CELEX: 62013CJ0317
Acțiune în anulare
Cooperare polițienească și judiciară în materie penală
Supunerea unei noi substanțe psihoactive unor măsuri de control
Determinarea temeiului juridic
Cadrul juridic aplicabil ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona
Dispoziții tranzitorii
Temei juridic derivat
Consultarea Parlamentului

Prin cererile introductive formulate în cauzele C‑317/13 și C‑679/13, Parlamentul European solicită anularea Deciziei 2013/129/UE a Consiliului din 7 martie 2013 privind supunerea 4-metilamfetaminei unor măsuri de control (
JO L 72, p. 11
) și, respectiv, a Deciziei de punere în aplicare 2013/496/UE a Consiliului din 7 octombrie 2013 privind supunerea substanței 5-(2-aminopropil)indol unor măsuri de control (
JO L 272, p. 44
, denumite în continuare, împreună, „deciziile atacate”).
Cadrul juridic
Considerentul (14) al Deciziei 2005/387/JAI a Consiliului din 10 mai 2005 privind schimbul de informații, evaluarea riscurilor și controlul noilor substanțe psihoactive (
JO L 127, p. 32
, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 170) este redactat după cum urmează:
„În conformitate cu articolul 34 alineatul (2) litera (c) [UE], măsurile bazate pe prezenta decizie pot fi adoptate cu majoritate calificată, aceste măsuri fiind necesare pentru punerea în aplicare a prezentei decizii.”
Articolul 1 din această decizie prevede:
„Prezenta decizie instituie un mecanism destinat unui schimb rapid de informații cu privire la noile substanțe psihoactive. […]
Prezenta decizie prevede, de asemenea, o evaluare a riscurilor asociate cu aceste noi substanțe psihoactive pentru a permite ca măsurile aplicabile în statele membre pentru controlul stupefiantelor și al substanțelor psihotrope să fie aplicate și noilor substanțe psihoactive.”
Articolul 6 din decizia menționată prevede că Consiliul Uniunii Europene poate solicita redactarea unui raport de evaluare a riscurilor asociate cu o nouă substanță psihoactivă.
Articolul 8 din aceeași decizie, cu titlul „Procedura pentru punerea sub control a anumitor noi substanțe psihoactive specifice”, este redactat după cum urmează:
„(1)   În termen de șase săptămâni de la data la care a primit Raportul de evaluare a riscurilor, Comisia prezintă Consiliului o inițiativă privind supunerea noii substanțe psihoactive unor măsuri de control. […]
(2)   În cazul în care Comisia consideră că nu este necesar să prezinte o inițiativă privind supunerea noii substanțe psihoactive unor măsuri de control, o astfel de inițiativă poate fi prezentată Consiliului de către unul sau mai multe state membre, de preferință nu mai târziu de șase săptămâni de la data la care Comisia și‑a prezentat raportul Consiliului.
(3)   Consiliul decide, cu majoritate calificată și în urma unei inițiative prezentate în temeiul alineatului (1) sau (2), în conformitate cu articolul 34 alineatul (2) litera (c) [UE], dacă va supune noua substanță psihoactivă unor măsuri de control.”
Deciziile atacate
Decizia 2013/129, care vizează TFUE și Decizia 2005/387, în special articolul 8 alineatul (3) din aceasta, prevede, la articolul 1, că noua substanță psihoactivă 4‑metilamfetamina este supusă unor măsuri de control la nivelul Uniunii.
Articolul 2 din această decizie prevede că statele membre adoptă, până la 17 martie 2014, toate măsurile necesare pentru a supune substanța respectivă unor măsuri de control și unor sancțiuni penale, conform dispozițiilor cuprinse în legislațiile lor.
Decizia 2013/496, care vizează de asemenea TFUE și Decizia 2005/387, în special articolul 8 alineatul (3) din aceasta, prevede, la articolul 1, că noua substanță psihoactivă 5-(2-aminopropil)indol este supusă unor măsuri de control în întreaga Uniune.
Articolul 2 din această decizie prevede că statele membre iau, până la 13 octombrie 2014, măsurile necesare pentru a supune substanța respectivă unor măsuri de control și unor sancțiuni penale, astfel cum se prevede în legislația lor.
