CELEX: 62011FJ0054
Verejná služba
Disciplinárne konanie
Disciplinárny postih
Odvolanie z funkcie
Existencia predbežného vyšetrovania pred vnútroštátnymi trestnými súdmi v čase prijatia rozhodnutia o odvolaní z funkcie
Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami
Zákaz prepustenia tehotnej pracovníčky počas obdobia od začiatku tehotenstva do konca materskej dovolenky

Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 4. mája 2011 BG podala túto žalobu, ktorou navrhuje na jednej strane
zrušiť rozhodnutie Európskeho ombudsmana uplatniť na ňu postih spočívajúci v odvolaní z funkcie bez straty práva na dôchodok
a na druhej strane náhradu ujmy, ktorú údajne utrpela v dôsledku tohto rozhodnutia.

Právny rámec
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie znie takto:
„…
Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným
súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.
…“
Článok 23 Charty s názvom „Rovnosť medzi ženami a mužmi“ stanovuje:
„Rovnosť medzi ženami a mužmi musí byť zabezpečená vo všetkých oblastiach vrátane zamestnania, práce a odmeňovania.
…“
Článok 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) znie takto:
„Zamestnancom v aktívnom pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy,
ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa
zmlúv.“
Článok 12 služobného poriadku stanovuje:
„Zamestnanec sa zdrží každého konania alebo správania, ktoré by mohlo nepriaznivo ovplyvniť jeho postavenie [poškodiť dôstojnosť
jeho funkcie –
neoficiálny preklad
].“
Podľa článku 86 ods. 3 služobného poriadku:
„Disciplinárne predpisy, postupy a opatrenia, a predpisy a postupy týkajúce sa administratívneho vyšetrovania, sú upravené
v prílohe IX.“
Príloha IX služobného poriadku sa týka disciplinárneho konania. Jej článok 5 znie takto:
„1.      V každej inštitúcii sa zriadi disciplinárna Komisia, ďalej len ‚Komisia‘. V komisii musí byť zastúpený aspoň jeden člen, ktorý
môže zastávať funkciu predsedu a je vybratý z osôb mimo inštitúcie.
2.      Komisia sa skladá z predsedu a štyroch plnoprávnych členov, ktorí môžu byť nahradení náhradníkmi a v prípadoch týkajúcich
sa zamestnanca, ktorý je zaradený najviac v platovej triede AD 13, dvoch ďalších členov zaradených v rovnakej funkčnej skupine
a rovnakej platovej triede ako zamestnanec, proti ktorému sa vedie disciplinárne konanie.
3.      Pre všetky prípady, s výnimkou tých, ktoré sa týkajú zamestnancov v platových triedach AD 16 alebo AD 15, členovia komisie
a ich náhradníci sa vymenúvajú spomedzi zamestnancov v platovej triede AD 14 alebo vyššej, ktorí sú v aktívnom pracovnom pomere.
…“
Podľa článku 6 prílohy IX služobného poriadku:
„1.      Ustanovujúci [Menovací –
neoficiálny preklad
] orgán a Výbor zamestnancov vymenujú po dvoch členoch a dvoch náhradníkoch súčasne.
2.      Predsedu a zástupcu predsedu vymenúva ustanovujúci [menovací –
neoficiálny preklad
] orgán.
…
5.      Príslušný zamestnanec mať právo odmietnuť jedného z členov komisie do piatich dní od jej ustanovenia. Aj inštitúcia má právo
odmietnuť jedného z členov komisie.
…“
Článok 10 prílohy IX služobného poriadku stanovuje:
„Prísnosť uložených disciplinárnych postihov musí byť primeraná závažnosti priestupku. Pri určovaní závažnosti priestupku
a rozhodovaní o disciplinárnom postihu sa berie do úvahy najmä:
a)      charakter priestupku a okolnosti, za ktorých vznikol;
b)      rozsah nepriaznivých účinkov priestupku na integritu, dobré meno alebo záujmy inštitúcií;
c)      mieru, do akej bol priestupok spôsobený úmyselne alebo z nedbanlivosti;
d)      dôvody priestupku zamestnanca;
e)      platovú triedu a dĺžku služby zamestnanca;
f)      mieru osobnej zodpovednosti zamestnanca;
g)      úroveň povinností a kompetencií zamestnanca;
h)      či priestupok je spojený s opakovaným konaním alebo správaním;
i)      správanie zamestnanca počas celej jeho kariéry.“
Článok 18 prílohy IX služobného poriadku znie takto:
„Po preskúmaní predložených dokumentov [disciplinárnej Komisii] a s prihliadnutím na všetky ústne alebo písomné stanoviská
a výsledky vykonaného vyšetrovania Komisia väčšinou hlasov prijíma odôvodnené stanovisko, najmä k otázke, či sú v sťažnosti
označené skutočnosti preukázané a či odôvodňujú uloženie sankcie. Toto stanovisko podpisujú všetci členovia komisie. Každý
člen môže priložiť k stanovisku svoj odlišný názor. Komisia predkladá uvedené stanovisko ustanovujúcemu [menovaciemu –
neoficiálny preklad
] orgánu a príslušnému zamestnancovi do dvoch mesiacov odo dňa prijatia správy ustanovujúceho [menovacieho –
neoficiálny preklad
] orgánu, ak je táto lehota primeraná zložitosti prípadu. Ak sa vyšetrovanie uskutočnilo na podnet komisie, táto lehota je
štyri mesiace pod podmienkou, že je primeraná vzhľadom na zložitosť prípadu.“
Článok 23 prílohy IX služobného poriadku stanovuje, že:
„1.      Ak ustanovujúci [menovací –
neoficiálny preklad
] orgán obviní zamestnanca z vážneho priestupku, ktorého sa dopustil nesplnením pracovných povinností alebo porušením právnych
predpisov, môže ihneď odvolať z funkcie osobu obvinenú [pozastaviť výkon funkcie osoby obvinenej –
neoficiálny preklad
] z tohto priestupku, na čas určitý alebo neurčitý.
2.      Ustanovujúci [Menovací –
neoficiálny preklad
] orgán prijme toto rozhodnutie po vypočutí príslušného zamestnanca, s výnimkou mimoriadnych okolností.“
Podľa článku 25 prílohy IX služobného poriadku:
„Ak je zamestnanec [trestne –
neoficiálny preklad
] stíhaný pre rovnaké činy, konečné rozhodnutie sa môže prijať až po vynesení konečného rozsudku súdom, ktorý prípad prejednáva.“
Článok 2 ods. 3 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami,
pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40;
Mim. vyd. 05/001, s. 187), znie takto:
„Táto smernica sa nedotýka ustanovení na ochranu žien, najmä pokiaľ ide o tehotenstvo a materstvo.“
Smernica 76/207 bola zrušená s účinnosťou od 15. augusta 2009 smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla
2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania
(prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 204, s. 23), ktorého článok 1 s názvom „Účel“ stanovuje:
„Účelom tejto smernice je zabezpečiť vykonávanie zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo
veciach zamestnania a povolania.
V tomto ohľade smernica obsahuje ustanovenia na vykonávanie zásady rovnakého zaobchádzania, pokiaľ ide o:
a)      prístup k zamestnaniu vrátane postupu a k odbornej príprave;
b)      pracovné podmienky vrátane odmeny;
c)      zamestnanecké systémy sociálneho zabezpečenia.
Obsahuje tiež ustanovenia na zabezpečenie účinnejšieho vykonávania prostredníctvom stanovenia vhodných postupov.“
Článok 2 ods. 2 smernice 2006/54 stanovuje:
„Na účely tejto smernice diskriminácia zahŕňa:
…
c)      akékoľvek menej priaznivé zaobchádzanie so ženou z dôvodov tehotenstva alebo materskej dovolenky v zmysle smernice 92/85/EHS.“
Článok 10 s názvom „Zákaz prepustenia“ smernice Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia
bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok
(desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS) (Ú. v. ES L 348, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 110)
znie takto:
„Aby sa pracovníčkam v zmysle článku 2 zaručilo uplatňovanie ich práv na ochranu zdravia a bezpečnosť, ako ich ustanovuje
uvedený článok, zabezpečí sa, že:
1.      členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zákaz prepustenia pracovníčok v zmysle článku 2 počas obdobia od začiatku tehotenstva
do konca materskej dovolenky stanovenej v článku 8 ods. 1 okrem výnimočných prípadov nesúvisiacich s ich stavom, ktoré povoľujú
vnútroštátne právne predpisy a/alebo vnútroštátna prax a kde to je uplatniteľné, pod podmienkou, že na to dá súhlas príslušný
orgán;
2.      ak zamestnávateľ prepustí pracovníčku v zmysle článku 2 v období uvedenom v bode 1, musí písomne uviesť riadne opodstatnené
dôvody jej prepustenia;
…“

Skutkové okolnosti
Žalobkyňa po tom, ako od roku 2002 pracovala u Európskeho ombudsmana ako dočasný zamestnanec a následne ako úradník vo funkčnej
skupine asistentov (AST), vykonávala vo funkčnej skupine administrátorov (AD) od 1. októbra 2008 do 31. júla 2010 funkciu
osoby zodpovednej za komunikáciu v oddelení „Komunikácia“ útvarov Ombudsmana v platovej triede AD 5.
