CELEX: 62006TJ0217
Konkurrens
Konkurrensbegränsade samverkan
Marknaden för metakrylater
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet konstateras
Motiveringsskyldighet
Principen om likabehandling
Principen om god förvaltningssed
Böter
Överträdelsens allvar
Konkret påverkan på marknaden
Böternas avskräckande verkan
Upprepning av överträdelse
Principen ne bis in idem
Proportionalitetsprincipen
Förmildrande omständigheter
Avtalen har inte tillämpats i praktiken
Bestämmande av betalningsansvar i en koncern
Obegränsad behörighet

Bakgrund till tvisten

Inledning
Genom kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i
EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylater) (nedan kallat det angripna beslutet) ålade kommissionen Arkema SA och dess
dotterbolag Altuglas International SA (nedan kallat Altuglas) och Altumax Europe SAS (nedan kallat Altumax och sammantagna
kallade Arkema) att solidariskt betala böter på 219 131 250 euro för att ha deltagit i en kartell i metakrylatbranschen under
perioden den 23 januari 1997–12 september 2002 (nedan kallad den aktuella kartellen). Deras moderbolag, Total SA och Elf Aquitaine
SA, hölls solidariskt ansvariga för att betala böter till ett belopp om 140,4 miljoner euro respektive 181,5 miljoner euro
(artikel 2 i det angripna beslutet).
Arkema (tidigare Atofina SA) är ett enligt fransk rätt bildat aktiebolag som omfattar tre verksamhetsområden: vinylprodukter,
industrikemikalier och högvärdiga produkter. Vid tiden för de faktiska omständigheter som avses i det angripna beslutet ägdes
Arkema av Elf Aquitaine, först till 97,6 procent och därefter, från och med att Total Fina SA den 17 april 2000 övertog Elf-koncernen,
till 96,48 procent. Från och med denna dag och under resten av den berörda överträdelseperioden ägdes Elf Aquitaine till 99,43 procent
av Total (tidigare Total Fina, därefter TotalFinaElf SA) (skälen 265 och 266 i det angripna beslutet).
Arkema blev den 18 maj 2006, i samband med dess börsnotering, Arkema France.
Altuglas (tidigare Atohaas et Atoglas SA) och Altumax är Arkemas största dotterbolag som är verksamma inom metakrylatbranschen
och särskilt inom polymetylmetakrylatbranschen (PMMA) som har deltagit i de samordnade förfaranden som beskrivs i det angripna
beslutet (skäl 259 i det angripna beslutet). Altumax var under hela överträdelseperioden helägt av Arkema. Altuglas är sedan
år 1998 helägt av Arkema. Före detta år ägde Elf Atochem SA endast 50 procent av dess kapital men ansvarade för dess löpande
drift (skäl 263 i det angripna beslutet).

Administrativt förfarande
Den undersökning som ledde fram till antagandet av det angripna beslutet inleddes efter det att Degussa AG den 20 december 2002
ingett en ansökan om immunitet enligt kommissionens meddelande av den 19 februari 2002 om immunitet mot böter och nedsättning
av böter i kartellärenden (EGT C 45, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).
Den 25 och den 26 mars 2003 företog kommissionen inspektioner i bland annat Arkemas lokaler. Efter dessa inspektioner ingav
Arkema den 3 april 2003 en ansökan om immunitet eller nedsättning av böterna enligt meddelandet om samarbete (skäl 60 i det
angripna beslutet).
Den 17 augusti 2005 antog kommissionen ett meddelande om invändningar avseende en överträdelse inom metakrylatbranschen och
riktade detta bland annat till Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax (skäl 85 i det angripna beslutet).
Ett muntligt hörande ägde rum den 15 och den 16 december 2005 varvid alla adressaterna av meddelandet om invändningar var
närvarande (skäl 87 i det angripna beslutet).
Den 31 maj 2006 antog kommissionen det angripna beslutet.

Det angripna beslutet
Två aspekter av det angripna beslutet är särskilt relevanta för förevarande tvist, nämligen hur beslutets adressater har identifierats
och hur böterna har beräknats.
Adressaterna av det angripna beslutet
Kommissionen angav att det skulle fastställas vilka juridiska enheter som ansvarade för överträdelsen (skäl 245 i det angripna
beslutet) och fann att Altuglas, Altumax, Arkema och Elf Aquitaine var solidariskt ansvariga för den överträdelse som Altuglas
och Altumax hade gjort sig skyldiga till under perioden den 23 januari 1997–12 september 2002. Total hölls solidariskt ansvarigt
för den överträdelse som Altuglas och Altumax begått under perioden den 1 maj 2000–12 september 2002 (skäl 277 i det angripna
beslutet).
Vad i synnerhet gäller Elf Aquitaines ansvar presumerade kommissionen, med hänsyn till att Elf Aquitaine utsett ledamöterna
i Arkemas styrelse och att bolaget i sitt dotterbolags kapital innehade en ägarandel på 97,6 procent, och efter april 2000,
på 96,48 procent, att Elf Aquitaine hade ett avgörande inflytande och en faktisk kontroll över Arkemas beteende (skäl 265
i det angripna beslutet).
Vad gäller Totals ansvar konstaterade kommissionen att detta bolag, sedan april 2000 och ända till dess att överträdelsen
upphörde, direkt eller indirekt hade kontrollerat aktiekapitalet i koncernens alla operativa bolag, däribland de bolag som
hade en direkt betydelse i den aktuella kartellen. Kommissionen presumerade under dessa förhållanden att Total utövade ett
avgörande inflytande över beteendet hos sina dotterbolag Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax och riktade ett meddelande
om invändningar till alla dessa enheter (skäl 267 i det angripna beslutet).
Arkema å ena sidan och Total och Elf Aquitaine å andra sidan har var för sig besvarat meddelandet om invändningar och bland
annat gjort gällande att Arkema borde vara den enda adressaten av det angripna beslutet (skälen 268 och 269 i detta beslut).
Kommissionen godtog inte deras argument och bekräftade ansvaret för de fem enheter som avses i föregående punkt (skälen 270–277
i det angripna beslutet). Det ska nedan hänvisas till samtliga dessa bolag såsom att de tillsammans utgör ”Total-koncernen”.
Böternas beräkning
Vad gäller böternas beräkning undersökte kommissionen för det första hur allvarlig överträdelsen var och konstaterade först
att det, med hänsyn till överträdelsens art och den omständigheten att den täckte hela EES-området, var fråga om en mycket
allvarlig överträdelse i den mening som avses i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning
nr 17 och artikel 65.5 i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) (skälen 319–331 i det angripna
beslutet). Kommissionen gjorde därefter en differentierad prövning av de företag som deltog i överträdelsen och placerade
Total-koncernen i den första kategorin, med hänsyn till Arkemas omsättning inom EES-området för de tre PMMA-produkterna. På
denna grundval fastställde kommissionen för Total-koncernen ett utgångsbelopp på 65 miljoner euro (skälen 332–336 i det angripna
beslutet). Med hänsyn till Totals globala omsättning tillämpade kommissionen slutligen multiplikationsfaktor 3 på de böter
som påförts Total-koncernen för att säkerställa att böterna hade en avskräckande verkan. Utgångsbeloppet för böterna uppgick
därmed till 195 miljoner euro (skälen 337–350 i det angripna beslutet).
Kommissionen undersökte för det andra hur länge överträdelsen hade pågått och konstaterade att utgångsbeloppet skulle höjas
med 55 procent, eftersom Arkema hade deltagit i överträdelsen under fem år och sju månader. Denna höjning tillämpades på Elf
Aquitaine, Arkema, Altuglas och Altumax. För Total som under en kortare tid var ägare av aktiekapitalet i sina dotterbolag
höjde kommissionen böterna med 20 procent (skälen 351–353 i det angripna beslutet). Grundbeloppet för de böter som beräknats
för Arkema (däri inbegripet Elf Aquitaine) uppgick därmed till 302,25 miljoner euro. Total hölls solidariskt ansvarigt för
att betala 234 miljoner euro på detta belopp (skäl 354 i det angripna beslutet).
Kommissionen undersökte för det tredje huruvida det eventuellt förelåg några försvårande omständigheter. Kommissionen konstaterade
vad avser Arkema att bolaget med hänsyn till att det var adressaten av tre tidigare föreliggande beslut som hade återfallit
genom att göra sig skyldig till en överträdelse av samma typ och beslutade att höja grundbeloppet för böterna för Arkema med
50 procent. Kommissionen angav dock att Total och Elf Aquitaine inte tidigare hade gjort sig skyldiga till överträdelser och
att denna höjning således endast gällde Arkema, Altuglas och Altumax (skäl 369 i det angripna beslutet och fotnot 250 som
avser detta).
Kommissionen godkände för det fjärde inte de förmildrande omständigheter som Total-koncernen gjorde gällande.
Med hänsyn till att försvårande och förmildrande omständigheter beaktades eller inte beaktades uppgick bötesbeloppet i detta
skede till 365 218 750 euro för Arkema, Altuglas och Altumax. För Total var bötesbeloppet fortfarande fastställt till 234 miljoner
euro. För Elf Aquitaine var bötesbeloppet fortfarande 302,25 miljoner euro (skäl 397 i det angripna beslutet). Enligt artikel 23.2
i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81[EG] och 82
[EG] i fördraget (EGT L 1, s. 1) ansåg kommissionen att böterna inte översteg 10 procent av det berörda företagets omsättning
(skälen 398 och 399 i det angripna beslutet).
Kommissionen tillämpade för det femte och slutligen meddelandet om samarbete och beslutade, enligt punkt 23 b första strecksatsen
i detta, att sätta ned bötesbeloppet med 40 procent, vilket, i annat fall, skulle ha ådömts Total-koncernen (skälen 403–410
i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde i artikel 2 b i det angripna beslutet därmed det slutliga bötesbeloppet enligt följande:
”Arkema ..., Altuglas ... och Altumax ... ska gemensamt och solidariskt ansvara för 219,13125 miljoner euro, varav Total ...
gemensamt och solidariskt hålls ansvarigt för 140,4 miljoner euro och varav Elf Aquitaine gemensamt och solidariskt hålls
ansvarigt för 181,35 miljoner euro.”

Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena, Arkema France, Altuglas och Altumax väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens
kansli den 10 augusti 2006.
Till följd av att förstainstansrättens avdelningar hade fått en ny sammansättning förordnades referenten att tjänstgöra på
fjärde avdelningen. Förevarande mål tilldelades följaktligen denna avdelning.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (fjärde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet
och att, såsom en åtgärd för processledning, dels anmoda parterna att besvara vissa frågor, dels anmoda kommissionen att inge
en handling. Parterna efterkom denna begäran inom den utsatta fristen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen den 15 december 2009. Efter förhandlingen
avslutades det muntliga förfarandet.
Genom beslut av den 26 november 2010 beslutade tribunalen att i enlighet med artikel 62 i dess rättegångsregler inleda det
muntliga förfarandet, för att såsom en åtgärd för processledning anmoda parterna att inge handlingar och besvara frågor. Parterna
efterkom denna begäran inom den utsatta fristen. Det muntliga förfarandet avslutades därefter den 9 mars 2011.
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–        i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det avser sökandena,
–        i andra hand ogiltigförklara eller sätta ned de böter som sökandena ålagts i det angripna beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan,
–        förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.

Bedömning
Sökandena har till stöd för sin talan anfört åtta grunder. Den första grunden avser åsidosättande av bestämmelserna om ett
moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden och av icke-diskrimineringsprincipen. Den andra grunden avser att kommissionen
har grundat sig på en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den tillskrivit Total och Elf Aquitaine den överträdelse
som Arkema begått. Den tredje grunden avser att motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed har åsidosatts
vid genomförandet av bestämmelserna om ansvarighet. Den fjärde grunden avser att kriteriet avseende den konkreta påverkan
på marknaden har åsidosatts när utgångsbeloppet för böterna fastställdes till 65 miljoner euro. Den femte grunden avser att
det föreligger felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när böternas utgångsbelopp
höjts som avskräckande verkan. Den sjätte grunden avser kommissionens felaktiga rättstillämpning när den höjt böterna på grund
av förekomst av upprepade överträdelser. Den sjunde grunden avser att kommissionen har grundat sig på en felaktig bedömning
av de faktiska omständigheterna, eftersom bötesbeloppet inte sattes ned trots att Arkema i praktiken inte tillämpade vissa
av de påtalade förfarandena. Den åttonde grunden avser att kommissionens vägran att bevilja sökandena en nedsättning av böterna
på grund av ”andra faktorer” utgör felaktig rättstillämpning och innebär att kommissionen grundat sig på en felaktig bedömning
av de faktiska omständigheterna. Sökandena framförde vid förhandlingen dessutom en ytterligare anmärkning. Dess syfte var
att ifrågasätta höjningen av böterna för att säkerställa en tillräckligt avskräckande verkan.

Den första grunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden och av icke-diskrimineringsprincipen
Sökandena har gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den använt presumtionen
om att ett moderbolag faktiskt utövar ett avgörande inflytande över ett dotterbolag, om det innehar hela eller nästan hela
kapitalet i detta (nedan kallat presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande), och utan att bevisa att det är fråga
om en faktisk kontroll (den första grundens första del). Kommissionen har härigenom även åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen
genom att tillämpa en annan standardbevisning på Arkema än den som tillämpats på andra dotterbolag som deltog i de påtalade
förfarandena (den första grundens andra del).
Den första delgrunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden
–       Parternas argument
Sökandena har hävdat att om det företag som begår överträdelsen tillhör en bolagskoncern är det enligt fast rättspraxis och
kommissionens beslutspraxis endast det aktuella dotterbolaget som i princip ansvarar för den begångna överträdelsen. Det är
endast under vissa omständigheter som ett dotterbolags uppförande kan tillskrivas moderbolaget. Detta är fallet antingen om
moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags uppförande, med hänsyn till att detta inte självt
kan fastställa sin affärspolicy, eller om moderbolaget (aktivt eller, enbart på grund av kännedom om de faktiska omständigheterna,
passivt) har varit inblandat i dotterbolagets överträdelse.
Sökandena har gjort gällande att innehavet av 100 procent av kapitalet (och
a fortiori
av 99,43, av 97,6 eller av 96,48 procent av detta) enligt tillämplig rättspraxis inte i sig gör det möjligt att automatiskt
dra slutsatsen att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags affärspolicy. Enligt sökandena
har det i rättspraxis alltid krävts ytterligare omständigheter härvidlag, som att moderbolaget under det administrativa förfarandet
utgett sig för att vara kommissionens enda motpart för koncernen, att det inte ifrågasatts att det förelegat en faktisk befogenhet
att kontrollera dotterbolaget och att det inte funnits minsta bevis för att dotterbolaget varit självständigt.
I förevarande fall har kommissionen, förutom uppgiften om de dåvarande moderbolagens direkta eller indirekta innehav av nästan
hela Arkemas kapital, i det angripna beslutet emellertid inte lämnat någon antydan som kan visa att Total och/eller Elf Aquitaine
under den aktuella perioden faktiskt utövade ett avgörande inflytande över Arkemas affärspolicy eller vid tillämpningen av
de påtalade förfarandena. Enligt sökandena utgör den omständigheten, som kommissionen påpekade i det angripna beslutet, att
ledamöterna i Arkemas styrelse vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna utsågs av Elf Aquitaine endast ett logiskt
uttryck för majoritetsinnehavet av Arkemas kapital och kunde inte utgöra bevis för att det utövades ett avgörande inflytande
över Arkema.
Sökandena anser följaktligen att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den utgick från presumtionen
om att det utövades ett avgörande inflytande som uteslutande byggde på det direkta eller indirekta innehavet av nästan hela
Arkemas kapital för att tillskriva Total och Elf Aquitaine de förfaranden som avses i det angripna beslutet, och att detta
motiverar att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras.
Sökandena har slutligen, på en fråga av tribunalen om följderna för förevarande tvist av domstolens dom av den 10 september 2009
i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (REG 2009, s. I‑8237), vid förhandlingen påpekat att de faktiska omständigheterna
i det målet, och bland annat den kontroll som moderbolaget utövat över sina dotterbolag som deltog i överträdelsen, skilde
sig från de faktiska omständigheterna i förevarande fall. Sökandena har dessutom påpekat att den andel som moderbolaget ägde
i sitt dotterbolags kapital i det målet uppgick till 100 procent. I förevarande fall har denna nivå emellertid inte uppnåtts
(det är fråga om 99,43, 97,6 och 96,48 procent). Sökandena har under alla förhållanden påpekat att även om domen i det ovannämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen skulle tolkas så, att den medger att ansvaret för ett dotterbolags överträdelse tillskrivs
dess moderbolag utan någon annan ytterligare omständighet än det äganderättsliga sambandet bör denna rättspraxis således omprövas,
eftersom den har skapat ett system för strikt ansvar som är oförenligt med förordning nr 1/2003.
Kommissionen har förklarat att den delar sökandenas uppfattning att det ansvar som följer av ett dotterbolags överträdelse
endast under vissa omständigheter kan tillskrivas moderbolaget. En sådan möjlighet föreligger om moderbolaget faktiskt utövar
ett avgörande inflytande över sitt dotterbolags beteende. Enligt kommissionen följer det dock av fast rättspraxis att den
haft fog för sitt påstående att ett bolag som innehar hela eller nästan hela kapitalet i sitt dotterbolag faktiskt utövar
ett avgörande inflytande över detta, eftersom moderbolaget inte har brutit presumtionen om att det utövat ett avgörande inflytande
genom att bevisa att dotterbolaget agerat självständigt.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar om att det framgår av skälen 245–252 och 259–277 i det angripna beslutet att kommissionen tillskrev Total
och Elf Aquitaine ansvaret för den omtvistade överträdelsen med motiveringen att dessa bolag tillsammans med Arkema och dess
dotterbolag Altuglas och Altumax, som deltagit i de samordnade förfarandena, utgjorde ett enda företag. För att komma fram
till denna slutsats utgick kommissionen från den i meddelandet om invändningar angivna presumtionen, enligt vilken Total och
Elf Aquitaine utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolags beteende. Vad gällde Elf Aquitaine grundades presumtionen
om att bolaget utövat ett avgörande inflytande på den omständigheten att ledamöterna i Arkemas styrelse hade utsetts av Elf
Aquitaine och på den omständigheten att det sistnämnda bolaget ägde en andel på 97,6 procent och därefter en andel på 96,48 procent
i Arkemas kapital (skäl 265 i det angripna beslutet). Vad gällde Total grundades den ovannämnda presumtionen på den omständigheten
att Total sedan april 2000 direkt eller indirekt kontrollerade kapitalet i koncernens alla bolag, däri inbegripet de bolag
som hade haft en direkt betydelse för den aktuella kartellen, på grund av dess andel på 99,43 procent i Elf Aquitaines kapital
(skälen 266 och 267 i det angripna beslutet). Det framgår av detta beslut att de berörda bolagen i sitt svar på meddelandet
om invändningar framförde ett visst antal argument i syfte att vederlägga presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande
men att kommissionen ansåg att dessa argument var otillräckliga (se bland annat skälen 272 och 274 i det angripna beslutet).
Tribunalen erinrar därefter om domstolens praxis på detta område.
Det ska i detta hänseende erinras om att unionens konkurrensrätt avser verksamheten i företag. Begreppet företag omfattar
varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens juridiska form och oavsett hur den finansieras (se domen i
det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även preciserat att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten
i juridisk mening består av flera fysiska eller juridiska personer (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkt 55 och där angiven rättspraxis).
Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara
för överträdelsen (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56 och där angiven
rättspraxis).
Överträdelsen av unionens konkurrensrätt ska klart och tydligt tillskrivas en juridisk person som kan komma att åläggas böter,
och meddelandet om invändningar ska vara riktat till denna person. Det är även viktigt att det i meddelandet om invändningar
anges i vilken egenskap en juridisk person klandras för de åberopade omständigheterna (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
Det följer av fast rättspraxis att ett dotterbolags handlande kan tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots
att det är en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar
instruktioner som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som
binder samman dessa två juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
punkt 58 och där angiven rättspraxis).
Det förhåller sig nämligen så, eftersom moder- och dotterbolag i en sådan situation ingår i samma ekonomiska enhet och följaktligen
utgör ett och samma företag i ovannämnda mening. Den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett och
samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG ger kommissionen möjlighet att tillställa moderbolaget ett beslut att
påföra böter utan att det krävs att moderbolaget personligen deltagit i överträdelsen (domen i det ovan i punkt 35 nämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
Domstolen har även slagit fast att i det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag
som överträtt unionens konkurrensregler kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende.
Vidare föreligger det en presumtion som kan motbevisas om att moderbolaget faktiskt utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets
beteende (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har således preciserat att det under dessa omständigheter är tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget
innehade hela kapitalet i ett dotterbolag för att presumera att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets
affärspolicy. Kommissionen kan då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalning av de böter som ålagts dotterbolaget,
förutsatt att moderbolaget, på vilket det ankommer att bryta denna presumtion, inte kan förete tillräcklig bevisning för att
visa att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden (se domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot
kommissionen, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
Det ska mot bakgrund av domstolens praxis konstateras att den metod som kommissionen i förevarande fall tillämpat för att
tillskriva sökandenas moderbolag den omtvistade överträdelse som avses ovan i punkt 37 är riktig.
Tvärtemot vad sökandena tycks antyda grundades detta ansvar för överträdelsen inte endast på uppdelningen av kapitalinnehavet,
utan även på att det konstaterats att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande inte hade motbevisats
(se bland annat skälen 272 och 274 i det angripna beslutet).
Vidare framgår det klart av denna rättspraxis (se särskilt punkterna 45 och 46 ovan) att uppdelningen av kapitalinnehavet
i ett dotterbolag är ett tillräckligt kriterium för att uppställa denna presumtion, utan att kommissionen är skyldig att förete
ytterligare indicier för moderbolagets faktiska utövande av ett inflytande, såsom sökandena har krävt.
Denna slutsats påverkas inte av sökandenas argument. Enligt sökandena skilde sig de omständigheter som gav upphov till domen
i det i punkt 35 ovan nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, och särskilt den kontroll som det berörda moderbolaget
i detta mål utövade över sina dotterbolag, från omständigheterna i förevarande fall. Trots att sådana ytterligare indicier
kunde konstateras i det målet (förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i mål T‑112/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
REG 2007, s. II‑5049, punkterna 13 och 54) framgår det utan tvekan av såväl domen av den 12 december 2007 i det ovannämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61 och 62) som domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda
målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (punkterna 61 och 62), att tillämpningen av denna presumtion inte var villkorad av
att det förelåg sådana ytterligare indicier.
Det ska även påpekas att ovannämnda rättspraxis speciellt avser ”det specifika fallet då ett moderbolag innehar 100 procent
av kapitalet i ett dotterbolag” (dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen,
punkt 60). Total och Elf Aquitaine innehar i förevarande fall dock inte hela kapitalet i sina respektive dotterbolag.
Det ska dock påpekas att när sökandena vid förhandlingen framhöll denna faktiska skillnad (se punkt 35 ovan) gjorde de inte
gällande något särskilt argument för att invända mot att samma bevisregler användes i de två situationerna, trots att problematiken
med att tillämpa presumtionen om utövande av ett avgörande inflytande på andra fall än de fall då moderbolaget innehar hela
kapitalet i sitt dotterbolag har varit föremål för en skriftlig fråga från tribunalen till kommissionen, och senare en diskussion
vid förhandlingen.
Det ska under alla förhållanden konstateras att det moderbolag som innehar nästan hela kapitalet i sitt dotterbolag i princip
befinner sig i en liknande situation som en ensam ägare, vad avser dess befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över
sitt dotterbolags beteende, med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder det samman med detta
dotterbolag. Kommissionen har följaktligen rätt att på denna situation tillämpa samma bevisregler, det vill säga när den använder
presumtionen om att det ovannämnda moderbolaget faktiskt använder sin befogenhet att utöva ett avgörande inflytande över sitt
dotterbolags beteende. Det är visserligen inte uteslutet att minoritetsdelägarna i vissa fall gentemot dotterbolaget kan förfoga
över rättigheter som gör det möjligt att ifrågasätta den ovannämnda analogin. Förutom den omständigheten att sådana rättigheter
i allmänhet inte är knutna till helt obetydliga andelar, som de aktuella andelarna i förevarande fall, har sökandena i förevarande
fall inte anfört någon omständighet av detta slag. Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den tillämpade presumtionen
om att sökandenas moderbolag hade utövat ett avgörande inflytande.
Vad slutligen gäller argumentet att den rättspraxis som framgår av domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl.
mot kommissionen ska prövas på nytt, anser tribunalen att det under omständigheterna i förevarande fall inte ankommer på tribunalen
att återkomma till en rättsfråga som domstolen tydligt har avgjort i en senare dom.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen
–       Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att medan kommissionen i deras fall endast har grundat sig på presumtionen om att moderbolaget
utövat ett avgörande inflytande för att tillskriva detta ansvaret för överträdelsen, har kommissionen för de flesta andra
dotterbolag som det angripna beslutet var riktat till beaktat ytterligare indicier. Sökandena har i detta avseende åberopat
den behandling som kommissionen i det angripna beslutet förbehållit Degussa, ICI plc och Lucite International Ltd.
Kommissionens handlande innebär en omotiverad diskriminering vid bevisningen. Sökandena har påpekat att även om kommissionen
hade tillämpat samma standardbevisning på Arkema som den som tillämpades i förhållande till de andra företagen skulle den
med nödvändighet ha kommit till slutsatsen att endast Arkema kunde tillskrivas överträdelsen.
Vad för övrigt gäller kommissionens argument att det i det angripna beslutet anges att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i
Atofinas styrelse har sökandena påpekat att det endast är fråga om ett logiskt uttryck för majoritetsinnehavet i Arkemas kapital.
Sökandena har vidare gjort gällande att detta indicium inte kan jämföras med de indicier som kommissionen fastställt i fråga
om Degussa, för vilket bolag kommissionen tagit hänsyn till att moderbolaget aktivt deltagit i överträdelsen. Sökandena har
under alla förhållanden påpekat att detta indicium endast gäller för Elf Aquitaine och inte för Total.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar om att likabehandlingsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen innebär att lika situationer inte får
behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling
(se domstolens dom av den 11 september 2007 i mål C‑227/04 P, Lindorfer mot rådet, REG 2007, s. I‑6767, punkt 63 och där angiven
rättspraxis).
Det måste anses att sökandena inte har styrkt att kommissionen har åsidosatt denna princip när den tillskrivit adressaterna
av det angripna beslutet ansvaret för den omtvistade överträdelsen.
Det ska för det första konstateras att situationen för ICI Acrylics inte kan jämföras med sökandenas situation. Det framgår
klart av det angripna beslutet att ICI Acrylics – en enhet som direkt deltog i den omtvistade överträdelsen – endast var en
kommersiell enhet tillhörande ICI, som inte var en juridisk person och som inte var ett dotterbolag till detta. Denna enhet
var helägd eller nästan helägd (se särskilt skälen 280, 287 och 288 i det angripna beslutet). Kommissionen har vad avser ICI
följaktligen inte tillämpat presumtionen om att detta bolag utövat ett avgörande inflytande (vare sig den stöds av andra omständigheter
eller inte), utan har endast identifierat den juridiska person som den kommersiella enhet som begick överträdelsen vid tiden
för de faktiska omständigheterna ingick i (skälen 288 och 289 i det angripna beslutet).
Det ska därefter, vad gäller Degussa, påpekas att kommissionen i skäl 255 i det angripna beslutet konstaterade följande:
”Röhm GmbH & Co. KG (helägt dotterbolag till Degussa) och Para-Chemie GmbH (helägt dotterbolag till Röhm) är oberoende juridiska
enheter. Eftersom Degussa direkt eller indirekt ägde dessa två företag till 100 procent ... och Röhms styrelse till en del
består av ledamöter i Degussas styrelse ... håller kommissionen Degussa för ansvarigt för Röhms ... och Para-Chemies överträdelser
...”
Kommissionen har vad gäller Lucite International, i skäl 294 i det angripna beslutet, påpekat följande:
”Lucite International UK Ltd är ett av dess helägda dotterbolag. Ledamöterna i Lucite Internationals styrelse var dessutom
... under den tid överträdelsen pågick även ledamöter i Lucite International UK:s styrelse ...”
Det är således riktigt att kommissionen för att tillskriva Degussa och Lucite International ansvaret för sina respektive dotterbolags
överträdelse grundade sig på presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande till följd av att det innehade
100 procent av aktierna i dotterbolaget. Kommissionen nämnde samtidigt en ytterligare omständighet, det vill säga att det
i dotterbolagets styrelse fanns ledamöter av moderbolagets styrelse respektive att ledamöterna i de två bolagens styrelser
hade identifierats.
Härav följer dock inte att Degussa och Lucite International, samt deras dotterbolag, har behandlats på annat sätt än sökandena
och deras moderbolag, vilket skulle utgöra ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen.
Det ska påpekas att Degussa och Lucite International, på samma sätt som sökandenas moderbolag, även har hållits ansvariga
för sina dotterbolags överträdelse (skälen 258 och 296 i det angripna beslutet). Det finns dock inget i det angripna beslutet
som tyder på att kommissionen skulle ha befriat dem från detta ansvar, om den inte hade kunnat konstatera de ovannämnda ytterligare
omständigheterna.
Det ska i detta avseende erinras om att kommissionen i skälen 245–252 i det angripna beslutet angav de principer som den höll
sig till när den identifierade adressaterna av det angripna beslutet. Det framgår därav klart att då det är fråga om ett dotterbolag
vars kapital kontrolleras helt eller nästan helt ansåg sig kommissionen ha rätt att enbart på grundval av presumtionen om
att moderbolaget utövade ett avgörande inflytande konstatera att detta dotterbolag inte var självständigt. Förutsättningen
härför var att presumtionen inte hade brutits under det administrativa förfarandet. Kommissionen ansåg sig följaktligen ha
rätt att tillskriva moderbolaget ansvaret för dotterbolagets överträdelse med motiveringen att moderbolaget ingick i samma
företag (se särskilt skälen 247 och 248 i det angripna beslutet).
Det ska således konstateras att kommissionen, såsom den har gjort gällande, endast för fullständighetens skull konstaterade
att det förelåg andra omständigheter än det äganderättsliga sambandet, när de var tillgängliga. Kommissionen har dessutom,
vad avser Total-koncernen, även påpekat att ledamöterna i Arkemas styrelse hade utsetts av Elf Aquitaine. Kommissionen har
för att tillskriva ett moderbolag ansvaret för ett helägt eller nästan helägt dotterbolags överträdelse dock på intet sätt
uppställt villkoret att sådana ytterligare omständigheter ska föreligga. Denna tolkning bekräftas dessutom av att det angripna
beslutet vad gäller vissa moderbolag endast anger det äganderättsliga sambandet. Detta är fallet med Total (skäl 266) och
med bolagen i Barlo-koncernen, det vill säga Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV och Barlo Group plc (skäl 301).
Det ska för övrigt erinras om att den metod som kommissionen i förevarande fall tillämpat för att tillskriva sökandenas moderbolag
ansvaret för överträdelsen är riktig, såsom framgår av det ovanstående (se punkt 47 ovan).
Sökandena kan således inte vinna framgång med den första grundens andra del och talan ska därför inte bifallas såvitt avser
den första grunden.