Concluziile părților și procedura în fața Curții
Parlamentul solicită Curții:
—
anularea deciziilor atacate;
—
menținerea efectelor acestor decizii până la înlocuirea lor prin noi acte și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul solicită Curții:
—
respingerea acțiunilor ca nefondate;
—
respingerea excepției de nelegalitate a Deciziei 2005/387 ridicate în aceste acțiuni ca inadmisibilă sau, cel puțin, ca nefondată;
—
în subsidiar, în caz de anulare a deciziilor atacate, menținerea efectelor acestora până la înlocuirea lor prin noi acte și
—
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
Prin Decizia președintelui Curții din 27 martie 2014, cauzele C‑317/13 și C‑679/13 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii.
Prin Deciziile președintelui Curții din 8 octombrie 2013 și din 28 aprilie 2014, a fost admisă cererea de intervenție a Republicii Austria în susținerea concluziilor Consiliului în cauzele C‑317/13 și C‑679/13.
Cu privire la acțiuni
Parlamentul invocă două motive în susținerea acțiunilor formulate, întemeiate pe alegerea unui temei juridic abrogat sau nelegal și, respectiv, pe încălcarea unei norme fundamentale de procedură ca urmare a neparticipării Parlamentului la procedura de adoptare a deciziilor atacate.
Cu privire la admisibilitatea anumitor motive sau argumente invocate de Parlament în cauza C‑679/13
Argumentele părților
Consiliul apreciază că anumite motive sau argumente invocate de Parlament în cauza C‑679/13 trebuie respinse ca inadmisibile întrucât sunt lipsite de claritate și de precizie. Ar fi cazul motivelor sau al argumentelor ținând de aplicarea articolului 39 alineatul (1) UE, de alegerea unui temei juridic abrogat, de încălcarea principiului securității juridice și a principiului echilibrului instituțional și de faptul că deciziile atacate ar modifica un element esențial al Deciziei 2005/387.
Parlamentul susține că cererea de sesizare a instanței în cauza C‑679/13 este suficient de clară și de precisă. În ceea ce privește în special afirmația potrivit căreia deciziile atacate ar modifica un element esențial al Deciziei 2005/387, Parlamentul subliniază că a stabili dacă aceasta este situația în speță prezintă o importanță redusă, întrucât această împrejurare este, în orice caz, lipsită de orice consecință în ceea ce privește procedura care ar fi trebuit să fie urmată pentru adoptarea Deciziei 2013/496.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că, potrivit articolului 120 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții și jurisprudenței referitoare la acesta, orice cerere de sesizare trebuie să indice obiectul litigiului, motivele și argumentele invocate, precum și o expunere sumară a acestor motive. Această indicație trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune trebuie să reiasă în mod coerent și comprehensibil din textul cererii introductive înseși, iar concluziile acesteia din urmă trebuie să fie formulate în mod neechivoc, pentru a evita ca Curtea să se pronunțe
ultra petita
sau să omită să se pronunțe asupra unei critici (a se vedea în acest sens Hotărârea Regatul Unit/Consiliul, C‑209/13,
EU:C:2014:283
, punctul 30 și jurisprudența citată).
În speță, prezentarea primelor trei motive sau argumente ale cererii introductive în cauza C‑679/13 a căror lipsă de claritate și de precizie este denunțată de Consiliu îndeplinește asemenea cerințe. Ea a permis îndeosebi Consiliului să elaboreze o apărare în raport cu aceste motive sau cu aceste argumente și permite Curții să își exercite controlul jurisdicțional asupra Deciziei 2013/496.
În ceea ce privește ultimul dintre aceste motive sau dintre aceste argumente, trebuie arătat, în orice caz, că Parlamentul a admis, în memoriul în replică, că legalitatea Deciziei 2013/496 nu depinde de temeinicia acestui argument. Prin urmare, nu este vorba despre un motiv sau despre un argument cu privire la care Curtea este chemată să se pronunțe.