Na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že v čase skutkových okolností bola vlastníčkou domu v Kehle (Nemecko), že jej manžel a ona
ho nikdy nepoužívali ako hlavné bydlisko a že v roku 2006 zrealizovala kúpu bytu v Štrasburgu (Francúzsko), ktorý bol od tej
doby na predaj.
Koncom februára 2008 sa žalobkyňa zaregistrovala v družstevnej spoločnosti zaoberajúcej sa realitnou činnosťou (ďalej len
„družstevná spoločnosť“) s cieľom získať ubytovanie v Štrasburgu s využitím štátnej pomoci poskytovanej vo Francúzku domácnostiam
s nízkymi príjmami, ktoré sa považujú za domácnosti po prvýkrát nadobúdajúce status vlastníka svojho bydliska. Na účely doplnenia
svojho spisu poskytla družstevnej spoločnosti dve potvrdenia o príjmoch z 27. februára 2008 týkajúce sa rokov 2006 a 2007.
Listom z 24. marca 2009 družstevná spoločnosť požiadala žalobkyňu, aby uviedla, či potvrdzuje svoj záujem nadobudnúť ubytovanie,
a aby jej poskytla niektoré informácie.
V priebehu júla 2009 družstevná spoločnosť požiadala žalobkyňu na účely preverenia jej spisu o predloženie jej výplatných
listín, ako aj výplatných listín jej manžela.
Žalobkyňa teda predložila výplatné listiny týkajúce sa apríla, mája, júna a júla 2009 (ďalej len „výplatné listiny“), ako
aj informácie týkajúce sa príjmov jej manžela.
Dňa 3. augusta 2009 družstevná spoločnosť skontaktovala vedúceho oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ útvarov Ombudsmana
s cieľom získať spresnenie týkajúce sa na jednej strane zohľadnenia platieb poberaných úradníkmi Európskej únie pre potreby
priznania hypotéky prostredníctvom štátnej pomoci a na druhej strane výplatných listín predložených žalobkyňou. V nadväznosti
na žiadosť útvarov Ombudsmana družstevná spoločnosť predložila 7. augusta 2009 kópiu výplatných listín.
Oddelenie „Administratíva a zamestnanci“ po oboznámení sa s výplatnými listinami zistilo, že tieto výplatné listiny bol zmenené
tak, aby znižovali skutočný príjem dotknutej osoby. Výplatné listiny z apríla, mája a júna 2009 tak vykazovali čistú mzdu
2 410,36 eur namiesto 5 822,43 eur a výplatná listina z júla 2009 čistú mzdu 5 711,32 eur namiesto 9 123,39 eur.
Dňa 10. augusta 2009 vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ zaslal družstevnej spoločnosti e‑mail, v ktorom ju informoval,
že na jednej strane nemôže spresniť, aké sumy sa majú zohľadniť z hľadiska francúzskeho práva, a že na druhej strane odhalil
vážne nepresnosti vo výplatných listinách, ktoré predložila žalobkyňa.
Dňa 11. augusta 2009 vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ navrhol začatie administratívneho vyšetrovania vo veci
„možného falšovania úradných dokumentov Ombudsmana… a [ich] použitie voči tretej osobe s cieľom získať osobný prospech“.
Dňa 17. augusta 2009 družstevná spoločnosť informovala vedúceho oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ o svojom zámere požiadať
žalobkyňu, aby predložila potvrdenie týkajúce sa referenčného daňového príjmu za rok 2008.
Dňa 25. augusta 2009 žalobkyňa požiadala útvary Ombudsmana, aby jej poskytli potvrdenie vyžadované družstevnou spoločnosťou,
ako aj iné potvrdenie v nemeckom jazyku. V ten istý deň vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ informoval žalobkyňu,
že nie je možné okamžite jej poskytnúť potvrdenie za rok 2008, ale poskytol jej potvrdenie v nemeckom jazyku.
Dňa 26. augusta 2009 žalobkyňa predložila družstevnej spoločnosti dokument s názvom „Potvrdenie“ týkajúce sa zdaniteľného
príjmu za rok 2008 na hlavičkovom papieri Európskeho ombudsmana, oddelenia „Administratíva [a zamestnanci]“.
Družstevná spoločnosť zaslala toto potvrdenie oddeleniu „Administratíva a zamestnanci“, ktoré konštatovalo, že dotknutý dokument
nebol vystavený týmto oddelením. Na tomto potvrdení bolo najmä uvedené referenčné číslo potvrdenia v nemeckom jazyku poskytnutého
žalobkyni 25. augusta 2009.
Dňa 2. septembra 2009 rozhodol Ombudsman o začatí administratívneho vyšetrovania, o informovaní prokurátora Francúzskej republiky
o dotknutých činoch a o pozastavení výkonu funkcie žalobkyne na neurčitú dobu bez zníženia mzdy. Žalobkyňa o tom bola informovaná
v ten istý deň.
Dňa 3. septembra 2009 bola žalobkyňa predvolaná na prvý výsluch v rámci administratívneho vyšetrovania. V priebehu tohto výsluchu
uznala, že sama vykonala falšovanie štyroch výplatných listín a potvrdenia o príjmoch za rok 2008. Okrem toho informovala
vyšetrovateľov o skutočnosti, že je tehotná, odpovedala na otázky, ktoré jej boli položené, a predložila vyšetrovateľom ručne
písaný list, v ktorom vyhlásila, že nijako nespochybňuje činy, ktoré sa jej vytýkajú, ale že si želá poskytnúť vysvetlenie.
Najmä tvrdila, že spáchala „nezmyselné“ skutky a že tak konala s cieľom „ukončiť úplne neznesiteľnú rodinnú situáciu“, konkrétne
ťažkosti s uzatvorením hypotéky z dôvodu vážnej choroby jej manžela.
Dňa 18. septembra 2009 vyšetrovatelia zaslali svoje závery týkajúce sa činov vytýkaných žalobkyni. Žalobkyňa poskytla dodatočné
pripomienky 22. septembra 2009 a spresnila, že začiatkom júla 2009 si uvedomila, že je tehotná a konala v stave paniky, lebo
sa obávala, že sa jej žiadosti v družstevnej spoločnosti nevyhovie.
Listom z 24. septembra 2009 vyšetrovatelia poskytli Ombudsmanovi správu o administratívnom vyšetrovaní, v ktorej vyvodili
záver, že žalobkyňa falšovala dokumenty a že ich predložila družstevnej spoločnosti ako podporné dokumenty pre žiadosť, ktorá,
ak by bola prijatá, by jej umožnila získať hypotéku za podmienok, ktoré sú podľa francúzskeho práva vyhradené pre domácnosti
s nízkymi príjmami. Vyšetrovatelia preto odporučili začať disciplinárne konanie.
Dňa 23. októbra 2009 bola žalobkyňa vypočutá Ombudsmanom v rámci predbežného výsluchu stanoveného článkom 3 prílohy IX služobného
poriadku.
Dňa 20. novembra 2009 Ombudsman rozhodol o začatí disciplinárneho konania. Vzhľadom na tehotenstvo žalobkyne a v nadväznosti
na stanovisko posudkového lekára inštitúcie však rozhodol 18. januára 2010 odložiť úkony spojené s disciplinárnym konaním
na dátum po pôrode žalobkyne.
Dňa 19. mája 2010 Ombudsman vec predložil disciplinárnej komisii, ktorá žalobkyňu vypočula 8. júla 2010.
Dňa 9. júla 2010 disciplinárna komisia vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom dospela k záveru, že inkriminované činy žalobkyňa
potvrdila a uznala.
Pokiaľ ide o navrhnutý postih, disciplinárna komisia vysvetlia svoje stanovisko takto:
„–      vytýkané činy porušujú dôstojnosť funkcie vykonávanej [žalobkyňou], najmä v kontexte hodnoty integrity spojenej s inštitúciou,
ktorá ju zamestnáva, a predstavujú závažné porušenia článku 12 služobného poriadku…,
–        úmyselná povaha vytýkaných skutočností a zodpovednosť úradníčky sú nesporné,
–        úradníčka vykonáva úlohy, ktoré zahŕňajú vysokú úroveň zodpovednosti,
–        vytýkané činy nenastali opakovane,
–        úradníčka mala dobré hodnotiace správy počas celého svojho služobného postupu.“
Vzhľadom na tieto okolnosti disciplinárna komisia väčšinou hlasov navrhla ako postih „zaradenie dotknutej osoby do nižšej
funkčnej skupiny s nižšou platovou triedou (AST 1, platový stupeň 1)“. Menšina členov disciplinárnej komisie sa však domnievala,
že vhodnejším postihom je odvolanie z funkcie.
