CELEX: 62012CJ0335
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Omavahendid
Imporditollimaksude tollivormistusjärgne sissenõudmine
Liikmesriikide rahaline vastutus
Ülemäärane eksportimata suhkruvaru

Euroopa Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Portugali Vabariik ei andnud komisjoni käsutusse 785078,50 euro suurust summat, mis kuulub tasumisele pärast Portugali Vabariigi Euroopa Ühendusega ühinemist eksportimata ülemäärase suhkruvaru eest, siis on Portugali Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklist 10; akti Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
EÜT 1985, L 302, lk 23
; edaspidi „ühinemisakt”) artiklist 254; nõukogu 7. mai 1985. aasta otsuse 85/257/EMÜ, Euratom ühenduste omavahendite süsteemi kohta (
EÜT L 128, lk 15
) artiklist 7; komisjoni 28. veebruari 1986. aasta määruse (EMÜ) nr 579/86, millega kehtestatakse Hispaanias ja Portugalis 1. märtsi 1986. aasta seisuga esinevat suhkrusektori toodete varu käsitlevad üksikasjalikud eeskirjad (
EÜT L 57, lk 21
) ja mida on muudetud komisjoni 31. oktoobri 1986. aasta määrusega (EMÜ) nr 3332/86 (
EÜT L 306, lk 37
), (edaspidi „määrus nr 579/86”) artiklitest 4, 7 ja 8; nõukogu 24. juuli 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 1697/79 impordi- või eksporditollimaksude maksmist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kauba eest tasumata jäänud impordi- või eksporditollimaksude tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta (
EÜT L 197, lk 1
) artiklist 2 ja nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom (
EÜT L 155, lk 1
), artiklitest 2, 11 ja 17.
Õiguslik raamistik
Ühinemisakti artikkel 254 näeb ette:
„Mis tahes tootevaru, mis on Portugali territooriumil 1. märtsil 1986 vabas ringluses ja ületab koguse, mida võib lugeda tavapäraseks säilitusvaruks, peab Portugali Vabariik kõrvaldama omal kulul, selleks kehtestatavate ühenduse menetluste raames ja artiklis 258 ette nähtud tingimustel määratud tähtajaks. Tavapärase säilitusvaru mõiste määratletakse iga toote puhul neid kriteeriume ja eesmärke arvestades, mis on igale ühisele turukorraldusele omased.”
[Siin ja edaspidi on osundatud akti tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Ühinemisakti artikkel 371 näeb ette:
„1.   21. aprilli 1970. aasta otsust liikmesriikide rahaliste osamaksete asendamise kohta ühenduste omavahenditega […] kohaldatakse kooskõlas artiklitega 372–375.
2.   Käesoleva peatüki artiklites sisalduvaid viiteid 21. aprilli 1970. aasta otsusele tuleb nõukogu 7. mai 1985. aasta otsuse ühenduste omavahendite süsteemi kohta jõustumisest alates käsitada nii, nagu oleks viidatud viimati nimetatud otsusele.”
Ühinemisakti artikli 372 esimene lõik sätestab:
„21. aprilli 1970. aasta otsuse artikli 2 esimese lõigu punktis a osutatud „põllumajandusmaksudena” määratletud tulu hõlmab ka igasugustest impordi pealt tasutud summadest saadud tulu Portugali ja ülejäänud liikmesriikide ning Portugali ja kolmandate riikide vahelises kaubavahetuses vastavalt artiklitele 233–345, artikli 210 lõikele 3 ja artiklile 213.”
Otsuse 85/257 artikkel 2 näeb ette järgmist:
„Järgmist tulu käsitatakse ühenduste eelarvesse kavandatud omavahenditena:
a)
impordimaksud, lisatasud, täiendavad summad või hüvitissummad, lisasummad või lisaelemendid ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad ühise põllumajanduspoliitika raames kolmandate riikidega kauplemise suhtes, ning osamaksed ja muud suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksud;
b)
ühise tollitariifistiku maksumäärad ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes.
[…]”.
[Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Selle otsuse artikli 7 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid nõuavad artiklites 2 ja 3 nimetatud ühenduse omavahendid sisse vastavalt siseriiklikele õigus- või haldusnormidele, mida selleks vajaduse korral kohandatakse. Liikmesriigid annavad nimetatud vahendid komisjoni käsutusse.”
Nõukogu 24. juuni 1988. aasta otsuse 88/376/EMÜ, Euratom ühenduste omavahendite süsteemi kohta (
EÜT L 185, lk 24
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 176) artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Järgmisi tulusid käsitatakse ühenduste eelarvesse kavandatud omavahenditena:
a)
impordimaksud, lisatasud, täiendavad summad või hüvitissummad, lisasummad või lisaelemendid ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad ühise põllumajanduspoliitika raames kolmandate riikidega kauplemise suhtes, ning osamaks[e]d ja muud suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksud;
b)
ühise tollitariifistiku maksumäärad ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes, ning Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingus käsitletud toodete suhtes kehtestatud tollimaksud;
[...]”.
Nimetatud otsuse artikli 8 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid nõuavad artikli 2 lõike 1 punktides a ja b nimetatud ühenduse omavahendid sisse vastavalt siseriiklikele õigus- või haldusnormidele, mida kohandatakse vajaduse korral ühenduse eeskirjade nõuete kohaselt. […] Liikmesriigid annavad artikli 2 lõike 1 punktides a–d ettenähtud vahendid komisjoni käsutusse.”
Määruse nr 1697/79 artikkel 1 näeb ette:
„1.   Käesolevas määruses on kehtestatud kord, mille raames nõuavad pädevad asutused tollivormistusjärgselt sisse impordi- või eksporditollimaksu, mis jäi maksukohustuslaselt kauba eest, mis suunati impordi- või eksporditollimaksu maksmist nõudvale tolliprotseduurile, mingil põhjusel sisse nõudmata.