Den andra grunden: Kommissionen gjorde en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den tillskrev Total och Elf
Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse
Sökandena har påpekat att även om det antas att metoden att gentemot dem använda presumtionen om att moderbolaget utövat ett
avgörande inflytande är giltig, hade kommissionen inte stöd i de faktiska omständigheterna för att tillskriva Total och Elf
Aquitaine ansvaret. Sökandena har för det första visat att ledningen för Total och Elf Aquitaine inte alls varit inblandad
i de aktuella förfarandena och för det andra att Arkema självständigt bestämde sin affärspolicy.
Den första delgrunden: Det har bortsetts från det förhållandet att ledningen för Total och Elf Aquitaine inte var inblandad
i de förfaranden som avses i det angripna beslutet
–       Parternas argument
Sökandena har påpekat att kommissionen i det angripna beslutet inte har påstått att ledningen för Elf Aquitaine eller Total
på något sätt varit inblandad i de aktuella förfarandena eller att de haft kännedom om överträdelserna. Sökandena har dessutom
påpekat att kommissionen inte under utredningen riktade någon begäran om upplysningar till dessa företag eller ens gjorde
undersökningar i deras lokaler.
Det framgår enligt sökandena av kommissionens beslutspraxis att moderbolagets bristande aktiva eller passiva deltagande i
överträdelsen kan leda till att kommissionen inte tillskriver moderbolaget ansvaret för dotterbolagets överträdelse, även
om moderbolaget innehar majoriteten eller hela kapitalet i detta dotterbolag.
Sökandena har i detta avseende dessutom påpekat att den koncern som de vid tiden för de faktiska omständigheterna tillhörde
underströk att konkurrensreglerna skulle iakttas ovillkorligt. Detta ledde för övrigt till att Arkema från januari 2001 införde
ett program för att följa konkurrenslagstiftningen, det vill säga endast några månader efter det att Total Fina den 17 april 2000
övertog Elf-koncernen. Sökandena anser därför att om Total och/eller Elf Aquitaine hade kunnat ha kännedom om de konkurrensbegränsande
förfaranden som Arkema använt skulle de omedelbart ha beordrat att de upphörde.
Kommissionen kunde enligt sökandena följaktligen grunda sig på denna omständighet för att anse att dessa bolag, även om de
innehade nästan hela kapitalet i Arkema under den påtalade perioden, inte var ansvariga för Arkemas överträdelse på PMMA-marknaden.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar om att det framgår av skälen 245–252 och 259–277 i det angripna beslutet att kommissionen har tillskrivit
Total och Elf Aquitaine ansvaret för den omtvistade överträdelsen med motiveringen att dessa bolag vid tidpunkten för de faktiska
omständigheterna utgjorde en enda ekonomisk enhet. I den mening som avses i konkurrensrätten utgjorde de, tillsammans med
Arkema och dess dotterbolag, Altuglas och Altumax, som hade deltagit i de samordnade förfarandena följaktligen ett enda företag.
För att komma fram till denna slutsats grundade sig kommissionen på presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande
inflytande och konstaterade att presumtionen inte hade brutits vid det administrativa förfarandet. Såsom framgår av prövningen
av den första grunden gjorde kommissionen en riktig bedömning när den använde denna metod.
Som framgår av rättspraxis gör den omständigheten att ett moderbolag och dess dotterbolag utgör ett enda företag i den mening
som avses i artikel 81 EG att kommissionen får rikta ett beslut om åläggande av böter till moderbolaget, utan krav på att
det styrks att moderbolaget har varit personligen inblandat i överträdelsen (dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35
nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 50). Det var följaktligen inte nödvändigt att kommissionen styrkte att
ledningen för moderbolaget var direkt inblandad eller ens att den hade kännedom om de påtalade faktiska omständigheterna.
På samma sätt inverkar kommissionens handlande under det administrativa förfarandet, och särskilt den omständigheten att den
inte riktade någon begäran om upplysningar till moderbolagen eller gjorde undersökningar i deras lokaler, inte på frågan huruvida
moderbolaget, tillsammans med sina dotterbolag, utgör ett enda företag i den mening som avses i artikel 81 EG.
Det ska vad avser kommissionens beslutspraxis som sökandena har åberopat konstateras att även om det antas att kommissionen
för att tillskriva moderbolaget ansvaret för överträdelsen uppställde villkoret att dess ledning var direkt inblandad, påverkar
detta inte det angripna beslutets lagenlighet på denna punkt, eftersom den metod som användes i förevarande fall var riktig.
Sökandena har i sin replik dessutom preciserat att de inte påstår att det förhållandet att ett moderbolag inte deltagit i
dotterbolagets överträdelse i sig räcker för att utesluta att moderbolaget är ansvarigt, utan det utgör endast en omständighet
som kommissionen kan beakta i detta syfte.
Som kommissionen med rätta har påpekat kan det förhållandet att ledningen för moderbolaget inte varit direkt inblandad eller
inte känt till de påtalade faktiska omständigheterna, varvid det antas att de kan fastställas, inte räcka för att bryta presumtionen
om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.
Den andra delgrunden: Det har bortsetts från omständigheter som visar att Arkema faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy.
–       Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att Arkema under det administrativa förfarandet visade att Elf Aquitaine eller Total aldrig fastställt
dess affärspolicy under den period som avses i det angripna beslutet. Omständigheterna att Arkema juridiskt sett var ett dotterbolag
till Elf Aquitaine vid tiden för de faktiska omständigheterna och att ledamöterna i dess styrelse utsetts av sistnämnda bolag
påverkade således inte dess självständighet vid bestämmandet av affärspolicyn. Kommissionen har när den tillskrivit Arkemas
dåvarande moderbolag ansvaret för bolagets överträdelse följaktligen gjort en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna.
Sökandena har för det första påpekat att den omständigheten att varken Total eller Elf Aquitaine fastställer affärspolicyn
för sina dotterbolag framgår av koncernens själva struktur. Dessa företag är holdingbolag som är aktieägare i flera koncerner
vilka agerar självständigt inom sina respektive verksamhetsområden.
Sökandena har för det andra gjort gällande att Arkema visade att företaget helt självständigt bestämde sin affärspolicy avseende
PMMA, och särskilt med hänsyn till dess prispolitik och kundval. Sökandena har angett att Arkema var kemibranschens moderbolag
och att det var detta företag som faktiskt gav direktiv till sina dotterbolag, som Altuglas och Altumax. I ledet före Arkema
var förhållandet endast ett förhållande som vanligen gäller mellan en aktieägare som är mån om att bevara sina finansiella
intressen och en oberoende företagsledning som har ansvaret för att bedriva kemiverksamheten. Totals och Elf Aquitaines roll
begränsas därmed till att godkänna stora investeringar och motta redovisningsuppgifter och finansiella uppgifter rörande dotterbolagets
resultat, såsom gällande lagstiftning kräver. Sökandena har i detta avseende hänvisat till det interna meddelandet som har
rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden” och som bilagts ansökan.
Sökandena har i detta avseende gjort åtskillnad mellan två perioder, 1992–2000 och 2001–2004.
Sökandena har vad gäller perioden från och med år 1992 till och med år 2000 angett att affärspolicyn beträffande den verksamhet
som avsåg PMMA fastställdes självständigt av Elf Atochem, genom enheten ”Syntetiska organiska mellanprodukter” (nedan kallad
DIOS). De allmänna riktlinjerna för denna affärspolicy, i form av en femårig affärsplan, godkändes varje år först av Elf Atochems
allmänna verkställande kommitté som även godkände budgeten för DIOS.
Vad gäller perioden från och med år 2001 till och med år 2004 hade affärspolicyn beträffande den verksamhet som avser PMMA
fastställts självständigt av Arkema, genom Atoglas (nu Altuglas). De allmänna riktlinjerna för denna affärspolicy, i form
av en femårig affärsplan, godkändes varje år först av kemins verkställande kommitté, ett verkställande organ för kemibranschen.
Budgeten för verksamheten avseende PMMA lades fram inför Totals verkställande kommitté, i samband med att Atoglas totala budget
lades fram. Denna verkställande kommitté ingrep i fråga om investeringar, för beslut som avsåg belopp överstigande 10 miljoner
euro, och bedömde risknivån och dessa investeringars lönsamhet.
Sökandena har särskilt påpekat att varken Total eller Elf Aquitaine bestämde Arkemas affärspolicy i fråga om sådan verksamhet
som verksamheten i förevarande fall, vilken endast utgjorde en marginell del av deras omsättning. Sökandena har i detta avseende
erinrat om att Arkemas globala omsättning för försäljningen av PMMA under år 2002 (överträdelsens sista år) uppgick till 416 miljoner
euro, vilket motsvarade 2,1 procent av kemibranschens totala omsättning och 0,4 procent av den totala omsättningen för Elf
Aquitaine/Total-koncernen.
Sökandena har dessutom påpekat att även om det antas att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande
är riktig ska det berörda företagets bevisbörda, för att det ska kunna bryta en sådan presumtion, avse det förhållandet att
moderbolaget inte har en faktisk kontroll över dotterbolagets affärspolicy på den relevanta marknaden och således i förevarande
fall på PMMA-marknaden. Enligt sökandena skulle ett annat synsätt som består i att kräva bevis för en fullständig självständighet
i förhållande till moderbolaget, och således att det motbevisas att moderbolaget har en abstrakt möjlighet att utöva ett avgörande
inflytande över sitt dotterbolag, i den situation där moderbolaget innehar 100 procent av dess kapital, omfattas av kravet
att bevisa något som inte kan bevisas (
probatio diabolica
) och innebära att det införs en ovedersäglig presumtion.
Sökandena har för det tredje påpekat att Totals och Elf Aquitaines totala kontroll av Arkema står i motsats till Arkemas kontroll
av sina dotterbolag Altuglas och Altumax, vilka på såväl operativ som funktionell nivå var integrerade inom ramen för Arkema.
Sökandena har även påpekat att Arkema under hela förfarandet uppträdde i sitt eget namn och i sina dotterbolags namn och under
utredningen aldrig bestred att det utövade en faktisk kontroll över sina dotterbolag.
På operativ nivå hade Arkema, till skillnad från Elf Aquitaine och Total som inte deltog i framställningsprocessen av metakrylater,
en verksamhet för att framställa metakrylat av metyl, en råvara som – delvis – användes internt, av dotterbolagen Altuglas
och Altumax för framställning och distribution av PMMA.
Vidare har på funktionell nivå PMMA-verksamheten, även om den bedrivits av Arkemas dotterbolag (Altuglas och Altumax), alltid
varit integrerad i Arkemas affärsorganisation, först fram till och med år 2000 inom DIOS, därefter från och med år 2001 genom
en affärsenhet specifikt för PMMA. Dessutom bestod majoriteten ledamöter i bolaget Altuglas styrelse under den berörda perioden
av företrädare för Arkemas juridiska och finansiella enheter. Dessa hade dessutom ledande funktioner inte endast inom Arkema,
utan även inom Altuglas som inte hade egna juridiska och finansiella tjänster. Alla anställda i Altuglas som var inblandade
i de förfaranden som avses i det angripna beslutet underrättade slutligen regelmässigt en ledamot i Arkemas ledning. Denna
ledamot var under överträdelseperioden M.G. som därefter fram till och med år 2000 var direktör för DIOS och som från och
med år 2001 var ledamot av kemins verkställande kommitté.
Sökandena har dessutom påpekat att denna funktionella och operativa integration mellan Arkema och dess dotterbolag Altuglas
och Altumax bekräftades år 2004, när Total-koncernen omorganiserade kemibranschen och Arkema bildades, och därefter, i maj 2006,
då Arkema introducerades på börsen.
Sökandena har för det fjärde understrukit att ingen av de handlingar som samlats in under förfarandet visar att Arkema direkt
eller indirekt har mottagit någon som helst instruktion eller rekommendation från Elf Aquitaine eller Total beträffande bolagets
affärspolicy på metakrylatmarknaderna, trots att kommissionen hade samlat in hundratals handlingar vid Arkemas huvudkontor.
Sökandena har för det femte gjort gällande att kommissionens ståndpunkt i det angripna beslutet strider mot dess egen tidigare
praxis. I kommissionens beslut K(2003) 4570 slutlig av den 10 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53
i EES-avtalet (ärende COMP/E-2/37.857 – Organiska peroxider) (nedan kallat beslutet om organiska peroxider) tillskrev kommissionen
inte Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse, trots det äganderättsliga samband som förelåg mellan dessa två företag.
Kommissionen medgav därmed att Arkema faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy. Enligt sökandena hade kommissionen,
eftersom den period som beslutet om organiska peroxider omfattade delvis sammanföll med den period som avses i det angripna
beslutet och de ekonomiska och finansiella förhållanden som sammanbinder Arkema och Alf Aquitaine var helt identiska i de
två ärendena, inte fog för att avvika från sin ståndpunkt i det mål som gav upphov till beslutet om organiska peroxider.
Den begränsade och totala kontroll som Total och Elf Aquitaine utövade över sina dotterbolag bekräftades dessutom nyligen
av den franska konkurrensmyndigheten. Denna konstaterade i ett beslut om marknaden för distribution av motorbränsle vid motorväg
att Total Raffinage Distribution SA och Elf Antar France SA var tillräckligt självständiga när de bestämde sin affärspolicy.
Sökandena har slutligen gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den bedömde
bevisbördans art och fördelning. Sökandena anser att eftersom kommissionens presumtion om att moderbolagen utövat ett avgörande
inflytande inte åtföljdes av någon ytterligare omständighet som kunde styrka moderbolagens faktiska kontroll över Arkemas
affärspolicy beträffande PMMA-marknaden, var den enda omständigheten att Arkema under det administrativa förfarandet hade
anfört omständigheter som kunde styrka att bolaget faktiskt var självständigt på marknaden tillräcklig för att vända på bevisbördan.
Enligt sökandena ankom det följaktligen på kommissionen att visa att Total och Elf Aquitaine, trots dessa omständigheter,
utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolag vad gäller den relevanta marknaden.
Kommissionen har gjort gällande att de omständigheter som sökanden framlade under det administrativa förfarandet och som återgetts
i ansökan inte, även betraktade i sin helhet, är tillräckliga för att styrka att Arkema handlade självständigt på marknaden
i förhållande till Elf Aquitaine och således för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande.
–        Tribunalens bedömning
Tribunalen konstaterar inledningsvis att tvärtemot vad sökandena har gjort gällande (se punkterna 90 och 98 ovan) har kommissionen
i förevarande fall inte åsidosatt bestämmelserna om bevisbördan.
Det ska i detta avseende erinras om att det framgår av den rättspraxis som följer av domen av den 10 september 2009 i det
ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61, att det för att bryta presumtionen om att moderbolaget
utövar ett avgörande inflytande ankommer på det berörda bolaget att förete ”tillräcklig bevisning” för att visa att dotterbolaget
agerar självständigt på marknaden. Vad gäller kommissionen ankommer det på denna att pröva denna bevisning och inte att förete
positiva omständigheter för att styrka att det föreligger ett sådant inflytande. Om det räckte att den berörda parten endast
framförde icke styrkta påståenden och därigenom ifrågasatte denna presumtion skulle presumtionen dessutom förlora all sin
ändamålsenliga verkan.
Det ska emellertid genast påpekas att sökandena i sitt svar på meddelandet om invändningar har anfört få konkreta omständigheter
till stöd för sina påståenden om Arkemas självständiga agerande på marknaden. I synnerhet hänvisar del III.2 i detta svar,
rubricerat ”Arkema har [under överträdelseperioden] faktiskt självständigt bestämt sin affärspolicy”, inte till någon handling
till stöd för påståendena i denna del. Härav följer att kommissionens konstaterande, i skäl 272 i det angripna beslutet, att
de omständigheter som sökandena har anfört endast utgör påståenden som inte stöds av tillräckliga bevis, är riktigt. Som framgår
av föregående punkt gör detta att det är rätt att anse att presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande
inte har brutits.
Tvärtemot vad sökandena har hävdat omfattas resonemanget i det angripna beslutet inte heller av kravet att bevisa något som
inte kan bevisas (
probatio diabolica
). Det framgår av rättspraxis att, för att fastställa om ett dotterbolag bestämmer sitt marknadsbeteende självständigt, samtliga
relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dotterbolaget och dess moderbolag
ska beaktas. Dessa kan variera från fall till fall och kan därför inte ges någon uttömmande uppräkning (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 73 och 74). Det ankom följaktligen
på sökandena att framlägga alla omständigheter rörande ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som förenar dotterbolaget
med moderbolaget och som de ansåg kunde visa att de inte utgjorde en enda ekonomisk enhet (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i det ovan i punkt 50 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 65).
Om det antas att sökandena i förevarande fall inte kunde framlägga sådan bevisning innebär detta ändå inte att den ovannämnda
presumtionen inte i något fall kan brytas.
Inom ramen för dessa allmänna synpunkter ska sökandenas särskilda argument prövas.
Dessa argument grundar sig för det första på den omständigheten att Total och Elf Aquitaine är holdingbolag. Det görs gällande
att deras dotterbolags självständighet framgår av själva företagsstrukturen.
Det måste konstateras att påståendena att Total och Elf Aquitaine är holdingbolag inte stöds av någon bevisning.
Även om det vidare antas att dessa påståenden är riktiga kan de inte räcka för att utesluta att de aktuella moderbolagen har
utövat ett avgörande inflytande över sina dotterbolag när de bland annat samordnat de finansiella investeringarna inom koncernen.
Det har redan slagits fast att ett holdingbolag inom en koncern är ett företag vars uppdrag är att samla andelarna i olika
företag och vars syfte är att säkerställa en enhetlig förvaltning (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04,
Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 63). Sökandena har i förevarande fall
själva bekräftat att deras moderbolag ingrep i de viktigaste besluten som kunde ha en inverkan på koncernnivån i sin helhet.
Långt ifrån att vederlägga uppfattningen om en ekonomisk enhet som består av sökandena och deras moderbolag bekräftar dessa
påståenden snarare att moderbolagens funktion var att säkerställa en enhetlig förvaltning och en samordning som kunde påverka
dotterbolagens beteende på marknaden.
Sökandena har för det andra gjort gällande att de har visat att Arkema helt självständigt bestämde sin affärspolicy avseende
PMMA. Arkema var kemibranschens moderbolag och gav direktiv till sina egna dotterbolag, som Altuglas och Altumax. Totals och
Elf Aquitaines roll begränsades till att godkänna stora investeringar och motta redovisningsinformation och ekonomisk information
rörande dotterbolagens resultat, såsom krävs enligt gällande lagstiftning.
Det ska i detta avseende påpekas att sökandenas påståenden inte stöds av någon bevisning. Vad gäller påståendena om Total-koncernens
organisation och struktur och de olika koncernbolagens respektive befogenheter kunde det konkreta beviset i princip dock läggas
fram.
Sökandena har i bilaga till ansökan visserligen ingett ett internt meddelande som har rubriken ”Interna befogenheter och utgiftsåtaganden”
i syfte att stödja sitt argument att moderbolaget endast godkände Arkemas viktigaste investeringar. Som kommissionen, utan
att motsägas av sökandena, har påpekat förekom denna handling dock inte i svaret på meddelandet om invändningar. Sökandena
bekräftade dessutom, på en fråga därvidlag vid förhandlingen, att denna handling inte hade ingetts under det administrativa
förfarandet. Det framgår emellertid av domen av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel m.fl.
mot kommissionen, punkt 61, att när kommissionen tillämpar presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande
kan den anse att moderbolaget är solidariskt ansvarigt för att betala de böter som ålagts dess dotterbolag, förutsatt att
det berörda bolaget, på vilket det ankommer att bryta denna presumtion, inte företer tillräcklig bevisning som kan visa att
dotterbolaget agerade självständigt på marknaden. Kommissionen hade således, i skäl 272 i det angripna beslutet, fog för att
dra slutsatsen att det inte hade åberopats några tillräckliga bevis som stöd för de aktuella påståendena.
Även om det vidare, och under alla förhållanden, antas att dessa påståenden är styrkta är de inte tillräckliga för att bryta
presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande, eftersom de endast avser bestämmandet av affärspolicyn för
PMMA. Tvärtemot vad sökandena har hävdat ska, för att fastställa om ett dotterbolag bestämmer sitt marknadsbeteende självständigt,
inte bara de omständigheter som avser affärspolicyn på området för de produkter som sammanförts i kartellen beaktas, utan
även samtliga relevanta omständigheter som rör de ekonomiska, organisatoriska och juridiska banden mellan dotterbolaget och
dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 35 nämnda målet Akzo Nobel
m.fl. mot kommissionen, punkterna 67, 68, 73 och 74, och generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i detta mål, REG 2009,
s. I‑8241).
Vissa av sökandenas påståenden innehåller dessutom indicier på att sökandena tillsammans med sina moderbolag utgjorde en enda
ekonomisk enhet.
Sökandena har således medgett att Total och Elf Aquitaine skulle godkänna sina dotterbolags stora investeringar. Utövandet
av en sådan befogenhet utgör ett indicium på att dotterbolaget agerar på marknaden med hänsyn till moderbolagets intressen
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2008 i mål T‑54/03, Lafarge mot kommissionen, ej
publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 547).
Sökandena har på samma sätt vid upprepade tillfällen hänvisat till att Total har en kemibransch. Sökandena har som svar på
en skriftlig fråga från tribunalen bekräftat att kemibranschen från och med maj 2000 till och med slutet av överträdelseperioden
inte endast omfattade Arkema och dess dotterbolag, utan även andra bolag i Total-koncernen. Sökandena har förklarat att efter
fusionen mellan Total Fina och Elf Aquitaine ställdes i funktionellt hänseende all kemisk verksamhet i de tidigare koncernerna
under Arkemas ansvar (dåvarande Atofina). Denna funktionella sammanslagning åtföljdes dock inte systematiskt av en äganderättslig
sammanslagning. En sådan uppdelning av koncernen i branscher som dessutom bortser från de äganderättsliga sambanden mellan
koncernens bolag är ett starkt indicium på att samordningen av verksamheten i dessa branscher åligger koncernens överordnade
moderbolag. Denna moderbolagets funktion kan innebära att dotterbolagets agerande på marknaden inte är självständigt (se,
för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 113 nämnda målet Lafarge mot kommissionen, punkt 549, och domen i det
ovan i punkt 107 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 64).
Genom påståendena att PMMA-verksamheten endast utgjorde en mycket liten andel av Totals och Elf Aquitaines totala omsättning
kan det inte visas att moderbolaget lämnade dotterbolaget en fullständig självständighet för att bestämma sitt agerande på
marknaden. Såsom har påpekats ovan ska ett dotterbolags självständighet i förhållande till sitt moderbolag inte heller endast
bedömas med hänsyn till dess verksamhet på området för de produkter som sammanförts i kartellen. Även om det antas att detta
argument är relevant ska följaktligen Arkemas betydelse i dess helhet för sina moderbolag bedömas (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 107 nämnda målet Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot kommissionen, punkt 66). Sökandena har
dock inte anfört några argument i denna riktning.
För det tredje kan argumentet att Totals och Elf Aquitaines totala kontroll av Arkema strider mot Arkemas kontroll av sina
dotterbolag Altuglas och Altumax inte godtas. Det är än en gång fråga om ett påstående som inte stöds av någon tillräcklig
bevisning för förhållandet mellan de berörda bolagen. Även om det vidare antas att det styrks att Total och Elf Aquitaine
inte hade så starka band till Arkema som detta bolag hade med sina egna dotterbolag, räcker det inte för att styrka Arkemas
självständiga agerande på marknaden.
Vad för det fjärde gäller argumentet att omorganisationen av Total-koncernens kemibransch och bildandet år 2004 av Arkema
och därefter, år 2006, dess introduktion på börsen bekräftade Arkemas självständighet, räcker det att konstatera att det är
fråga om omständigheter som inträffat efter överträdelseperioden och som således inte kan bevisa att detta bolag var självständigt
under denna period. Uttrycket ”omorganisering av Total-koncernens kemibransch” tyder dessutom på att Total hade en samordnande
funktion inom denna kemibransch.
Vad för det femte gäller argumentet att ingen handling i målet visar att Arkema mottog någon instruktion eller rekommendation
från Elf Aquitaine eller Total rörande affärspolicyn på metakrylatmarknaden, är det i sig verkningslöst, eftersom Arkemas
självständighet inte ska bedömas uteslutande i förhållande till denna marknad. Som det redan slagits fast kan den omständigheten
att det av handlingarna i målet inte framgår om moderbolaget har gett sitt dotterbolag instruktioner inte styrka att sådana
instruktioner inte har förelegat (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 113 nämnda målet Lafarge mot kommissionen,
punkt 545).
För det sjätte och slutligen ska det argument prövas enligt vilket den ståndpunkt som antogs i det angripna beslutet strider
mot kommissionens tidigare praxis, såsom den framgår av beslutet om organiska peroxider, i vilken kommissionen inte tillskrev
Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse.
Det ska i detta avseende konstateras att det framgår av beslutet om organiska peroxider (skälen 373–391), som sökandena har
hänvisat till, att kommissionen i detta beslut inte analyserade problematiken om Arkemas moderbolags ansvar och, särskilt,
att den inte uttalade sig om frågan huruvida Arkema var självständigt i förhållande till moderbolaget. Även om det antas att
de faktiska omständigheterna i det ärendet liknade dem i förevarande fall kan det därför inte hävdas att detta beslut utgjorde
någon som helst garanti för det sätt på vilket kommissionen uppfattade förhållandet mellan Arkema och dess moderbolag, eller
för övrigt beträffande det kriterium för att tillskriva ansvaret som var tillämpligt på denna bolagskoncern.
Det angripna beslutet är inte heller det första beslut i vilket kommissionen har tillskrivit Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas
överträdelse. I kommissionens beslut K(2004) 4876 slutlig av den 19 januari 2005 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG]
och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.773 – MCAA) (nedan kallat MCAA-beslutet) hade kommissionen redan tillskrivit
Elf Aquitaine ansvaret och detta även på grundval av presumtionen om att moderbolaget utövat ett avgörande inflytande över
sitt dotterbolag, vilken inte vederlagts.
Det framgår under alla förhållanden av rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att systematiskt pröva om ansvaret för
ett dotterbolags överträdelse kan tillskrivas dess moderbolag (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 14 december 2006 i de förenade målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen,
REG 2006, s. II‑5169, punkterna 330 och 331, som bekräftats genom domstolens dom av den 24 september 2009 i de förenade målen C‑125/07
P, C‑133/07 P, C‑135/07 P och C‑137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8681, punkt 82). Även om
det antas att sökandena och Elf Aquitaine även vid tiden för de påtalade faktiska omständigheterna i beslutet om organiska
peroxider bildade ett enda företag, utgjorde enbart den omständigheten att kommissionen inte beaktade möjligheten att rikta
detta beslut till sökandenas moderbolag och ålägga detta en påföljd inte hinder för att kommissionen gjorde så i förevarande
fall, i enlighet med de principer i fråga om tillskrivande av ansvar som framgår av rättspraxis.
Även om kommissionen var skyldig att räkna med att tillskriva Elf Aquitaine ansvaret för den överträdelse som var i fråga
i beslutet om organiska peroxider, tyder för övrigt den omständigheten att kommissionen inte har gjort det endast på att den
gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i det ärendet. Denna omständighet kan således inte med framgång åberopas
av sökandena i förevarande fall.
Med hänsyn till det anförda ska slutsatsen dras att de omständigheter som sökandena har lagt fram, även sammantagna, inte
kan räcka för att bryta presumtionen om att Total och Elf Aquitaine faktiskt utövade ett avgörande inflytande över sina dotterbolags
beteende.
Sökandena kan således inte vinna framgång med den andra grundens andra del och talan ska därför inte bifallas såvitt avser
den andra grunden.

Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed vid tillämpningen av reglerna
om ansvarighet
Denna grund består av två delgrunder.
Den första delgrunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
–       Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att eftersom det angripna beslutet inte innehåller något svar på Arkemas samtliga argument för
att visa att det agerar självständigt i sin affärspolicy, har kommissionen åsidosatt sin motiveringsskyldighet. Kommissionens
förklaringar i svaromålet kan inte avhjälpa detta.
Sökandena har angett att kommissionen inte har svarat på Arkemas samtliga argument, vilka sammanfattats i skäl 269 i det angripna
beslutet. Kommissionen har i synnerhet underlåtit att besvara argumenten enligt vilka det förhållandet att Elf Aquitaine utsåg
ledamöterna i Arkemas styrelse inte i sig bevisade att moderbolaget faktiskt kontrollerade Arkema och att detta bolag helt
självständigt bestämde sin affärspolicy. Redovisningsskyldigheten begränsade sig nämligen till allmän information som meddelades
inom ramen för en bolagskoncerns normala funktion och som i huvudsak avsåg frågor om bokföring, finansiering och revision.
Sökandena har vidare påpekat att kommissionen inte har svarat på vissa av Arkemas argument i dess svar på meddelandet om invändningar,
vilka inte ens sammanfattats i det angripna beslutet. Det är fråga om argument enligt vilka ledningen för Total och Elf Aquitaine
aldrig var inblandad i de påtalade förfarandena. Moderbolagets kontroll begränsade sig till att godkänna de viktigaste investeringarna
och var alltför generell för att Arkemas självständighet skulle begränsas därav, bland annat vad avser fastställandet av priser.
Sökandena anser att även om kommissionen inte är skyldig att diskutera alla de faktiska och rättsliga frågor som behandlas
under det administrativa förfarandet är den dock skyldig att pröva huruvida det finns fog för alla argument, och dessa argument
sammantagna, som anförs för att bryta presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande. Alla andra synsätt
innebär att det införs en ovedersäglig presumtion.
Den bristande motiveringen är desto mer till förfång för sökandena i förevarande fall som kommissionens synsätt är nyskapande,
vilket den erkänt i skäl 271 i det angripna beslutet. Vidare har kommissionen med avseende på de andra dotterbolagen som ifrågasatts
i det angripna beslutet påpekat att det förelåg ytterligare indicier som stärkte presumtionen om att deras moderbolag utövat
ett avgörande inflytande. Sökandena har påpekat att kommissionens motiveringsskyldighet enligt rättspraxis förstärks, om beslutet
är väsentligen mer långtgående än de tidigare meddelade besluten (domstolens dom av den 8 november 2001 i mål C‑228/99, Silos,
REG 2001, s. I‑8401, punkt 28, samt förstainstansrättens beslut av den 21 januari 2004 i mål T‑245/03, FNSEA m.fl. mot kommissionen,
REG 2004, s. II‑271, punkt 52, och i mål T‑217/03, FNCBV mot kommissionen, REG 2004, s. II‑239, punkt 66).
Kommissionen har bestritt att den åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
–       Tribunalens bedömning
Det ska vad gäller kommissionens motiveringsskyldighet erinras om att enligt rättspraxis ska den motivering som erfordras
enligt artikel 253 EG anpassas efter rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution
som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och
så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövning. Frågan huruvida kravet på motivering är uppfyllt ska bedömas med hänsyn
till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälen och det intresse av att få förklaringar
som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt och personligen berörs av den, kan ha. Det krävs dock
inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen
av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan även utifrån sammanhanget
och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (se domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen
mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
Det har redan slagits fast att när ett beslut om tillämpning av artikel 81 EG rör flera adressater och innehåller ett problem
angående vilka företag som ska göras ansvariga för överträdelsen, ska beslutet innehålla en tillräcklig motivering i förhållande
till var och en av mottagarna, i synnerhet i förhållande till de mottagare som enligt beslutet ska bära ansvaret för överträdelsen
(förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑327/94, SCA Holding mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1373, punkt 78,
och av den 27 september 2006 i mål T‑330/01, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3389, punkt 93). För att vara
tillräckligt motiverat med avseende på sökandenas moderbolag borde således det angripna beslutet bland annat innehålla en
utförlig redogörelse för skälen till att dessa bolag skulle tillskrivas överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen
i det ovannämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 80).
Eftersom denna ansvarstilldelning påverkar sökandenas situation när de har bestritt denna ansvarstilldelning under det administrativa
förfarandet och när de således har ett intresse av att ifrågasätta det angripna beslutet på denna punkt ska de, på samma sätt
som sina moderbolag, dessutom kunna få kännedom om skälen för kommissionens ståndpunkt.
Härav följer att när kommissionen, såsom i förevarande fall, grundar ansvarigheten för överträdelsen på presumtionen om att
moderbolagen utövat ett avgörande inflytande och när de berörda bolagen under det administrativa förfarandet anfört omständigheter
i syfte att bryta denna presumtion, ska beslutet innehålla en tillräcklig redogörelse för skälen som kan motivera ståndpunkten
att dessa omständigheter inte gjorde det möjligt att bryta denna presumtion.
Sökandena har i sitt svar på meddelandet om invändningar i förevarande fall bland annat hävdat att Arkema under överträdelseperioden
faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy. Sökandena har till stöd för detta påstående i huvudsak anfört samma argument
som de argument som prövats inom ramen för den andra grunden.
Det framgår av det ovanstående att kommissionen besvarade dessa argument i skäl 272 i det angripna beslutet. Kommissionen
påpekade att ”[d]e andra argumenten endast [var] påståenden som [inte] styrkts av tillräckliga bevis för att bryta presumtionen
om att Total och Elf Aquitaine var ansvariga för sitt dotterbolag Atofinas överträdelse”. Sökandena har således fel när de
hävdat att kommissionen inte har svarat på deras argument, vilket återgetts i skäl 269 c i det angripna beslutet, att Arkema
helt självständigt bestämde sin affärspolicy och sitt agerande på marknaden.
Det ska för övrigt slås fast att under omständigheterna i förevarande fall uppfyller detta påstående i skäl 272 i det angripna
beslutet kraven i rättspraxis.
Kommissionen har således redogjort för skälet till att den ansåg att de omständigheter som sökandena och deras moderbolag
anfört inte var tillräckliga för att bryta presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande. Genom det angripna
beslutet har de således fått de uppgifter som behövs för att kunna försvara sina rättigheter. Sökandena har särskilt kunnat
bestrida att detta påstående är riktigt och därvid göra gällande att de hade styrkt sina påståenden genom tillräckliga bevis,
eller bestrida att det är relevant och därvid göra gällande att de aktuella påståendena, även om de inte styrkts, i förevarande
fall var tillräckliga för att bryta den ovannämnda presumtionen. Denna motivering får hela sin betydelse när den jämförs med
det aktuella avsnittet i svaret på meddelandet om invändningar, som sökandena känner till och i vilket det inte hänvisas till
någon handling till stöd för påståendena i detta (se punkt 102 och följande punkter ovan).
Som kommissionen med rätta har påpekat framgår det dessutom av rättspraxis att även om kommissionen enligt artikel 253 EG
är skyldig att motivera sina beslut och därvid ange de faktiska och rättsliga omständigheter som är avgörande för åtgärdens
lagenlighet och de överväganden som har lett till att den fattat beslutet, krävs det inte att den diskuterar alla de faktiska
och rättsliga frågor som var och en av de berörda har ställt under det administrativa förfarandet (domstolens dom av den 10 december 1985
i de förenade målen 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 och 269/82, Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mot kommissionen,
REG 1985, s. 3831, punkt 88, och förstainstansrättens dom av den 24 oktober 1991 i mål T‑3/89, Atochem mot kommissionen, REG 1991,
s. II‑1177, punkt 222). Även om kommissionen i sitt beslut ska visa skälen för att den anser att de anförda omständigheterna
är otillräckliga för att bryta presumtionen om att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande, följer det således inte härav
att den i varje enskilt fall ska vara skyldig att specifikt diskutera varje omständighet som de berörda företagen anför. Ett
generellt svar, som det svar som har getts i förevarande mål, kan beroende på omständigheterna i det enskilda fallet räcka
för att företaget på ett ändamålsenligt sätt ska kunna försvara sina rättigheter och för att tribunalen ska kunna utöva sin
prövning.
Den omständigheten att Arkemas alla argument inte återges i skäl 269 i det angripna beslutet är inte avgörande.
Vad gäller argumentet att moderbolagens kontroll begränsades till att godkänna de viktigaste investeringarna och var alltför
övergripande för att begränsa Arkemas självständighet, bland annat vad avser fastställandet av priser, stämmer det överens
med argumentet att ”Atofina helt självständigt bestäm[de] sin affärspolicy och sitt agerande på marknaden”, vilket återges
i skäl 269 c i det angripna beslutet och som besvarats i skäl 272 i detta. Det ska dessutom konstateras att det i punkterna 115
och 117 i sökandenas svar på meddelandet om invändningar, där detta argument förekom, inte hänvisas till någon handling till
stöd för dem. Sökandena kunde således förstå att kommissionens påstående i skäl 272 i det angripna beslutet även utgjorde
ett svar på detta argument.
Vad vidare avser argumentet att ledningen för Total och för Elf Aquitaine aldrig var inblandad i de påtalade förfarandena,
framgår det av sökandenas svar på meddelandet om invändningar (se särskilt punkterna 91–105) att de i punkterna 99–101 i detta
framfört detta argument, inte för att bryta presumtionen om att moderbolagen utövat ett avgörande inflytande, utan för att
visa att ”Elf Aquitaine eller Total inte kan ... klandras för att direkt eller indirekt ha deltagit i de påtalade förfarandena”.
Det framgår emellertid av det ovanstående att kommissionen inte grundade sig på denna omständighet för att tillskriva sökandenas
moderbolag ansvaret för den omtvistade överträdelsen. Den omständigheten att kommissionen inte nämnde detta argument i det
angripna beslutet kan därför på intet sätt utgöra ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Det ska, vad gäller den omständigheten att kommissionen inte uttryckligen svarade på argumentet som återgetts i skäl 269 i
det angripna beslutet, enligt vilket det förhållandet att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i Arkemas styrelse inte bevisade
att det utövat en faktisk kontroll, påpekas att kommissionen i det angripna beslutet inte har påstått att denna omständighet
var tillräcklig för att tillskriva sökandenas moderbolag ansvaret för den omtvistade överträdelsen. Kommissionen har i skäl
264 i det angripna beslutet visserligen angett att ”[m]edlemmarna i Arkemas styrelse ... hade utsetts av Elf Aquitaine ...”
och att denna omständighet, samt det äganderättsliga sambandet mellan dessa två bolag, gjorde att den kunde anta att Elf Aquitaine
hade ett avgörande inflytande och en faktisk kontroll över dotterbolaget Arkemas agerande. Som konstaterats i punkterna 68
och 69 ovan framgår det dock av det angripna beslutets systematik att denna omständighet angetts endast för fullständighetens
skull och att den inte utgjort villkor för att tillskriva sökandenas moderbolag ansvaret för den omtvistade överträdelsen.
Avsaknaden av ett uttryckligt svar på detta argument har följaktligen inte hindrat sökandena från att få kännedom om motiveringen
till denna ansvarighet eller att bestrida den vid tribunalen.
Vad gäller argumentet om ordalydelsen av skäl 271 i det angripna beslutet ska det dessutom påpekas att kommissionen däri konstaterade
följande:
”[d]en omständigheten att kommissionen i ett tidigare ärende riktade sitt beslut enbart till Atofina hindrar den, som sådan, inte från att rikta sitt beslut i förevarande fall till såväl Atofina som Total/ElfAquitaine.
Kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning för att tillskriva ett moderbolag ansvaret under sådana omständigheter
som omständigheterna i förevarande fall ... och den omständigheten att kommissionen inte har använt denna befogenhet i ett
tidigare beslut tvingar den inte att göra det i förevarande fall.”
Det måste konstateras att detta avsnitt på intet sätt innebär att det medges att kommissionen i förevarande fall har antagit
en nyskapande ståndpunkt, såsom sökandena har påstått. Kommissionens påstående syftar endast till att vederlägga argumentet,
i skäl 268 i det angripna beslutet, att Arkemas moderbolag i ett tidigare beslut som riktats till Arkema inte tillskrivits
ansvaret för dotterbolagets beteende (beslutet om organiska peroxider). Det ska dessutom påpekas att presumtionen om att moderbolaget
utövar ett avgörande inflytande, vilken endast grundas på det äganderättsliga sambandet, redan före det angripna beslutet
hade tillämpats av kommissionen i MCAA-beslutet, i vilket den tillskrev Elf Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse.
Under alla förhållanden kräver den rättspraxis som sökandena har åberopat endast att kommissionen uttryckligen ska utveckla
sitt resonemang när den i sin beslutspraxis fattar ett beslut som går väsentligt längre än de tidigare meddelade besluten.
Det räcker i ett sådant fall således inte att kommissionen lämnar en kortfattad motivering, genom att bland annat hänvisa
till en fast beslutspraxis (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 131 nämnda målet Silos, punkt 28). Såsom
framgår av det ovanstående har kommissionen i det angripna beslutet emellertid uttryckligen besvarat de argument som Arkema
anfört i syfte att visa bolagets självständiga affärspolicy.
Den omständigheten slutligen att kommissionen i förhållande till de andra dotterbolagen som klandrats i det angripna beslutet
konstaterade att det förelåg ytterligare indicier som styrkte presumtionen om att deras moderbolag utövat ett avgörande inflytande
påverkar inte det förhållandet att motiveringen var tillräcklig gentemot sökandena. Det framgår för övrigt av det ovanstående
(se punkterna 68 och 69 ovan) att dessa ytterligare omständigheter endast påpekats för fullständighetens skull.
Härav följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grundens första del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen om god förvaltningssed
–       Parternas argument
Sökandena har påpekat att enligt rättspraxis har kommissionen enligt principen om god förvaltningssed skyldighet att omsorgsfullt
och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet. Denna skyldighet har en grundläggande betydelse
i de administrativa förfaranden, såsom förfarandena på det konkurrensrättsliga området, där institutionerna förfogar över
ett utrymme för skönsmässig bedömning för att kunna fullgöra sina uppgifter.
Kommissionen har när den endast grundat sig på presumtionen om en kontroll och, såsom angetts ovan, underlåtit att besvara
Arkemas argument för att vederlägga denna presumtion (särskilt de argument som avsåg att det saknade relevans att Elf Aquitaine
utsett ledamöterna i Arkemas styrelse och att detta bolag i affärsmässigt hänseende var självständigt), inte omsorgsfullt
prövat de omständigheter som var relevanta i det aktuella fallet. Kommissionen har därmed åsidosatt principen om god förvaltningssed.
Sökandena har dessutom tillbakavisat kommissionens argument, enligt vilka förevarande anmärkning inte skiljer sig från anmärkningen
rörande bristande motivering. Sökandena har påpekat att principen om god förvaltningssed skiljer sig från motiveringsskyldigheten
och har ett annat syfte.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar om att då gemenskapens institutioner ges utrymme för en skönsmässig bedömning för att kunna fullgöra sina
uppgifter är det enligt fast rättspraxis av särskilt stor vikt att de garantier som tillhandahålls av unionens rättsordning
i fråga om administrativa förfaranden uppfylls. Dessa garantier innebär bland annat att den behöriga institutionen är skyldig
att omsorgsfullt och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta i det aktuella fallet (domstolens dom av den 21 november 1991
i mål C‑269/90, Technische Universität München, REG 1991, s. I‑5469, svensk specialutgåva, volym 11, s. 453, punkt 14, och
förstainstansrättens dom av den 24 januari 1992 i mål T‑44/90, La Cinq mot kommissionen, REG 1992, s. II‑1, punkt 86). Denna
skyldighet utgår från principen om god förvaltningssed (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 6 juli 2000
i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 269).
Sökandena har till stöd för förevarande anmärkning nöjt sig med att påpeka att kommissionen endast grundat sig på en presumtion
om att deras moderbolag utövat ett avgörande inflytande över dem. Sökandena har vidare påpekat att kommissionen underlåtit
att besvara de argument som Arkema framfört för att vederlägga denna presumtion, särskilt de argument som avsåg att det saknade
relevans att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i Arkemas styrelse och att detta bolag i affärsmässigt hänseende var självständigt.
Av det ovanstående framgår det dock för det första att det är helt legitimt att använda en sådan presumtion. Såsom vidare
framgår av prövningen av den tredje grundens första del kan det av läsningen av de berörda avsnitten i svaret på meddelandet
om invändningar och det angripna beslutet dras slutsatsen att kommissionen har besvarat de relevanta argumenten som sökandena
framfört och bland annat de argument som avser Arkemas självständighet i affärsmässigt hänseende (argument som återgetts i
skäl 269 c i det angripna beslutet och som besvarats i skäl 272 i detta beslut). Det ska i detta avseende understrykas att
den kortfattade motivering som förekommer där, enligt vilken ”[d]e andra argumenten endast är påståenden som [inte] styrkts
av tillräckliga bevis för att bryta presumtionen” gör att slutsatsen inte i sig kan dras att skyldigheten att omsorgsfullt
och opartiskt pröva de relevanta omständigheter som framgår av det administrativa förfarandet har åsidosatts. Det framgår
dessutom av det ovanstående (se ovan punkt 102 och följande punkter) att påståendet i skäl 272 i det angripna beslutet är
riktigt, vilket förutsätter att kommissionen har gjort en omsorgsfull och opartisk prövning.
Vad slutligen gäller argumentet att det förhållandet att Elf Aquitaine utsett ledamöterna i Arkemas styrelse inte i sig bevisar
att moderbolaget utövat en faktisk kontroll, räcker det att konstatera att kommissionen inte har påstått motsatsen i det angripna
beslutet. Det avgörande inflytande som sökandenas moderbolag utövat över sökandena har konstaterats på grundval av en presumtion
som inte har vederlagts under det administrativa förfarandet. Såsom just konstaterats har det förhållandet att Elf Aquitaine
utsett ledamöterna i Arkemas styrelse i detta sammanhang nämnts för fullständighetens skull. Under dessa förhållanden utgör
den omständigheten att kommissionen inte specifikt har besvarat detta argument inte ett åsidosättande av skyldigheten att
iaktta principen om god förvaltningssed.
Det ska för övrigt understrykas att sökandena förutom det angripna beslutets ordalydelse inte har åberopat någon annan omständighet
till stöd för sin anmärkning.
Sökandena kan således inte vinna framgång med den tredje grundens andra del och talan ska därför inte bifallas såvitt avser
den tredje grunden.