Ombudsman vo svojom rozhodnutí z 20. júla 2010, ktoré bolo žalobkyni doručené 22. júla 2010, rozhodol o uložení postihu odvolania
z funkcie bez straty práva na dôchodok s účinnosťou od 31. júla 2010 (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Dňa 21. októbra 2010 žalobkyňa podala sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu z 20. júla
2010.
Rozhodnutím z 18. januára 2011, ktoré bolo žalobkyni doručené 24. januára 2011, Ombudsman sťažnosť zamietol.

Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zrušil rozhodnutie z 20. júla 2010,
–        v prípade potreby zrušil rozhodnutie z 18. januára 2011, doručené 24. januára 2011, ktorým bola jej sťažnosť výslovne zamietnutá,
a v dôsledku toho:
–        konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia má za následok jej opätovné prijatie na pracovné miesto administrátora v platovej
triede AD 5 platového stupňa 2 so spätným účinkom ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia, ako aj vyplatenie peňažných
nárokov dlžných za celé toto obdobie zvýšených o úroky z omeškania podľa sadzby Európskej centrálnej banky zvýšenej o 2 body,
–        subsidiárne zaviazal Ombudsmana na zaplatenie sumy zodpovedajúcej odmene, ktorú by žalobkyňa dostávala od dátumu nadobudnutia
účinnosti jej odvolania z funkcie až do mesiaca, v ktorom dosiahne dôchodkový vek, teda júla 2040, a príslušnú úpravu práv
na dôchodok žalobkyne,
–        v každom prípade zaviazal Ombudsmana na zaplatenie sumy 65 000 eur z dôvodu nemateriálnej ujmy spôsobenej žalobkyni,
–        zaviazal Ombudsmana na náhradu všetkých trov konania.
Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu ako nedôvodnú v celom rozsahu,
–        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Súd pre verejnú službu svojou prípravnou správou pre pojednávanie predloženou listom z 15. decembra 2011 vyzval účastníkov
konania, aby dodržali opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktorým účastníci konania vyhoveli v stanovenej lehote. Žalobkyňa
však informovala Súd pre verejnú službu, že nemohla predložiť kópiu informačného listu priloženého k žiadosti družstevnej
spoločnosti z 24. marca 2009.

Právny stav
1.
O predmete žaloby
Okrem zrušenia rozhodnutia z 20. júla 2010 žalobkyňa navrhuje, v prípade potreby, zrušenie rozhodnutia z 18. januára 2011,
ktorým menovací orgán zamietol jej sťažnosť.
Podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie, ktoré formálne smerujú proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti, majú za následok,
že Súdu pre verejnú službu je na posúdenie predložený akt, proti ktorému bola podaná sťažnosť, ak toto rozhodnutie ako také
nemá samostatný obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament, 293/87, bod 8).
Keďže rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti podanej proti spornému rozhodnutiu v prejednávanom prípade nemá samostatný obsah,
žalobu treba považovať za žalobu smerujúcu iba proti spornému rozhodnutiu.
Okrem toho Súd pre verejnú službu pripomína, že mu neprináleží v rámci žaloby podanej na základe článku 91 služobného poriadku
ukladať inštitúciám Únie príkazy (pozri napríklad rozsudok Súdu pre verejnú službu z 24. februára 2010, P/Parlament, F‑89/08,
bod 120, a zo 14. septembra 2010, Da Silva Pinto Branco/Súdny dvor, F‑52/09, bod 31). Návrhy smerujúce k tomu, aby Súd pre
verejnú službu konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia má za následok opätovné prijatie žalobkyne na jej pracovné miesto
administrátora v platovej triede AD 5 platového stupňa 2 so spätným účinkom ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia,
musia byť preto zamietnuté ako neprípustné.
2.
O návrhoch na zrušenie
Na podporu svojich návrhov na zrušenie sporného rozhodnutia žalobkyňa vzniesla päť dôvodov založených na porušení disciplinárneho
konania stanoveného služobným poriadkom, porušení povinnosti odôvodnenia, na zjavne nesprávnom posúdení, na porušení zásady
rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami a práva na materskú dovolenku, ako aj porušení povinnosti starostlivosti a zásady
riadnej správy vecí verejných.
Okrem toho vo svojich písomných vyjadreniach žalobkyňa nastoľuje otázku spočívajúcu v úlohe Ombudsmana v kontexte jednak disciplinárneho
konania z hľadiska zásad rovnosti zbraní medzi účastníkmi konania a jednak spravodlivého procesu. Aj za predpokladu, že žalobkyňa
zamýšľala takto vzniesť dôvod na podporu svojich návrhov na zrušenie, treba konštatovať, že takýto dôvod, ktorý nie je podložený
žiadnymi argumentmi v rozpore s pravidlom stanoveným v článku 35 ods. 1 písm. e) rokovacieho poriadku, by musel byť zamietnutý
ako neprípustný.

O prvom dôvode založenom na porušení disciplinárneho konania stanoveného služobným poriadkom
Dôvod založený na porušení disciplinárneho konania stanoveného služobným poriadkom má tri časti, ktoré súvisia s porušením
článku 25 prílohy IX služobného poriadku, s porušením článku 23 prílohy IX služobného poriadku a s porušením článkov 5 a 6
prílohy IX služobného poriadku.
O prvej časti prvého dôvodu týkajúcej sa existencie trestného stíhania za rovnaké činy
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Ombudsman v rozpore s článkom 25 prílohy IX služobného poriadku prijal konečné rozhodnutie, pričom nečakal
na záver trestného stíhania, ktoré sa proti nej začalo.
Podľa Ombudsmana pojem „trestné stíhanie“ stanovený v článku 25 prílohy IX služobného poriadku treba posúdiť vo svetle vnútroštátneho
práva uplatniteľného na prejednávanú vec, teda vo svetle francúzskeho práva. Ombudsman v tejto súvislosti tvrdí, že „trestné
stíhanie“ v zmysle francúzskeho práva v čase prijatia sporného rozhodnutia neexistovalo, a navrhuje, aby Súd pre verejnú službu
zamietol túto časť prvého dôvodu.
Na pojednávaní žalobkyňa tvrdila, že článok 25 prílohy IX služobného poriadku treba vykladať autonómne a že odkaz Ombudsmana
na francúzske právo v jeho vyjadrení k žalobe nie je relevantný.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Na úvod treba konštatovať, že výhrada založená na porušení článku 25 prílohy IX služobného poriadku nebola vznesená v rámci
konania pred podaním žaloby.
Je nesporné, že Ombudsman nevzniesol voči žalobkyni námietku neprípustnosti. Zhoda medzi sťažnosťou a žalobou, od ktorej závisí
prípustnosť žaloby, však predstavuje otázku verejného poriadku, ktorú musí súd preskúmať
ex offo
(pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia, F‑7/06, bod 26 a tam citovanú judikatúru).
Toto pravidlo sa môže uplatniť iba v prípadoch, keď žaloba v súdnom konaní mení predmet sťažnosti alebo jej dôvod, pričom
pojem „dôvod“ sa musí vykladať extenzívne. Najmä pokiaľ ide o návrhy na zrušenie treba pod „dôvodom sporu“ rozumieť spochybnenie
vnútornej zákonnosti napadnutého aktu žalobcom alebo, alternatívne, spochybnenie jeho vonkajšej zákonnosti, pričom ide o rozlíšenie
uznané judikatúrou (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. júla 2010, Časta/Komisia, F‑40/09, bod 83 a tam citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že žalobkyňa uviedla v štádiu sťažnosti viaceré tvrdenia súvisiace s vonkajšou zákonnosťou,
ako aj vnútornou zákonnosťou sporného rozhodnutia, a to nezákonnú povahu postupu pri prijatí tohto rozhodnutia, vecnú nesprávnosť
vytýkaných činov, porušenie povinnosti odôvodnenia a porušenie zásady primeranosti. Z toho vyplýva, že žalobkyňa tým, že vo
svojej žalobe uviedla dôvod založený na porušení článku 25 prílohy IX služobného poriadku, neporušila pravidlo zhody, a že
tento dôvod je preto prípustný.
Pokiaľ ide o meritum, prerušenie disciplinárneho konania až do právoplatného ukončenia trestného konania stanové v článku 25
prílohy IX služobného poriadku má dvojaký dôvod.