2.   Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
imporditollimaksud
– tollimaksud ja samaväärse toimega maksud ning põllumajandusmaksud ja muud impordimaksud, mis on ette nähtud ühise põllumajanduspoliitika või erikorra alusel, mida kohaldatakse asutamislepingu artikli 235 kohaselt teatava põllumajandustoodete töötlemisel saadud kauba suhtes;
[...]
c)
arvestuskande tegemine
– ametlik toiming, millega määratakse nõuetekohaselt kindlaks impordi- või eksporditollimaksu summa, mis tuleb pädevale asutusele tasuda;
d)
tollivõlg
– füüsilise või juriidilise isiku kohustus maksta impordi- või eksporditollimaksu, mida kohaldatakse kõnealuse maksuga maksustatava kauba suhtes vastavalt kehtivatele õigusnormidele.”
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 1697/79 artikkel 2 sätestab:
„1.   Kui pädevad asutused tuvastavad, et maksukohustuslaselt on impordi- või eksporditollimaksude tasumist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kaubalt jäänud sissenõudmata seaduse alusel tasumisele kuuluv impordi- või eksporditollimaks või osa sellest, algatavad nad tasumata tollimaksu sissenõudmise.
Sellist sissenõudmist ei algatata pärast kolme aasta möödumist arvestuskande tegemisest maksukohustuslaselt esialgu sissenõutud summa kohta, või kui arvestuskannet ei ole tehtud, siis seoses asjaomase kaubaga tollivõla tekkimise kuupäevast.
2.   Sissenõudmine lõike 1 tähenduses algatatakse asjaomasele isikule tema poolt tasumisele kuuluva impordi- või eksporditollimaksu summa teatamisega.”
Nõukogu 20. detsembri 1985. aasta määruse (EMÜ) nr 3771/85, mis käsitleb Portugalis asuvat põllumajandustoodete varu (
EÜT L 362, lk 21
), artikkel 1 sätestab:
„Käesoleva määrusega kehtestatakse ühinemisakti artikli 254 kohaldamise üldeeskirjad.”
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 3771/85 artikkel 8 sätestab:
„1.   Käesoleva määruse üksikasjalikud rakenduseeskirjad võetakse vastu nõukogu 22. septembri 1966. aasta määruse nr 136/66/EMÜ õli- ja rasvaturu ühise korralduse kehtestamise kohta [(
EÜT 1966, L 172, lk 3025
; ELT eriväljaanne 03/01, lk 77)] artiklis 38 või, olenevalt juhust, põllumajandusturgude ühist korraldust käsitlevate teiste määruste vastavates artiklites ette nähtud menetluse alusel.
2.   Lõikes 1 nimetatud üksikasjalike rakenduseeskirjadega nähakse eelkõige ette:
a)
ühinemisakti artiklis 254 nimetatud selliste toodete varu tuvastamine, mille kogus ületab tavapärase säilitusvaru;
[...]
d)
ülemääraste toodete müügi kord.
3.   Lõikes 1 nimetatud üksikasjalike rakenduseeskirjadega võidakse ette näha:
[...]
c)
maksu sissenõudmine, kui asjaomane isik ei järgi ülemääraste toodete müügi korda.”
Määruse nr 579/86 põhjendus 2 on sõnastatud järgmiselt:
„[…] arvestades spekulatsiooniohtu, mis esineb uutes liikmesriikides seoses suhkru ja isoglükoosiga, mille näol on tegemist ladustatavate toodetega ja mille jaoks on kehtestatud eksporditoetused, tuleb kehtestada sätted […] Portugalis 1. märtsi 1986. aasta seisuga esineva varu kohta”.
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Selle määruse põhjendus 6 on sõnastatud järgmiselt:
„[…] koguseid, mis ületavad säilitusvaru […] ja mida ei ole eksporditud enne ettenähtud tähtaega ning ei ole seega turult kõrvaldatud, tuleb lugeda ühenduse siseturul turustatuks ja kolmandatest riikidest impordituks; […] nendel tingimustel on õigustatud näha ette, et nõutakse sisse summa, mis on võrdne asjaomase toote imporditollimaksuga, mida kohaldati eksportimiseks määratud tähtaja viimasel päeval; […] selle summa siseriiklikkusse vääringusse ümberarvestamisel tuleb aluseks võtta samal kuupäeval kehtinud põllumajanduslik ümberarvestuskurss”.
Määruse artikkel 3 näeb ette:
„1.   Iga uus liikmesriik teeb […] oma territooriumil 1. märtsi 1986. aasta kella 0.00 seisuga vabas ringluses oleva suhkru‑ ja isoglükoosivaru inventuuri.
2.   Lõike 1 kohaldamiseks peavad kõik isikud, kelle valduses on […] 1. märtsi 1986. aasta kella 0.00 seisuga vabas ringluses olev vähemalt 3000 kilogrammi suurune suhkrukogus […], selle pädevale asutusele deklareerima 13. märtsiks 1986.
[...]”.
Määruse nr 579/86 artiklis 4 on sätestatud:
„1.   Kui artikli 3 kohase inventuuri alusel tuvastatud suhkru‑ või isoglükoosivaru kogus on uues liikmesriigis suurem tema jaoks artikli 2 lõikes 1 määratud kogusest, tagab see liikmesriik asjaomase toote 1. juuliks 1987 ühendusest välja eksportimise koguses, mis on Portugali puhul võrdne inventuuri käigus tuvastatud koguse ja asjaomase määratud koguse vahega […].
[…]
2.   Lõike 1 alusel eksporditavate koguste puhul:
[...]
c)
asjaomane toode tuleb Portugali puhul eksportida enne 1. juulit 1987 uue liikmesriigi territooriumilt, kus on läbi viidud lõikes 1 osutatud inventuur, ja toode peab olema selleks kuupäevaks ühendusest välja viidud.”
