 68 transiidideklaratsiooni, milles Transnáutica oli märgitud printsipaalina, et lubada liidu tolliterritooriumil vedada 64 tubakasaadetist ja 4 denatureerimata etüülalkoholi saadetist, mis olid ühenduse välistransiidiprotseduuril. Mõnda 68-st transiidideklaratsiooni T1 „eksemplarist 5” ei saadetud kunagi lähtetolliasutusse tagasi, ülejäänud jõudsid sinna templite ja allkirjadega, mille võltsimine hiljem avastati.
Alates augustist 1994 sai Portugali toll korralduse jälgida teatavaid veokeid ja nendega veetava kauba liikumist, et avastada teatavate deklaratsioonide T1 „eksemplaride 5” võltstemplite allikas.
Ajavahemikul jaanuarist 1995 kuni jaanuarini 1996 väljastas Portugali toll Transnáuticale deklaratsioonide T1 koopiad, paludes tal esiteks esitada tõend selle kohta, et ta on ühenduse välistransiidiprotseduuri käigus tegutsenud nõuetele vastavalt ja seaduslikult, ning teiseks tasuda vastav tollimaks, kuna ta oli vaidlusalustel välistransiidideklaratsioonidel märgitud printsipaaliks. Lisaks oli tagatissertifikaat välja antud sellele äriühingule.
Transnáutica vastas 23. märtsi 1995. aasta kirjas, et ta ei olnud teadlik, et need transiiditoimingud sigarettide ja etüülalkoholiga tehti tema nimel. Nüüd avastas ta pärast sisekontrolli läbiviimist, et üks tema töötaja oli toime pannud pettuse, allkirjastades tema nimel deklaratsioonid T1 salakaubavedudele.
Asjaomane töötaja vallandati ja Tribunal Criminal de Lisboa (Lissaboni (Portugal) kriminaalkohus) mõistis ta seejärel 1999. aasta detsembris tehtud otsusega süüdi usalduse kuritarvitamises. Transnáutica suhtes algatatud kriminaalmenetlus lõpetati septembris 2005 põhjusel, et ta ei olnud oma töötaja tegudest teadlik ning tema esindajad ei olnud kõnelause pettusega seotud.
Transnáutica taotles 17. novembril 2003 Portugali ametiasutustelt tollivõla osas tagasimaksmist ja vähendamist. Portugali valitsus esitas vastavalt rakendusmääruse artiklile 906 ja järgnevatele artiklitele 27. septembri 2004. aasta kirjaga selle taotluse Euroopa Ühenduse Komisjonile, kes tegi 23. detsembri 2004. aasta kirjaga sellele äriühingule teatavaks oma kavatsuse jätta toimiku esialgse uurimise tulemusel tema taotlus rahuldamata. Transnáutical oli võimalus toimikuga tutvuda 19. jaanuaril 2005 komisjonis ning ta tegi samal kuupäeval koostatud kirjas komisjonile teatavaks oma seisukoha komisjoni kavatsuse kohta.
Komisjon võttis 6. juulil 2005 rakendusmääruse artikli 907 alusel vastu vaidlusaluse otsuse, mis tehti Transnáuticale teatavaks 12. augustil 2005 Portugali rahanduse ja avaliku halduse ministri kirjaga ning millega jäeti nimetatud taotlus rahuldamata ja teatati, et tollivõla osas ei ole vähendamine ja tagasimaksmine õigustatud, kuna kõnealuse äriühingu puhul ei olnud tegemist tolliseadustiku artiklis 239 kirjeldatud eriolukorraga.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Transnáutica esitas 21. oktoobril 2005 Üldkohtu kantseleisse hagi, milles taotles vaidlustatud otsuse tühistamist ja kohtukulude väljamõistmist komisjonilt.
Oma hagi põhjenduseks esitas Transnáutica viis väidet, mis käsitlevad esiteks oluliste vorminõuete rikkumist, teiseks ilmset hindamisviga tolliseadustiku artikli 239 kohaldamisel; kolmandaks mittepiisavat põhjendust, mis on EÜ artikli 253 rikkumine, neljandaks hea halduse põhimõtte ja kaitseõiguste tagamise põhimõtte rikkumist ning viiendaks proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et Üldkohus analüüsis vaid hagi põhjenduseks esitatud teise väite kolmandat osa, milles Transnáutica kinnitab, et Portugali toll ei täitnud oma kohustusi üldtagatise suhtes, mille Transnáutica oli transiiditoimingute katmiseks esitanud.