Rezultă din cele ce precedă că excepția de inadmisibilitate întemeiată pe pretinsa lipsă de claritate și de precizie a anumitor elemente ale cererii introductive în cauza C‑679/13 trebuie respinsă.
În consecință, în măsura în care temeiul juridic al unui act determină procedura care trebuie urmată pentru adoptarea acestuia (Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑130/10,
EU:C:2012:472
, punctul 80, și Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑658/11,
EU:C:2014:2025
, punctul 57), trebuie analizate în primul rând primul motiv invocat în cauza C‑317/13 și cel de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, întemeiate pe alegerea unui temei juridic abrogat sau nelegal.
Cu privire la primul motiv invocat în cauza C‑317/13 și la cel de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, întemeiate pe alegerea unui temei juridic abrogat sau nelegal
Cu privire la primul aspect al primului motiv invocat în cauza C‑317/13 și al celui de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, întemeiate pe alegerea unui temei juridic abrogat
– Argumentele părților
Parlamentul susține că referirea la Tratatul FUE care figurează în deciziile atacate este prea generală pentru a servi drept temei juridic acestora și că articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 nu poate fi considerat ca un veritabil temei juridic.
Astfel, această dispoziție s‑ar limita la a face referire la articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE, care ar fi constituit singurul temei juridic posibil pentru adoptarea unor măsuri de executare în cadrul fostului „al treilea pilon”.
Pe cale de consecință, temeiul juridic utilizat de Consiliu este, potrivit Parlamentului, articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE. Or, întrucât acest articol 34 a fost abrogat prin Tratatul de la Lisabona, el nu ar mai putea servi drept temei juridic pentru adoptarea unor acte noi. Împrejurarea că o dispoziție de drept derivat se referă la articolul 34 amintit ar fi fără incidență în această privință, în măsura în care dispoziția menționată ar trebui considerată ca fiind rămasă inaplicabilă din cauza intrării în vigoare a acestui tratat.
Consiliul precizează că a adoptat deciziile atacate în temeiul articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 coroborat cu articolul 9 din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii (denumit în continuare „Protocolul privind dispozițiile tranzitorii”). Subliniază în această privință că deciziile atacate nu vizează nici Tratatul UE în general, nici articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE în special.
În plus, Consiliul susține că, în urma abrogării articolului 34 UE, trimiterea la articolul respectiv care figurează la articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 nu mai produce efecte juridice și că această din urmă dispoziție a devenit un temei juridic autonom care atribuie Consiliului competențe de executare.
– Aprecierea Curții
Pentru a aprecia temeinicia primului aspect al primului motiv invocat în cauza C‑317/13 și al celui de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, se impune determinarea temeiului juridic pe baza căruia au fost adoptate deciziile atacate.
În această privință, trebuie să se constate că aceste decizii nu se referă la articolul 34 UE și că referirile lor fac trimitere în mod explicit la Tratatul FUE, precum și la articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387.
Nu se poate, prin urmare, considera, având în vedere textul deciziilor atacate, care trebuie, în principiu, pentru a îndeplini obligația de motivare, să menționeze temeiul juridic pe care acestea sunt fondate (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Consiliul, C‑370/07,
EU:C:2009:590
, punctele 39 și 55), că aceste decizii sunt fondate pe articolul 34 UE.
În plus, trebuie subliniat că niciun alt element din deciziile atacate nu arată că Consiliul a înțeles să utilizeze articolul 34 menționat ca temei juridic al acestor decizii.
În special, trimiterea efectuată de articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 la articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE este, în această privință, irelevantă, în măsura în care alegerea explicită a Consiliului de a menționa în deciziile atacate nu această dispoziție, ci Tratatul FUE și articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387, arată în mod clar că deciziile atacate sunt întemeiate pe această din urmă dispoziție ca atare.
Rezultă că abrogarea articolului 34 UE prin Tratatul de la Lisabona nu privează de temei juridic deciziile atacate.
În considerarea acestor elemente, primul aspect al primului motiv invocat în cauza C‑317/13 și al celui de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13 trebuie respinse ca nefondate.