Määruse nr 579/86 artiklis 5 on sätestatud:
„1.   Artikli 4 lõike 1 kohast eksporti tuleb Portugalist eksportimise korral tõendada, välja arvatud vääramatu jõu juhtudel, enne 1. septembrit 1987, esitades:
a)
asjaomase uue liikmesriigi pädeva asutuse poolt vastavalt artiklile 6 väljastatud ekspordilitsentsid;
b)
[komisjoni 3. detsembri 1980. aasta] määruse (EMÜ) nr 3183/80[, millega sätestatakse põllumajandussaaduste ja ‑toodete impordi- ja ekspordilitsentside ning eelkinnitussertifikaatide süsteemi kohaldamise ühised üksikasjalikud eeskirjad (
EÜT L 338, lk 1
),] artiklites 30 ja 31 osutatud tagatise vabastamiseks vajalikud dokumendid.
2.   Kui lõikes 1 nimetatud tõendeid ei esitata ettenähtud kuupäevaks, siis loetakse asjaomane kogus turustatuks ühenduse siseturul.
[…]”.
Määruse nr 579/86 artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Artikli 5 lõike 2 tähenduses siseturul turustatuks loetavate koguste pealt nõutakse sisse:
a)
suhkru puhul ja iga 100 kg kohta summa, mis on võrdne 30. juunil 1987 Portugali puhul valge suhkru suhtes kohaldatava imporditollimaksuga, millele vastavalt olukorrale lisandub või millest võetakse maha samal kuupäeval valge suhkru suhtes Portugalis kohaldatav ühinemiskompensatsioon;
[…]”.
Selle määruse artikli 8 lõige 1 näeb ette:
„Uued liikmesriigid võtavad kõik käesoleva määruse rakendamiseks vajalikud meetmed ja kehtestavad eelkõige kontrollimenetlused, mis on vajalikud artiklis 3 nimetatud inventuuri läbiviimiseks ja artikli 4 lõikes 1 nimetatud eksportimiskohustuse täitmiseks”.
Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesoleva määruse kohaldamisel tuvastatakse ühenduse õigus [otsuse 88/376] artikli 2 lõike 1 punktides a ja b nimetatud omavahenditele, kui liikmesriigi pädev asutus on maksukohustuslasele teatavaks teinud tasumisele kuuluva summa. Teatis esitatakse niipea, kui maksukohustuslane on selgunud, ning pädevatel haldusasutustel on võimalik kooskõlas kõigi selles valdkonnas kohaldatavate ühenduse sätetega arvutada tollimaksu summa.”
[Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 1552/89 artikkel 11 sätestab:
„Asjaomane liikmesriik peab kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma viivist asjaomase liikmesriigi rahaturul maksetähtpäeval lühiajaliste laenude puhul kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendipunkti võrra. Sellele määrale lisandub 0,25 protsendipunkti iga viivitatud kuu kohta. Sel moel suurendatud määra kohaldatakse kogu viivituse kestuse vältel.”
Määruse artikkel 17 sätestab:
„1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada vastavalt artiklile 2 tuvastatud õigusele vastavate summade komisjoni käsutusse andmine käesolevas määruses ette nähtud korras
2.   Liikmesriigid on tuvastatud õigusele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud ainult sellisel juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud. Lisaks sellele võivad liikmesriigid nende summade komisjoni käsutusse andmise kohustuse täitmata jätta erijuhtudel, kui pärast asjaomase juhuga seotud asjaolude põhjalikku hindamist ilmneb, et liikmesriikidest sõltumatutel põhjustel on neid summasid lõplikult võimatu sisse nõuda. Sellised juhud tuleb ära nimetada lõikes 3 nimetatud aruandes, kui asjaomane summa on suurem 10000 [eurost], ümberarvestatuna siseriiklikkusse vääringusse möödunud kalendriaasta oktoobrikuu esimese tööpäeva kursiga; selles aruandes tuleb esitada põhjused, miks liikmesriigil ei olnud võimalik kõnealuseid summasid käsutusse anda. Komisjon võib vajaduse korral edastada oma märkused asjaomasele liikmesriigile kuue kuu jooksul.
[…]”.
Kohtueelne menetlus
Portugali Vabariik palus 26. juunil 2003 komisjonilt vastavalt nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 2000/597/EÜ, Euratom (
EÜT L 130, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), artikli 17 lõikele 2 vabastust kohustusest anda selle institutsiooni käsutusse traditsioonilised vahendid summas 785078,50 eurot.
Portugali Vabariigi väitel oli selle maksu sissenõudmine muutunud võimatuks Supremo Tribunal Administrativo (kõrgeim halduskohus) 8. mai 2002. aasta otsuse tõttu, millega tühistati asjaomasele maksukohustuslasele algselt 25. oktoobril 1990 saadetud maksuteade. Maksuteade oli väljastatud seoses omavahenditega ülemäärase suhkruvaru eest, mille ekspordi kohta ei olnud määrusega nr 579/86 määratud tähtajaks, st 1. septembriks 1987 esitatud tõendeid.
Vastusena sellele taotlusele palus komisjon 17. detsembri 2003. aasta ja 20. veebruari 2004. aasta kirjaga Portugali ametiasutustelt lisateavet eeskätt selle kohta, miks nimetatud maksukohustuslasele esitati tollivõlga käsitlev maksuteade enam kui kolm aastat pärast võla tekkimist ja miks Supremo Tribunal Administrativo „oli tühistanud selle võla kohta tehtud arvestuskande”.