Üldkohus tühistas vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse ja mõistis kohtukulud välja komisjonilt.
Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44, et tolliseadustiku artiklid 191 ja 198 sätestavad, et kui toll teeb kindlaks, et esitatud tagatis ei taga või ei taga enam kindlalt või piisavalt tollivõla tasumist ettenähtud aja jooksul, nõuab toll kohustatud isikult, et see omal valikul esitaks lisatagatise või asendaks algse tagatise uuega.
Selles küsimuses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 järgmist:
„Liikmesriikide pädevate tolliasutuste tegevus ja kontroll on oluline mitte ainult tagatissertifikaadi koostamisel, vaid iga kord, kui üldtagatist, mis on mõeldud katma mitut transiiditoimingut, kasutatakse selliste transiiditoimingute tegemiseks ja katmiseks.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46–48 analüüsis Üldkohus kohtuasja neid asjaolusid, mis puudutasid Transnáutica esitatud üldtagatist, ja leidis, et toll oli 68 deklaratsiooni T1 puhul aktsepteerinud mittepiisava tagatise. Punktis 48 märkis Üldkohus:
„Tuleb tõdeda, et Portugali toll on 68 deklaratsioonist T1 puhul nõustunud mittepiisava tagatisega. Nagu [Transnáutica] kohtuistungil väitis, ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud, ei katnud üldtagatis ühe päeva jooksul väljastatud deklaratsioone T1 arvestades kunagi rohkem kui 7,29% tollimaksust ja muudest maksudest. Kui aga igat deklaratsiooni eraldi analüüsida, kattis tagatissertifikaat sissenõutava maksusumma vaid kolme kõnealuse deklaratsiooni puhul. Tuleb tõdeda, et sellisel juhul esitati samal kuupäeval teisi deklaratsioone T1, millel ei olnud piisavat tagatist.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 tegi Üldkohus sellest järgmise järelduse:
„Kui Portugali toll oleks deklaratsioonide T1 väljastamisel kontrollinud, kas tollimaksu- ja muude maksude tasumise kohustus, mis võib iga veose puhul tekkida, on hageja esitatud üldtagatisega kaetud, ei oleks 68 deklaratsiooni T1 väljastada saanud.”
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 lükkas Üldkohus tagasi komisjoni argumendi, mille kohaselt ei olnud tollivõla tekkimise ja väikese summa tõttu kehtetu tagatissertifikaadi aktsepteerimise vahel mingisugust põhjuslikku seost, ning tõdes, et „sellega, et deklaratsioonide T1 väljastamisel aktsepteeriti liiga väike tagatis, mille summa ei saanud ilmselgelt katta kõiki nõutavaid tolli- ja muid makse, rikuti deklaratsioonide T1 väljastamisel menetlusnormi”.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 52 kinnitas Üldkohus üldtagatise olulisust ühenduse välistransiidiprotseduuri nõuetekohasel toimimisel. Ta märkis selle kohta, et liikmesriigi pädevate tolliasutuste sekkumine deklaratsioonide T1 väljastamisel on selle menetluse põhietapp, mille abil saab tuvastada võimalikud rikkumised.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54 ja 55 tõdes Üldkohus, et Transnáutica oli võtnud tarvitusele piisavad ettevaatusabinõud, vältimaks olulise väärtusega transiiditoimingute tegemist üldtagatist kasutades, ning et tolli kontrolli puudumine viimases ja olulises ühenduse välistransiidiprotseduuri staadiumis võimaldas selle, et väljastati 68 deklaratsiooni T1, mis ei olnud tagatissertifikaadiga kaetud, ja et selle äriühingu nimel, kes oli võtnud kõik vajalikud meetmed, et hoida ära tagatise kasutamise kuritarvitamist, pandi toime pettusi.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56 ja 57 analüüsis Üldkohus tolli kohustusi tagatissumma hindamisel. Ta leidis, et ettevõtja tuntus ja see, et Transnáutica ei olnud kunagi turustanud selliseid tundlikke kaupu nagu tubakas ja etüülalkohol, on asjaolud, mis oleksid pidanud pälvima rohkem tolli tähelepanu ning mitte õigustama – nagu väitis komisjon – kontrolli leevendamist. Neil asjaoludel sedastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 järgmist:
„[…] rikkumiste menetlemisel tolli poolt tehtud valikute tõttu tekkinud tollivõla sissenõudmine [Transnáuticalt] riivab rakendusmääruse artikli 905 aluseks oleva õigluse klausli eesmärki, kuna [Transnáutica] on sattunud eriolukorda, mis väljub tema majandustegevusega tavapäraselt kaasneva äririski raamest (vt selle kohta Euroopa Kohtu [7. septembri 1999. aasta] otsus kohtuasjas
C-61/98: De Haan, [EKL 1999, lk I-5003]
, [punkt 53], ja Euroopa Kohtu 18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-62/05 P: Nordspedizionieri di Danielis Livio jt
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I-8647
, punkt 51, ning [Üldkohtu 11. juuli 2002. aasta] otsus kohtuasjas
T-205/99: Hyper
vs
. komisjon [EKL 2002, lk II-3141]
, [punkt 95]).”