Na jednej strane má zabrániť zhoršeniu postavenia dotknutého úradníka v trestnom konaní vedenom pre činy, ktoré sú tiež predmetom
disciplinárneho konania, ktoré sa voči nemu vedie v rámci inštitúcie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 1998, Tzoanos/Komisia,
T‑74/96, bod 34).
Na druhej strane takéto prerušenie umožňuje zohľadniť v disciplinárnom konaní skutkové zistenia trestného súdu, keď sa jeho
rozhodnutie stane právoplatným. Článok 25 prílohy IX služobného poriadku totiž zakotvuje zásadu, podľa ktorej „prebiehajúce
trestné konanie bráni pokračovaniu disciplinárneho konania“, čo je odôvodnené najmä skutočnosťou, že vnútroštátne trestné
súdy disponujú omnoho širšími vyšetrovacími právomocami ako menovací orgán. Preto je administratíva v prípade, v ktorom ten
istý čin napĺňa znaky skutkovej podstaty trestného činu a predstavuje porušenie služobných povinností úradníka, viazaná závermi
trestného súdu v trestnom konaní. Ak trestný súd tieto skutočnosti konštatoval, následne ich môže administratíva právne kvalifikovať
ako disciplinárne porušenie povinností a predovšetkým overiť, či zakladajú porušenie služobných povinností (rozsudok Súdu
prvého stupňa z 10. júna 2004, François/Komisia, T‑307/01, bod 75; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. januára 2010, A
a G/Komisia, F‑124/05 a F‑96/06, bod 323).
Okrem toho z relevantnej judikatúry vyplýva, že dotknutému úradníkovi prináleží poskytnúť menovaciemu orgánu dôkazy umožňujúce
posúdiť, či činy, za ktoré je stíhaný v rámci disciplinárneho konania, sú zároveň predmetom trestného stíhania, ktoré sa voči
nemu začalo. Na splnenie tejto povinnosti musí dotknutý úradník v zásade preukázať, že sa voči nemu začalo trestné stíhanie,
zatiaľ čo sa proti nemu viedlo disciplinárne konanie. Činy, ktorých sa trestné stíhanie týka, môžu byť totiž identifikované
a porovnané s činmi, pre ktoré sa začalo disciplinárne konanie, na účely určenia ich prípadnej totožnosti, iba ak sa začalo
takéto trestné stíhanie (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. mája 2002, Onidi/Komisia, T‑197/00, bod 81).
Súdu pre verejnú službu preto prináleží predovšetkým rozhodnúť, či za okolností prejednávanej veci žalobkyňa preukázala, že
v okamihu prijatia sporného rozhodnutia prebiehalo „trestné stíhanie pre rovnaké činy“.
Súd pre verejnú službu hneď pripomína, že podľa ustálenej judikatúry znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny
výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť zmysel a rozsah takéhoto ustanovenia, musí mať za normálnych podmienok
autonómny výklad, ktorý treba hľadať s prihliadnutím na kontext ustanovenia a cieľ sledovaný predmetnou právnou úpravou (rozsudky
Súdu prvého stupňa z 5. októbra 2009, Komisia/Roodhuijzen, T‑58/08, bod 70, a Všeobecného súdu Európskej únie z 13. septembra
2011, Zangerl‑Posselt/Komisia, T‑62/10 P, bod 41 a tam citovaná judikatúra). Súd Únie sa až vtedy, ak nemá možnosť nájsť v práve
Únie alebo vo všeobecných zásadách práva Únie prvky, ktoré by mu umožnili spresniť obsah a rozsah určitého ustanovenia autonómnym
výkladom, môže aj pri absencii výslovného odkazu odvolať na právo členských štátov na účely uplatnenia práva Únie.
Z tejto judikatúry vyplýva, že v prvom rade je potrebné skúmať relevantné ustanovenia služobného poriadku (rozsudok Komisia/Roodhuijzen,
už citovaný, bod 71). Jediné odkazy na pojem „trestné stíhanie“ v služobnom poriadku sa však nachádzajú v článkoch 24 a 25
prílohy IX, teda v kontexte disciplinárneho konania, pričom tieto články neposkytujú žiadnu užitočnú informáciu o obsahu tohto
pojmu. Treba teda konštatovať, že služobný poriadok nespresňuje obsah pojmu „trestné stíhanie“ napríklad na rozdiel od pojmu
„stály nemanželský partner úradníka“ na účely priznania príspevku na domácnosť vo veci Komisia/Roodhuijzen, ktorý je definovaný
v článku 1 ods. 2 písm. c) prílohy VII služobného poriadku.
Pokiaľ ide o právo Únie, treba poznamenať, že normotvorca prijal viacero aktov, ktoré či už výslovne, alebo implicitne odkazujú
na vnútroštátne právo na účely definície pojmu „trestné konanie“ alebo špecifickejšieho pojmu „trestné stíhanie“. Napríklad
v článku 1 písm. c) rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní výraz „trestné
konanie“ „sa interpretuje podľa príslušného vnútroštátneho práva“ (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72). Rovnako
článok 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní poskytuje
práva „podozriv[ým] alebo obvinen[ým] osob[ám]“ bez stanovenia autonómnych definícií týchto pojmov (Ú. v. EÚ L 142, s. 1).
Súd pre verejnú službu z toho vyvodil záver, že nie je možné nájsť v práve Únie prvky, ktoré by mu umožnili spresniť obsah
a rozsah výrazu „trestné stíhanie“ použitého v článku 25 prílohy IX služobného poriadku autonómnym výkladom. Za týchto okolností
sa Súd pre verejnú službu môže na účely uplatnenia tohto ustanovenia odvolať jedine na právo členských štátov, v tomto prípade
na právo Francúzskej republiky, ktorého trestné orgány sa považujú za príslušné v súvislosti s činmi vytýkanými žalobkyni.
V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že v okamihu prijatia sporného rozhodnutia prebiehalo predbežné vyšetrovanie činov kvalifikovaných
ako „falšovanie úradných dokumentov Ombudsmana… a použitie voči tretej osobe s cieľom získať osobný prospech“, ale žiadne
súdne vyšetrovanie sa nezačalo a nebolo pridelené vyšetrovaciemu sudcovi.
V druhom rade Súd pre verejnú službu poznamenáva, že keďže vo francúzskom práve pojem „trestné stíhanie“ znamená podanie verejnej
žaloby na uplatnenie trestu, nemôže zahŕňať existenciu jednoduchého predbežného vyšetrovania. Z toho vyplýva, že z hľadiska
francúzskeho práva v prejednávanej veci v okamihu prijatia sporného rozhodnutia nebolo začaté trestné stíhanie.
Aj v prípade neexistencie trestného stíhania v zmysle vnútroštátneho práva však platí, že ak sa proti úradníkovi, ako je to
v prejednávanej veci, vedie vyšetrovanie, ktoré môže vyústiť do trestného stíhania, treba mu umožniť preukázať osobitným spôsobom
a vzhľadom na dvojité
ratio
článku 25 prílohy IX služobného poriadku, že na jednej strane disciplinárne rozhodnutie môže zhoršiť jeho postavenie v prípadnom
neskoršom trestnom stíhaní, ku ktorému môže viesť toto vyšetrovanie (pozri rozsudok Tzoanos/Komisia, už citovaný, bod 38),
a na druhej strane, že v rámci disciplinárneho konania administratíva zohľadnila činy spochybnené úradníkom predtým, ako ich
trestný súd konštatoval konečným spôsobom.
To nie je prípad prejednávanej veci.
Na jednej strane totiž treba konštatovať, že žalobkyňa vo svojej žalobe iba uviedla, že podmienka stanovená v článku 25 prílohy IX
služobného poriadku nebola dodržaná, pričom sa ani nepokúsila preukázať, že rozhodnutie, ktoré konečným spôsobom upravilo
jej situáciu, mohlo zhoršiť jej postavenie v prípadnom neskoršom trestnom stíhaní, ku ktorému mohlo viesť vyšetrovanie prebiehajúce
v čase disciplinárneho konania, teda stíhanie, ktoré by sa týkalo rovnakých činov.
Na druhej strane, pokiaľ ide o zásadu, podľa ktorej „prebiehajúce trestné konanie bráni pokračovaniu disciplinárneho konania“,
Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že keďže sa táto zásada musí uplatňovať v rámci jednoduchých vyšetrovaní pred samotným
začatím trestného stíhania, musí sa vykladať reštriktívne pod hrozbou pozbavenia disciplinárnych konaní potrebného účinku.
Táto zásada predovšetkým nemôže brániť tomu, aby administratíva prijala disciplinárny postih, pokiaľ je založený na činoch,
ktoré v čase prijatia jej rozhodnutia neboli dotknutým úradníkom spochybnené.