Portugali ametiasutused esitasid 22. märtsi 2004. aasta kirjaga küsitud teabe ning koopia Supremo Tribunal Administrativo 8. mai 2002. aasta otsusest ja Tribunal Tributário de Segunda Instância (teise astme maksukohus) 26. märtsi 1996. aasta otsusest. Esitatud teabest nähtub, et kõnealune ettevõtja ei olnud esitanud tõendeid tema valduses oleva ülemäärase suhkruvaru ekspordi kohta ning et vastavalt Funchali (Portugal) tolli 16. oktoobri 1987. aasta teatisele oli ta 30. oktoobril 1987 tasunud 522511,20 euro suuruse summa. Uue kontrolli tulemusel teavitasid Portugali ametiasutused ettevõtjat sellest, et ta peab tasuma täiendava summa 785078,50 eurot. Ettevõtja vaidlustas otsuse, millega temalt seda summat nõuti. Kohtuasi jõudis Supremo Tribunal Administrativosse, kes esitas enne lahendi tegemist mitu eelotsuse küsimust Euroopa Kohtule, kes tegi 11. oktoobril 2001 kohtumääruse William Hinton & Sons (C‑30/00,
EU:C:2001:536
). Hiljem, 8. mail 2002, luges Supremo Tribunal Administrativo Portugali tolli võlanõude lõplikult alusetuks põhjendusel, et kõnealust täiendavat summat puudutavast nõudest teatati hetkel, mil see nõue oli juba aegunud.
Komisjon tegi 19. juuli 2004. aasta kirjaga Portugali ametiasutustele teatavaks, et nende 26. juuni 2003. aasta taotlus, milles nad palusid vabastust kohustusest anda selle institutsiooni käsutusse asjaomased omavahendid, jäeti rahuldamata. Komisjon andis neile lisaks teada, et ta oli seisukohal, et Portugali Vabariik ei olnud tõendanud, et kõnealuste omavahendite sissenõudmata jätmise põhjused on temast sõltumatud. Seega nõudis ta Portugali ametiasutustelt, et need annaksid tema käsutusse 20. septembriks 2004 summa 785078,50 eurot.
Portugali ametiasutused palusid 29. novembri 2004. aasta kirjas komisjoni talitustel oma seisukohta muuta.
Komisjon jättis 28. juuli 2006. aasta kirjaga Portugali Vabariigi taotluse rahuldamata. Ta nõudis Portugali ametiasutustelt selle kirjaga uuesti kõnealuse summa viivitamata enda käsutusse andmist. Selles kirjas esitas komisjon oma nõude põhjendusel, et kõnealuse summa näol on tegemist „osamakse[te] ja muud[e] suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksud[dega]”. Portugali ametiasutused ei rahuldanud ka hiljem, 31. jaanuari 2007. aasta kirjaga esitatud tasumisele kuuluva summa käsutusse andmise nõuet.
Komisjon saatis 23. oktoobril 2007 Portugali Vabariigile märgukirja, milles ta esitas põhjused, miks ta ei nõustu selle liikmesriigi seisukohaga, „kes keeldub tunnistamast, et kõnealused õigused kujutavad endast ühenduse omavahendeid”; ta esitas selles kirjas ka põhjused, miks nimetatud õigused „kujutavad endast tõepoolest ühenduse omavahendeid”.
Selles märgukirjas rõhutas komisjon, et on „vaieldamatu, et Portugali ametiasutused ja komisjon ei saa eirata Supremo Tribunal Administrativo jõustunud kohtuotsust”, kuid et sellegipoolest „ei mõjuta [see otsus] kohustusi, mis liikmesriigil seoses ühenduste omavahenditega lasuvad”.
Samas märgukirjas meenutas komisjon asjaolu, et „ühinemisakti artikkel 254 kohustab [Portugali Vabariiki] kõrvaldama omal kulul ülemäärase suhkruvaru” ning rõhutas, et „Portugali ametiasutused oleksid pidanud selles osas tagama ülemäärase varu ekspordi (vastavalt määruse nr 579/86 artiklile 4)”. Komisjon lisas, et „eksportimisele kuuluvate varude eest oleksid Portugali ametiasutused pidanud sisse nõudma tuvastatud õigusele vastavad summad vastavalt […] määruse nr 3771/85 […] artikli 8 lõike 3 punktile c ja määruse nr 579/86 artikli 7 lõike 1 punktile a ning nad oleksid pidanud võtma kõik vajalikud meetmed nimetatud õigusnormide kohaldamiseks (vastavalt viimati nimetatud määruse artiklile 8)”.
Komisjon nõudis lisaks, et Portugali Vabariik annaks võimalikult kiiresti komisjoni käsutusse 785078,50 euro suuruse summa, et vältida veelgi suurema viivise kogunemist vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 11, ning ta palus nimetatud liikmesriigil EÜ artikli 226 alusel esitada oma selle juhtumiga seonduvad märkused kahe kuu jooksul alates selle märgukirja saamisest.
Portugali ametiasutused vastasid sellele märgukirjale 8. veebruari 2008. aasta kirjaga, milles väitsid, et kui nad „esitasid komisjonile 26. juunil 2003 omavahendite käsutusse andmise kohustusest vabastamise taotluse […], määratlesid nad asjaomase summa maksuna”, kuid et „[Euroopa Ühenduste] Üldkohtu 7. detsembri 2004. aasta otsusega […] Koninklijke Coöperatie Cosun
vs
. komisjon [(T‑240/02,
EU:T:2004:354
)] seati Portugali ametiasutuste määratlus kahtluse alla […] [ning et] selles kohtuotsuses esitatud tõlgendust kinnitas Euroopa Kohus hiljem oma 26. oktoobri 2006. aasta otsuses Koninklijke Coöperatie Cosun
vs
. komisjon [(C‑68/05 P,
EU:C:2006:674
)]”. Portugali ametiasutused rõhutasid, et „neist kahest kohtuotsusest tuleneb nimelt (ja vaatamata sellele, et neis olid kõne all eksportimata suhkru eest sissenõutud summad), et määruse nr 579/86 artikli 7 lõike 1 punkti a alusel tasumisele kuuluvat summat ei saa käsitada „maksuna”, sest nimetatud summa […] sissenõudmise eesmärk oli erinev nendest eesmärkidest, mida taotletakse impordimaksu sissenõudmisega [ja] maksule tugineti üksnes kui arvutuse lähtepunktile”.