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 59–61 järgmist:
„59
Seega tuleb kokkuvõtvalt tõdeda, et kuna Portugali toll ei olnud deklaratsioonide T1 väljastamisele eelneva kontrollikohustuse täitmisel hoolas, eelkõige mis puutub üldtagatise summa kindlaksmääramisse ja kontrolli, siis kahjustas see hoolsuse puudumine tolliseadustikus ühenduse välistransiidiprotseduuriks ette nähtud süsteemi ja jättis seetõttu [Transnáutica] ilma konkreetsest võimalusest pettus enne selle toimepanemist avastada.
See hoolsuse puudumine on Portugali tolli vastutusalas ja tingib [Transnáutica] sattumise eriolukorda, mis väljub tema majandustegevusega tavapäraselt kaasneva äririski raamest.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon tegi seoses Portugali tolli kohustusega kontrollida üldtagatise kehtivust ja suurust ilmse hindamisvea, kui ta järeldas, et [Transnáutica] puhul ei olnud tegemist eriolukorraga.”
Apellatsioonimenetlusega samal ajal toimunud menetlus ja poolte nõuded
Samal ajal, kui Portugali Vabariik esitas käesoleva hagi, esitas ta vaidlustatud kohtuotsuse peale Üldkohtule kodukorra artikli 123 alusel kolmanda isikuna avalduse kohtuotsuse vaidlustamiseks. Lisaks palus ta Euroopa Kohtul peatada apellatsioonimenetlus ajaks, mil Üldkohus teeb tema poolt kolmanda isikuna esitatud vaidlustamisavalduse suhtes otsuse.
Euroopa Kohus rahuldas kõnealuse peatamistaotluse 29. aprilli 2010. aasta määrusega. Üldkohus jättis kolmanda isiku esitatud vaidlustamisavalduse oma 6. septembri 2010. aasta määrusega kohtuasjas T-385/05 TO: Portugal
v
s. komisjon rahuldamata.
Portugali Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus; ja
—
mõista kohtukulud välja Transnáuticalt.
Transnáutica palub Euroopa Kohtul:
—
esimese võimalusena jätta apellatsioonkaebus ilmse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
—
teise võimalusena jätta see põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
Hispaania Kuningriik palus 23. aprillil 2010 Euroopa Kohtu kantseleisse saabunud avaldusega luba astuda käesolevas asjas menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. Euroopa Kohtu viienda koja esimees rahuldas selle taotluse 20. septembri 2010. aasta määrusega.
Apellatsioonkaebus
Poolte argumendid
Portugali Vabariik esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks üheainsa väite, mille kohaselt on Üldkohus rikkunud tolliseadustiku artiklit 239, kuna ta leidis alusetult, et tegemist oli eriolukorraga, mis vastab selles artiklis sätestatud tingimustele tollimaksu tagasimaksmise kohta. Kõnealune väide jaguneb kolmeks osaks, millega Portugali Vabariik heidab Üldkohtule ette, et ta:
—
rikkus liidu õigust otsustades, et Portugali toll oli teinud vigu käsitletavate transiiditoimingute suhtes antud üldtagatise määramisel ja hilisemal kontrollil;
—
otsustas alusetult, et nende rikkumiste ja hilisema tollivõla tekkimise vahel oli põhjuslik seos selle tõttu, et kaup oli tollijärelevalve alt välja viidud, ja
—
tegi vale järelduse, et Transnáutica oli võtnud vajalikud ettevaatusabinõud, vältimaks suure väärtusega transiiditoimingute tegemist üldtagatist kasutades.