V prejednávanom prípade zo spisu vyplýva, že všetky činy, ktoré sú základom sporného rozhodnutia – zmena štyroch výplatných
listín a potvrdenia o príjme, predloženie týchto zmenených dokumentov tretím osobám v rámci žiadosti o získanie bankového
úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou –, boli žalobkyňou uznané a opakovane potvrdené počas celého konania, ktoré viedlo k spornému
rozhodnutiu. Okrem toho sa žalobkyňa nesnaží preukázať, že francúzsky trestný súd, ktorému by mohla byť vec predložená na
konci predbežného vyšetrovania, ktoré sa proti nej viedlo, by mohol dospieť k faktickým zisteniam spôsobilým akýmkoľvek spôsobom
spochybniť vecnú správnosť týchto činov.
Na otázku, ktorá jej bola v tejto veci položená na pojednávaní, sa žalobkyňa obmedzila na vyhlásenie, že prípadné trestné
vyšetrovanie by mohlo vyjasniť určité „tienisté oblasti“, akými sú podmienky, za akých sa zmena potvrdenia o príjme za rok
2008 vykonala, existencia jej záujmu zmeniť výplatné listiny a toto potvrdenie, ako aj existencia osobného prospechu z konania,
ktoré sa jej vytýka.
Zo spisu však vyplýva, že otázky týkajúce sa na jednej strane jej prípadného záujmu zmeniť výplatné listiny a potvrdenie o príjme
a na druhej strane osobného prospechu, ktorý mohla mať z takejto zmeny, neboli rozhodujúcimi okolnosťami v rozhodnutí Ombudsmana,
ktorý ako priťažujúcu okolnosť zohľadnil iba cieľ žalobkyne použiť tieto dokumenty „v rámci žiadosti o získanie bankového
úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou určeného rodinám s nízkymi príjmami“, čo žalobkyňa nespochybňuje, a zamietol alternatívne
vysvetlenia poskytnuté žalobkyňou.
Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že hoci sa trestné stíhanie proti žalobkyni v čase prijatia sporného rozhodnutia ešte
nezačalo, žalobkyňa nepredložila špecifický dôkaz o tom, že v prípade, ak by vyšetrovanie vedené v čase prijatia sporného
rozhodnutia vyústilo do trestného stíhania pre rovnaké činy, disciplinárne rozhodnutie by mohlo zhoršiť jej postavenie v prípadnom
trestnom konaní, ani o tom, že administratíva zohľadnila iné činy ako tie, ktoré žalobkyňa uznala.
Prvá časť prvého dôvodu preto musí byť zamietnutá ako nedôvodná.
O druhej časti prvého dôvodu týkajúcej sa vady konania pri prijatí rozhodnutia o pozastavení výkonu funkcie
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že o pozastavení výkonu jej funkcie sa rozhodlo v rozpore s článkom 23 prílohy IX služobného poriadku, pretože
pred prijatím tohto rozhodnutia nebola vypočutá.
Ombudsman v prvom rade odpovedá, že rozhodnutie o pozastavení výkonu funkcie žalobkyne bolo prijaté bez jej vypočutia, ale
v súlade s ustanoveniami článku 23 prílohy IX služobného poriadku, ktorý počíta s takouto možnosťou v prípade mimoriadnych
okolností. V druhom rade sa Ombudsman domnieva, že ak by aj došlo k vade konania pri prijatí rozhodnutia o pozastavení výkonu
funkcie, táto vada by nemala vplyv na sporné rozhodnutie.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa ustálenej judikatúry rozhodnutie nariaďujúce pozastavenie výkonu funkcie úradníka predstavuje akt spôsobujúci ujmu,
ktorý môže byť predmetom žaloby o neplatnosť za podmienok stanovených článkami 90 a 91 služobného poriadku (rozsudok Súdu
prvého stupňa z 19. mája 1999, Connolly/Komisia, T‑203/95, bod 33).
Takéto rozhodnutie však nepredstavuje nevyhnutný procesný úkon, teda prípravný úkon ku konečnému rozhodnutiu o uložení postihu,
ale autonómne rozhodnutie, ktoré menovací orgán môže prijať a ktorého uplatnenie je podriadené tvrdeniu o závažnom priestupku
(pozri rozsudok Connolly/Komisia, už citovaný, bod 36, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 2004, De Nicola/EIB,
T‑120/01 a T‑300/01, bod 113). Z toho vyplýva, že prípadná protizákonnosť rozhodnutia o pozastavení výkonu funkcie by nemala
žiaden vplyv na platnosť sporného rozhodnutia.
V dôsledku toho je druhá časť prvého dôvodu bezpredmetná, a musí byť preto zamietnutá.
O tretej časti prvého dôvodu týkajúcej sa nesprávneho zloženia disciplinárnej komisie
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že disciplinárna komisia zložená výlučne z externých členov mimo inštitúcie, akou bola disciplinárna komisia,
na ktorú sa obrátil Ombudsman, bola vytvorená v rozpore s článkami 5 a 6 prílohy IX služobného poriadku.
Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zamietol tretiu časť prvého dôvodu.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Treba skonštatovať, že článok 5 ods. 1 prílohy IX služobného poriadku, ktorý iba stanovuje, že aspoň jeden člen disciplinárnej
komisie musí byť vybraný z osôb mimo dotknutej inštitúcie, nijakým spôsobom nezakazuje, aby väčšina, či dokonca všetci členovia
disciplinárnej komisie mohli byť vybraní z osôb mimo inštitúcie.
Výklad tohto ustanovenia, ktorý by viedol k zakázaniu vytvárania disciplinárnych komisií zložených výlučne z externých členov
mimo dotknutej inštitúcie, sa nielenže neopiera o textové znenie, ale mal by za následok, ako správne tvrdil Ombudsman vo
svojom vyjadrení k žalobe, že v prípade inštitúcií alebo orgánov, ktoré nemajú dostatočný počet úradníkov s platovou triedou
požadovanou článkami 5 a 6 prílohy IX služobného poriadku, ktorí by mohli byť súčasťou disciplinárnej komisie, by nebolo možné
takúto komisiu platne vytvoriť.
Preto tretia časť prvého dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý v celom rozsahu.

O druhom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že ani stanovisko disciplinárnej komisie, ani rozhodnutie o odvolaní nespĺňajú požiadavku odôvodnenia.
V prvom rade žalobkyňa poukazuje na stručnosť stanoviska disciplinárnej komisie, ktoré nevysvetľuje, akým spôsobom ani z akého
dôvodu činy, ktoré sa jej vytýkajú, porušujú dôstojnosť vykonávanej funkcie. Okrem toho žalobkyňa spochybňuje tvrdenie disciplinárnej
komisie, podľa ktorého vykonávala úlohy, ktoré zahŕňajú vysokú úroveň zodpovednosti, a pripomína, že bola úradníkom najnižšej
platovej triedy funkčnej skupiny AD.
V druhom rade sa žalobkyňa domnieva, že rozhodnutie o odvolaní z funkcie nie je v súlade s požiadavkami odôvodnenia, hoci
sa líši od stanoviska disciplinárnej komisie.
Podľa žalobkyne v spornom rozhodnutí Ombudsman „[ne]overuje vecnú správnosť vytýkaných činov“, obmedzil sa na zostavenie zoznamu
priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností, ktorý sa podobá na „štylistickú figúru“, a nijakým spôsobom nevysvetľuje, v čom
je postih spočívajúci v odvolaní z funkcie vhodnejší ako zaradenie do nižšej platovej triedy, ktoré odporúčala disciplinárna
komisia.
Ombudsman sa domnieva, že disciplinárna komisia a menovací orgán dodržali povinnosť odôvodnenia tým, že uviedli relevantné
okolnosti, a navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie rozhodnutia spôsobujúceho ujmu musí umožniť súdu preskúmať zákonnosť rozhodnutia a poskytnúť
dotknutej osobe informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je rozhodnutie dôvodné (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa
z 19. mája 1999, Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, bod 93 a tam citovanú judikatúru).
Otázka, či odôvodnenie rozhodnutia menovacieho orgánu ukladajúce postih spĺňa tieto požiadavky, musí byť posúdená nielen vzhľadom
na jeho znenie, ale aj kontext, ako aj všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť. Hoci disciplinárna komisia a menovací
orgán musia v tejto súvislosti uviesť skutkové a právne okolnosti, od ktorých závisí právne odôvodnenie ich rozhodnutí, a úvahy,
ktoré ich viedli k ich prijatiu, nevyžaduje sa však, aby prediskutovali všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré dotknutá
osoba predložila v priebehu konania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. decembra 2002, Stevens/Komisia, T‑277/01, bod 71 a tam
citovaná judikatúra).
Okrem toho, ak je postih uložený menovacím orgánom, tak ako je to v prejednávanej veci, prísnejší ako postih navrhnutý disciplinárnou
komisiou, rozhodnutie musí podrobne popisovať dôvody, ktoré viedli menovací orgán k odchýleniu sa od stanoviska vydaného disciplinárnou
komisiou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. januára 1985, F./Komisia, 228/83, bod 35).