Portugali ametiasutused täpsustasid nimetatud kirjas, et „komisjon määratles kõnealuse summa esimest korda „muu[…] suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksu[na]” nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsuse 2000/597/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (
EÜT L 253, lk 42
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 200) […] artikli 2 tähenduses alles oma 28. juuli 2006. aasta kirjas”; Portugali ametiasutused olid väljendanud oma mittenõustumist sellise määratlusega ning esitanud oma seisukohta toetavad argumendid.
Komisjon saatis 2. veebruaril 2009 Portugali Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles ta lükkas ümber Portugali ametiasutuste esitatud argumendid.
Komisjon tuletas selles osas esiteks meelde, et see, et kõnealuse summa näol on tegemist ühenduste omavahenditega, tuleneb ühenduse õigusnormidest ning ei ole liikmesriikide otsustada; see tähendab, et mingit tähtsust ei oma see, kuidas liikmesriigid asjaomast summat määratlevad; teiseks kinnitas ta oma seisukohta, et „juhtumis kõne all olev summa tuleb määratleda „muu[…] suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksu[na]” vastavalt otsuse [85/257] artikli 2 punktile a”.
Lisaks kutsus komisjon Portugali valitsust võtma põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul põhjendatud arvamuse kättesaamisest.
Komisjon esitas 28. oktoobril 2011 Portugali Vabariigile täiendava põhjendatud arvamuse, milles ta kinnitas sellele liikmesriigile 2. veebruaril 2009 esitatud põhjendatud arvamuses esitatud seisukohti ning teavitas Portugali ametiasutusi sellest, et „põhjendatud arvamusest oli leitud kaks ilmselget faktiviga […] ning et selguse ja õiguskindluse huvides osutus vajalikuks need käesoleva täiendava põhjendatud arvamusega parandada”.
Komisjon parandas faktivead selle täiendava põhjendatud arvamuse punktides 11 ja 12 järgmiselt: „[…] kuivõrd Portugali ametiasutused keeldusid andmast käsutusse pärast [Portugali Vabariigi ühendusega] ühinemist eksportimata ülemäärase suhkruvaruga seotud õigusele vastavaid omavahendeid summas 785078,50 eurot, siis on Portugali Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklist 10, ühinemisakti artiklist 254, otsuse 85/257 artiklist 7, määruse nr 579/86 artiklitest 4, 7 ja 8, määruse nr 1697/79 artiklist 2 ja määruse nr 1552/89 artiklitest 2, 11 ja 17”.
Täiendavas põhjendatud arvamuses nõudis komisjon uuesti, et Portugali Vabariik täidaks oma kohustused kahe kuu jooksul alates selle arvamuse kättesaamisest.
Portugali ametiasutused vastasid täiendavale põhjendatud arvamusele 6. veebruaril 2012. Nad kordasid oma eelnevalt esitatud argumente ning teatasid, et „nad ei ole nõus põhjendatud arvamuse aluseks olevate argumentidega, mida komisjon täiendavas põhjendatud arvamuses kordas”.
Et komisjon ei jäänud selle liikmesriigi vastusega rahule, otsustas ta esitada ELTL artikli 258 alusel käesoleva hagi.
Suulise osa uuendamise taotlus
Portugali Vabariik taotles 18. märtsi 2014. aasta kirjas suulise osa uuendamist, väites sisuliselt, et esiteks ei olnud kohtujurist arvesse võtnud kõiki tema argumente, mis käsitlevad kõnealuse summa Euroopa Liidu omavahenditena määratlemist, ning teiseks, et kohtujurist tugines Portugali ametiasutuste hoolsust hinnates faktilistele asjaoludele, millega seoses Portugali Vabariigilt Euroopa Kohtus täpsustusi ei küsitud.
Euroopa Liidu Kohtu põhikiri ja kodukord ei näe selles osas pooltele ette võimalust esitada märkusi vastuseks kohtujuristi ettepanekule (vt kohtuotsus Stichting Natuur en Milieu jt, C‑266/09,
EU:C:2010:779
, punkt 28).
Tuleb meenutada, et kodukorra artikli 83 kohaselt võib Euroopa Kohus igal ajal, olles kohtujuristi ära kuulanud, avada või uuendada määrusega menetluse suulise osa, eelkõige kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet või kui pool on pärast suulise osa lõpetamist esitanud uue asjaolu, millel on otsustav tähtsus Euroopa Kohtu lahendile, või kui asja lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud.
Olles kohtujuristi ära kuulanud, leiab Euroopa Kohus, et tal on antud juhul olemas kogu vajalik teave käesoleva kohtuasja lahendamiseks ning et kohtuasja lahendamisel ei tule tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud.
Järelikult tuleb suulise osa uuendamise taotlus jätta rahuldamata.
Hagi
On tuvastatud, et põhjendatud arvamuses määratud tähtajaks, st 2. aprilliks 2009, ei olnud 785078,50 euro suurust summat komisjoni käsutusse antud.
Ei ole vaidlustatud asjaolu, et see summa arvutati määruse nr 579/86 artiklite 4, 7 ja 8 alusel.
Komisjon ja Portugali Vabariik ei ole üksmeelel seoses sellega, kuidas tuleb määratleda määruse nr 3771/86 artikli 8 lõike 3 punktis c ette nähtud maks, mis nõutakse sisse juhul, kui ei ole järgitud ülemääraste toodete müügi korda. Määruse nr 579/86 artikli 7 lõikes 1 viidatakse sellele maksule, kasutades lihtsalt sõna „summa”. Selline mõiste ei anna eraldi võetuna selgust selle kohta, kas selline maks kuulub ühenduste omavahendite alla või mitte.