Portugali Vabariigi sõnul tuleb käesolevas asjas arvestada seda, et üldtagatis anti 1993. aastal, see tähendab ajal, mil tolliseadustiku rakendussätted ei olnud veel kohaldatavad, nagu tuleneb rakendusmääruse artikli 915 teisest lõigust. Sel ajal oleks üldtagatise suurus tulnud kindlaks määrata vastavalt komisjoni 21. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1214/92 ühenduse transiidiprotseduuri rakendamist käsitlevate sätete ja selle protseduuri lihtsustamise kohta (
EÜT L 132, lk 1
), muudetud komisjoni 21. detsembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3712/92 (
EÜT L 378, lk 15
), artiklile 34.
Üldtagatise kontrolli kohta väidab Portugali Vabariik, et Üldkohus rikkus liidu õigust, kui ta leidis, et tollil oli kohustus kontrollida, et esitatud üldtagatis kataks tasumisele kuuluva tollimaksu summa. Lisaks vaidlustab see liikmesriik Üldkohtu järelduse, mille kohaselt oleks toll pärast kontrolli pidanud nõudma tekkida võiva tollivõla väärtusest tulenevalt Transnáuticalt tagatise suurendamist, mis oleks viinud selle äriühingu oma töötaja pettuse avastamiseni.
Portugali Vabariik väidab, et tolliseadustiku artikkel 198 kohustab tolli vaid kontrollima, kas võimaliku tasumisele kuuluva imporditollimaksu summa on antud tagatise summast suurem. Nimetatud liikmesriigi sõnul rikkus Üldkohus liidu õigust, kui ta leidis, et see artikkel pani lähtetolliasutusele kohustuse transiidiprotseduuri käigus kontrollida, et antud üldtagatis kataks mitte ainult kõnealuse tollimaksu summa, vaid ka muu maksu, mille tasumise kohustus võib tekkida hiljem.
Samadel põhjustel kinnitab Portugali Vabariik oma väite kolmandas osas, et on õiguspärane järeldada, et Transnáutica võetud meetmed ei oleks takistanud tema töötajal esitamast sularahadeposiidina täiendavat tagatist, mis võimaldas katta kõnealuse imporditollimaksu summa ja seega teha vaidluse esemeks olevad deklareeritud transiiditoimingud.
Transnáutica väidab vastustaja vastuses esiteks, et Portugali Vabariigi esitatud apellatsioonkaebuse väited on ilmselgelt vastuvõetamatud.
Transnáutica arvates tuleb Portugali Vabariigi argumendid tagasi lükata, kuna esiteks ei esita viimane tõendit selle kohta, et Üldkohus tegi vea, mis tingis sisulise ebatäpsuse või moonutas asjaolusid, ja teiseks ei ole Euroopa Kohus kohustatud kontrollima Üldkohtu poolt juba kontrollitud asjaolusid ega lahendama kohtuasja oletuslike andmete või selliste asjaolude põhjal, mis ei ole aset leidnud. Lisaks ei ole apellatsioonkaebuses tõstatatud ühtegi õigusküsimust.
Teise võimalusena märgib Transnáutica, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et apellatsioonkaebus ei ole tervikuna ilmselgelt vastuvõetamatu, tuleb Portugali Vabariigi argumendid vähemalt ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puutub üldtagatise suuruse kindlaksmääramise küsimusse, siis kinnitab Transnáutica, et vastupidi Portugali Vabariigi väitele hõlmab rakendusmäärus, mis on kohaldatav alates 1. jaanaurist 1994, käesolevas kohtuasjas käsitletavaid deklaratsioone T1, mis väljastati 14. aprillist kuni 12. oktoobrini 1994.
Lisaks kinnitab Transnáutica, et Portugali Vabariigi argumenti, mille kohaselt Üldkohus põhjendas oma otsust sellega, et tagatis oleks pidanud katma 100% tollivõlast, tuleb käsitada ilmselgelt põhjendamatuna, kuna Portugali ametivõimude poolt tegelikult aktsepteeritud summat arvestades ei oleks vaidlustatud kohtuotsus olnud teistsugune isegi juhul, kui selles asjas oleks olnud kohaldatav määrus nr 1214/92 määrusega nr 3712/92 muudetud kujul. Transnáutica leiab, et Portugali ametivõimude hooletus on selles osas vaieldamatu.