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv invocat în cauza C‑317/13 și al celui de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, întemeiate pe alegerea unui temei juridic nelegal
– Argumentele părților
Parlamentul apreciază că, dacă s‑ar considera că articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 este temeiul juridic al deciziilor atacate, această dispoziție ar constitui un temei juridic derivat nelegal, care nu ar putea întemeia în mod valabil deciziile respective.
Astfel, ar rezulta din jurisprudența Curții că crearea unui temei juridic derivat care simplifică modalitățile de adoptare a unui act este incompatibilă cu tratatele. Așa s‑ar întâmpla în cazul articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387, întrucât nu ar prevedea consultarea Parlamentului, în condițiile în care aceasta ar fi fost impusă prin articolul 39 UE în vederea adoptării unei măsuri de executare a deciziei respective.
În plus, articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 ar fi devenit inaplicabil ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona și ar prevedea o derogare ilicită de la procedura instituită prin acest tratat pentru adoptarea unor noi acte. O asemenea derogare nu ar fi permisă de articolul 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii, care ar implica doar împrejurarea că actele fostului „al treilea pilon” nu sunt automat abrogate prin intrarea în vigoare a tratatului menționat.
Consiliul contestă, cu titlu principal, admisibilitatea excepției de nelegalitate a articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 ridicate de Parlament. În această privință, arată că, în temeiul articolului 10 alineatul (1) din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii, atribuțiile Curții privind această decizie rămân, până la 1 decembrie 2014, cele care existau înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona. Or, articolul 35 alineatul (6) UE, atunci aplicabil, nu prevedea posibilitatea Parlamentului de a introduce o acțiune în anulare împotriva unui act adoptat în cadrul fostului „al treilea pilon”, cum este cazul deciziei menționate. Ar rezulta din necompetența Curții în materie de la momentul respectiv că excepția de nelegalitate ridicată de Parlament ar trebui să fie declarată inadmisibilă.
Consiliul arată, în subsidiar, că, la momentul adoptării sale, articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 era conform Tratatului UE. Astfel, această dispoziție s‑ar limita să prevadă aplicarea procedurii prevăzute la articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE și nu ar fi instituit deci o procedură
sui generis
care să excludă consultarea Parlamentului.
În ceea ce privește efectele intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, Consiliul susține că interpretarea articolului 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii propusă de Parlament paralizează orice posibilitate de a adopta măsuri de executare prevăzute în actele fostului „al treilea pilon”, aceasta fiind tocmai situația pe care autorii tratatelor voiau să o împiedice.
– Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii Europene trebuie să se întemeieze pe elemente obiective, care pot fi supuse unui control jurisdicțional, printre care figurează finalitatea și conținutul actului (Hotărârea Comisia/Parlamentul și Consiliul, C‑43/12,
EU:C:2014:298
, punctul 29, precum și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie arătat că părțile nu sunt în dezacord cu privire la raportul dintre articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 și finalitatea sau conținutul deciziilor atacate. Parlamentul contestă, în schimb, legalitatea acestei dispoziții, arătând că simplifică modalitățile de adoptare a măsurilor de executare a Deciziei 2005/387 în raport cu procedura prevăzută în acest scop de tratate.
Or, reiese din jurisprudența Curții că, întrucât normele referitoare la formarea voinței instituțiilor Uniunii sunt stabilite de tratate și nu sunt nici la dispoziția statelor membre, nici a instituțiilor înseși, numai tratatele, în cazuri speciale, pot abilita o instituție să modifice o procedură decizională pe care o stabilesc. În consecință, a recunoaște unei instituții posibilitatea de a stabili temeiuri juridice derivate, fie în sensul unei îngreunări, fie în sensul unei simplificări a modalităților de adoptare a unui act, ar echivala cu a‑i atribui o competență legislativă care depășește ceea ce este prevăzut prin tratate (a se vedea Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑133/06,
EU:C:2008:257
, punctele 54-56).
Această soluție, desprinsă din Hotărârea Parlamentul/Consiliul (C‑133/06,
EU:C:2008:257
) cu privire la un temei juridic derivat care permite adoptarea de acte legislative, trebuie deopotrivă aplicată temeiurilor juridice prevăzute într‑un act de drept derivat care permit adoptarea de măsuri de executare a acestui act îngreunând sau simplificând modalitățile de adoptare a unor asemenea măsuri prevăzute în tratate.