Práve vo svetle týchto zásad treba preskúmať, či stanovisko disciplinárnej komisie a sporné rozhodnutie sú riadne odôvodnené.
Po prvé, pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa stručnosti stanoviska disciplinárnej komisie, Súd pre verejnú službu poznamenáva,
že toto stanovisko je nesporne veľmi syntetické. V každom prípade na jednej strane disciplinárna komisia konštatuje, že existenciu
inkriminovaných činov žalobkyňa uznala, a na druhej strane stanovisko neopomína identifikovať rôzne priťažujúce a poľahčujúce
okolnosti, ktoré podporujú preradenie žalobkyne do nižšej platovej triedy, a teda umožňuje preskúmanie súdom a poskytuje dotknutej
osobe informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je rozhodnutie dôvodné. Táto výhrada sa preto musí zamietnuť.
Pokiaľ žalobkyňa spochybňuje posúdenie disciplinárnej komisie týkajúce sa vysokej úrovne zodpovednosti pri úlohách, ktoré
vykonáva, ide o otázku, na ktorú sa vzťahuje meritórne preskúmanie, a nie preskúmanie dostatočnej alebo nedostatočnej povahy
odôvodnenia. Táto otázka teda bude preskúmaná ďalej v rámci tretieho dôvodu týkajúceho sa zjavne nesprávneho posúdenia.
Pokiaľ ide o odôvodnenie sporného rozhodnutia, po prvé, odôvodnenie poukazuje na profesijné postavenie žalobkyne, na „falšovanie
štyroch [výplatných listín]“ a potvrdenia, ako aj na „použitie týchto falšovaných dokumentov voči tretím osobám“ v rámci žiadosti
o získanie bankového úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou. Po druhé, rozhodnutie zohľadňuje okolnosť, že žalobkyňa uznala
existenciu týchto činov počnúc prvým výsluchom pred disciplinárnou komisiou a nikdy ich nespochybnila počas celého priebehu
konania. Po tretie, Európsky ombudsman vysvetľuje, že činy vytýkané žalobkyni a jej následné konanie „znemožňujú zachovať,
alebo dokonca obnoviť, vzťah inštitucionálnej, profesijnej a osobnej dôvery medzi Ombudsmanom a [žalobkyňou]“ a že vzhľadom
na závažnosť jej konania a činov by jej zotrvanie vo verejnej službe vážne poškodilo jej povesť a malo veľmi negatívne dôsledky
pre morálnu autoritu Ombudsmana.
Takéto odôvodnenie, ktoré sa zďaleka neobmedzuje na obvyklé formulácie, spresňuje konkrétne činy pripísané žalobkyni, ako
aj úvahy, ktoré viedli menovací orgán uprednostniť postih spočívajúci v odvolaní z funkcie pred preradením do nižšej platovej
triedy. Toto odôvodnenie môže dotknutej osobe poskytnúť informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je sporné rozhodnutie
dôvodné a umožňuje Súdu pre verejnú službu vykonať preskúmanie jeho zákonnosti.
Vzhľadom na tieto okolnosti odôvodnenie stanoviska disciplinárnej komisie a sporného rozhodnutia nemožno považovať za nedostatočné.
Druhý dôvod sa preto musí zamietnuť ako nedôvodný.

O treťom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení
Tretí dôvod sa skladá z dvoch častí, ktoré sa týkajú vecnej nesprávnosti zistených činov a zjavného porušenia zásady proporcionality.
O prvej časti tretieho dôvodu týkajúcej sa vecnej nesprávnosti zistených činov
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že Ombudsman sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia tým, že sa domnieval, že mala v úmysle získať
svojím konaním, podľa znenia sporného rozhodnutia, „osobný prospech sociálnej povahy“. Okrem toho uvádza, že podľa francúzskej
judikatúry ide o trestný čin falšovania podľa článku 441‑1 francúzskeho trestného zákonníka iba vtedy, ak sfalšovaný alebo
zmenený dokument môže spôsobiť tretej osobe skutočnú alebo prípadnú ujmu, a tvrdí, že v prejednávanom prípade jej konanie
nespôsobilo žiadnu ujmu.
Ombudsman navrhuje, aby sa prvá časť tohto dôvodu zamietla.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že rozhodnutie uplatniť postih spočívajúci v odvolaní z funkcie vyplýva zo skutočnosti,
ktorú žalobkyňa nespochybňuje, a to že zmenila viacero úradných dokumentov a že ich použila voči tretím osobám. Vecnú správnosť
týchto činov teda žalobkyňa nespochybňuje.
Hoci je pravda, že sporné rozhodnutie vytýka žalobkyni, že použila „sfalšované dokumenty voči tretej osobe s cieľom získať
tak osobný prospech sociálnej povahy“, toto rozhodnutie je založené na skutočnosti, že boli zmenené úradné dokumenty a použité
voči tretím osobám. Ako priťažujúcu okolnosť totiž sporné rozhodnutie zohľadňuje zámer žalobkyne použiť tieto dokumenty „v rámci
žiadosti o získanie bankového úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou určeného rodinám s nízkymi príjmami“. Túto okolnosť žalobkyňa
nespochybnila, pričom sa obmedzuje na tvrdenie, že zo svojho konania nezískala výhodu sociálnej povahy, neuvádza však žiadne
tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že sporné rozhodnutie bolo založené na tomto zámere. Okrem toho treba pre úplnosť konštatovať,
že sporné rozhodnutie detailne preskúmava rôzne vysvetlenia uvádzané žalobkyňou a zamieta ich, a že žalobkyňa neposkytla žiadne
iné dostatočné vysvetlenie svojho konania.
V druhom rade právna kvalifikácia činov žalobkyne vo svetle francúzskeho trestného práva nie je relevantná, pretože spochybnené
činy boli preskúmané Ombudsmanom z hľadiska disciplinárneho priestupku a nie trestného činu.
Za týchto okolností Súd pre verejnú službu konštatuje, že žalobkyňa neuviedla žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že
sporné rozhodnutie je postihnuté vadou zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o vecnú správnosť činov, ktoré sa jej vytýkajú.
Prvá časť tretieho dôvodu sa preto musí zamietnuť.
O druhej časti tretieho dôvodu týkajúcej sa zjavného porušenia zásady proporcionality
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že konečná a nezvratná povaha uloženého postihu je neprimeraná z hľadiska spáchaného priestupku a okolností
prejednávanej veci a že Ombudsman nesprávne posúdil priťažujúce a poľahčujúce okolnosti.
Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zamietol túto časť tretieho dôvodu.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa článku 10 prílohy IX služobného poriadku uložený disciplinárny postih musí byť primeraný závažnosti priestupku. Tento
článok tiež uvádza kritériá, ktoré menovací orgán musí predovšetkým zohľadniť pri výbere postihu.
Určenie postihu je založené na celkovom posúdení všetkých konkrétnych činov a okolností vlastných každému individuálnemu prípadu
menovacím orgánom, pričom služobný poriadok nestanovuje pevný vzťah medzi postihmi, ktoré sú v ňom uvedené, a rôznymi porušeniami
povinností úradníkov ani nespresňuje, v akej miere sa má existencia priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností prejaviť pri
výbere postihu.
Okrem toho treba zdôrazniť, že dodržanie zásady účinnej súdnej ochrany, ktorá je vyjadrená v článku 47 Charty, nevylučuje,
aby v konaní správnej povahy bol postih uložený najskôr administratívnym orgánom. Predpokladom však je, že rozhodnutie administratívneho
orgánu, ktorý sám nespĺňa podmienky tohto článku, ako v prejednávanej veci menovací orgán, bude podliehať následnému preskúmaniu
„súdnym orgánom s neobmedzenou právomocou“ (pozri v tomto zmysle a analogicky, rozsudok ESĽP z 10. februára 1983, Albert a Le
Compte v. Belgicko, séria A č. 58, bod 29, rozsudky z 23. októbra 1995, Schmautzer, Umlauft, Gradinger, Pramstaller, Palaoro
a Pfarrmeier v. Rakúsko, séria A č. 328 A‑C a 329 A‑C, v príslušnom poradí body 34, 37, 42, 39, 41 a 38, a rozsudok z 24. septembra
2009, Mérigaud v. Francúzsko, č. 32976/04, bod 68). Aby mohol byť súdny orgán kvalifikovaný ako „súdny orgán s neobmedzenou
právomocou“, musí mať právomoc rozhodovať o všetkých skutkových a právnych otázkach relevantných pre spor, ktorý mu bol predložený
(rozsudok ESĽP z 3. februára 2003, Chevrol v. Francúzsko, č. 49636/99, bod 77 a tam citovaná judikatúra, a rozsudok zo 4. marca
2004, Silvester’s Horeca Service v. Belgicko, č. 47650/99, § 27), čo v prípade disciplinárneho postihu znamená, že predovšetkým
má právomoc posúdiť primeranosť medzi priestupkom a postihom, a nie je obmedzený na nachádzanie zjavne nesprávneho posúdenia
alebo zneužitia právomoci (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 15. mája 2012, Nijs/Dvor audítorov, T‑184/11 P, body 85 a 86).