Mis puutub üldtagatise kontrolli, siis vaidlustab Transnáutica Portugali Vabariigi tõlgenduse, mille kohaselt niisuguse tagatise kontrollimise kohustusel „puudub igasugune õiguslik alus”.
Transnáutica väitel on üldtagatis mõeldud selleks, et kindlustada tollivõla ja muude maksude tasumine, mille tasumise kohustus transiitkauba suhtes tekkida võib, nii et see tagatis peab katma tollivõla summa, mitte kauba väärtuse. Seega ei ole tarvis ühtegi konkreetset õiguslikku meedet, mis paneks liikmesriigi tollile kohustuse kõnealust üldtagatist kontrollida. Transnáutica arvates peab toll hea seisma selle eest, et antav tagatis kataks võla tasumise, et vältida mis tahes eeskirjade eiramist.
Transnáutica kinnitab, et tolliseadustiku artiklit 198 tuleb tõlgendada lojaalse koostöö põhimõtte alusel, mille kohaselt võtavad liikmesriigid kõik üld- ja üksikmeetmed, et tagada aluslepingutest või liidu institutsioonide õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmine. Järelikult isegi siis, kui üldtagatise kontrollikohustust ei ole sõnaselgelt nimetatud, peab liikmesriigi toll saama kontrollida selle piisavust. Kõnealuse äriühingu sõnul ei ole sellise kontrolli puudumise korral tagatud nimetatud artikli rakendamine ning eiratakse koostöö põhimõtet.
Transnáutica leiab, et Portugali Vabariigi väitega nõustumine tähendaks möönmist, et liikmesriigid on kohustatud kohaldama liidu õigust vaid siis, kui mõni norm selle sõnaselgelt ette näeb. Niisugune tõlgendus kahjustaks pädevuse jaotuse süsteemi liidus. Just sel põhjusel tuleb käsitletav väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis lõpuks puutub apellatsioonkaebuse ainsa väite kolmandasse osasse, siis Transnáutica leiab, et tema vastutust ei mõjuta see, millise liikmesriigi toll – kas Portugali või Hispaania või hoopis mõne muu liikmesriigi toll – vastutab hoolsuse puudumise eest tagatise määramisel ja kontrollil. Seega tuleb see väiteosa ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Hispaania Kuningriik kinnitab menetlusse astuja seisukohas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta muutis tolliseadustiku artiklites 6 ja 198 ette nähtud halduspädevuse, mida toll võib teostada oma kaalutlusõigusest lähtudes, tolli kohustuseks, mis mõjutab tollivõla tekkimist. Hispaania Kuningriik väidab, et see tõlgendus kehtib vaid juhtudel, mil norm näeb selle sõnaselgelt ette ja määratleb ametiasutuse kohustusest tulenevad õiguslikud tagajärjed.
Nimetatud liikmesriigi hinnangul tähendaks ametiasutuse kontrollipädevuse muutmine kohustuseks, mis mõjutab tollivõla tekkimist, möönmist, et ametiasutus teostab talle antud pädevust maksukohustuslase igale toimingule eelneva loa põhimõttel, mis oleks vastuolus arenenud riikides kehtiva minimaalse sekkumise üldpõhimõttega, kuna kehtib presumptsioon, et maksukohustuslased teevad oma toimingud õiguspäraselt.
Kui arvestada asjaolu, et kõikideks tollieeskirjade kohaldamisel tehtavateks toiminguteks on vaja huvitatud isiku eelnevat taotlust, siis võimaldaks vaidlustatud kohtuotsuse kohaldamine järeldada, et tolliasutustele antud kontrollipädevuse teostamisega saaks ära hoida igasugust pettust, välja arvatud erandjuhul, nagu kauba tolliterritooriumile toomine ilma tollideklaratsiooni esitamata. Järelikult on pettuse korral ametiasutus see, kes vastutab, ja pettuse toimepanija tuleks maksust vabastada.