Den fjärde grunden: Åsidosättande av kriteriet beträffande den konkreta påverkan på marknaden vid fastställandet av böternas
utgångsbelopp på 65 miljoner euro
Parternas argument
Sökandena har inom ramen för förevarande grund anfört att kommissionen vid fastställandet av utgångsbeloppet för deras böter
på 65 miljoner euro åsidosatt kriteriet beträffande den konkreta påverkan på marknaden som anges i punkt 1 A första stycket
i riktlinjerna.
Sökandena har för det första gjort gällande att böternas utgångsbelopp, det vill säga 65 miljoner euro, är alltför högt, eftersom
överträdelsen endast haft en mycket begränsad påverkan på de relevanta produktmarknaderna.
Sökandena har i detta avseende för det första hävdat att, tvärtemot vad kommissionen har angett i skäl 329 i det angripna
beslutet, överträdelsens påverkan på marknaden var mätbar. Den borde i enlighet med rättspraxis och riktlinjerna följaktligen
ha beaktats vid fastställandet av hur allvarlig överträdelsen var.
Enligt fast rättspraxis ska kommissionen vid bedömningen av en överträdelses faktiska påverkan på marknaden jämföra med den
konkurrenssituation som normalt skulle ha förelegat om överträdelsen inte hade inträffat. Detta förutsätter således att det
föreligger kännedom om konkurrenssituationens utveckling på den relevanta marknaden under det att överträdelsen pågår och
att denna utveckling kan jämföras med de externa marknadsförhållandena.
Sökandena har i sitt svar på meddelandet om invändningar emellertid lämnat kommissionen de uppgifter som behövs för detta
syfte, det vill säga detaljerade upplysningar om prisutvecklingen för de berörda tre PMMA-produkterna under perioden 1995–2003,
däri inbegripet i förhållande till deras råvarors prisutveckling. Överträdelsens påverkan kunde dessutom mätas på grundval
av de upplysningar om utvecklingen av de olika producenternas marknadsandelar under överträdelsen som innehades av kommissionen,
såsom framgår av ordalydelsen av meddelandet om invändningar.
Sökandena har för det andra anfört att om kommissionen hade kvantifierat överträdelsens påverkan på marknaden skulle den med
nödvändighet ha dragit slutsatsen att denna påverkan var begränsad, och den skulle då ha fastställt utgångsbeloppet för Arkemas
böter till ett belopp som var lägre än 65 miljoner euro.
Sökandena har i detta avseende gjort gällande att överträdelsens konkreta påverkan med nödvändighet var obetydlig, eftersom
de aktuella produkternas prisutveckling hade nära samband med prisutvecklingen för de råvaror som användes för deras framställning
och beträffande vilka det inte konstaterats någon överträdelse, såsom framgår av de diagram som Arkema tillhandahållit i bilaga
till sitt svar på meddelandet om invändningar.
Kommissionen har i det angripna beslutet dessutom själv erkänt att överträdelsen endast hade haft en ytterst begränsad påverkan
på de aktuella marknaderna. Kommissionen har i skäl 104 i det angripna beslutet beträffande den allmänna beskrivningen av
avtalens genomförande således medgett att den överenskomna prishöjningen inte alltid hade kunnat genomföras. Det framgår på
samma sätt av flera skäl i det angripna beslutet som behandlar de berörda tre produkterna att den prishöjning som överenskommits
vid de olika mötena inte hade kunnat genomföras eller endast hade haft en mycket begränsad verkan.
Sökandena har dessutom som svar på kommissionens argument preciserat att de inte bestrider att även ett delvis genomförande
av ett avtal kan utgöra ett indicium på att detta avtal har en konkret påverkan på marknaden, eller att den aktuella kartellen
kan ha haft en viss påverkan på PMMA-marknaden. Sökandena har dock hävdat att denna påverkan var mätbar och kommissionen skulle,
om den hade kvantifierat denna påverkan, med nödvändighet ha dragit slutsatsen att den var begränsad.
Sökandena har för det andra hävdat att kommissionen har åsidosatt motiveringsskyldigheten samt principen om god förvaltningssed,
eftersom den ansåg att överträdelsens konkreta påverkan inte skulle beaktas för fastställandet av böternas utgångsbelopp.
Sökandena har för det första understrukit att kommissionen nöjde sig med att påstå att överträdelsens påverkan inte var mätbar,
utan att anföra minsta omständighet till stöd för detta påstående, och detta trots de många uppgifter om prisutvecklingen
som Arkema lämnade under det administrativa förfarandet.
Enligt sökandena är det emellertid kommissionen som ska visa om överträdelsens påverkan är mätbar eller inte, särskilt när
parterna i det administrativa förfarandet, såsom i förevarande fall, har lämnat uppgifter om hur överträdelsen påverkat de
relevanta marknaderna. I avsaknad härav räcker det att kommissionen, när den fastställer böternas utgångsbelopp, anger att
överträdelsens påverkan inte är mätbar för att den inte ska behöva beakta denna påverkan.
Sökandena har för det andra hävdat att kommissionen även har åsidosatt sin motiveringsskyldighet och principen om god förvaltningssed,
eftersom den inte har besvarat de argument som Arkema framfört som svar på meddelandet om invändningar i syfte att visa att
överträdelsens påverkan på de relevanta marknaderna var begränsad.
Sökandena har slutligen yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara de aktuella bestämmelserna i det angripna beslutet och vid
utövandet av sin obegränsade behörighet fastställa utgångsbeloppet för deras böter till ett lägre belopp än det belopp som
kommissionen föreskrivit, med hänsyn till överträdelsens begränsade påverkan på de relevanta marknaderna.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
Tribunalens bedömning
I punkt 1 A första stycket i riktlinjerna föreskrivs att ”[v]id bedömningen av överträdelsens allvar skall man beakta överträdelsens
art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden”.
Sökandena har inom ramen för förevarande grund i huvudsak hävdat att tvärtemot vad kommissionen har påstått i det angripna
beslutet var den aktuella kartellens påverkan på marknaden mätbar. Enligt sökandena skulle kommissionen, om den hade kvantifierat
denna påverkan, med nödvändighet ha dragit slutsatsen att den var begränsad och den skulle således ha fastställt utgångsbeloppet
för Arkemas böter till ett lägre belopp än 65 miljoner euro. Sökandena har dessutom anfört att kommissionen åsidosatt motiveringsskyldigheten
och principen om god förvaltningssed, eftersom den inte styrkt sitt påstående om att påverkan inte var mätbar och den inte
besvarat de argument som Arkema anfört som svar på meddelandet om invändningar.
Tribunalen erinrar i detta avseende om att enligt domstolens praxis ska bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är göras
med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande
verkan, utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i
beaktande. Bland de faktorer som kan påverka bedömningen av hur allvarliga överträdelserna har varit återfinns de enskilda
företagens beteende och roll vid genomförandet av de samordnade förfarandena, den vinst företagen kunnat göra genom dessa
förfaranden, deras storlek och värdet på de ifrågavarande varorna samt den risk som överträdelser av detta slag innebär för
genomförandet av gemenskapens mål (se domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02
P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425, punkterna 241 och 242 och där
angiven rättspraxis. Se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym och
Prym Consumer mot kommissionen, REG 2009, s. I‑7415, punkt 96).
Härav följer att verkan av ett konkurrensbegränsande förfarande inte i sig är ett avgörande kriterium vid bedömningen av huruvida
bötesbeloppet är skäligt. I synnerhet kan omständigheter som rör avsikten vara viktigare än nämnda verkan, framför allt när
det rör sig om överträdelser som till sin natur är allvarliga (se domen i det ovan i punkt 178 nämnda målet Prym och Prym
Consumer mot kommissionen, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
Det ska i denna fråga erinras om att det konsekvent har slagits fast att konkurrensbegränsande samverkan till sin natur är
sådan att företagen bör åläggas så stränga böter som möjligt. Den konkreta påverkan på marknaden som denna samverkan eventuellt
har, exempelvis frågan i vilken mån konkurrensbegränsningen har medfört ett högre marknadspris än det som skulle ha gällt
om det inte fanns någon kartell, är inget avgörande kriterium för att fastställa bötesnivån (förstainstansrättens dom av den
6 maj 2009 i mål T‑127/04, KME Germany m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1167, punkt 64). De tre aspekterna på bedömningen
av hur allvarlig överträdelsen är väger nämligen inte lika tungt inom ramen för helhetsbedömningen. Överträdelsens art tillmäts
stor vikt, i synnerhet när en överträdelse ska klassificeras som mycket allvarlig (förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008
i mål T‑73/04, Carbone-Lorraine mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2661, punkt 91).
Såsom domstolen har slagit fast framgår det således av riktlinjerna att överenskommelser om horisontell samverkan avseende
priser eller uppdelning av marknader kan klassificeras som mycket allvarliga överträdelser på grundval endast av överträdelsernas
art utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden. I det fallet utgör
överträdelsens konkreta påverkan på marknaden endast en omständighet bland flera andra, som, om den är mätbar, gör det möjligt
för kommissionen att höja böternas utgångsbelopp utöver det lägsta möjliga bötesbeloppet på 20 miljoner euro (domen i det
ovan i punkt 178 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 75, och domen i det ovan i punkt 122 nämnda målet
Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 103). Domstolen har således slagit fast att överträdelsens konkreta påverkan
på marknaden är en fakultativ omständighet som kommissionen, när den anser att det är lämpligt, kan beakta vid beräkningen
av bötesbeloppet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 178 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen,
punkt 82).
Det har dessutom slagits fast att det förhållandet att kommissionen genom riktlinjerna har preciserat hur den avser att genomföra
bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är inte utgör hinder mot en helhetsbedömning av denna utifrån samtliga relevanta
omständigheter, inkluderande sådana omständigheter som inte uttryckligen nämnts i riktlinjerna (domen i det ovan i punkt 122
nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 237).
Mot bakgrund av denna rättspraxis kan sökandenas argument inte medföra att det angripna beslutets lagenlighet vad avser fastställandet
av utgångsbeloppet ska ifrågasättas.
Härav följer att även om det, såsom sökandena har hävdat, antas att den omtvistade överträdelsens påverkan på prisutvecklingen
varit begränsad, är dess kvalificering som mycket allvarlig överträdelse fortfarande korrekt med hänsyn till dess art och
geografiska utbredning (det vill säga EES-området). Det ska för övrigt påpekas att kommissionen i sin slutsats om hur allvarlig
överträdelsen är, i skäl 331 i det angripna beslutet, har kvalificerat överträdelsen som mycket allvarlig ”[m]ot bakgrund
[av dess] art ... och [av] den omständigheten att den täcker hela EES-området”. Kriteriet beträffande den konkreta påverkan
på marknaden har således inte haft någon betydelse vid överträdelsens kvalificering.
Vidare finns det inget i det angripna beslutet som tyder på att kommissionen, även om den hade dragit slutsatsen att den aktuella
kartellens påverkan på marknaden var begränsad, skulle ha fastställt utgångsbeloppet för Arkemas böter till en nivå som var
lägre än 65 miljoner euro.
Även om kommissionen i detta avseende konstaterade att den aktuella kartellen, med hänsyn till att avtal hade ingåtts och
förfaranden tillämpats rörande priserna, hade haft en påverkan på marknaden (se skälen 321 och 329 i det angripna beslutet),
preciserade den genast att ”[d]et i detta förfarande inte [var] möjligt att mäta [överträdelsens] konkreta påverkan på marknaden
... och kommissionen [skulle] följaktligen inte specifikt grunda sig på en särskild påverkan, i enlighet med riktlinjerna,
enligt vilka den konkreta påverkan ska beaktas om den är mätbar” (skäl 321) och att ”verkningarna [av den aktuella kartellen
på marknaden] inte [kunde] mätas precist”. Såsom påpekats ovan, nämns i kommissionens slutsats om hur allvarlig överträdelsen
var, i skäl 331 i det angripna beslutet, inte heller kriteriet beträffande den konkreta påverkan på marknaden.
Det måste således konstateras att denna omständighet inte har beaktats för böternas beräkning.
Det ska dessutom understrykas att sökandena inte har påstått att kommissionen på grundval av de uppgifter den innehade borde
ha konstaterat att den aktuella kartellen inte hade någon påverkan på marknaden. Sökandena har medgett att överträdelsen kan
ha haft en viss påverkan på marknaden, samtidigt som de hävdat att denna påverkan var begränsad (se punkt 169 ovan). Även
om det antas att kommissionen för böternas beräkning beaktade sitt konstaterande att kartellen hade haft en påverkan på marknaden,
finns det emellertid inget tecken på att den överdrev verkningarna av den.
Det kan på samma sätt inte hävdas att det utgångsbelopp som tillämpades på sökandenas böter med nödvändighet grundats på ett
beaktande av den aktuella kartellens väsentliga påverkan på marknaden, eftersom detta belopp vida överstiger det minimibelopp
som anges i riktlinjerna för mycket allvarliga överträdelser (det vill säga 20 miljoner euro). Såsom framgår av det ovanstående
utgör överträdelsens konkreta påverkan endast en omständighet bland flera andra som kan göra det möjligt för kommissionen
att höja böternas utgångsbelopp utöver detta belopp.
Utgångsbeloppet har i förevarande fall således grundats bland annat på överträdelsens art, som fastställts med hänsyn till
dess huvudsakliga kännetecken som angetts i avsnitt 4.2 i det angripna beslutet (se skäl 320 i det angripna beslutet) och
på den relevanta geografiska marknadens storlek, det vill säga EES-området (se skäl 330 i det angripna beslutet). Utgångsbeloppet
har vidare grundats på det förhållandet att dessa företag behandlats på olika sätt för att beakta den verkliga ekonomiska
kapaciteten att skada konkurrensen som bedömts med hänsyn till omsättningen från försäljningen av PMMA-produkterna, för vilka
företagen hade deltagit i den aktuella kartellen (se skälen 332–334 i det angripna beslutet). Kommissionen har i detta sistnämnda
sammanhang även nämnt storleken på den totala marknaden för PMMA-produkterna år 2000 och år 2002, uttryckt i volym och i värde
(se skäl 333 i det angripna beslutet).
Sökandena har inom ramen för förevarande grund gjort gällande att böternas utgångsbelopp är alltför högt om det uteslutande
tas hänsyn till kriteriet beträffande den konkreta påverkan på marknaden. Såsom framgår av det ovanstående är denna argumentering
i sig verkningslös för att bestrida det utgångsbelopp för böterna som fastställts för sökandena.
Härav framgår även att den omständigheten att det angripna beslutet inte tillräckligt utförligt visar skälen för att kommissionen
ansåg att det på grundval av de upplysningar som den förfogade över inte var möjligt att mäta den omtvistade överträdelsens
konkreta påverkan på marknaden inte är relevant. Denna omständighet har ingen betydelse för överträdelsens kvalificering som
mycket allvarlig eller för det utgångsbelopp som fastställts för sökandenas böter.
Av det ovanstående framgår dessutom att argumenten om den aktuella kartellens begränsade påverkan på marknaden inte kan motivera
att tribunalen inom ramen för utövandet av sin obegränsade behörighet sätter ned böterna.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden, och sökandenas yrkande om nedsättning av böterna
ska ogillas i den del det hänför sig till denna grund.

Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna i det att böternas utgångsbelopp
höjts som avskräckande verkan
Sökandena har inom ramen för denna grund bestritt höjningen av böternas utgångsbelopp som avskräckande verkan. Sökandena har
yrkat att tribunalen ska i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet på denna punkt eller i andra hand väsentligt
sätta ned den höjning som gjorts på denna grundval.
Denna grund består av tre delgrunder. Sökandena har vid förhandlingen dessutom anfört ytterligare en grund i syfte att bestrida
den aktuella höjningen.
Den första delgrunden: Kommissionen hade inte fog för att höja böternas utgångsbelopp som avskräckande verkan på grundval
av Totals omsättning, eftersom ansvaret för överträdelsen inte kunde tillskrivas detta bolag
–       Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den tillämpade multiplikationsfaktor
3 som avskräckande verkan på grundval av Totals omsättning, trots att ansvaret för överträdelsen inte kunde tillskrivas detta
bolag. Enligt sökandena kunde en eventuell höjning av böterna som avskräckande verkan, om det antas att den var nödvändig,
endast grundas på Arkemas storlek och resurser.
Kommissionen har emellertid uttryckligen erkänt att multiplikationsfaktorn 3 är alltför hög i ett sådant fall. Sökandena har
påpekat att kommissionen, för att bestämma vilken bråkdel av böterna som enbart skulle tillskrivas Arkema för upprepad överträdelse,
angav att den skulle ha tillämpat “multiplikationsfaktorn 1,25” om Arkema hade varit den enda adressaten av det angripna beslutet
(fotnot 250 i det angripna beslutet).
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Det räcker att konstatera att den femte grundens första del helt och hållet bygger på förutsättningen att ansvaret för den
omtvistade överträdelsen inte kunde tillskrivas Arkemas moderbolag. Av det ovanstående framgår dock att denna förutsättning
är felaktig.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den femte grundens första del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen
–       Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att även om det antas att ansvaret för överträdelsen kan tillskrivas Total (eller Elf Aquitaine)
har kommissionen åsidosatt proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen, eftersom den har beaktat Totals omsättning
för att höja Arkemas bötesbelopp som avskräckande verkan.
Även om det antas att presumtionen om att sökandenas moderbolag utövat ett avgörande inflytande kan räcka för att tillskriva
dem ansvaret för överträdelsen är den enligt sökandena inte tillräcklig för att tillämpa höjningen som avskräckande verkan
på grundval av dessa moderbolags omsättning. Sökandena anser att böternas avskräckande verkan ska bedömas i förhållande till
de omständigheter som kan påverka beteendet hos den som har begått en överträdelse på marknaden och särskilt omfattningen
av de resurser som ställts till förfogande för det dotterbolag som har begått överträdelsen på den relevanta marknaden. För
att höjningen som avskräckande verkan ska kunna beräknas på grundval av koncernens omsättning ska tillhörigheten till en bolagskoncern
enligt sökandena omfatta ytterligare omständigheter som gör det möjligt att visa att dotterbolaget faktiskt har använt koncernens
resurser vid överträdelsen, på grund av att moderbolagets ledning deltagit i överträdelsen och/eller på grund av att moderbolaget
faktiskt kontrollerar dotterbolagen. Begreppet avskräckande verkan tillämpas på ett oproportionerligt och diskriminerande
sätt om moderbolagets omsättning beaktas i avsaknad av dessa omständigheter.
Sökandena har dessutom påpekat att kommissionen i sin beslutspraxis ansett att moderbolagets deltagande i sitt dotterbolags
överträdelse och användningen av koncernens resurser vid överträdelsen var relevanta kriterier för att tillämpa den avskräckande
verkan (kommissionens beslut 1999/60/EG av den 21 oktober 1998 om ett förfarande enligt artikel [81 EG] (ärende nr IV/35.691/E-4:
Kartellen för fjärrvärmerör) (nedan kallat beslutet om fjärrvärmerör).
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
Kommissionen har särskilt påpekat att eftersom den företagskrets som ska hållas ansvarig för överträdelsen har begränsats
i tillräcklig utsträckning är frågan huruvida det är nödvändigt att tillämpa en multiplikationsfaktor eller inte samt, i förekommande
fall, fastställa dess lämpliga nivå beroende på detta företags totala resurser. Dessa resurser återspeglas på ett korrekt
sätt av företagets totala omsättning under det år som föregår det år då sanktionsbeslutet antas. Inget av sökandenas överväganden
kan komma i beaktande.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar om att kommissionen i skäl 337 i det angripna beslutet har angett att inom kategorin mycket allvarliga
överträdelser gör skalan av tillämpliga böter det också möjligt att fastställa böterna till en nivå som säkerställer att de,
”med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka”, är tillräckligt avskräckande. För att bedöma storleken och
den ekonomiska styrkan hos det företag som sökandena tillhörde beaktade kommissionen Totals globala omsättning år 2005, vilket
var det sista räkenskapsår som föregick det räkenskapsår under vilket det angripna beslutet antogs (143,168 miljarder euro)
och beslutade att tillämpa multiplikationsfaktorn 3 på de böter som påförts Arkema (se bland annat skälen 338 och 349 i det
angripna beslutet).
Sökandena har inom ramen för den femte grundens andra del bestritt detta tillvägagångssätt och påpekat att för att höjningen
som avskräckande verkan ska kunna beräknas på grundval av omsättningen på koncernnivå ska tillhörigheten till en bolagskoncern
omfatta ytterligare omständigheter som gör det möjligt att visa att dotterbolaget faktiskt har använt koncernens resurser.
Att tillskriva moderbolagen ansvaret på grundval av presumtionen om att de utövat ett avgörande inflytande över dotterbolaget,
vilken inte vederlagts, räcker följaktligen inte i detta avseende.
Sökandena kan inte vinna framgång med denna argumentering.
Tribunalen erinrar inledningsvis om att vad gäller begreppet avskräckning är det en av de faktorer som ska beaktas vid beräkningen
av bötesbeloppet. Det framgår av fast rättspraxis att de böter som åläggs till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG, och
som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, har till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda
företagens sida och att avskräcka såväl dessa företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens
konkurrenslagstiftning. Kommissionen kan således ta hänsyn bland annat till det aktuella företagets storlek och ekonomiska
styrka när den beräknar böterna (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål C‑289/04 P, Showa
Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5859, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har dessutom vid flera tillfällen bedömt att företagets totala omsättning ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig,
om företagets storlek och ekonomiska styrka (se domen i de ovan i punkt 178 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl.
mot kommissionen, punkt 243 och där angiven rättspraxis). Det har således slagits fast att kommissionen för att fastställa
bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är tillräckligt avskräckande får ta hänsyn till det aktuella företagets
totala omsättning (domstolens dom i det ovan i punkt 210 nämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkterna 15–18, och av
den 22 maj 2008 i mål C‑266/06 P, Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 120.
Förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑220/00, Cheil Jedang mot kommissionen, REG 2003, s. II‑2473, punkt 96).
Det ska i detta sammanhang erinras om att Total och Elf Aquitaine enligt det angripna beslutet tillsammans med sökandena utgjorde
ett enda företag som begick den omtvistade överträdelsen. Sökandenas argumentering är under dessa förhållanden detsamma som
ett krav på att det för att fastställa böternas tillräckligt avskräckande nivå inte ska tas hänsyn till detta företags storlek
och ekonomiska styrka, såsom den återspeglas i dess totala omsättning, utan att det endast ska tas hänsyn till en del av dess
resurser, det vill säga de resurser som ”ställts till det dotterbolags förfogande som har begått överträdelsen på den relevanta
marknaden”. Det måste dock konstateras att denna uppfattning inte är förenlig med det avskräckande syfte som kommissionen
eftersträvar.
Såsom tribunalen redan har slagit fast kräver nödvändigheten att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande, när
det inte motiverar en höjning av den allmänna bötesnivån inom ramen för genomförandet av en konkurrenspolitik, att bötesbeloppet
anpassas så att den eftersökta inverkan på det bötfällda företaget uppnås, så att böterna inte blir betydelselösa, eller tvärtom
orimliga, bland annat mot bakgrund av det berörda företagets finansiella förmåga, i enlighet med de krav som följer av nödvändigheten
att säkerställa att böterna blir effektiva och att proportionalitetsprincipen iakttas (förstainstansrättens dom av den 5 april 2006
i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II‑897, punkt 283, och av den 18 juni 2008 i mål T‑410/03, Hoechst
mot kommissionen, REG 2008, s. II‑881, punkt 379). Det är bland annat möjligheten för det berörda företaget att lättare uppbringa
de medel som behövs för att betala böterna, vilket, för att en tillräckligt avskräckande verkan ska uppnås för detta företag,
följaktligen kan motivera att en multiplikationsfaktor tillämpas (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 210
nämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkt 18, och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Degussa mot kommissionen,
punkt 284, och i det ovannämnda målet Hoechst mot kommissionen, punkt 379).
Härav följer att det av kommissionen inte kan krävas att den styrker ett ytterligare samband mellan företagets användning
av resurserna och dess överträdelse för att dessa resurser ska kunna beaktas för att fastställa en tillräckligt avskräckande
bötesnivå. Det som i detta sammanhang är viktigt är nämligen storleken och den ekonomiska styrkan hos det företag som begick
överträdelsen.
Vad slutligen gäller hänvisningen till beslutet om fjärrvärmerör räcker det att erinra om att kommissionens tidigare beslutspraxis
inte utgör den rättsliga ramen för åläggande av böter på konkurrensområdet (se förstainstansrättens dom av den 6 maj 2009
i mål T‑116/04, Wieland-Werke mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1087, punkt 85 och där angiven rättspraxis). Argumenteringen
som avser innehållet i detta beslut är i sig följaktligen verkningslös.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den femte grundens andra del.
Den tredje delgrunden: Det är meningslöst att i förevarande fall använda den avskräckande verkan för böterna
–       Parternas argument
Sökandena har påpekat att böterna enligt riktlinjerna ska fastställas till en tillräckligt avskräckande nivå. Kommissionen
får således höja böterna om de inte har uppnått denna nivå. Enligt sökandena kan nödvändigheten att höja böterna på denna
grund fastställas först efter det att böternas slutliga belopp har beräknats, varvid i förekommande fall hänsyn ska tas till
att företaget nyligen har ålagts böter. Sökandena anser att den omständigheten att böterna från början och abstrakt höjs som
avskräckande verkan, utan att det tas hänsyn till de faktiska omständigheter som är specifika för det anklagade företaget
och särskilt till de böter som det berörda företaget tidigare betalat, strider mot riktlinjerna.
Sökandena har i detta avseende påpekat att Arkema under en kortare period än tre år ålades betydande böter till ett totalt
belopp på omkring 180 miljoner euro för sitt deltagande i karteller som åtminstone delvis skedde samtidigt med de förfaranden
för vilka det har meddelats sanktioner i det angripna beslutet. Kommissionen hade ålagt dessa böter i beslutet om organiska
peroxider, MCAA-beslutet och kommissionens beslut K(2006) 1766 slutlig av den 3 maj 2006 om ett förfarande enligt artikel 81
[EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.620 — Väteperoxid och perborat) (nedan kallat beslutet om väteperoxid
och perborat). Kommissionen hade i vart och ett av dessa tre beslut höjt böterna för Arkema som avskräckande verkan genom
att gradvis höja gällande multiplikationsfaktor.
Enligt sökandena borde kommissionen således ha ansett att de tidigare böterna för faktiska omständigheter som inträffade samtidigt
med den aktuella kartellen var tillräckligt avskräckande för att förhindra att Arkema skulle göra sig skyldigt till nya överträdelser
i framtiden och att det följaktligen var meningslöst att ytterligare höja böterna som avskräckande verkan.
Sökandena har dessutom påpekat att det förhållandet att Arkema, kort tid efter det att Total Fina förvärvat Elf, antog ett
program för att följa konkurrenslagstiftningen, vittnar om att företaget redan var tillräckligt avskräckt från att göra sig
skyldigt till nya överträdelser.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar inledningsvis om att kommissionen har ett utrymme för en skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet,
för att därigenom kunna främja att företagen respekterar konkurrensreglerna (se förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008
i mål T‑68/04, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2008, s. II‑2511, punkt 49 och där angiven rättspraxis).
För det första kan sökandena inte vinna framgång med argumentet att kommissionen i förevarande fall från början höjde böterna
som avskräckande verkan, trots att nödvändigheten att höja böterna som avskräckande verkan enligt sökandena kan fastställas
först efter det att böternas slutliga belopp har beräknats.
Såsom det redan har slagits fast utgör kravet på att säkerställa en avskräckande verkan ett allmänt krav som ska vägleda kommissionen
under hela beräkningen av böterna och innebär inte med nödvändighet att denna beräkning ska inbegripa en särskild etapp avsedd
för en övergripande utvärdering av alla omständigheter som är relevanta för att uppnå detta syfte (se domen i det ovan i punkt 180
nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 131 och där angiven rättspraxis). Sökandena kan följaktligen inte hävda
att kommissionen borde fastställa den avskräckande verkan först efter det att böternas slutliga belopp har beräknats.
Det ska dessutom konstateras att kommissionen i skälen 337–350 i det angripna beslutet i samband med utvärderingen av hur
allvarlig överträdelsen var endast höjde böternas utgångsbelopp för att säkerställa att de hade ”en tillräckligt avskräckande
verkan med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka” (skäl 337 i det angripna beslutet). Denna etapp i böternas
beräkning följer av nödvändigheten att anpassa utgångsbeloppet så, att böterna är tillräckligt avskräckande med hänsyn till
företagets totala resurser och dess kapacitet att uppbringa nödvändiga medel för att betala böterna. Denna etapp motsvarar
inte, såsom sökandena har hävdat, bedömningen från början av om böterna i sig är avskräckande. Såsom framgår av föregående
punkt ska detta övervägande vägleda kommissionen under hela beräkningen av böterna.
För det andra kan sökandena inte heller vinna framgång med argumentet att kommissionen höjde böterna som abstrakt avskräckande
verkan, utan att beakta de faktiska omständigheterna som är specifika för det företag som begick överträdelsen.
Detta argument stöds inte av de faktiska omständigheterna. Syftet med att, i skälen 337–350 i det angripna beslutet, beakta
storleken på det företag som sökandena tillhörde och höjningen av utgångsbeloppet som följde härav var just att anpassa böterna
med beaktande av de faktorer som var specifika för detta företag (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 213
nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 362).
För det tredje ska tribunalen pröva argumentet att kommissionen borde ha beaktat de böter som Arkema tidigare betalat så,
att den borde ha ansett att de tre föregående böterna som ålagts bolaget för överträdelser som skedde samtidigt med den aktuella
kartellen var tillräckligt avskräckande för att förhindra att det skulle göra sig skyldigt till nya överträdelser i framtiden
och att det således var meningslöst att ytterligare höja böterna som avskräckande verkan.
Det ska för det första erinras om att kommissionen lagligen kunde ålägga sökanden fyra olika bötesbelopp, med iakttagande
– för varje belopp – av de gränser som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, under förutsättning att bolaget hade
begått fyra olika överträdelser av bestämmelserna i artikel 81 EG (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 180
nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 56). Vart och ett av dessa bötesbelopp borde grunda sig på en bedömning
av hur länge den överträdelse för vilken kommissionen meddelade sanktioner hade pågått och hur allvarlig den var.
Det måste emellertid konstateras att det förhållandet att Arkema påförts böter för olika konkurrensbegränsande åtgärder rörande
andra produkter inte påverkar de faktiska omständigheter som hänför sig till den överträdelse som begåtts i förevarande fall
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 december 2007 i de förenade målen T‑101/05 och T‑111/05,
BASF och UCB mot kommissionen, REG 2007, s. II‑4949, punkt 52). Det måste i detta avseende understrykas att den lösning som
sökandena har förespråkat skulle innebära att kommissionen hindrades från att fastställa böter genom att beakta alla de omständigheter
som kan göra det möjligt att bedöma hur allvarlig överträdelsen är och, särskilt, nödvändigheten att säkerställa att nivån
på dessa böter är tillräckligt avskräckande med hänsyn till det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka.
Den lösning som sökandena har förespråkat strider dessutom mot det syfte att avskräcka som kommissionen eftersträvar med sin
bötespolitik. Såsom kommissionen med rätta har påpekat skulle denna lösning leda till en paradoxal situation, i vilken ett
företag som ökar sitt deltagande i olika karteller får en gradvis minskad marginalkostnad för varje påföljd.
Det ska dessutom påpekas att sökandenas argumentering bygger på förutsättningen att kommissionen borde ha fastställt bötesbeloppet
efter sannolikheten att Arkema skulle begå nya överträdelser i framtiden, en sannolikhet som den borde ha bedömt med hänsyn
till det totala bötesbelopp som ålagts detta företag under en viss tid. En sådan förutsättning är dock oförenlig med begreppet
avskräckning i konkurrensrätten.
Det ska i detta avseende erinras om att enligt rättspraxis utgör kommissionens befogenhet att ålägga företag böter, vilka
företag uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder artikel 81 EG eller artikel 82 EG, ett av de medel som tilldelats kommissionen
för att göra det möjligt för den att uppfylla sin kontrolluppgift enligt unionsrätten. Denna uppgift omfattar naturligtvis
att undersöka och bestraffa individuella överträdelser. Den medför emellertid också en plikt att föra en allmän politik som
syftar till att på konkurrensområdet tillämpa de principer som fastställts i fördraget, och att påverka företagens beteende
i denna riktning (domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion française m.fl. mot
kommissionen, REG 1983, s. 1825, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133, punkt 105, och domen i det ovan i punkt 222 nämnda
målet SGL Carbon mot kommissionen, punkt 53).
De böter som ålagts till följd av åsidosättanden av artikel 81 EG och som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003
har således till syfte att bestraffa rättsstridiga handlingar från de berörda företagens sida och att avskräcka såväl dessa
företag som andra ekonomiska aktörer från att i framtiden åsidosätta unionens konkurrensrätt (domen i det ovan i punkt 210
nämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkt 16). Avskräckningsfaktorn bestäms följaktligen på grundval av ett antal omständigheter
och inte bara det berörda företagets specifika situation (domen i det ovan i punkt 210 nämnda målet Showa Denko mot kommissionen,
punkt 23, och förstainstansrättens dom av den 30 april 2009 i mål T‑13/03, Nintendo och Nintendo of Europe mot kommissionen,
REG 2009, s. II‑947, punkt 71). När kommissionen bedömer om det är nödvändigt att höja bötesbeloppet för att säkerställa att
det får en avskräckande verkan är den följaktligen ingalunda skyldig att pröva om det är troligt att de aktuella företagen
kommer att upprepa överträdelsen (domen i det ovannämnda målet Nintendo och Nintendo of Europe mot kommissionen, punkt 72).
Denna etapp i böternas beräkning består således i att höja böternas utgångsbelopp med hänsyn till sådana objektiva omständigheter
som det berörda företagets storlek och ekonomiska styrka, och inte med hänsyn till subjektiva omständigheter som avser bedömningen
av om det är sannolikt att en ny överträdelse kommer att begås i framtiden. Härav följer att den omständigheten att kommissionen
i de beslut som sökandena har åberopat redan har höjt böterna för dem som avskräckande verkan och att den gradvis har ökat
multiplikationsfaktorerna saknar relevans.
Slutligen kan sökandena inte heller vinna framgång med argumentet som avser att det förhållandet att Arkema har antagit ett
program för anpassning till konkurrensrätten vittnar om att bolaget redan var tillräckligt avskräckt från att begå nya överträdelser.
Denna omständighet är vad gäller böternas höjning inte relevant för att beakta det berörda företagets storlek och ekonomiska
styrka. Det har under alla förhållanden redan slagits fast att enbart den omständigheten att ett företag antar ett program
för anpassning till konkurrensreglerna inte utgör en godtagbar och säker garanti för att företaget varaktigt kommer att iaktta
nämnda regler. Ett sådant program tvingar således inte kommissionen att sätta ned böterna på grund av att dess syfte att förebygga
överträdelser redan till viss del är uppfyllt (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 361,
se även domen i det ovan i punkt 230 nämnda målet BASF och UCB mot kommissionen, punkt 52).
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den femte grundens tredje del.
Anmärkningen som framförts vid förhandlingen och som avser att sökandena inte längre kontrollerades av Total och Elf Aquitaine
den dag då det angripna beslutet antogs
–       Parternas argument
Sökandena har vid förhandlingen hävdat att kommissionen under alla förhållanden inte kunde höja deras böter som avskräckande
verkan för att beakta Total-koncernens storlek, eftersom Arkema vid den tidpunkt då det angripna beslutet antogs inte längre
kontrollerades av denna koncern. Nya omständigheter som kommissionen framlade efter det att det skriftliga förfarandet avslutats
tyder emellertid på att det för höjningen av Arkemas böter som avskräckning var ett nödvändigt villkor att det förelåg en
sådan kontroll vid den tidpunkt då det angripna beslutet antogs, med hänsyn till Total-koncernens storlek.
Dessa nya omständigheter framgår av kommissionens svar på de frågor av tribunalen som ställdes inom ramen för de åtgärder
för processledning som avser mål T‑206/06 och som rör sökandenas moderbolags talan mot det angripna beslutet. Kommissionen
förklarade där att den inte hade tillämpat avskräckande multiplikatorer på Arkema i senare beslut (kommissionens beslut K(2008)
2626 slutlig av den 11 juni 2008 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38.695
– Natriumklorid) (nedan kallat beslutet om natriumklorid) och kommissionens beslut K(2009) 8682 slutlig av den 11 november 2009
om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38.589 – Värmestabilisatorer) (nedan kallat
beslutet om värmestabilisatorer)), eftersom Arkema vid tidpunkten för dessa beslut inte längre ingick i Total-koncernen.
Sökandena har emellertid understrukit att Arkemas börsintroduktion skedde den 18 maj 2006 och att Arkema från och med den
dagen, det vill säga nästan två veckor före det angripna beslutets antagande den 30 maj 2006, inte längre kontrollerades av
Total.
Sökandena har som svar på kommissionens argument att det är fråga om en ny grund som enligt artikel 48 i tribunalens rättegångsregler
inte kan upptas till sakprövning angett att deras argumentering grundas på omständigheter som framkommit efter det att det
skriftliga förfarandet avslutats, det vill säga kommissionens svar på tribunalens frågor i mål T‑206/06 och besluten om natriumklorid
och värmestabilisatorer. Sökandena har under alla förhållanden begärt att tribunalen ex officio ska pröva om det angripna
beslutet eventuellt brister i motivering, eftersom kommissionen i detta beslut inte har angett skälen till att det var nödvändigt
att höja deras böter som avskräckande verkan med hänsyn till Total-koncernens storlek, trots att Arkema vid tidpunkten för
det angripna beslutet inte längre ingick i denna koncern.
Sökandena har slutligen, som svar på en fråga av tribunalen, medgett att de i förevarande mål inte särskilt hade underrättat
kommissionen om att de sedan den 18 maj 2006 inte längre kontrollerades av Total och Elf Aquitaine. Sökandena har dock hävdat
att kommissionen vid det administrativa förfarandet hölls underrättad om processen för börsintroduktion, vilken gjordes enligt
en planerad tidtabell. Sökandena har dessutom påpekat att kommissionen i bilaga till svarsinlagan framlade ett prospekt om
denna börsintroduktion, varför kommissionen inte kunde påstå att den inte hade underrättats därom.
Kommissionen har gjort gällande att anmärkningen att Arkema vid den tidpunkt då det angripna beslutet antogs inte längre ingick
i Total-koncernen är ny och ska avvisas enligt artikel 48 i rättegångsreglerna. Enligt kommissionen kan sökandena inte hävda
att denna anmärkning grundas på en ny omständighet, eftersom Arkemas börsintroduktion ägde rum innan det angripna beslutet
antogs, varför denna anmärkning kunde ha framförts i ansökan.
Kommissionen anser under alla förhållanden att sökandena inte kan vinna framgång med denna anmärkning. Kommissionen har medgett
att när den beaktar ett företags totala resurser ska dessa utvärderas vid den tidpunkt då böterna utfärdas så att det avskräckande
syftet uppnås på ett korrekt sätt (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 285). Enligt
rättspraxis och riktlinjerna får kommissionen vid fastställandet av bötesbeloppet emellertid även beakta att storföretagen
i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre
bedöma huruvida deras beteende utgör en överträdelse och konsekvenserna härav i konkurrensrättsligt hänseende. Denna omständighet
ska bedömas vid tidpunkten för överträdelsen (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkterna 289
och 290). Då det är fråga om en bolagskoncern som utgör en ekonomisk enhet drar i synnerhet dotterbolagen nytta av att deras
moderbolag förfogar över sådana resurser.
Samtidigt som kommissionen har medgett att kriteriet beträffande rättsliga och ekonomiska infrastrukturer inte uttryckligen
angetts i det angripna beslutet har den framhållit att kriteriet förekommer i riktlinjerna. Kommissionen har följaktligen
med nödvändighet tillämpat detta kriterium i det angripna beslutet. Kommissionen anser under alla förhållanden att det på
sin höjd är fråga om en bristande motivering på denna punkt som tribunalen ex officio kan komplettera, och därmed komma fram
till samma slutsats vad avser bötesbeloppet.
Vad slutligen gäller de beslut om natriumklorid och värmestabilisatorer som sökandena har åberopat har kommissionen understrukit
att dessa beslut innebar tillämpning av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning
nr 1/2003 (EGT C 210, s. 2) (nedan kallade de nya riktlinjerna), i vilka det inte längre hänvisas till kriteriet beträffande
rättsliga och ekonomiska infrastrukturer. Detta förklarar således ett annat synsätt i dessa senare beslut.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar för det första om att sökandena i sin ansökan anförde en grund som består av tre delar och som avser att
det förelåg felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när böternas utgångsbelopp höjdes
som avskräckande verkan. Denna grund har prövats ovan. Sökandena har dessutom angett att Arkema sedan sin börsintroduktion
den 18 maj 2006 har blivit en fullständigt oberoende enhet i Total-koncernen, eftersom denna inte längre kontrollerar Arkemas
kapital. Den argumentering som syftar till att bestrida höjningen av böternas utgångsbelopp som avskräckande verkan, med den
specifika motiveringen att sökandena inte längre kontrollerades av Total-koncernen vid den tidpunkt då det angripna beslutet
antogs, har dock inte uttryckligen framförts i deras skrivelser. Såsom kommissionen med rätta har påpekat grundas denna argumentering
antagligen på en faktisk omständighet som inträffat före ansökan och som således har kunnat anföras redan i detta skede.
Det är i förevarande fall dock inte nödvändigt att pröva huruvida denna argumentering utgör en ny grund som inte kan upptas
till sakprövning enligt artikel 48 i rättegångsreglerna eller, tvärtom, endast en utvidgning av en grund som angetts i ansökan
och som har ett nära samband med denna, vilken följaktligen ska kunna prövas i sak enligt denna bestämmelse (se, för ett liknande
resonemang, beslut meddelat av domstolens ordförande på tredje avdelningen den 13 november 2001 i mål C‑430/00 P, Dürbeck
mot kommissionen, REG 2001, s. I‑8547, punkt 17, domstolens dom av den 3 september 2008 i de förenade målen C‑420/05 P och
C‑415/05 P, Al Barakaat International Foundation mot rådet och kommissionen, REG 2008, s. I‑6351, punkt 278, och förstainstansrättens
dom av den 21 mars 2002 i mål T‑231/99, Joynson mot kommissionen, REG 2002, s. II‑2085, punkt 156).
Även om sökandena i sitt svar på meddelandet om invändningar uttryckligen har angett att ”en höjning av [Arkemas] bötesbelopp
som avskräckande verkan, för att beakta Elf Aquitaine/Total-koncernens storlek och resurser är ännu mindre motiverad, eftersom
företaget ska bli en oberoende enhet inom Total-koncernen under våren 2006, vilket är den tidpunkt som planerats för dess
börsintroduktion”, såsom sökandena har medgett vid förhandlingen, har de inte underrättat kommissionen om den exakta uppgiften
att de från och med den 18 maj 2006 inte längre kontrollerades av Total-koncernen. Det angripna beslutet är således inte rättsstridigt
på denna punkt, eftersom kommissionen kunde grunda sig på faktiska omständigheter som angetts i meddelandet om invändningar
och visa att sökandena tillsammans med sina moderbolag utgjorde ett enda företag. Detta är omständigheter som de berörda parterna
inte uttryckligen har ifrågasatt.
Följaktligen kan sökandena hur som helst inte vinna framgång med den anmärkning som framförts vid förhandlingen, i den del
den syftar till att stödja yrkandet om att det angripna beslutet delvis ska ogiltigförklaras.
Det ska dock erinras om att sökandena i förevarande fall med stöd av artikel 229 EG har yrkat att de böter som de ålagts genom
det angripna beslutet ska ogiltigförklaras eller sättas ned. Sökandena har dessutom specifikt yrkat att tribunalen ska ”väsentligt
sätta ned de höjda böter som ålagts Arkema som avskräckande verkan”. Sökandena har således begärt att tribunalen enligt artikel 229 EG
ska utöva den obegränsade behörighet som den har med stöd av artikel 31 i förordning nr 1/2003, även specifikt vad avser höjningen
av böterna som avskräckande verkan.
Såsom redan har slagits fast innebär tribunalens fulla prövningsrätt att den har befogenhet att ändra den omtvistade rättsakten,
även om den inte ogiltigförklaras, för att exempelvis ändra det bötesbelopp som påförts med beaktande av samtliga faktiska
omständigheter (domstolens dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P, Limburgse Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I‑8375, punkt 692, av den
3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym och Prym Consumer mot kommissionen, REG 2009, s. I‑7415, punkt 86, och förstainstansrättens
dom av den 8 juli 2004 i de förenade målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering m.fl. mot kommissionen,
REG 2004, s. II‑2501, punkt 577).
Bestämmelserna i artikel 48 i rättegångsreglerna kan under omständigheterna i förevarande fall följaktligen inte utgöra hinder
för att tribunalen enligt sin obegränsade behörighet beaktar de argument som sökandena framfört vid förhandlingen, för att
pröva huruvida höjningen som avskräckande verkan var motiverad med hänsyn till den faktiska omständighet som åberopats (se,
för ett liknande resonemang och analogt, vad gäller det förslag till avgörande som föredrogs vid förhandlingen, domen i det
ovan i punkt 252 nämnda målet JFE Engineering m.fl. mot kommissionen, punkterna 575 och 578). Kommissionen hade för övrigt
möjlighet att yttra sig i denna fråga (se, för ett liknande resonemang och analogt, domstolens dom av den 17 december 2009
i mål C‑197/09 RX-II, omprövning av målet M mot Mmea, REG 2009, s. I‑12033, punkterna 40–42 och 57–58).
Det ska för det andra påpekas att kommissionen inte har bestritt att sökandenas påståenden att de från och med den 18 maj 2006
inte längre kontrollerades av Total och Elf Aquitaine är riktiga. Såsom angetts ovan förekom denna uppgift redan i ansökan.
Det ska dessutom påpekas att riktigheten av detta påstående bekräftas av beslutet om värmestabilisatorer som diskuterades
vid förhandlingen och som sökandena gett in i efterhand (se punkt 26 ovan). I detta beslut angavs att ”[s]edan den 18 maj 2006
ingår Arkema France inte längre i Total/Elf Aquitaine-koncernen” (skäl 27) och ”tillhör inte längre samma företag som Elf
Aquitaine ...” (skäl 740).
Sökandena har på tribunalens begäran (se punkt 26 ovan) dessutom ingett bevis som syftar till att styrka deras påståenden.
Kommissionen har inte bestritt dessa bevis och har som svar på tribunalens fråga uttryckligen medgett att sökandena från och
med den 18 maj 2006 inte ingick i samma företag som Total och Elf Aquitaine.
Tribunalen konstaterar således att sökandena vid den tidpunkt då det angripna beslutet antogs inte längre ingick i samma företag
som Total och Elf Aquitaine.
Det ska för det tredje prövas huruvida detta konstaterande eventuellt påverkar det bötesbelopp som sökandena enligt det angripna
beslutet är skyldiga att betala.
Det ska i detta avseende erinras om att nödvändigheten att säkerställa att böterna är tillräckligt avskräckande kräver, när
det inte motiverar en höjning av den allmänna bötesnivån inom ramen för genomförandet av en konkurrenspolitik, att bötesbeloppet
anpassas så att den eftersökta inverkan på det bötfällda företaget uppnås, så att böterna inte blir betydelselösa, eller tvärtom
orimliga, bland annat mot bakgrund av det berörda företagets finansiella förmåga, i enlighet med de krav som följer av nödvändigheten
att säkerställa att böterna blir effektiva och att proportionalitetsprincipen iakttas (domen i det ovan i punkt 213 nämnda
målet Degussa mot kommissionen, punkt 283, och domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Hoechst mot kommissionen, punkt 379).
Följaktligen är bland annat det berörda företagets möjlighet att lättare uppbringa de medel som behövs för att betala böterna
som kan motivera att en multiplikationsfaktor tillämpas för att uppnå en tillräckligt avskräckande verkan (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 210 nämnda målet Showa Denko mot kommissionen, punkt 18, domen i det ovan i punkt 258
nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 284, och domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Hoechst mot kommissionen,
punkt 379, se även punkterna 210–213 ovan).
Beaktandet av det berörda företagets storlek och totala resurser för att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande
verkan beror således på den inverkan på nämnda företag som eftersträvas – sanktionen ska inte vara försumbar med hänsyn till,
bland annat, företagets finansiella styrka (domstolens dom av den 17 juni 2010 i mål C‑413/08 P, Lafarge mot kommissionen,
REU 2010, s. I‑0000, punkt 104).
På grund härav har det således slagits fast att syftet med kommissionens rätt att fastställa böterna på ett sådant sätt att
de är tillräckligt avskräckande endast kan uppnås om företagets situation vid tidpunkten för utfärdandet av böterna beaktas
(domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 278). Ett företags sammanlagda resurser som kan
variera, genom att kraftigt minska eller öka under en relativt kort tidsrymd, särskilt under den tid som förflyter mellan
överträdelsens upphörande och antagandet av beslutet om åläggande av böter, ska således uppskattas vid den tidpunkt då böterna
utfärdas, så att det avskräckande syftet uppnås på ett korrekt sätt, med beaktande av proportionalitetsprincipen (se, för
ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkterna 285 och 288).
Kommissionen har inte heller bestritt dessa överväganden. Kommissionen har dock påpekat att den vid fastställandet av bötesbeloppet
även kan beakta att storföretagen i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör
det möjligt för dem att bättre bedöma huruvida deras beteende utgör en överträdelse och konsekvenserna härav i konkurrensrättsligt
hänseende. Denna omständighet ska dock bedömas vid tidpunkten för överträdelsen.
Det ska i detta avseende erinras om att bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är ska göras med hänsyn till ett stort
antal omständigheter, såsom de särskilda omständigheterna i målet, dess kontext och böternas avskräckande verkan, utan att
det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i beaktande (se domen
i de ovan i punkt 178 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 241 och där angiven rättspraxis).
Om kommissionen vid fastställandet av böterna till en nivå som säkerställer att de är tillräckligt avskräckande får ta hänsyn
till det aktuella företagets omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och
ekonomiska styrka, får denna siffra likväl inte ges en oproportionerlig betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier
och fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp kan därför inte ske genom en enkel beräkning som grundas på omsättningen (se,
för ett liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 233 nämnda förenade målen Musique Diffusion française m.fl.
mot kommissionen, punkt 121, domen i de ovan i punkt 178 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 243,
och domen i det ovan i punkt 211 nämnda målet Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 120).
Såsom kommissionen med rätta har påpekat får den vid fastställandet av bötesbeloppet bland annat ta hänsyn till att storföretagen
i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre
bedöma huruvida deras beteende utgör en överträdelse och konsekvenserna härav i konkurrensrättsligt hänseende (se även, för
ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 211 nämnda målet Evonik Degussa mot kommissionen och rådet, punkt 121),
såsom det för övrigt föreskrivs i punkt 1 A femte stycket i riktlinjerna.
Beaktandet av denna omständighet syftar till att bestraffa de storföretag som antas ha den kunskap och förfoga över de strukturmedel
som krävs för att förstå att deras beteende utgör en överträdelse och uppskatta de eventuella fördelar som följer av detta.
I sådana fall ska följaktligen den omsättning på grundval av vilken kommissionen bedömer de aktuella företagens storlek och
således deras förmåga att uppskatta karaktären och konsekvenserna av deras beteende, hänföras till företagens situation vid
tidpunkten för överträdelsen och inte vid tidpunkten för det angripna beslutets antagande (domen i det ovan i punkt 213 nämnda
målet Degussa mot kommissionen, punkterna 289 och 290).
Det framgår i förevarande fall dock på intet sätt av det angripna beslutet att de överväganden som avser de rättsliga och
ekonomiska infrastrukturerna har bidragit till att fastställa multiplikationsfaktorn 3 som tillämpats på de böter som påförts
sökandena.
Det ska understrykas att denna omständighet inte nämns i skälen 337–350 i det angripna beslutet, i vilka kommissionen motiverade
multiplikationsfaktorns tillämpning. Kommissionen angav dock klart att bötesbeloppet skulle fastställas ”till en nivå som
säkerställer att de är tillräckligt avskräckande med hänsyn till varje företags storlek och ekonomiska styrka” (skäl 337 i
det angripna beslutet) och att en multiplikationsfaktor skulle tillämpas ”för att fastställa böterna till en nivå som säkerställer
att de är tillräckligt avskräckande” (skäl 349 i det angripna beslutet). Kommissionen angav i skäl 346 i det angripna beslutet
på samma sätt att ”den differentierade behandlingen grundas på omsättningen hos var och en av deltagarna på marknaden som
omfattas av en kartell, vilket ger en riktig angivelse på deras betydelse under överträdelsen, medan multiplikationsfaktorn
[grundas] på företagets totala omsättning som återspeglar nödvändigheten att höja böterna till en nivå som säkerställer en
avskräckande verkan”.
Det måste således konstateras att tillämpningen av multiplikationsfaktorn klart motiveras av övervägandena i punkterna 258–260
ovan, det vill säga den inverkan på de berörda företagen som eftersträvas med böterna.
Denna slutsats bekräftas för övrigt av att de multiplikationsfaktorer som tillämpades på de berörda företagen grundades på
deras totala omsättning år 2005, det vill säga det sista räkenskapsår som föregick det angripna beslutet, oberoende av när
deras respektive överträdelseperioder upphörde. I exempelvis fallet ICI, på vilket multiplikationsfaktorn 1,5 tillämpades,
skiljer det mer än fem år mellan den dag (den 1 november 1999) då överträdelseperioden upphörde och räkenskapsåret 2005. Det
undersökta avsnittet i det angripna beslutet innehåller däremot inte några upplysningar om dessa företags storlek under deras
respektive överträdelseperiod. Det ska dessutom erinras om att Total, vars omsättning beaktats för att tillämpa multiplikationsfaktorn,
övertog kontrollen av koncernen först i april 2000, medan sökandenas överträdelseperiod omfattar tiden den 23 januari 1997–12 september 2002.
Förevarande fall skiljer sig således klart från det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen som kommissionen
åberopade vid förhandlingen. I det beslut som var i fråga i detta mål åberopade kommissionen uttryckligen den omständighet
som avser de rättsliga och ekonomiska infrastrukturerna (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen,
särskilt punkt 275). Det framgår för övrigt av denna dom att nödvändigheten att beakta att storföretagen förfogar över rättsliga
och ekonomiska infrastrukturer vid böternas höjning är ett skäl som klart skiljer sig från nödvändigheten att säkerställa
att böterna är tillräckligt avskräckande, och som har andra syften (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot
kommissionen, särskilt punkterna 277, 278 och 289). Det kan således inte hävdas att detta skäl med nödvändighet utgör underlag
för kommissionens resonemang i det angripna beslutet.
Kommissionen kan inte heller vinna framgång med sitt argument att den med nödvändighet beaktade den omständighet som avser
de rättsliga och ekonomiska infrastrukturerna, eftersom detta föreskrivs i riktlinjerna. Det räcker att i detta avseende påpeka
att det i punkt 1 A femte stycket i riktlinjerna inte föreskrivs att denna omständighet systematiskt ska beaktas, utan endast
att kommissionen har en möjlighet att göra det (”I allmänhet kommer man även att beakta det faktum ...”). Eftersom denna omständighet
inte är tvingande är kommissionen således inte skyldig att beakta den i samtliga fall (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 15 mars 2006 i mål T‑26/02, Daiichi Pharmaceutical mot kommissionen, REG 2006, s. II‑713, punkt 49).
Härav följer att sökandenas storlek och ekonomiska styrka för multiplikationsfaktorns tillämpning ska bedömas vid den tidpunkt
då det angripna beslutet antogs, med hänsyn till Arkemas totala omsättning. Eftersom beaktandet av dessa omständigheter, såsom
just konstaterats, i förevarande fall består i den inverkan på det berörda företaget som eftersträvas med böterna, och att
Arkemas ekonomiska enhet med Total bröts upp före den dag då det angripna beslutet antogs, kunde i synnerhet Totals resurser
inte beaktas för att fastställa den multiplikationsfaktor som skulle tillämpas på Arkema (se, för ett liknande resonemang
och analogt, i fråga om taket på 10 procent, förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i de förenade målen T‑71/03, T‑74/03,
T‑87/03 och T‑91/03, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 390).
Med hänsyn till övervägandena i punkt 260 ovan kan denna slutsats inte heller påverkas av den omständigheten att den ovannämnda
ekonomiska enheten bröts upp endast några dagar innan det angripna beslutet antogs.
Även om det misstag som bestod i att Totals omsättning beaktades för att fastställa multiplikationsfaktorn bör tillskrivas
sökandena (se punkt 249 ovan), kan denna omständighet inte heller motivera att det bötesbelopp som ålagts dem ska bestå, eftersom
den följer av att en materiellt oriktig faktisk omständighet har beaktats (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 11 mars 1999 i mål T‑156/94, Aristrain mot kommissionen, REG 1999, s. II‑645, punkt 586, och av den 27 september 2006
i mål T‑322/01, Roquette Frères mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3137, punkt 293).
Utan att tribunalen kan beakta kommissionens svar på sina frågor i mål T‑206/06 som inte ingår i handlingarna i förevarande
mål, ska det för övrigt understrykas att detta tillvägagångssätt följer av kommissionens beslutspraxis som diskuterats vid
förhandlingen (se besluten om natriumklorid och värmestabilisatorer). I beslutet om värmestabilisatorer angav kommissionen
exempelvis att den ”multiplikationsfaktor [som grundats på Elf Aquitaines globala omsättning] inte skulle tillämpas för Arkema
France och CECA SA på grund av att de inte längre tillhör[de] samma företag som Elf Aquitaine” (se skäl 740 i detta beslut).
Argumentet att de nya riktlinjerna tillämpades i dessa beslut och att kriteriet beträffande de rättsliga och ekonomiska infrastrukturerna
inte uttryckligen föreskrevs i dessa riktlinjer är inte relevant, eftersom detta kriterium inte heller har tillämpats i förevarande
fall, såsom just har påpekats. Samma synsätt framgår dessutom även av beslutet om väteperoxid och perborat, som meddelades
vid samma tid som det angripna beslutet och genom vilket samma riktlinjer tillämpades, vilket är ett beslut som kommissionen
själv åberopade vid förhandlingen som en jämförelse med det angripna beslutet i fråga om bötesnivån (se, i fråga om en annan
bolagskoncern, skälen 31 och 463 i beslutet om väteperoxid och perborat).
Den omständigheten att Arkema enligt det angripna beslutet är solidariskt ansvarigt med sina tidigare moderbolag att betala
böterna, eftersom detta ansvar bygger på en tillämpning av multiplikationsfaktorn 3 i förhållande till Total-koncernens omsättning,
ändrar inte slutsatsen i punkt 272 ovan. Det kan dock konstateras att kommissionen i artikel 2 b i det angripna beslutet ges
full frihet när det gäller uppbörden av böterna hos den ena eller den andra av de berörda rättssubjekten, upp till de belopp
som anges i detta. Kommissionen kan således besluta att indriva hela bötesbeloppet hos sökandena (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 13 september 2010 i mål T‑40/06, Trioplast Industrier mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000,
punkt 165).
Det framgår emellertid av det angripna beslutet att kommissionen själv anser att multiplikationsfaktor 3 inte är lämplig enbart
i förhållande till Arkemas omsättning (omkring 5,7 miljarder euro år 2005, enligt skäl 14 i det angripna beslutet). Kommissionen
har i fotnot 233 som avser skäl 349 i det angripna beslutet angett att ”[v]ad avser Arkema, Altuglas och Altumax ... ska en
särskild multiplikationsfaktor 1,25 tillämpas på deras utgångsbelopp på 65 miljoner euro, från vilket höjningen på 55 procent
kan beräknas för perioden före höjningen på 50 procent på grund av upprepade överträdelser ...”. Det ska i detta avseende
erinras om att kommissionen inte har betraktat Total och Elf Aquitaine som företag som tidigare gjort sig skyldiga till överträdelser
(skäl 369 i det angripna beslutet) och att den således har använt en ”hypotetisk” multiplikationsfaktor 1,25, för att förvissa
sig om att höjningen på grund av upprepad överträdelse endast tillämpas på det underlag för beräkning av böterna som gäller
Arkema och dess dotterbolag.
Det ska för övrigt påpekas att för ICI och Degussa, med en omsättning år 2005 på mer än 8 miljarder euro respektive mer än
11 miljarder euro, tillämpades multiplikationsfaktorn 1,5 och 1,75 (se skäl 349 i det angripna beslutet). Under dessa förhållanden
motiverades multiplikationsfaktorn 3 för Arkema endast med att företaget, enligt de upplysningar som kommissionen grundade
sig på i det angripna beslutet, ingick i Total-koncernen som hade en omsättning som vida överskred omsättningen för de andra
berörda företagen. Arkema kunde således räkna med dess resurser när böterna ålades. Eftersom detta villkor inte längre är
uppfyllt är multiplikationsfaktorn 3 alltför hög i förhållande till de faktorer som tillämpats på det angripna beslutets övriga
adressater.
Tribunalen erinrar emellertid om att kommissionen är skyldig att respektera allmänna rättsprinciper, i synnerhet principen
om likabehandling och proportionalitetsprincipen, såsom dessa har utvecklats i domstolens och tribunalens praxis, när den
fastställer böter med stöd av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen,
punkt 77).
Tribunalen anser följaktligen att multiplikationsfaktorn 3 under omständigheterna i förevarande fall inte är motiverad vad
avser sökandena. Följderna av denna analys för fastställandet av det bötesbelopp som sökandena hållits ansvariga för ska prövas
nedan.

Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning som kommissionen gjort sig skyldig till när den höjde böterna på grund av förekomsten
av upprepade överträdelser
Denna grund består av två delar.
Den första delgrunden: Åsidosättande av principerna inget brott och inget straff utan lag och rättssäkerhetsprincipen
Sökandena har i ansökan gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principerna inget brott och inget straff utan lag och
rättssäkerhetsprincipen när den grundade sig på sanktionsåtgärder som vidtogs åren 1984, 1986 och 1994 och som avsåg faktiska
omständigheter som inträffat mer än tjugo år tidigare, det vill säga nästan trettio år innan det angripna beslutet antogs.
Kommissionens synsätt innebär att ett företag mot vilket sanktionsåtgärder redan har vidtagits fortfarande ständigt hotas
av att reglerna om upprepade överträdelser ska tillämpas.
Sökandena har i sin replik dock påpekat att de hade fått kännedom om domstolens dom av den 8 februari 2007 i mål C‑3/06 P,
Groupe Danone mot kommissionen (REG 2007, s. I‑1331), som meddelades efter det att ansökan ingetts, och att de ansåg ”att
det mot bakgrund av denna dom inte var ändamålsenligt att återkomma till [de ovannämnda] argumenten”. Sökandena har på en
fråga i detta avseende inom ramen för åtgärder för processledning och vid förhandlingen bekräftat att de återkallade talan
vad avsåg den sjätte grundens första del. Sökandena vidhöll samtidigt den argumentering som utvecklats inom ramen för den
sjätte grundens andra del som avser ett åsidosättande av principen
ne bis in idem
och proportionalitetsprincipen.
Med hänsyn till denna återkallelse saknas det anledning att pröva den sjätte grundens första del.
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen
ne bis in idem
och proportionalitetsprincipen
–       Parternas argument
Sökandena har påpekat att kommissionen för att motivera att böterna i det angripna beslutet höjdes på grund av förekomsten
av upprepade överträdelser grundade sig på tidigare vidtagna sanktionsåtgärder som i beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet
och beslutet om väteperoxid och perborat redan hade motiverat en höjning av Arkemas böter på grund av förekomsten av upprepade
överträdelser. Kommissionen har därigenom fyra gånger vidtagit sanktionsåtgärder mot Arkema för samma överträdelse och har
således åsidosatt principen
ne bis in idem
.
Sökandena har i detta avseende erinrat om att bestämmelserna om upprepade överträdelser tillämpas om en person, efter det
att slutliga sanktionsåtgärder har vidtagits mot denna för en första överträdelse, gör sig skyldig till en ny överträdelse
i enlighet med vad som föreskrivs i lag och oftast inom en föreskriven tidsfrist. Förekomsten av upprepade överträdelser utgör
således en test redan från de först vidtagna sanktionsåtgärderna. Enligt sökandena kan denna test dock inte vara kontinuerlig
och bestå utöver det att sanktionsåtgärder vidtagits för andra gången. Om den mot vilken sanktionsåtgärder vidtagits begår
en tredje överträdelse trots att sanktionen skärpts på grund av att han upprepat överträdelsen kan sanktionen enligt sökandena
skärpas på nytt på grund av att denna person gör sig skyldig till upprepad överträdelse endast på grundval av den andra överträdelsen.
Varje annan tolkning innebär enligt sökandena att sanktionen skärps två gånger för en och samma överträdelse.
Sökandena anser följaktligen att kommissionen i förevarande fall borde ha ansett att de sanktionsåtgärder som vidtogs åren 1984,
1986, 1988 och 1994 redan hade beaktats för att fastställa böterna i beslutet om organiska peroxider, så att den omständigheten
att Arkema har gjort sig skyldigt till upprepad överträdelse inte längre kunde åberopas i de följande målen på grundval av
dessa vidtagna sanktionsåtgärder. Däremot kunde kommissionen enligt sökandena eventuellt ha grundat sitt konstaterande att
Arkema gjort sig skyldigt till upprepad överträdelse på beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet eller beslutet om väteperoxid
och perborat. Sökandena har dock hävdat att bestämmelserna om upprepade överträdelser inte var tillämpliga i förevarande fall,
eftersom överträdelseperioden enligt det angripna beslutet inträffade tidigare än de beslut om vidtagande av sanktionsåtgärder
som antogs i dessa tre ärenden.
Sökandena har som svar på kommissionens argument att tillämpningen av den försvårande omständigheten upprepad överträdelse
motiverades av att det var nödvändigt att säkerställa att böterna hade en avskräckande verkan dessutom anfört att kommissionen
redan hade beaktat detta övervägande när den höjde utgångsbeloppet för Arkemas böter på grund av att bolaget tillhörde en
stor koncern. Sökandena anser således att kommissionen på nytt har åsidosatt principen
ne bis in idem
när den vid två upprepade tillfällen höjde bötesbeloppet på samma grund.
Kommissionen har dessutom åsidosatt proportionalitetsprincipen när den på grund av den upprepade överträdelsen höjde böterna
på grundval av att samma sanktionsåtgärder vidtagits mot bolaget i fyra olika ärenden. Enligt sökandena var det avskräckande
syftet som motsvaras av de höjda böterna tillräckligt säkerställt genom den höjning med 50 procent som tillämpades i beslutet
om organiska peroxider och,
a fortiori
, genom de nya försvårande 50 procent som år 2005 tillämpades i MCAA-beslutet och år 2006 tillämpades i beslutet om väteperoxid
och perborat. Sökandena har hävdat att det således inte var nödvändigt att på nytt föreskriva en liknande höjning i det angripna
beslutet, i synnerhet som de faktiska omständigheter som ligger till grund för de fyra besluten inträffade under samma tid.
Arkema hade således inte möjlighet att anpassa sitt beteende för att beakta de tre tidigare vidtagna sanktionsåtgärderna från
åren 2003, 2005 och 2006.
Sökandena har i sin replik påpekat att eftersom höjningen av Arkemas böter på grund av upprepad överträdelse grundades på
beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet och beslutet om väteperoxid och perborat, såsom framgår av kommissionens argument,
strider denna höjning uppenbart mot proportionalitetsprincipen. En sådan höjning är onödig och oproportionerlig när överträdelserna
som utmynnar i flera beslut har inträffat under samma tid. Företaget kunde således inte anpassa sitt beteende för att beakta
de tidigare vidtagna sanktionsåtgärderna.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
–       Tribunalens bedömning
Tribunalen påpekar att principen
ne bis in idem
utgör en grundläggande unionsrättslig princip som dessutom stadfästs i artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande
rättigheterna, proklamerad i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1). Denna princip innebär på konkurrensområdet ett förbud
mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt inleds mot företaget
avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar
för genom ett tidigare beslut som inte längre kan överklagas (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 252
nämnda förenade målen Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 59). Tillämpningen av principen
ne bis in idem
underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna, att det är fråga om en och samma regelöverträdare
och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00
P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123,
punkt 338).
Det måste konstateras att denna princip på intet sätt åsidosatts genom att det angripna beslutet har grundats på tidigare
vidtagna sanktionsåtgärder som redan motiverat att Arkemas böter i beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet och beslutet
om väteperoxid och perborat höjdes på grund av förekomsten av upprepade överträdelser. Den omständigheten att kommissionen
i fyra beslut har grundat konstaterandet om en förekomst av upprepade överträdelser på samma tidigare vidtagna sanktionsåtgärder
innebär på intet sätt att kommissionen har ”vidtagit sanktionsåtgärder mot Arkema fyra gånger för samma överträdelse”, såsom
sökandena har påstått.
Tribunalen erinrar i detta avseende om att förekomsten av upprepade överträdelser ingår bland de omständigheter som ska beaktas
vid bedömningen av hur allvarlig den aktuella överträdelsen är (domen i det ovan i punkt 283 nämnda målet Groupe Danone mot
kommissionen, punkt 26). Beaktandet av förekomsten av upprepade överträdelser syftar till att förmå de företag som redan visat
en benägenhet att bortse från konkurrensreglerna att förändra sitt beteende. Kommissionen får därför i varje enskilt fall
beakta de indicier som bekräftar en sådan benägenhet, vilket exempelvis inbegriper den tid som förflutit mellan de aktuella
överträdelserna (domen i det ovan i punkt 283 nämnda målet Danone mot kommissionen, punkt 39).
Arkema har genom att begå var och en av de överträdelser som sökandena åberopat emellertid gjort sig skyldigt till upprepade
överträdelser, vilket motiverar att denna omständighet beaktas vid analysen av hur allvarlig var och en av dessa överträdelser
är. I synnerhet utgjorde – såsom konstaterats i besluten av åren 1984, 1986 och 1994 – var och en av överträdelserna, oberoende
av varandra, en upprepning av en överträdelse av konkurrensreglerna som visar på en benägenhet från Arkemas sida att inte
dra de lämpliga konsekvenserna av dessa beslut (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 283 nämnda målet
Groupe Danone mot kommissionen, punkt 40).
Följaktligen hänförde sig hänsynstagandet till förekomsten av upprepade överträdelser i de ärenden som sökandena åberopat
med nödvändighet till analysen av hur allvarlig var och en av de berörda överträdelserna var. Kommissionen har, tvärtemot
vad sökandena har påstått, vidtagit sanktionsåtgärder mot Arkema för fyra olika överträdelser. Villkoret att de faktiska omständigheterna
ska vara identiska (se punkt 292 ovan) är uppenbart inte uppfyllt i förevarande fall.
Den lösning som sökandena har förespråkat skulle för övrigt leda till att kommissionen inte hade rätt att i ett visst beslut
beakta förekomsten av upprepade överträdelser med den enda motiveringen att det berörda företaget parallellt gjort sig skyldigt
till andra överträdelser av konkurrensrätten. En sådan lösning strider mot det syfte som eftersträvas med att det vid fastställandet
av böter ska tas hänsyn till förekomsten av upprepade överträdelser.
Sökandena kan inte heller vinna framgång med argumentet att kommissionen åsidosatte principen
ne bis in idem
när den motiverade tillämpningen av den försvårande omständigheten upprepad överträdelse med att det var nödvändigt att säkerställa
att böterna hade en avskräckande verkan, då detta övervägande redan hade beaktats. Kommissionen gjorde vid fastställandet
av bötesbeloppet endast överväganden som avsåg en mängd faktiska omständigheter, vilka ansågs relevanta för att nivån på bötesbeloppet
skulle kunna fastställas på en nivå som var tillräckligt avskräckande, och den vidtog inte alls sanktionsåtgärder mot sökandena
två gånger för samma överträdelse (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2005 i mål T‑38/02,
Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4407, punkt 358). Det ska i detta avseende erinras om att kravet på att säkerställa
den avskräckande verkan utgör ett allmänt krav som ska vägleda kommissionen under hela beräkningen av böterna (domen i det
ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 131).
Det ska under alla förhållanden understrykas att beaktandet av vart och ett av dessa kriterier för bedömning av svårighetsgraden
har olika motiv. Hänsynstagandet till det berörda företagets totala omsättning motiveras således av behovet av att fastställa
bötesnivån på en nivå som är tillräckligt avskräckande med avseende på företagets storlek och ekonomiska styrka. Hänsynstagandet
till upprepad överträdelse motiveras av det ytterligare behovet av avskräckande verkan, varom vittnar det faktum att de tre
tidigare konstaterandena av överträdelser inte räckte för att förhindra upprepning genom en fjärde överträdelse (se, för ett
liknande resonemang, domen av den 25 oktober 2005 i det i punkt 298 nämnda målet Danone mot kommissionen, punkt 358).
Vad avser anmärkningen att kommissionen åsidosatte proportionalitetsprincipen förefaller sökandena hävda att kommissionen
borde ha beaktat den avskräckande verkan som höjningarna i beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet och beslutet om
väteperoxid och perborat hade på sökanden. Det ska erinras om att kommissionen av skäl som angetts i punkterna 228–235 ovan
dock inte är skyldig att ta hänsyn till de böter som den ålagt samma företag i andra ärenden. Denna slutsats gäller även vad
avser höjningarna på grund av upprepade överträdelser. Det skulle i synnerhet strida mot det avskräckande syftet om den omständigheten
att det aktuella företaget har gjort sig skyldigt till upprepade överträdelser inte beaktades och detta endast motiverades
med att företaget parallellt med den omtvistade överträdelsen var inblandat i andra överträdelser mot vilka kommissionen även
vidtagit sanktionsåtgärder.
Höjningen med 50 procent är under omständigheterna i förevarande fall inte heller oproportionerlig i förhållande till detta
syfte.
Det framgår slutligen, tvärtemot vad sökandena har gjort gällande (se punkt 290 ovan), klart av skälen 358 och 369 i det angripna
beslutet att konstaterandet om förekomst av upprepade överträdelser i förevarande fall inte grundades på beslutet om organiska
peroxider, MCAA-beslutet eller beslutet om väteperoxid och perborat.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den sjätte grundens andra del, som numera är den enda del av denna grund
som omfattas av talan.