Astfel, deși este adevărat că tratatele prevăd că Parlamentul și Consiliul stabilesc unele dintre normele privind exercitarea competențelor de executare de către Comisie, totuși normele specifice referitoare la adoptarea de măsuri de executare prevăzute în tratate sunt opozabile instituțiilor în același temei ca și cele referitoare la adoptarea actelor legislative și nu pot fi deci contrazise prin acte de drept derivat.
În acest context, dat fiind că legalitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului respectiv (a se vedea prin analogie Hotărârea Gualtieri/Comisia, C‑485/08 P,
EU:C:2010:188
, punctul 26, Hotărârea Schindler Holding și alții/Comisia, C‑501/11 P,
EU:C:2013:522
, punctul 31, precum și Hotărârea Schaible, C‑101/12,
EU:C:2013:661
, punctul 50), legalitatea articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 trebuie apreciată din perspectiva dispozițiilor care guvernează, la data adoptării acestei decizii, executarea actelor generale în domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală, și anume articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE și articolul 39 alineatul (1) UE.
Rezultă din aceste dispoziții că Consiliul, hotărând cu majoritate calificată, adoptă, după consultarea Parlamentului, măsurile necesare pentru punerea în aplicare a deciziilor adoptate în cadrul titlului referitor la cooperarea polițienească și la cooperarea judiciară în materie penală.
În această privință, este, desigur, necesar să se constate că textul articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 nu prevede obligația Consiliului de a consulta Parlamentul înainte de a adopta măsurile de executare a acestei decizii prevăzute de respectiva dispoziție.
Totuși, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că un text de drept derivat al Uniunii trebuie să fie interpretat, în măsura posibilului, în sensul conformității sale cu dispozițiile tratatelor (Hotărârea Efir, C‑19/12,
EU:C:2013:148
, punctul 34 și jurisprudența citată).
Prin urmare, dat fiind, pe de o parte, că obligația de a interpreta un act de drept derivat în conformitate cu dreptul primar decurge din principiul general de interpretare potrivit căruia o dispoziție trebuie interpretată, în măsura posibilului, astfel încât să nu se repună în discuție legalitatea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Sturgeon și alții, C‑402/07 și C‑432/07,
EU:C:2009:716
, punctele 47 și 48, precum și Hotărârea Reexaminare Comisia/Strack, C‑579/12 RX‑II,
EU:C:2013:570
, punctul 40) și, pe de altă parte, că legalitatea articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 trebuie să fie apreciată, pentru rațiunile amintite la punctul 45 din prezenta hotărâre, îndeosebi din perspectiva articolului 39 alineatul (1) UE, prima dispoziție trebuie să fie interpretată în conformitate cu aceasta din urmă.
În consecință, articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 trebuie să fie interpretat, în conformitate cu articolul 39 alineatul (1) UE, în sensul că nu permite Consiliului să adopte un act în scopul supunerii unei noi substanțe psihoactive unor măsuri de control decât după consultarea Parlamentului. Rezultă că se impune respingerea argumentului Parlamentului potrivit căruia împrejurarea că această primă dispoziție nu prevede obligația de a‑l consulta implică faptul că instituie modalități de adoptare a unor măsuri de executare simplificate în raport cu procedura prevăzută în acest scop în Tratatul UE.
În ceea ce privește argumentele Parlamentului legate de incompatibilitatea articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 cu normele de procedură aplicabile după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, trebuie arătat, în orice caz, că Protocolul privind dispozițiile tranzitorii cuprinde dispoziții care privesc în mod specific regimul juridic aplicabil după intrarea în vigoare a acestui tratat actelor adoptate pe baza Tratatului UE anterior acestei date.
Astfel, articolul 9 din acest protocol prevede că asemenea acte continuă să producă efecte juridice atât timp cât aceste acte nu vor fi fost abrogate, anulate sau modificate în temeiul tratatelor.