Súd pre verejnú službu musí posúdiť tvrdenia uvádzané žalobkyňou, ktoré sa týkajú údajného porušenia zásady proporcionality,
v právnom rámci popísanom v bodoch 115 až 117 tohto rozsudku a preskúmať, či menovací orgán zvážil priťažujúce a poľahčujúce
okolnosti primeraným spôsobom.
V prejednávanom prípade sa nezdá, že sporný postih je neprimeraný, pretože žalobkyňa tým, že zmenila úradné dokumenty, vážne
porušila dôstojnosť svojej funkcie a s končenou platnosťou prelomila vzťah dôvery s Ombudsmanom. Okrem toho žiadna skutočnosť
uvádzaná žalobkyňou neumožňuje vyvodiť záver, že uložený postih je neprimeraný vo vzťahu ku konaniu, ktoré sa jej vytýka.
Žalobkyňa najmä vytýka Ombudsmanovi, že v prvom rade nesprávne považoval za priťažujúce okolnosti významné úlohy, ktoré vykonávala
ako administrátor zodpovedný za komunikáciu, závažnú protiprávnu povahu vytýkaných činov, neschopnosť a odmietanie žalobkyne
uznať činy, vážnu ujmu spôsobenú dobrej povesti Ombudsmana a premyslenosť konania.
Pokiaľ ide o úlohy vykonávané žalobkyňou, ako správne pripomína Ombudsman vo svojom písomnom vyjadrení, žalobkyňa bola jediným
administrátorom v rámci oddelenia „Komunikácia“. Okrem toho z hodnotiacich správ priložených k žalobe vyplýva, že bola skutočne
poverená významnými úlohami v oblasti verejného obstarávania a spravovania verejných prostriedkov. Prax žalobkyne v službe
Ombudsmana a významné úlohy, ktoré jej boli pridelené, preukazujú dôveru Ombudsmana voči žalobkyni a odôvodňujú, že tieto
okolnosti zohľadnil ako priťažujúce (pozri v tomto zmysle rozsudok Onidi/Komisia, už citovaný, bod 146).
Pokiaľ ide o kvalifikáciu činov a závažnosť priestupku, žalobkyňa sa obmedzuje na tvrdenie, že tento priestupok nemá takú
povahu, aby ju viedol k popretiu jej úlohy úradníčky, ale neuvádza žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť posúdenie Ombudsmana,
podľa ktorého skutočnosť, že zmenila úradné dokumenty a použila ich voči tretím osobám, predstavuje veľmi závažný priestupok.
Pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa „neschopnos[ti] a odmietani[a] [žalobkyne] uznať činy“ a okolnosti, že sa nikdy za svoje
konanie neospravedlnila, Súd pre verejnú službu pripomína, že Ombudsman nikdy nespochybnil, že žalobkyňa uznala činy, a že
v skutočnosti v spornom rozhodnutí za priťažujúcu okolnosť považuje „neschopnosť a odmietanie [žalobkyne] uznať závažnosť
spáchaných činov“. Okrem toho, hoci je pravda, že žalobkyňa počas rozhovoru s vyšetrovateľmi hneď tvrdila, že si je „vedomá
závažnosti činov“, zo spisu vyplýva, že sa ju opakovane snažila zľahčovať. Počas výsluchu s Ombudsmanom zdôrazňovala, že družstevná
spoločnosť a prokuratúra pripisovali jej spisu malý význam; rovnako v dodatočných pripomienkach z 3. novembra 2009 poukazovala
na „zámer [Ombudsmana] zveličovať“, „až sa nakoniec prekročila zásada proporcionality“. Napokon sa žalobkyňa obmedzila na
ospravedlnenie sa pred vyšetrovateľmi „za ten neznesiteľný a bolestivý okamih, ktorý [im] priniesla táto situácia a [ich]
činy“, ale nikdy sa neospravedlnila za svoje konanie. Ombudsmanovi preto nemožno vytýkať, že považoval za priťažujúcu okolnosť,
že žalobkyňa nepochopila závažnosť činov, ktoré sa jej vytýkajú.
Žalobkyňa tvrdí, že Ombudsman nesprávne zohľadnil ako priťažujúcu okolnosť ujmu, ktorú jej činy spôsobili dobrej povesti Ombudsmana,
pretože spis zostal dôverný. Súd pre verejnú službu však poznamenáva, že samotná žalobkyňa sa sťažovala na publicitu prípadu,
a že, ako pripomína Ombudsman, spis je nepochybne známy družstevnej spoločnosti a francúzskym verejným orgánom, ktoré na základe
článku 4 ods. 2 rozhodnutia Európskeho parlamentu 94/262/ESUO, ES, Euratom z 9. marca 1994 o úprave a všeobecných podmienkach
upravujúcich výkon funkcie ombudsmana (Ú. v. ES L 113, s. 15; Mim. vyd. 01/001, s. 283), Ombudsman informoval o činoch vytýkaných
žalobkyni, čiže táto výhrada nemôže byť prijatá.
Žalobkyňa napokon spochybňuje výhradu o premyslenosti konania, ktorú Ombudsman zohľadnil. Stačí však pripomenúť, že nebolo
spochybnené, že konanie žalobkyne sa odohrávalo v období približne dvoch mesiacov od začiatku júla 2009 do 26. augusta 2009,
teda dátumu, kedy žalobkyňa zaslala družstevnej spoločnosti potvrdenie o príjmoch, ktoré sama vytvorila. Okrem toho činy,
ktorých spáchanie žalobkyňa uznala, jasne implikujú úroveň prípravy, ktorá vylučuje „nepremyslený čin“, ako to tvrdí žalobkyňa.
Táto výhrada sa preto musí zamietnuť.
V druhom rade, pokiaľ ide o posúdenie poľahčujúcich okolností, žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nezohľadnil jej osobnú a rodinnú
tieseň. Skutočnosť, že Ombudsman tieto tvrdenia zamietol, však nepreukazuje, že ich nezohľadnil.
Okrem toho žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nevyvodil dôsledky zo skutočnosti, že u nej nenastalo opakovanie priestupku.
V tejto súvislosti článok 10 písm. h) prílohy IX služobného poriadku uvádza, že pri určovaní závažnosti priestupku menovací
orgán berie do úvahy, či je priestupok spojený s opakovaným konaním alebo správaním, a teda prípadné opakovanie priestupku
by mohlo odôvodniť sprísnenie trestu. Naproti tomu neexistencia opakovania priestupku nemôže predstavovať poľahčujúcu okolnosť,
pretože úradník je zo zásady povinný zdržať sa akéhokoľvek činu alebo konania, ktoré by mohlo porušiť dôstojnosť jeho funkcie
(pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 30. novembra 2011, Quinn Barlo a i./Komisia, T‑208/06, body 255 a 264, podľa
ktorých v oblasti hospodárskej súťaže neexistencia opakovania porušenia nemôže byť poľahčujúcou okolnosťou, rozsudok je predmetom
odvolania pred Súdnym dvorom, vec C‑70/12 P).
Žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nerozlišoval medzi jej súkromným konaním a profesijnou činnosťou, pričom spáchaný priestupok
je striktne nezávislý od jej profesijných úloh. Takáto výhrada však musí byť zamietnutá, pretože povinnosť úradníka rešpektovať
dôstojnosť svojej funkcie sa neobmedzuje na osobitný okamih, keď vykonáva určitú špecifickú úlohu, ale je povinný ju dodržiavať
za každých okolností (rozsudok Súdneho dvora zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, body 79 až 93 a 130; rozsudok
Súdu prvého stupňa zo 7. marca 1996, Williams/Dvor audítorov, T‑146/94, bod 68).
Žalobkyňa napokon vytýka Ombudsmanovi, že za poľahčujúcu okolnosť nepovažoval jej hodnotiace správy, v ktorých Ombudsman vyjadril
názor, že má výbornú výkonnosť. Bez ohľadu na posúdenie uvedené v hodnotiacich správach žalobkyne a napriek tomu, že Ombudsman
v spornom rozhodnutí vyjadril názor, že efektívnosť a spôsobilosť žalobkyne sú nepopierateľné, menovací orgán však môže legitímne
zaujať stanovisko, že vzhľadom na závažnosť zistených činov, na platovú triedu a zodpovednosť žalobkyne takáto okolnosť nemôže
zmierniť postih, ktorý sa má uložiť (pozri rozsudok Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, už citovaný, bod 167).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tento dôvod musí byť teda v celom rozsahu zamietnutý ako nedôvodný.