Hispaania Kuningriigi arvates tuleb selleks, et hinnata vaidlusaluse otsuse õiguspärasust rakendusmääruse artikli 905 ja järgnevate artiklite seisukohalt, anda eelkõige hinnang maksukohustuslase käitumisele seoses nende asjaoludega, mis seondusid tollimaksu tasumise kohustuse tekkimise aluseks olnud rakendusjuhtumiga.
Komisjon märgib oma vastuses, et ta oleks soovinud täpsuse huvides esitada mõne käesoleva apellatsioonkaebuse raames esitatud argumendi kohta oma märkused, kuid kuna ta vaidlustatud kohtuotsuse suhtes ise apellatsioonkaebust ei esitanud, ei soovi ta Portugali Vabariigi apellatsioonkaebuse suhtes seisukohta võtta.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastuvõetavus
Transnáutica esitab vastuvõetamatuse vastuväite, kinnitades, et Portugali Vabariik, kes esitas kolmanda isikuna vaidlustamisavalduses ja käesolevas apellatsioonkaebuses põhjenduse täpselt samas sõnastuses, palub Euroopa Kohtul tegelikult uurida uuesti fakti- mitte õigusküsimusi, mis on vastuolus ELTL artikliga 256.
Selles osas tuleb märkida, et kuigi Portugali Vabariik esitab käesolevas apellatsioonkaebuses samad argumendid, mis ta esitas kolmanda isiku vaidlustamisavalduse põhjenduseks Üldkohtus, ei ole pelgalt see asjaolu piisav, et tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetamatuks, võtmata nõnda sellelt liikmesriigilt seaduslikku õiguskaitsevahendit. See on
a fortiori
nii, kuna käesoleva juhtumi puhul ei rahuldanud Üldkohus seda kolmanda isiku vaidlustamisavaldust ega analüüsinud ka Portugali Vabariigi argumente, mille viimane kõnealuses menetluses esitas.
Pealegi ei puuduta apellatsioonkaebus, vastupidi Transnáutica väitele, Üldkohtus juba käsitletud faktide uurimist, vaid kohtu hinnangut, mille kohaselt on niisuguses olukorras, nagu käesoleva kohtuasja aluseks olnud olukord, täidetud tolliseadustiku artikli 239 kohaldamise õiguslikud tingimused. Seda Üldkohtu hinnangut võib Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses analüüsida (vt selle kohta 25. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-204/07 P: C.A.S.
vs
. komisjon, EKL 2008, lk I-6135
, punkt 83).
Järelikult tuleb Transnáutica esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Sisulised küsimused
Oma apellatsioonkaebuses vaidlustab Portugali Vabariik Üldkohtu järelduse, mille kohaselt eriolukorraga tolliseadustiku artikli 239 tähenduses on tegemist siis, kui liikmesriigi toll teeb kindlaksmääratud toimingute kohta esitatava üldtagatise summa määramisel ja selle hilisemal kontrollil vigu.
Portugali Vabariik esitab oma apellatsioonkaebuses üheainsa väite, millel on kolm osa. Esiteks väidab ta, et Üldkohtu kinnitus, mille kohaselt tegi Portugali toll üldtagatise määramisel ja kontrollil vigu, põhineb liidu õiguse valel tõlgendusel. Teiseks tuvastas Üldkohus selle liikmesriigi arvates alusetult põhjusliku seose tehtud vigade ja selle vahel, et hiljem tekkis kauba tollijärelevalve alt väljaviimisel tollivõlg. Lõpuks leiab ta, et Üldkohus järeldas alusetult, et Transnáutica võttis kõik vajalikud meetmed, vältimaks suure väärtusega transiiditoimingute tegemist üldtagatist kasutades.
On kohane meenutada et rakendusmääruse artikkel 905 – mille alusel palub liikmesriik, kelle tolli küsimus puudutab, komisjonil esitatud asjaolude põhjal hinnata, kas on tegemist tollimaksu vähendamist õigustava eriolukorraga – kujutab endast õigluse üldklauslit, mille eesmärk on reguleerida eriolukorda, millesse deklarant teiste samal tegevusalal tegutsevate ettevõtjatega võrreldes võib sattuda, kui esitatud põhjendusi arvestades ei ole toll ise saanud tollimaksu vähendamise otsust teha (vt 25. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-86/97: Trans-Ex-Import, EKL 1999, lk I-1041
, punktid 18–21, ja eespool viidatud kohtuotsus De Haan, punkt 52).