Den sjunde grunden: En felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna, eftersom kommissionen inte beviljade sökandena
en nedsättning av böterna på grund av att Arkema ”inte i praktiken har tillämpat” vissa av de påtalade förfarandena
Parternas argument
Sökandena har påpekat att Arkema under det administrativa förfarandet visade att bolaget endast delvis hade tillämpat vissa
omtvistade avtal, såsom kommissionen för övrigt själv medgav i det angripna beslutet. Sökandena anser följaktligen att kommissionen
i enlighet med riktlinjerna och rättspraxis borde ha beaktat denna förmildrande omständighet när den fastställde bötesbeloppet.
Sökandena har således yrkat att tribunalen väsentligen ska sätta ned bötesbeloppet, för att beakta att Arkema ”inte i praktiken
har tillämpat” vissa av de påtalade förfarandena.
Sökandena har i detta avseende påpekat att Degussa vid upprepade tillfällen hade klagat på att Arkema inte uppfyllde avtal
om prishöjningar som ingåtts mellan producenter, vilket intygas av beskrivningen av flera möten i det angripna beslutet (skälen
123, 128 och 133 i detta beslut).
Sökandena har även understrukit att enligt kommissionens beslutspraxis kan, med anledning av att de förbjudna avtalen delvis
inte tillämpats, en nedsättning av böterna beviljas. Sökandena anser följaktligen, tvärtemot vad kommissionen har påstått
i svaromålet, att enbart den omständigheten att ett företag endast har tillämpat vissa påtalade förfaranden inte i sig kan
utesluta att företaget kommer i åtnjutande av förmildrande omständigheter.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
Tribunalens bedömning
Såsom framgår av rättspraxis är det, för att företaget ska kunna komma i åtnjutande av den förmildrande omständighet som avser
att förbjudna avtal inte tillämpats i praktiken, viktigt att utreda huruvida de omständigheter som gjorts gällande styrker
att sökanden, under den tid företaget deltog i de förbjudna avtalen, underlät att tillämpa dem och i stället uppträdde marknadsmässigt
eller om sökanden åtminstone åsidosatt sina skyldigheter enligt det konkurrensbegränsande avtalet på ett så tydligt och omfattande
sätt att kartellens funktion rubbats (förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 271 nämnda målet Daiichi Pharmaceutical
mot kommissionen, punkt 113, och domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 196).
Tvärtemot vad kommissionen har hävdat i sina skrivelser räcker i förevarande fall således inte den omständigheten i sig att
sökandena har medgett att vissa omtvistade avtal har tillämpats delvis för att motivera vägran att till deras fördel beakta
den åberopade förmildrande omständigheten (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 308 nämnda målet Daiichi
Pharmaceutical mot kommissionen, punkterna 102 och 116, och domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet Carbone-Lorraine mot
kommissionen, punkterna 197 och 223). Det är viktigt att även utreda huruvida sökandena har visat att de åsidosatte sina skyldigheter
att genomföra den aktuella kartellen på ett så tydligt och omfattande sätt att dess funktion rubbats.
Det ska erinras om att sökandena i sin ansökan har grundat sina påståenden på tre speciella omständigheter som syftar till
att visa att Degussa vid upprepade tillfällen klagat på att Arkema inte uppfyllde de avtal om prishöjningar som ingåtts mellan
producenter.
Sökandena har för det första påpekat att kommissionen i skäl 123 i det angripna beslutet konstaterade att det möte som hölls
under sommaren 1999 syftade till att ”återge Degussa förtroende för att [Arkemas] och ICI:s agerande på marknaden är pålitligt,
vilket tidigare hade tagit skada när [dessa två företag] inte, eller endast delvis, hade genomfört prismålen”.
Sökandena har för det andra åberopat skäl 128 i det angripna beslutet. Kommissionen konstaterade i detta skäl att mötet den
24 februari 2000 om formmassorna hade sammankallats av Degussa som svar på Arkemas beteende i förhållande till vissa kunder
inom bilindustrin. Kommissionen preciserade att ”[Degussa] indirekt anklagade [Arkema] för att inte ha iakttagit höjningen
inom bilindustrin”.
Sökandena har för det tredje hänvisat till ordalydelsen av skäl 129 i det angripna beslutet. Det hänvisas i detta skäl till
ett möte den 27 juni 2000 om formmassorna som följde efter det att Arkema ingått ett långfristigt leveransavtal med marknadens
största kund, på en prisnivå som underskred de prismål som vid mötet i Dublin (Irland) i oktober 1999 hade överenskommits
mellan konkurrenter. Kommissionen konstaterade i ovannämnda skäl att ”den omständigheten att Arkema avsiktligt underlåtit
att tillämpa prismålen av Degussa ansågs som en allvarlig kränkning av förtroendet”. På samma sätt hänvisade kommissionen,
i skäl 133 i det angripna beslutet, även till en ”betydande motsättning” mellan Degussa och Arkema vid detta möte.
Det måste dock slås fast att endast den omständigheten att dessa avsnitt i det angripna beslutet har åberopats inte räcker
för att visa att de villkor som angetts i punkt 308 ovan har uppfyllts.
Det ska för det första understrykas att alla de ovannämnda avsnitten avser möten om formmassor baserade på PMMA, det vill
säga endast en av de tre produkter som omfattas av den enda överträdelse som kommissionen har påtalat i det angripna beslutet.
Sökandena har emellertid inte framlagt någon objektiv omständighet som ger tribunalen möjlighet att bedöma huruvida det förhållandet
att avtalen om denna produkt inte har uppfyllts har påverkat den aktuella kartellens funktion i sin helhet. Såsom framgår
av skäl 5 i det angripna beslutet utgör PMMA-formmassorna för övrigt endast 36 procent av hela PMMA-marknaden, i fråga om
fördelningen av metylmetakrylat mellan de tre PMMA-produkterna.
Det måste därefter, vad mer specifikt gäller påståendet i skäl 123 i det angripna beslutet, enligt vilket Arkema och ICI ”tidigare
inte, eller endast delvis, hade genomfört prismålen”, konstateras att sökandena inte har anfört någon omständighet som ger
möjlighet att i fråga om såväl innehåll som varaktighet förstå den konkreta innebörden av detta.
Det ska påpekas att det framgår av skäl 123 i det angripna beslutet att prismålen har genomförts delvis. Sökandena har dock
inte närmare angett i vilken utsträckning avtalen ”endast delvis inte tillämpats”. Sökandena har i synnerhet inte hävdat att
detta förhållande uppnått en sådan nivå att den aktuella kartellens själva funktion skulle ha rubbats därav. Det framgår dessutom
av det angripna beslutet att deltagarna vid detta möte genomförde en del av den aktuella kartellen, avseende utbytet av kommersiellt
känsliga uppgifter (se sista meningen i skäl 123 i det angripna beslutet samt skäl 117 i detta som det hänvisas till).
Sökandena har inte heller angett vilken period det var fråga om. Medan det ifrågavarande mötet ägde rum under sommaren 1999
började överträdelsen emellertid den 23 januari 1997 (se skäl 109 i det angripna beslutet). Arkema deltog under tiden i flera
konkurrensbegränsande möten. I beskrivningen i det angripna beslutet av dessa möten åberopas det inte några rubbningar, särskilt
vad gäller den aktuella kartellens funktion (se skälen 111–119 i det angripna beslutet).
Vad gäller sökandenas argument som avser skälen 128, 129 och 133 i det angripna beslutet bygger de i huvudsak på ett långfristigt
leveransavtal, som ingåtts på en prisnivå som underskrider de prismål som hade överenskommits mellan konkurrenter vid det
möte i Dublin som hölls i oktober 1999. Även om kommissionen kvalificerat detta företag som ”storkund” (skäl 129 i det angripna
beslutet) och angett att det var fråga om ”5 000 ton/år” (fotnot 131 i det angripna beslutet), har sökandena inte lagt fram
någon konkret bevisning som gör det möjligt att bedöma detta avtals betydelse i fråga om samarbetet mellan den aktuella kartellens
deltagare på området för PMMA-formmassor eller,
a fortiori
, inom ramen för den enda överträdelse som avser de tre PMMA-produkterna.
Det ska dessutom understrykas att det är fråga om ett avtal som undertecknades under det första kvartalet år 2000 (se skälen
128 och 129 i det angripna beslutet). De beslutade prishöjningarna iakttogs först i oktober 1999, trots att Arkema deltog
i kartellen under perioden den 23 januari 1997–12 september 2002. Det ska även understrykas att även om det i det angripna
beslutet hänvisas till ”en betydande motsättning” (skäl 133) och en ”allvarlig kränkning av förtroendet” (skäl 129) är det
tydligt att samarbetet mellan Atofina och de andra deltagarna fortsatte trots denna motsättning (se särskilt skälen 131 och
134 i det angripna beslutet). Samarbetet avsåg vid mötet den 9 februari 2001 även ett utbyte av prisuppgifter i fråga om samma
kund (se skäl 131 i det angripna beslutet, i fråga om mötet den 9 februari 2001).
Mot bakgrund av det ovanstående anser tribunalen att de omständigheter som sökandena anfört på sin höjd styrker vissa brister
i den aktuella kartellens effektivitet vad gäller PMMA-formmassorna och ett fall där Arkema på en kund inte tillämpat de avtalade
prismålen på detta produktområde. Kommissionen har dessutom själv medgett att det förekommit perioder under vilka den aktuella
kartellens deltagare avvikit från de ingångna avtalen (se skäl 329 i det angripna beslutet) och att vissa beslut inte har
följts fullständigt (skäl 379 i detta beslut). Med hänsyn till att den aktuella överträdelsen enligt det angripna beslutet
utgör en enda överträdelse rörande tre produkter, att denna överträdelse pågick under perioden den 23 januari 1997–12 september 2002
och att den omfattade flera delar, däri inbegripet ett utbyte av konfidentiella uppgifter om marknaderna och om företagen
(se skäl 3 i det angripna beslutet) är dessa omständigheter dock inte tillräckliga för att uppfylla de i punkt 308 ovan nämnda
villkoren. Sökandena har inte ens hävdat att de har åsidosatt sina skyldigheter att genomföra den aktuella kartellen så att
dess funktion rubbats, såsom krävs enligt rättspraxis.
Tribunalen finner således dels att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den inte såg det som en förmildrande omständighet
att de förbjudna avtalen inte tillämpats i praktiken, dels att nedsättningen av bötesbeloppet på grund härav inte heller är
motiverad inom ramen för tribunalens obegränsade prövningsrätt.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den sjunde grunden. Sökandenas yrkande om nedsättning av böterna på
denna grund ska således ogillas.