Komisjon väidab, et nimetatud maks kujutab endast muud suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksu otsuse 85/257 artikli 2 punkti a tähenduses ning otsuse 88/376 artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses ning et seetõttu on tegemist ühenduste omavahendiga.
Sellise määratluseni jõudmiseks järgis komisjon Üldkohtu otsusest Koninklijke Coöperatie Cosun
vs
. komisjon (
EU:T:2004:354
) ja Euroopa Kohtu otsusest Koninklijke Coöperatie Cosun vs. komisjon (
EU:C:2006:674
) tulenevaid juhtnööre. Neis otsustes välistasid liidu kohtud sellise maksu määratlemise impordimaksuna.
Tuleb möönda, et tegemist on omavahendiga, nagu seda väidab komisjon.
Nimelt näeb määruse nr 3771/85 artikkel 1 ette, et selle määrusega kehtestatakse ühinemisakti artikli 254 kohaldamise üldeeskirjad. Nimetatud säte näeb ette, et mis tahes tootevaru, mis on Portugali territooriumil 1. märtsil 1986 vabas ringluses ja ületab koguse, mida võib lugeda tavapäraseks säilitusvaruks, peab Portugali Vabariik kõrvaldama omal kulul, ja ka selle, et tavapärase säilitusvaru mõiste määratletakse iga toote puhul neid kriteeriume ja eesmärke arvestades, mis on igale ühisele turukorraldusele omased.
Nagu Euroopa Kohus tuvastas kohtumääruse William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) punktis 54, on ühinemisakti artikli 254 eesmärk tagada Portugali Vabariigi puhul üleminek varasemalt korralt ühise põllumajanduspoliitika kohasele korrale. Selleks on nimetatud sättes kindlaks määratud, millises ulatuses võib ühendus anda Portugali territooriumil 1. märtsil 1986 vabas ringluses olevate teatavate toodete müügiga seoses sel kuupäeval finantsabi.
Ühinemisakti artikli 254 kohaldamise üldeeskirjadega seoses näeb määruse nr 3771/85 artikli 8 lõike 3 punkt c ette, et selle määruse üksikasjalike rakenduseeskirjadega, mis tuleb kehtestada põllumajandusturgude ühist korraldust käsitlevates õigusnormides ettenähtud menetluse alusel, nähakse eelkõige ette maksu sissenõudmine, kui asjaomane isik ei järgi ülemääraste toodete müügi korda. Seega näeb määrus nr 579/86 Portugalis tuvastatud ülemäärase suhkruvaru kõrvaldamiseks eelkõige ette sellise varu ekspordi kindlaksmääratud tähtaja jooksul, ning selle tähtaja jooksul eksportimata jätmise korral näeb selle määruse artikli 7 lõige 1 ette sellise summa tasumise, mis on võrdne 30. juunil 1987 valge suhkru suhtes kohaldatava impordimaksuga (vt selle kohta kohtumäärus William Hinton & Sons,
EU:C:2001:536
, punkt 56).
Sõltumatult sellest seadusandlikust kontekstist on pealegi tunnustatud tõsiasi, et teatavate põllumajandustoodete ülemäärase varu kõrvaldamine turult või toodete tavapärase varu säilitamine turul on tüüpiline ühise põllumajanduspoliitika eesmärk, ning et sellise eesmärgi saavutamiseks võetavad meetmed on poliitikaga hõlmatud. Seega tuleb selliseid meetmeid (mille hulka kuulub määruse nr 3771/85 artikli 8 lõike 3 punktis c ette nähtud maks) pidada asjaomaste turgude – käesoleval juhul suhkruturu – ühise korralduse raamistikku kuuluvaks, kui liidu õiguses ei ole ette nähtud teisiti.
Pealegi on määruse nr 579/86, millega kehtestatakse Hispaanias ja Portugalis 1. märtsi 1986. aasta seisuga esinevat suhkrusektori toodete varu käsitlevad üksikasjalikud eeskirjad, õiguslik alus mitte ainult ühinemisakt ja määrus nr 3771/85, vaid neile lisaks ka nõukogu 30. juuni 1981. aasta määrus (EMÜ) nr 1785/81 suhkrusektori turgude ühise korralduse kohta (
EÜT L 177, lk 4
).
Portugali Vabariik vaidleb sellisele määratlusele vastu, kuid argumentidega, mis ta selleks esitab, ei saa nõustuda.
Esiteks väidab see liikmesriik, et tulu, mida tuleb lugeda „omavahenditeks”, on täpsustatud ühinemisaktis ning et kõne all olevat maksu seal nimetatud ei ole. Ta viitab täpsemalt ühinemisakti artiklitele 371 ja 372.
Selles osas tuleb märkida, et Portugali Vabariigi viide neile artiklitele ei ole asjakohane. Nimelt näeb ühinemisakti artikkel 371 ette, et otsust 85/257 kohaldatakse kooskõlas ühinemisakti artiklitega 372–375. Ühinemisakti artikli 372 esimeses lõigus on täpsustatud, et otsuses 85/257 osutatud „põllumajandusmaksudena” määratletud tulu „hõlmab ka igasugustest impordi pealt tasutud summadest saadud tulu […] kaubavahetuses” Portugali Vabariigi ja ülejäänud liikmesriikide ning Portugali Vabariigi ja kolmandate riikide vahel, ilma et seejuures oleks ühenduse omavahendeid piiratud nii, et nende alla kuuluksid ainult „põllumajandusmaksud”. Ühinemisakti artikli 372 esimene lõik ei välista selle sõnastust arvestades muude omavahendite sissenõudmist peale „põllumajandusmaksude”.