Pärast eeltoodud täpsustust on kohane märkida, et Portugali Vabariigi vastuväited Üldkohtu arutluskäigu kohta puudutavad Üldkohtu analüüsi teatavaid faktilisi ja õiguslikke etappe, mille tulemusel kohus järeldas, et tegemist oli eriolukorraga tolliseadustiku artikli 239 tähenduses. Sellise arutluskäigu põhjendatuse kontrollimiseks tuleb neid etappe üksteise järel analüüsida.
Kõigepealt tuleb sarnaselt Üldkohtu tõdemusele vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 meenutada, et tolliseadustiku artikkel 94 kohustab printsipaali esitama tagatise, et kindlustada seoses kaubaga tekkida võiva tollivõla ja muude maksude tasumine. Tolliseadustiku artiklitest 191 ja 198 tuleneb veel, et toll on kohustatud määrama piisava üldtagatise ja kontrollima see esitataks.
Kuid nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 õigustatult märkis, on liikmesriikide pädevate tolliasutuste tegevus ja kontroll oluline mitte ainult tagatissertifikaadi koostamisel, vaid iga kord, kui üldtagatist, mis on mõeldud katma mitut transiiditoimingut, kasutatakse selliste transiiditoimingute tegemiseks ja katmiseks. Kuigi tolliseadustiku artikkel 198 ei pane formaalset kohustust kontrollida üldtagatise piisavust, peavad pädevad tolliasutused siiski võtma kõik vajalikud meetmed, kui nad avastavad, et esitatud tagatise summa ja teatava transiiditoimingute kogumi puhul tasumisele kuuluva tollimaksusumma vahel on lahknevus.
Portugali Vabariik vaidlustab tolliseadustiku artikliga 198 pandud kohustuse ulatuse ja kinnitab, et Üldkohus tõlgendas seda sätet liiga kitsalt, pannes üldtagatise piisavuse kontrollimiseks tollile kõrgendatud hoolsuskohustuse. Ta vaidlustab ka Üldkohtu järelduse seoses üldtagatise arvutamiseks kasutatavate normidega.
Tuleb tõdeda, et Euroopa Kohtus esitatud märkustes esitasid Portugali Vabariik ja komisjon käesoleva vaidluse puhul kohalduvate normide kohta vastukäivad tõlgendused. Sõltuvalt kohaldatavast tõlgendusversioonist saadakse erinev tulemus, kui suures ulatuses – kas 30% või 50% – peab tasumisele kuuluv tollimaks olema üldtagatisega kaetud.
Sellega seoses on oluline täpsustada, et tollil lasuv hoolsuskohustus ei sõltu käesoleva vaidluse suhtes kohaldatavates normides nõutud osakaalu suurusest. Veel tuleb meenutada, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48, et „[n]agu [Transnáutica] kohtuistungil väitis, ilma et komisjon oleks seda vaidlustanud, ei katnud üldtagatis ühe päeva jooksul väljastatud deklaratsioone T1 arvestades kunagi rohkem 7,29% tolli- jm maksudest”.
Niisiis tuleb tõdeda, et sõltumata sellest, kas kohaldatavad normid nõuavad, et üldtagatis moodustaks 30% või 50% tasumisele kuuluva tollimaksu summast, tegi Üldkohus õige järelduse, et tolli poolt nõutud tagatis ei olnud piisav. Asjaolu, et tegelikult antud üldtagatis ei katnud kunagi rohkem kui 7,29% tollimaksust, kuigi tagatissumma oleks pidanud katma vähemalt 30% sellest maksust, õigustab Üldkohtu kinnitust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55, mille kohaselt „[võimaldas] tolli kontrolli puudumine viimases ja olulises ühenduse välistransiidiprotseduuri staadiumis […] selle, et väljastati 68 deklaratsiooni T1, mis ei olnud tagatissertifikaadiga kaetud”.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 õigesti märkis, „on selle protseduuri toimimiseks oluline, et üldtagatis oleks piisav, et katta tekkida võiv tollivõlg kas 30, 50 või 100% ulatuses, mis määratakse kindlaks veetava kauba laadist lähtudes. Tagatise kontrollimisel deklaratsiooni T1 väljastades tehtud viga mõjutab konkreetselt printsipaali võimet tagada tekkida võiva tollivõla tasumine”.