Acest articol trebuie să fie interpretat în lumina primului considerent al protocolului menționat, care precizează că este necesar să se prevadă dispoziții tranzitorii pentru a organiza tranziția de la dispozițiile instituționale ale tratatelor aplicabile înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona la cele prevăzute în acest tratat.
În consecință, dat fiind că Tratatul de la Lisabona a modificat în mod substanțial cadrul instituțional al cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală, articolul 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii trebuie înțeles, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 45 din concluzii, în sensul că vizează îndeosebi să asigure că actele adoptate în cadrul acestei cooperări vor putea continua să fie aplicate în mod eficace în pofida modificării cadrului instituțional al cooperării menționate.
Or, a admite argumentul Parlamentului potrivit căruia abrogarea, prin Tratatul de la Lisabona, a procedurilor specifice de adoptare a măsurilor de executare din domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală ar face imposibilă adoptarea unor asemenea măsuri înainte ca actele generale adoptate în cadrul acestei cooperări să fi fost modificate pentru a fi adaptate Tratatului de la Lisabona ar conduce tocmai la complicarea și chiar la împiedicarea aplicării eficace a actelor respective, compromițând astfel realizarea obiectivului urmărit de autorii tratatului.
În definitiv, interpretarea articolului 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii propusă de Parlament, potrivit căreia acest articol implică doar faptul că actele din domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciare în materie penală nu sunt automat abrogate ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, ar priva articolul menționat de orice efect util.
Rezultă din ceea ce precedă că o dispoziție a unui act adoptat în mod legal pe baza Tratatului UE înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona care prevede modalitățile de adoptare a unor măsuri de executare a acestui act continuă să își producă efectele juridice atât timp cât nu a fost abrogată, anulată sau modificată și permite adoptarea unor măsuri de executare în aplicarea procedurii pe care o definește.
În aceste condiții, împrejurarea că articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 ar prevedea modalități de adoptare a unor măsuri de executare îngreunate sau simplificate în raport cu procedura prevăzută în acest scop de Tratatul FUE nu poate implica faptul că această dispoziție constituie un temei juridic derivat nelegal a cărui aplicare ar trebui să fie înlăturată pe cale de excepție.
În consecință și în aceste împrejurări, fără a fi nevoie să se pronunțe cu privire la admisibilitatea celui de al doilea aspect al primului motiv invocat în cauza C‑317/13 și al celui de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13, este necesară înlăturarea acestuia ca nefondat (a se vedea prin analogie Hotărârea Franța/Comisia, C‑233/02,
EU:C:2004:173
, punctul 26, precum și Hotărârea Komninou și alții/Comisia, C‑167/06 P,
EU:C:2007:633
, punctul 32) și, prin urmare, respingerea acestor motive în integralitatea lor.
Cu privire la al doilea motiv invocat în cauza C‑317/13 și la primul motiv invocat în cauza C‑679/13, întemeiate pe încălcarea unei norme fundamentale de procedură
Argumentele părților
Parlamentul susține că, în ipoteza în care regimul anterior Tratatului de la Lisabona rămâne aplicabil în speță, el trebuia să fie consultat în aplicarea articolului 39 alineatul (1) UE.
Consiliul consideră, dimpotrivă, că articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 nu prevede nicio participare a Parlamentului la adoptarea deciziilor atacate și că, în urma abrogării articolului 39 UE prin Tratatul de la Lisabona, nu mai este necesară consultarea Parlamentului pentru adoptarea măsurilor de executare a acestei decizii.
Articolul 10 alineatul (1) din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii ar confirma această analiză, întrucât nu citează articolul 39 UE printre dispozițiile ale căror efecte sunt menținute după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona. Includerea în procedura de adoptare a unei obligații de consultare a Parlamentului ar echivala în definitiv cu adăugarea în procedura prevăzută la articolul 291 TFUE a unui element care nu este prevăzut acolo și ar repune astfel în discuție echilibrul instituțional stabilit prin Tratatul de la Lisabona.