Den åttonde grunden: Felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna genom kommissionens
vägran att bevilja sökandena nedsättning av böterna på grund av ”andra faktorer”
Parternas argument
Sökandena har påpekat att Arkema i sitt svar på meddelandet om invändningar begärde att få en nedsättning av de böter som
kunde åläggas bolaget på grund av ”andra faktorer”, i den mening som avses i riktlinjerna, för att beakta de betydande böter
som kommissionen nyligen hade påfört företaget. Kommissionen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och felaktig
bedömning av de faktiska omständigheterna när den nekade Arkema denna nedsättning och motiverade detta med att Arkema inte
hade ”anfört något argument som angav att företaget befann sig i en mycket svår situation” (skäl 396 i det angripna beslutet).
Sökandena har påpekat att kommissionen i två nyligen meddelade beslut satte ned det slutgiltiga bötesbeloppet enligt punkt 5 b
i riktlinjerna med motiveringen att det aktuella företaget kort tid dessförinnan redan hade ålagts att betala betydande böter.
Det gäller kommissionens beslut K(2002) 5083 slutlig av den 17 december 2002 om ett förfarande enligt artikel [81 EG] och
artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-2/37.667 – Specialgrafit) (nedan kallat beslutet om specialgrafit), och kommissionens
beslut K(2003) 4457 av den 3 december 2003 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/38.359
– Elektriska och mekaniska kol- och grafitprodukter) (nedan kallat beslutet om kol- och grafitprodukter). Även om kommissionen
i vart och ett av dessa beslut föreföll ange att nedsättningen även grundades på det berörda företagets finansiella situation
kunde, enligt sökandena, de nedsatta böterna i själva verket endast vara en följd av att det tagits hänsyn till att företaget
nyligen hade ålagts betydande böter.
Det framgår av dessa beslut att kommissionen ansåg att hänsynstagandet till ett företags ekonomiska situation för att sätta
ned dess böter innebär att de företag som är minst anpassade till marknadsvillkoren ges en konkurrensfördel och att detta
kan leda till att de andra företag som avses i förfarandet diskrimineras. Sökandena anser följaktligen att kommissionen inte
hade fog för att hänvisa till det berörda företagets ekonomiska situation, däri inbegripet tillsammans med andra faktorer,
för att sätta ned dess böter.
Sökandena har anfört att Arkema nyligen påfördes betydande böter av kommissionen, till ett totalt belopp på omkring 180 miljoner
euro, på grund av dess deltagande i konkurrensbegränsande samverkan som åtminstone delvis ägt rum samtidigt med de förfaranden
mot vilka åtgärder vidtagits i det angripna beslutet. Det gäller beslutet om organiska peroxider, MCAA-beslutet och beslutet
om väteperoxid och perborat.
Sökandena anser med hänsyn till dessa beslut att det inte var nödvändigt att ålägga dem hela det slutgiltiga bötesbeloppet
(det vill säga 219,13125 miljoner euro) för att säkerställa en faktisk avskräckning. Kommissionen borde enligt sökandena således
ha beaktat detta som ”andra faktorer”. Sökandena har följaktligen yrkat att tribunalen ska sätta ned deras bötesbelopp för
att beakta de böter som Arkema nyligen betalat.
Kommissionen har bestritt denna argumentering.
Tribunalens bedömning
Tribunalen erinrar för det första om att kommissionens beslutspraxis inte utgör den rättsliga ramen för åläggande av böter
på konkurrensområdet. Kommissionen förfogar nämligen över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att fastställa
bötesbelopp och är inte bunden av sina tidigare bedömningar (se förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑329/01,
Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3255, punkterna 108–110 och där angiven rättspraxis). Den omständigheten
att sökandena har åberopat beslutet om specialgrafit och beslutet om kol- och grafitprodukter saknar således betydelse i sig,
eftersom kommissionen inte varit skyldig att bedöma förevarande ärende på samma sätt (se, för ett liknande resonemang, domen
i det ovannämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 111).
Det ska dessutom konstateras att kommissionen i dessa två beslut satte ned det bötesbelopp som ålagts det aktuella bolaget
i detta ärende på grund av dess allvarliga ekonomiska svårigheter i kombination med att bolaget nyligen hade ålagts att betala
böter först en gång och sedan två gånger för överträdelser av konkurrensrätten som fortgått samtidigt. Sökandena har emellertid
inte hävdat att de befann sig i en situation som var jämförbar med situationen för detta bolag, i synnerhet i finansiellt
hänseende (se skälen 556–559 i beslutet om specialgrafit och skäl 360 i beslutet om kol- och grafitprodukter).
Vad gäller argumentet att nedsättningen av bötesbeloppet endast kunde grundas på nyligen vidtagna sanktionsåtgärder mot detta
företag, eftersom kommissionen med hänsyn till rättspraxis och enligt dess egna beslut inte hade fog för att, endast eller
tillsammans med andra omständigheter, ta hänsyn till det berörda företagets ekonomiska situation, ska det påpekas att detta
argument strider mot ordalydelsen av dessa beslut. Tribunalen hänvisar i denna fråga för övrigt till domen i det ovan i punkt 180
nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen (punkterna 311–317), i vilken det slogs fast att en av adressaterna av beslutet
om kol- och grafitprodukter, som hade anfört samma argument, inte kunde vinna framgång med det.
Kommissionen har följaktligen inte gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i skäl 396 i det angripna beslutet
förklarade att sökandena inte kunde vinna framgång med sitt argument, som åberopats i avsnittet ”Andra faktorer”, med motiveringen
att Arkema inte hade anfört något argument som angav att företaget befann sig i en mycket svår ekonomisk situation.
Det saknas vidare anledning att vid utövandet av tribunalens fulla prövningsrätt sätta ned böterna på det sätt som sökandena
har yrkat.
Endast den omständigheten att sökandena nyligen har ålagts att betala tre andra böter för delvis samtidiga överträdelser kan
nämligen inte motivera att de böter som ålagts i förevarande fall sätts ned. Även om den omständigheten att det redan vidtagits
sanktionsåtgärder skulle motivera att senare böter sattes ned skulle detta leda till den paradoxala situationen att ett företag
som ökar sitt deltagande i karteller gradvis får en minskad marginalkostnad för varje sanktionsåtgärd. En sådan situation
strider uppenbart mot det avskräckande syfte som eftersträvas med böterna.
Sökandena har inte gjort gällande någon omständighet som kan visa att påförandet av böter i förevarande fall, i kombination
med andra nyligen påförda böter, har försatt dem i en särskild ställning. Det ska dessutom understrykas att med undantag för
de böter som ålades i beslutet om organiska peroxider är Arkema, i stora delar, tillsammans med Elf Aquitaine och Total solidariskt
ansvarigt för betalningen av dessa böter. Det kombinerade bötesbelopp som ålagts Arkema med stöd av dessa fyra beslut ligger
under alla förhållanden under det tak på 10 procent av Arkemas omsättning år 2005 – vilken anges i skäl 14 i det angripna
beslutet – som i förordning nr 1/2003 fastställts för ett enda bötesbelopp.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den åttonde grunden. Sökandenas yrkande om nedsättning av böterna ska
således ogillas.

Slutsats
Det framgår av det anförda att talan ska ogillas i sin helhet, med undantag av sökandenas yrkande om nedsättning av den höjning
av böterna som tillämpats på dem som avskräckande verkan.
Med hänsyn till ovanstående överväganden (se punkterna 247–280 ovan) anser tribunalen inom ramen för sin fulla prövningsrätt
att det bötesbelopp som sökandena hålls ansvariga för ska sättas ned för att beakta att sökandena vid den tidpunkt då de ålades
böterna inte längre kontrollerades av Total-koncernen.
Tribunalen anser att det, för att räkna om detta belopp, är lämpligt att tillämpa den metod som använts i det angripna beslutet
och ersätta multiplikationsfaktor 3 – som i skäl 349 i det angripna beslutet använts på sökandena – med multiplikationsfaktor
1,25. Tribunalen anser under omständigheterna i förevarande fall och med hänsyn särskilt till de höjningar som tillämpats
på de andra adressaterna av det angripna beslutet att en sådan höjning är lämplig för att säkerställa att de böter som sökandena
ålagts är tillräckligt avskräckande.
I synnerhet kan inte den begäran av kommissionen godtas som uttryckts vid förhandlingen och som syftar till att tribunalen
ska ta hänsyn till företagets rättsliga och ekonomiska struktur vid tidpunkten för överträdelsen för att behålla den multiplikationsfaktor
3 som tillämpats på sökandena.
Tribunalen erinrar om att den, när den vid utövandet av sin fulla prövningsrätt fastställer de böter som ska åläggas företag
som har deltagit i en överenskommelse eller ett samordnat förfarande som strider mot artikel 81.1 EG, inte får göra åtskillnad
mellan dessa olika företag (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑291/98 P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9991,
punkt 97, och av den 25 januari 2007 i mål C‑407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I‑829, punkt 152). Eftersom
denna omständighet inte har beaktats med avseende på de andra adressaterna av det angripna beslutet (se punkterna 266–271
ovan) är det inte motiverat att höja det bötesbelopp som härvid kan hänföras till sökandena.
Även om det fanns anledning att beakta denna omständighet vid fastställandet av bötesbeloppet skulle det under alla förhållanden
inte motivera att multiplikationsfaktor 3 tillämpas för att böterna ska vara tillräckligt avskräckande för sökandena. Detta
leder till att samma multiplikationsfaktor tillämpas på sökandena som den som är tillämplig på deras tidigare moderbolag,
trots att de befinner sig i en uppenbart annorlunda situation i förhållande till de väsentliga syften som eftersträvas med
påförandet av en sådan höjning (se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot
kommissionen, punkt 340).
Det har dessutom slagits fast att åtskillnad inte ska göras mellan två företag vars omsättning under alla förhållanden motiverar
att de kvalificeras som storföretag som har en rättslig och ekonomisk kunskap och infrastruktur som gör att de lättare kan
bedöma huruvida deras beteende utgör en överträdelse och förstår vilka konsekvenser som detta beteende kan få (domen i det
ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 340). I förevarande fall kunde emellertid alla de företag som
anges i skäl 349 i det angripna beslutet, såsom för övrigt Arkema med hänsyn till företagets omsättning, ha betraktats som
storföretag som har ekonomiska och rättsliga infrastrukturer som gör att de bättre kan bedöma huruvida deras beteende utgör
en överträdelse (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 213 nämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 294).
Med hänsyn till de multiplikationsfaktorer som tillämpats på andra företag (1,75 på Degussa, 1,5 på ICI och den ”hypotetiska”
faktorn 1,25 på Arkema) motiveras följaktligen, i förevarande fall, multiplikationsfaktorn 3 endast med att hänsyn tagits
till Totals mycket stora omsättning vid den tidpunkt då böterna ålades.
Vad gäller den nya beräkningen av det bötesbelopp som sökandena hålls ansvariga för ska det erinras om ordalydelsen av artikel 2
i det angripna beslutet. I denna artikel föreskrivs att ”[f]öljande böter åläggs för överträdelser som avses i artikel 1:
... b) Arkema ..., Altuglas International ... och Altumax Europe ... tillsammans och solidariskt hålls ansvariga för: [219
131 250] euro, varav Total ... tillsammans och solidariskt hålls ansvarig för 140,4 miljoner euro och varav Elf Aquitaine
... tillsammans och solidariskt hålls ansvarig för 181,35 miljoner euro”.
Med hänsyn till denna ordalydelse, samt till de skäl i det angripna beslutet som handlar om beräkningen av böterna, ska åtskillnad
göras mellan två delar av böterna.
Sökandena har för det första hållits solidariskt ansvariga för att betala ett belopp på 37 781 250 euro. Elf Aquitaines och
Totals ansvar avser inte detta belopp.
Såsom framgår av det angripna beslutet är det fråga om belopp från höjningen på grund av förekomst av upprepade överträdelser
– vilka Elf Aquitaine och Total inte har hållits ansvariga för – som kommissionen därefter har satt ned med 40 procent på
grund av meddelandet om samarbete. Tribunalen erinrar om att kommissionen själv har grundat sig på en ”hypotetisk” faktor
1,25 som avskräckande verkan för att fastställa det höjda beloppet på grund av förekomsten av upprepade överträdelser (se
fotnot 233 som avser skäl 349 i det angripna beslutet). Övervägandena i punkterna 247–280 ovan påverkar inte detta belopp,
och detta belopp på 37 781 250 euro som sökandena hålls ansvariga för, med uteslutande av deras tidigare moderbolag, ska följaktligen
förbli oförändrat.
Sökandena har för det andra tillsammans med Elf Aquitaine hållits solidariskt ansvariga för att betala ett belopp på 181,35 miljoner
euro, varav Total har hållits solidariskt ansvarig för ett belopp på 140,4 miljoner euro. Det är således fråga om ett bötesbelopp
som inte är en följd av att det tagits hänsyn till förekomsten av upprepade överträdelser.
Detta belopp på 181,35 miljoner euro följer bland annat av att multiplikationsfaktorn 3 har tillämpats. Eftersom det inte
var motiverat att tillämpa denna faktor på sökandena ska detta belopp vad dem beträffar således räknas om från multiplikationsfaktorn
1,25, varvid den metod ska tillämpas som kommissionen använde i det angripna beslutet.
Sökandenas solidariska ansvar för att betala denna del av böterna har följaktligen satts ned till 75 562 500 euro.
Tribunalen erinrar slutligen om att enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 får, för varje företag som deltagit i överträdelsen,
böterna inte överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning. Enligt rättspraxis är det först när
det visas att flera adressater av det beslut i vilket böter åläggs utgör företaget, i den mening som avses med den ekonomiska
enhet som ansvarar för den överträdelse för vilken sanktioner meddelats, och fortfarande den dag då beslutet antas, som taket
kan beräknas på företagets totala omsättning, det vill säga alla dess delar sammantaget. Varje adressat av beslutet har däremot
rätt att få taket tillämpat individuellt på sig om den ekonomiska enheten under tiden har brutits upp (domen i de ovan i punkt 272
nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 390).
Tribunalen ska således undersöka huruvida det bötesbelopp som sökandena är skyldiga att betala inte överstiger 10 procent
av Arkemas totala omsättning år 2005. Sökandena hålls nu solidariskt ansvariga för att betala böterna till ett belopp på 113
343 750 euro (beloppet på 37 781 250 euro som anges i punkt 348 ovan plus beloppet på 75 562 500 euro som anges i punkt 351
ovan). Tribunalen konstaterar således att detta belopp inte överstiger 10 procent av Arkemas omsättning år 2005, såsom den
framgår av skäl 14 i det angripna beslutet. Detsamma gäller även beträffande det preliminära belopp som fastställts före nedsättningen
enligt meddelandet om samarbete.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Enligt artikel 87.3 i rättegångsreglerna kan tribunalen fördela kostnaderna eller besluta att vardera parten ska bära sin
kostnad för det fall parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter.
I förevarande fall har sökandenas yrkanden delvis bifallits. Eftersom de argument som har lett till nedsatt bötesbelopp åberopades
först vid förhandlingen, trots att de kunde ha åberopats i ansökan (se punkt 247 ovan), är det med hänsyn till omständigheterna
i förevarande fall dock skäligt att bestämma att sökanden ska bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
följande:
1)
De böter som Arkema SA (nu Arkema France) enligt artikel 2 b i kommissionens beslut K(2006) 2098 slutlig av den 31 maj 2006
om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/F/38.645 – Metakrylater) solidariskt med
Altuglas International SA och Altumax Europe SAS ska betala sätts ned till 113 343 750 euro.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Arkema France, Altuglas International och Altumax Europe ska ersätta rättegångskostnaderna.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 7 juni 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Inledning
Administrativt förfarande
Det angripna beslutet
Adressaterna av det angripna beslutet
Böternas beräkning
Förfarandet och parternas yrkanden
Bedömning
Den första grunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden och av icke-diskrimineringsprincipen
Den första delgrunden: Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags förfaranden
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den andra delgrunden: Åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den andra grunden: Kommissionen gjorde en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna när den tillskrev Total och Elf
Aquitaine ansvaret för Arkemas överträdelse
Den första delgrunden: Det har bortsetts från det förhållandet att ledningen för Total och Elf Aquitaine inte var inblandad
i de förfaranden som avses i det angripna beslutet
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den andra delgrunden: Det har bortsetts från omständigheter som visar att Arkema faktiskt självständigt bestämde sin affärspolicy.
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och principen om god förvaltningssed vid tillämpningen av reglerna
om ansvarighet
Den första delgrunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen om god förvaltningssed
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den fjärde grunden: Åsidosättande av kriteriet beträffande den konkreta påverkan på marknaden vid fastställandet av böternas
utgångsbelopp på 65 miljoner euro
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna i det att böternas utgångsbelopp
höjts som avskräckande verkan
Den första delgrunden: Kommissionen hade inte fog för att höja böternas utgångsbelopp som avskräckande verkan på grundval
av Totals omsättning, eftersom ansvaret för överträdelsen inte kunde tillskrivas detta bolag
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den andra delgrunden: Åsidosättande av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den tredje delgrunden: Det är meningslöst att i förevarande fall använda den avskräckande verkan för böterna
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Anmärkningen som framförts vid förhandlingen och som avser att sökandena inte längre kontrollerades av Total och Elf Aquitaine
den dag då det angripna beslutet antogs
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den sjätte grunden: Felaktig rättstillämpning som kommissionen gjort sig skyldig till när den höjde böterna på grund av förekomsten
av upprepade överträdelser
Den första delgrunden: Åsidosättande av principerna inget brott och inget straff utan lag och rättssäkerhetsprincipen
Den andra delgrunden: Åsidosättande av principen ne bis in idem och proportionalitetsprincipen
– Parternas argument
– Tribunalens bedömning
Den sjunde grunden: En felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna, eftersom kommissionen inte beviljade sökandena
en nedsättning av böterna på grund av att Arkema ”inte i praktiken har tillämpat” vissa av de påtalade förfarandena
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den åttonde grunden: Felaktig rättstillämpning och felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna genom kommissionens
vägran att bevilja sökandena nedsättning av böterna på grund av ”andra faktorer”
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Slutsats
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: franska.