Eeltoodust lähtudes tulebki analüüsida Portugali Vabariigi esitatud ainsa väite kahte ülejäänud osa. Esiteks vaidlustab Portugali Vabariik Üldkohus arutluskäigu, mis puudutab põhjuslikku seost tolli poolt üldtagatise määramisel tehtud vea ja kauba tollijärelevalve alt väljaviimise tõttu tollivõla tekkimise vahel.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 leidis Üldkohus, et „[k]ui Portugali toll oleks deklaratsioonide T1 väljastamisel kontrollinud, kas tollimaksu ja muude maksude tasumise kohustus, mis võib iga veose puhul tekkida, oleks hageja esitatud üldtagatisega kaetud, ei oleks 68 deklaratsiooni T1 väljastada saanud”. Selle arutluskäigu aluseks on asjaolu, et kui asjaomane toll oleks täitnud oma kohustust esitatava üldtagatise summa arvutamise hetkel, siis ei oleks kõiki neid toiminguid, mille puhul hiljem avastati pettus, kunagi teha saanud.
Seega puudutab Üldkohtu poolt sel viisil esile tõstetud põhjuslik seos mitte üldtagatise summa valesti arvutamist ja tollivõla tekkimist, vaid pigem seost ühelt poolt asjaomase tolli hoolsuse puudumise – mille tõttu transiiditoimingud jäid kõigi kohaldatavate normidega ette nähtud kontrollimeetmete alt välja – ja teiselt poolt eriolukorra esinemise vahel. Selle asemel, et teha kindlaks, kas üldtagatise summa arvutamisel tehtud vea ja tollivõla tekkimise vahel on põhjuslik seos, uuris Üldkohus, kas vaidluse aluseks olnud asjaolud võisid tingida „eriolukorra” tolliseadustiku artikli 239 tähenduses.
Sellest samast kaalutlusest lähtudes tuleb teiseks analüüsida ka Portugali Vabariigi ainsa väite kolmandat osa. Kõnealune liikmesriik vaidlustab Üldkohtu kinnituse, et kui toll oleks arvutanud välja üldtagatise piisava summa ja oleks kontrollinud selle esitamist, siis oleks Transnáutica sisekorra eeskirjad võimaldanud vältida pettust toimingute tegemisel ja järelikult ära hoida tollivõla tekkimise.
Selles osas piisab, kui märkida, et Portugali Vabariik ei ole esitanud ühegi tõendit, mille põhjal võiks järeldada, et Üldkohus tegi vea, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 leidis, et „[k]ui Portugali toll oleks tagatisest selle ebapiisava summa tõttu keeldunud ja palunud täiendava tagatise esitamist, siis mitte ainult ei oleks kõnealused deklaratsioonid T1 jäänud väljastamata, vaid õige on ka [Transnáutica] kinnitus, et ta oleks võinud oma töötaja poolt toime pandud pettuse avastada”.
Seega ei rikkunud Üldkohus ühtegi õigusnormi ega moonutanud ühtegi talle esitatud tõendit, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 otsustas, et „[s]ee hoolsuse puudumine on Portugali tolli vastutusalas ja tingib [Transnáutica] sattumise eriolukorda, mis väljub tema majandustegevusega tavapäraselt kaasneva äririski raamest”.
Mis puudutab Portugali Vabariigi poolt väite kolmanda osa põhjenduseks esitatud argumenti Transnáutica töötaja võimaliku käitumise kohta juhul, kui Portugali toll oleks palunud Transnáutical esitada täiendav tagatis, siis tuleb märkida, et see argument on oletuslik.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et kohtuasja konkreetsetel asjaoludel oli Üldkohtul alust talle esitatud faktide alusel – tõendeid moonutamata ja õigusnorme rikkumata – leida, et asjaomase tolli hoolsuse puudumine, mille tõttu ei osutunud Transnáutica võetud kontrollimeetmed tõhusaks, tingis eriolukorra tolliseadustiku artikli 239 tähenduses.
Kuna ühegagi kolmest väitest, mis Portugali Vabariik oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitas, ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 2 esimesele lõigule, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Vastavalt sama artikli lõike 4 esimesele lõigule kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud.
Kuna Transnáutica on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Portugali Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista. Menetlusse astunud Hispaania Kuningriigi kohtukulud tuleb jätta tema enese kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

3.
Jätta Hispaania Kuningriigi kohtukulud tema enese kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.