Aprecierea Curții
Trebuie amintit că consultarea corespunzătoare a Parlamentului în cazurile prevăzute de normele aplicabile de drept al Uniunii constituie o normă fundamentală de procedură a cărei nerespectare determină nulitatea actului vizat (a se vedea în acest sens Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑65/93,
EU:C:1995:91
, punctul 21, și Hotărârea Parlamentul/Consiliul, C‑417/93,
EU:C:1995:127
, punctul 9).
În consecință, în măsura în care rezultă din răspunsul dat la primul motiv invocat în cauza C‑317/13 și la cel de al doilea motiv invocat în cauza C‑679/13 că Consiliul putea întemeia în mod valabil deciziile atacate pe articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387, se impune să se stabilească dacă Parlamentul trebuie să fie consultat înainte de adoptare a unui act în temeiul acestei dispoziții.
În această privință, rezultă din considerațiile care figurează la punctele 50-57 din prezenta hotărâre că articolul 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387, interpretat conform articolului 39 alineatul (1) UE, continuă să își producă efectele juridice atât timp cât nu a fost abrogat, anulat sau modificat și permite adoptarea unor măsuri de executare în aplicarea procedurii pe care o definește. Prin urmare, Consiliul este ținut să consulte Parlamentul înainte de a supune o nouă substanță psihoactivă unor măsuri de control.
Contrar celor susținute de Consiliu, abrogarea articolului 39 alineatul (1) UE prin Tratatul de la Lisabona nu poate repune în discuție această obligație de a consulta Parlamentul.
Astfel, în lumina considerațiilor care figurează la punctul 49 din prezenta hotărâre, abrogarea articolului 39 alineatul (1) UE posterior adoptării articolului 8 alineatul (3) din Decizia 2005/387 nu poate face să dispară obligația de a interpreta această dispoziție în conformitate cu articolul 39 alineatul (1) UE.
De asemenea, faptul că articolul 291 TFUE nu prevede obligația de a consulta Parlamentul este lipsit de pertinență, în măsura în care obligația de a consulta Parlamentul constituie unul dintre efectele juridice ale Deciziei 2005/387 care sunt menținute după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona în temeiul articolului 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii, astfel cum este interpretat la punctul 57 din prezenta hotărâre.
Or, este cert că deciziile atacate au fost adoptate de Consiliu fără consultarea prealabilă a Parlamentului.
Rezultă că al doilea motiv invocat în cauza C‑317/13 și primul motiv invocat în cauza C‑679/13 sunt fondate, iar deciziile atacate trebuie, în consecință, să fie anulate.
Cu privire la cererea de menținere a efectelor deciziilor atacate
Atât Parlamentul, cât și Consiliul solicită Curții menținerea, în cazul în care ar anula deciziile atacate, a efectelor acestora din urmă până la înlocuirea lor prin noi acte.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 264 al doilea paragraf TFUE, Curtea poate indica, în cazul în care consideră că este necesar, care sunt efectele actului anulat care trebuie considerate ca fiind irevocabile.
În speță, a pronunța anularea deciziilor atacate fără a prevedea menținerea efectelor lor ar fi de natură să aducă atingere eficacității controlului substanțelor psihoactive vizate de aceste decizii și, prin urmare, protecției sănătății publice. Or, deși Parlamentul solicită anularea acestor decizii pentru motivul că a fost încălcată o normă fundamentală de procedură, nu contestă nici finalitatea, nici conținutul acesteia.
Este necesară, în consecință, menținerea efectelor deciziilor atacate până la intrarea în vigoare a unor noi acte destinate să le înlocuiască.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Parlamentul a solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 140 alineatul (1) din acest regulament, Republica Austria suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia 2013/129/UE a Consiliului din 7 martie 2013 privind supunerea 4-metilamfetaminei unor măsuri de control și Decizia de punere în aplicare 2013/496/UE a Consiliului din 7 octombrie 2013 privind supunerea substanței 5-(2-aminopropil)indol unor măsuri de control.

2)
Menține efectele Deciziei 2013/129 și ale Deciziei de punere în aplicare 2013/496 până la intrarea în vigoare a unor noi acte destinate să le înlocuiască.

3)
Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată.

4)
Republica Austria suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.