Portugali Vabariik on seisukohal, et määruse nr 579/86 artikli 7 lõikes 1 ette nähtud maks nähti ette ainuüksi ühinemisakti artikli 254 ning määruse nr 3771/85 alusel; ta leiab, et määruses nr 579/86 sisalduv viide määrusele nr 1785/81 on seostatav ainult määruse nr 579/86 teatavate sätetega, näiteks selle artikli 2 lõikega 2 ja artikli 4 lõike 2 punktiga b. Portugali Vabariik viitab kohtumääruse William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) punktile 54, väites, et see tõendab, et tegemist on ühinemisakti rakendamisega.
Vastuseks sellele argumendile tuleb öelda, et Portugali Vabariik ei ole esitanud põhjuseid, miks tema arvates on määruses nr 1785/81 seisnev õiguslik alus piiratud ainult määruse nr 579/86 teatavate sätetega. Lisaks nimetab ta käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis viidatud sätteid näitena. Seoses kohtumääruse William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) punktiga 54 tuleb märkida, et see toetab pigem komisjoni argumente. Nimelt ei ole ühinemislepingu ja ühinemisakti ainuke eesmärk selle õigusliku ja poliitilise toimingu tegemine, millega kandidaatriigist saab liidu liikmesriik, vaid peale selle ka nende tingimuste kindlaksmääramine, mille kohaselt uus liikmesriik teatava üleminekuaja vältel toimib. Üleminek ühisele põllumajanduspoliitikale võib tähendada seda, et uus liikmesriik peab kohe või teatava tähtaja möödumisel hakkama kohaldama asjaomaseid liidu õigusnorme või teatud osa neist.
Portugali Vabariik tugineb Euroopa Ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavale 21. detsembri 1977. aasta finantsmäärusele (
EÜT L 356, lk 1
), mille kohaselt saab tulu sisse nõuda ainult seda eelarvereal kirjendades, ja märgib, et 1987.–1989. aasta ning hilisemate aastate eelarvetes ei kirjendatud nimetatud maksu ühelgi eelarvereal.
Tuleb tuvastada, et hagi ese on Portugali Vabariigi keeldumine anda komisjoni käsutusse summa, mida peetakse omavahendite alla kuuluvaks. Selles osas on oluline teha vahet otsusel 85/257, mille kui eelarveõiguse meetme eesmärk on määratleda liidu eelarves kirjendatavad omavahendid, ning maksudel ja lõivudel, mille on kehtestanud ühenduse seadusandja EÜ asutamislepingu ühist põllumajanduspoliitikat käsitlevatel sätetel põhineva pädevuse raames (vt selle kohta kohtuotsused Amylum
vs
. nõukogu, 108/81,
EU:C:1982:322
, punkt 32, ja Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 ja C‑92/89,
EU:C:1991:65
, punkt 40, samuti kohtumäärus Isera & Scaldis Sugar jt, C‑154/12,
EU:C:2013:101
, punkt 31). Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 79, ei saa määruse nr 3771/85 artikli 8 lõike 3 punkti c ja määruse nr 579/86 artikli 7 lõike 2 alusel tasumisele kuuluvate summade sissenõudmine seega sõltuda selle kirjendamisest ühenduste eelarve teataval real.
Lõpetuseks väidab Portugali Vabariik, et komisjoni 14. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 60/2004, millega sätestatakse suhkrusektori üleminekumeetmed Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemise tõttu (
ELT L 9, lk 8
; ELT eriväljaanne 03/42, lk 125), artikli 6 lõike 3 ning komisjoni 13. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1832/2006, milles sätestatakse üleminekumeetmed suhkrusektoris seoses Bulgaaria ja Rumeenia ühinemisega (
ELT L 354, lk 8
), artikli 12 lõike 3 kohaselt kantakse käesolevas kohtuasjas kõne all oleva summaga samalaadsed summad asjaomaste liikmesriikide eelarvesse ning seega ei käsitata neid omavahenditena.
Nagu rõhutab komisjon, ei saa neid määrusi
ratione temporis
arvesse võtta. Need võeti vastu pärast komisjoni hagi esemeks olevate asjaolude ilmnemist ning asjaoludel, mis ei ole identsed käesoleva kohtuasja asjaoludega. See institutsioon märgib õigesti, et liidu seadusandja on vaba kindlaks tegema ja määratlema meetmeid, mis ta võtab.
Eelnevate kaalutlustega arvestades kujutab määruse nr 3771/85 artikli 8 lõike 3 punktis c ja määruse nr 579/86 artikli 7 lõikes 1 ette nähtud maks endast muud suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksu otsuse 85/257 artikli 2 punkti a tähenduses ja otsuse 88/376 artikli 2 punkti a tähenduses. Sellest tuleneb, et Portugali Vabariik oli kohustatud andma kõnealuse summa komisjoni käsutusse.
Oma hagis palus komisjon Euroopa Kohtul lisaks tuvastada, et Portugali Vabariik on rikkunud määruse nr 1697/79 artiklist 2 tulenevaid kohustusi.
Sellega seoses tuleb märkida, et selle määruse artikli 1 kohaselt on määruses kehtestatud kord, mille raames nõuavad pädevad asutused tollivormistusjärgselt sisse impordi- või eksporditollimaksu. Selle määruse artikli 2 lõike 1 esimese lõigu kohaselt peavad pädevad asutused, juhul kui nad tuvastavad, et maksukohustuslaselt on impordi- või eksporditollimaksude tasumist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kaubalt jäänud sissenõudmata seaduse alusel tasumisele kuuluv impordi- või eksporditollimaks või osa sellest, algatama tasumata tollimaksu sissenõudmise.
Nende sätete sõnastusest nähtub, et selle määruse kohaldamine eeldab eeskätt seda, et sissenõudmisele kuuluv summa kujutab endast impordi‑ või eksporditollimaksu.