O štvrtom dôvode založenom na rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami a práve na materskú dovolenku
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že vzhľadom na to, že sporné rozhodnutie nadobudlo účinnosť v čase, keď bola na materskej dovolenke,
toto rozhodnutie porušuje článok 2 ods. 3 smernice 76/207 a článok 10 smernice 92/85.
Ombudsman, ktorý plne akceptuje, že smernica 92/85 sa v zásade môže uplatniť, odpovedá, že článok 10 tejto smernice zakazuje
prepustiť tehotnú pracovníčku iba v prípade, ak prepustenie súvisí s jej stavom, a navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Pokiaľ ide o údajné porušenie rovnosti zaobchádzania s muži a so ženami, treba hneď konštatovať, že článok 23 Charty stanovuje
povinnosť dodržiavať zásadu rovnosti medzi ženami a mužmi vo všetkých oblastiach vrátane zamestnania a že zásada zákazu diskriminácie
tehotných pracovníčok je stanovená v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2006/54 a v článku 10 smernice 92/85. Písomné vyjadrenia
žalobkyne sa preto musia chápať tak, že odkazujú na tieto ustanovenia.
Súd pre verejnú službu pripomína, že judikatúra uznala potrebu zabezpečiť rovnosť medzi pracujúcimi ženami a pracujúcimi mužmi
zamestnanými v inštitúciách Únie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. januára 1992, Speybrouck/Parlament, T‑45/90, bod 48).
V prejednávanom prípade žalobkyňa neuviedla žiadnu skutočnosť, ktorá by umožnila odhaliť existenciu priamej alebo nepriamej
diskriminácie, pričom takúto diskrimináciu nemožno predpokladať zo samotnej skutočnosti, že Ombudsman vedel o tehotenstve
žalobkyne.
Keďže neexistuje nijaká skutočnosť, ktorá by umožňovala predpokladať priamu alebo nepriamu diskrimináciu uvádzanú žalobkyňou,
Ombudsman nie je povinný preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami.
Pokiaľ ide o údajné porušenie článku 10 smernice 92/85, článok 1e ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že zamestnancom v aktívnom
pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú aspoň rovnocenné
s minimálnymi požiadavkami uplatniteľnými podľa opatrení schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv.
Cieľom smernice 92/85 je zlepšiť pracovné prostredie posilnením ochrany zdravia a bezpečnosti tehotných pracovníčok. Táto
smernica zaväzuje inštitúcie, pretože v rámci ich organizačnej autonómie a v medziach služobného poriadku musia zabezpečiť
tehotným pracovníčkam ochranu rovnocennú s minimálnou ochranou ponúknutou smernicou (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu
z 30. apríla 2009, Aayhan a i./Parlament, F‑65/07, bod 116).
Článok 10 smernice 92/85 však nemožno vykladať v tom zmysle, že zakazuje akékoľvek prepustenie tehotnej pracovníčky. Rozhodnutie
o odvolaní z funkcie prijaté počas obdobia od začiatku tehotenstva do konca materskej dovolenky z dôvodov nesúvisiacich s tehotenstvom
totiž nie je v rozpore s článkom 10 pod podmienkou, že zamestnávateľ písomne uvedie relevantné dôvody prepustenia a že prepustenie
dotknutej osoby umožňujú právne predpisy a/alebo prax v súlade s ustanoveniami článku 10 bodov 1 a 2 tejto smernice (pozri
rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2010, Danosa, C‑232/09, bod 63).
V prvom rade, zo spisu jasne vyplýva, že odvolanie žalobkyne vôbec nesúvisí s jej tehotenstvom. Okrem toho žalobkyňa nikdy
netvrdila, a to ani vo svojich písomných vyjadreniach, ani vo svojom prednese na pojednávaní, že rozhodnutie o odvolaní z funkcie
bolo založené na skutočnosti, že je tehotná.
V druhom rade Ombudsman uviedol písomne v spornom rozhodnutí relevantné dôvody prepustenia.
V treťom rade, hoci služobný poriadok neobsahuje osobitné ustanovenie, ktoré by výslovne stanovovalo výnimku zo zákazu uvedeného
v článku 10 smernice, musí sa vykladať v tom zmysle, že takúto výnimku umožňuje vo svojom článku 47 písm. e), v ktorom sa
stanovuje výnimočne možnosť ukončenia výkonu služby úradníka v prípade rozhodnutia o odvolaní z funkcie prijatého v nadväznosti
na disciplinárne konanie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tento dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

O piatom dôvode založenom na porušení povinnosti starostlivosti a zásady riadnej správy vecí verejných
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že rozhodol, že disciplinárne konanie začne až 19. mája 2010, zatiaľ čo ona naopak písomne
žiadala spolu s predložením lekárskeho potvrdenia od svojho ošetrujúceho lekára, aby sa konanie ukončilo čo najrýchlejšie
vzhľadom na účinky stresu, ktorý jej vznikol, na jej tehotenstvo. Okrem toho žalobkyňa poznamenáva, že konanie sa viedlo napriek
tomu, že bola tehotná, a potom čerstvá matka, čo svedčí o nedostatku starostlivosti zo strany Ombudsmana.
Ombudsman navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Zo spisu vyplýva, že 25. novembra 2009 žalobkyňa skontaktovala Ombudsmana, aby ho informovala o svojom strese spojenom s prebiehajúcim
konaním a o skutočnosti, že tento stav môže mať nepriaznivé účinky na priebeh jej tehotenstva. Listom z 27. novembra 2009
Ombudsman informoval žalobkyňu o svojom zámere požiadať posudkového lekára inštitúcie, aby sa oboznámil so zdravotným stavom
žalobkyne a navrhol prípadné opatrenia určené na minimalizovanie dosahu disciplinárneho konania na jej zdravie a na zdravie
jej dieťaťa, ktoré sa malo narodiť. V nadväznosti na stanovisko posudkového lekára inštitúcie, podľa ktorého bol zdravotný
stav žalobkyne krehký a disciplinárne konanie naň mohlo mať nepriaznivé účinky, Ombudsman prijal 18. januára 2010 rozhodnutie
odložiť úkony spojené s disciplinárnym konaním na dátum po pôrode žalobkyne.
Treba konštatovať, že práve z dôvodu starostlivosti Ombudsman odložil začatie disciplinárneho konania.
Tento piaty dôvod preto musí byť zamietnutý ako nedôvodný.
3.
O návrhoch na náhradu škody

Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia spôsobuje vyplatenie peňažných
nárokov dlžných za obdobie od dátumu nadobudnutia účinnosti odvolania z funkcie do rozhodnutia Súdu pre verejnú službu konštatujúceho
toto zrušenie, zvýšených o úroky z omeškania odo dňa tohto rozhodnutia.
Subsidiárne navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zaviazal Ombudsmana na náhradu majetkovej ujmy a nemajetkovej ujmy, ktorú
mala utrpieť v dôsledku sporného rozhodnutia.
V každom prípade navrhuje, aby bol Ombudsman zaviazaný na zaplatenie sumy 65 000 eur z dôvodu utrpenej nemajetkovej ujmy.
Ombudsman navrhuje, aby boli tieto návrhy zamietnuté.

Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby musia byť návrhy na náhradu škody zamietnuté v rozsahu, v akom úzko súvisia
s návrhmi na zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 8. novembra 2007, Andreasen/Komisia,
F‑40/05, bod 277).
V prejednávanej veci existuje úzka súvislosť medzi všetkými návrhmi na náhradu škody a návrhmi na zrušenie, ktoré boli zamietnuté
ako nedôvodné. Keďže preskúmanie návrhov na zrušenie neodhalilo nijakú protiprávnosť, na základe ktorej by mohla vzniknúť
zodpovednosť Ombudsmana, je opodstatnené návrhy na náhradu škody zamietnuť.
Zo všetkého uvedeného vyplýva, že žalobu treba zamietnuť v celom rozsahu.

O trovách
V súlade s článkom 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy uvedeného rokovacieho
poriadku neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
zmysle navrhnuté. Podľa odseku 2 tohto istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
že účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, prípadne ho vôbec nemusí zaviazať
na náhradu trov konania.
Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobkyňa nemala vo veci úspech. Okrem toho Ombudsman vo svojich návrhoch výslovne
žiadal, aby žalobkyňa bola povinná nahradiť trovy konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú uplatnenie ustanovení
článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, žalobkyňa musí znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania,
ktoré vynaložil Ombudsman.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba BG sa zamieta.
2.
BG znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil Európsky ombudsman.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. júla 2012.
Tajomník

Predseda komory
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Jazyk konania: francúzština.