Kõnealune summa ei kujuta aga endast impordi‑ või eksporditollimaksu. Nimelt ei kujuta see summa endast määruse nr 579/86 artikli 7 lõike 1 punkti a kohaselt impordi‑ ega eksporditollimaksu, vaid see üksnes on võrdne suhkru suhtes kohaldatava teatava imporditollimaksuga. Lisaks sellele tuleneb nimetatud sättest koostoimes sama määruse artikli 5 lõikega 2, et vastava summa suhtes nõude tekkimise aluseks ei ole mitte import või eksport, vaid see, et 1. septembriks 1987 ei olnud esitatud tõendeid ülemäärase koguse eksportimise kohta.
Tuleb meenutada, et kohtuasjades, milles tehti kohtuotsused Koninklijke Coöperatie Cosun
vs
. nõukogu (
EU:T:2004:354
, punkt 38) ja Koninklijke Coöperatie Cosun
vs
. nõukogu (
EU:C:2006:674
, punktid 38–43), tuvastasid liidu kohtud, et C‑suhkru eksportimata jätmise tõttu määruse nr 1785/81 ja komisjoni 14. septembri 1981. aasta määruse (EMÜ) nr 2670/81, milles sätestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad kvooti ületava suhkrutoodangu kohta (
EÜT L 262, lk 14
; ELT eriväljaanne 03/05, lk 85), alusel tasumisele kuuluvaid summasid ei saa käsitada impordi‑ või eksporditollimaksuna, samaväärse toimega maksuna ega impordile ja ekspordile kehtestatud põllumajandusmaksuna, st maksuna.
Komisjon aga väidab oma hagis, et selle summa suhtes nõude tekkimise alus on sisuliselt sama, mis määruse nr 579/86 artikli 7 lõike 1 punktis a ette nähtud summa suhtes nõude tekkimise alus.
Komisjon kinnitab pealegi sel põhjusel, et kõnealune maks, mida ei saa käesoleva kohtuotsuse punktis 74 viidatud kohtupraktikaga arvestades määratleda impordi‑ või eksporditollimaksuna, kujutab endast muud suhkruturu ühise korralduse raames sätestatud tollimaksu.
Neil tingimustel ei ole määrus nr 1697/79 käesoleva kohtuasja suhtes kohaldatav ning seetõttu ei ole kohaldatav ka selle määruse artikli 2 lõike 1 teises lõigus sissenõudmise puhul ette nähtud kolmeaastane aegumistähtaeg.
Argumendid, mis Portugali Vabariik enda kaitseks esitas, tuginevad peamiselt asjaolule, et kõnealuse summa sissenõudmine ei olnud enam võimalik, sest maksukohustuslasest äriühingu suhtes esinev võlanõue oli aegunud ning et asjaomasel liikmesriigil ei olnud kolmeaastase aegumistähtaja möödalaskmises süüd.
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 1552/89 (millele viitab komisjon) artikli 17 lõike 2 alusel on liikmesriigid tuvastatud õigusele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud ainult sellisel juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud, või kui ilmneb, et liikmesriikidest sõltumatutel põhjustel on neid summasid lõplikult võimatu sisse nõuda (kohtuotsus komisjon
vs
. Taani, C‑392/02,
EU:C:2005:683
, punkt 66).
On tuvastatud, et pädevad Portugali asutused saatsid 25. oktoobril 1990 maksukohustuslasest äriühingule kirja, milles nõudsid võlgnetava summa tasumist. Ilma et oleks vaja analüüsida, kas Portugali Vabariik toimis selle kuupäevani vajaliku hoolsusega kõnealuse võlanõude tuvastamisel ja sissenõudmisel, on ilmne, et hiljem, kuni täiendavas põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemiseni, ei esitanud see liikmesriik tõendeid vääramatu jõu ega kõnealuse summa komisjoni käsutusse andmise võimatuse kohta, kui välja arvata õiguslikud argumendid, mis osutusid alusetuks. Portugali Vabariik isegi mitte ei üritanud kõnealust summat sisse nõuda õiguslikul alusel, mille kohaselt nõue ei olnud veel aegunud.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et komisjoni hagi on põhjendatud, välja arvatud osas, milles see käsitleb etteheidet, mille kohaselt Portugali Vabariik rikkus määruse (EMÜ) nr 1697/79 artiklist 2 tulenevaid kohustusi.
Kõigi eespool toodud kaalutlustega arvestades tuleb:
—
tuvastada, et kuna Portugali Vabariik keeldus andmast komisjoni käsutusse 785078,50 euro suurust summat, mis kuulub tasumisele pärast tema ühendusega ühinemist eksportimata ülemäärase suhkruvaru eest, siis on Portugali Vabariik rikkunud EÜ artiklist 10, ühinemisakti artiklist 254, otsuse 85/257 artiklist 7, määruse nr 579/86 artiklitest 4, 7 ja 8 ning määruse nr 1552/89 artiklitest 2, 11 ja 17 tulenevaid kohustusi;
—
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja põhiosa Portugali Vabariigi väidetest on tagasi lükatud, tuleb kohtukulud välja mõista Portugali Vabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Kuna Portugali Vabariik ei andnud Euroopa Komisjoni käsutusse 785078,50 euro suurust summat, mis kuulub tasumisele pärast Portugali Vabariigi Euroopa Ühendusega ühinemist eksportimata ülemäärase suhkruvaru eest, siis on Portugali Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklist 10; akti Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste kohta artiklist 254; nõukogu 7. mai 1985. aasta otsuse 85/257/EMÜ, Euratom ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklist 7; komisjoni 28. veebruari 1986. aasta määruse (EMÜ) nr 579/86, millega kehtestatakse Hispaanias ja Portugalis 1. märtsi 1986. aasta seisuga esinevat suhkrusektori toodete varu käsitlevad üksikasjalikud eeskirjad ja mida on muudetud komisjoni 31. oktoobri 1986. aasta määrusega (EMÜ) nr 3332/86, artiklitest 4, 7 ja 8 ning nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom, artiklitest 2, 11 ja 17.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.