CELEX: 62013CJ0388
Trimitere preliminară
Directiva 2005/29/CE
Practici comerciale neloiale
Informație eronată, furnizată de o întreprindere de telecomunicații unuia dintre abonații săi, care a generat costuri suplimentare pentru acesta
Calificare drept „practică comercială înșelătoare”

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (
JO L 149, p. 22
, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260, rectificare în
JO 2013, L 129, p. 40
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Autoritatea Maghiară pentru Protecția Consumatorilor), pe de o parte, și UPC Magyarország Kft. (denumită în continuare „UPC”), pe de altă parte, în legătură cu o informație eronată pe care UPC a furnizat‑o unuia dintre abonații săi și care a făcut ca acesta din urmă să suporte costuri suplimentare.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentele (5)-(9), (11)-(14), (18) și (22) ale Directivei privind practicile comerciale neloiale precizează următoarele:
„(5)
[…] obstacolele în calea liberei circulații transfrontaliere a serviciilor și mărfurilor sau a libertății de stabilire […] ar trebui eliminate. Aceste obstacole pot fi eliminate numai prin stabilirea unor norme uniforme la nivel comunitar, care să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, și prin clarificarea anumitor noțiuni juridice, în măsura în care sunt necesare pentru buna funcționare a pieței interne și pentru a asigura securitatea juridică.
(6)
În consecință, prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor economice ale concurenților legitimi. […]
(7)
Prezenta directivă reglementează practicile comerciale cu scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor în legătură cu produsele. […]
(8)
Prezenta directivă protejează în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori. Astfel, directiva protejează în mod indirect și întreprinderile legitime împotriva concurenților care nu respectă regulile stabilite de aceasta, oferind astfel garanția unei concurențe loiale în domeniile pe care le coordonează. […]
(9)
Prezenta directivă nu aduce atingere acțiunilor individuale ale celor care au fost afectați de o practică comercială neloială. Ea se aplică, de asemenea, fără a aduce atingere normelor comunitare și de drept intern privind dreptul contractual […]
[…]
(11)
Nivelul crescut al convergenței realizate prin apropierea dispozițiilor de drept intern în baza prezentei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Prezenta directivă stabilește o interdicție generală unică a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor. […]
(12)
Armonizarea va crește în mod semnificativ securitatea juridică, atât pentru consumatori, cât și pentru comercianți. Consumatorii și comercianții vor putea, astfel, să se sprijine pe un cadru de reglementare unic, bazat pe concepte juridice clar definite, care să reglementeze toate aspectele practicilor comerciale neloiale în cadrul Uniunii Europene. […]
(13)
[…] Astfel, interdicția generală comună și unică instituită de prezenta directivă […] ar trebui să se aplice și în cazul practicilor comerciale neloiale utilizate […] după încheierea unui contract și pe perioada de valabilitate a acestuia. Interdicția generală este elaborată pe baza normelor privind două tipuri de practici comerciale care sunt de departe cele mai comune, anume practicile comerciale înșelătoare și practicile comerciale agresive.
(14)
Este de dorit ca definiția practicilor comerciale înșelătoare să includă practicile, inclusiv publicitatea înșelătoare, care induc în eroare consumatorii și îi împiedică să facă o alegere în cunoștință de cauză, deci eficientă. […]
[…]
(18)
[…] În conformitate cu principiul proporționalității și pentru a permite aplicarea efectivă a măsurilor de protecție care decurg din acesta, directiva ia ca și criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici, conform interpretării Curții de Justiție […]
[…]
(22)
Este necesar ca statele membre să stabilească sancțiunile aplicabile pentru încălcarea dispozițiilor prezentei directive și să asigure punerea în aplicare a acestora. Sancțiunile trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
Potrivit articolului 1 din Directiva privind practicile comerciale neloiale:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
(a)
«consumator» înseamnă orice persoană fizică ce acționează, în legătură cu practicile comerciale reglementate de prezenta directivă, în scopuri care nu se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, artizanală sau liberală;
(b)
«comerciant» înseamnă orice persoană fizică sau juridică ce acționează, în legătură cu practicile comerciale reglementate de prezenta directivă, în scopuri care se încadrează în activitatea sa comercială, industrială, artizanală sau liberală și orice persoană care acționează în numele sau în beneficiul unui comerciant;
(c)
«produs» înseamnă orice bunuri sau servicii […]
(d)
«practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare «practici comerciale») înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;
[…]
(h)
«diligență profesională» înseamnă nivelul de competență specializată și de considerație pe care comerciantul poate să îl exercite în mod rezonabil față de consumatori, în conformitate cu practica comercială loială și/sau principiul general al bunei‑credințe în domeniul de activitate al comerciantului;
[…]”
Articolul 3 din directiva menționată prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind […] efectele contractelor.
[…]”
Articolul 5 din Directiva privind practicile comerciale neloiale, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, are următorul cuprins:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
(2)   O practică comercială este neloială în cazul în care:
(a)
este contrară cerințelor diligenței profesionale
și
(b)
denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori.
[…]
(4)   Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)
sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
[…]
(5)   Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
Astfel cum reiese din titlul acestora, articolele 6 și 7 din această directivă definesc „acțiunile înșelătoare” și „omisiunile înșelătoare”.
Articolul 6 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
(a)
existența sau natura produsului;
(b)
principalele caracteristici ale produsului, cum ar fi disponibilitatea, avantajele, riscurile, execuția, compoziția, accesoriile, asistența postvânzare a consumatorilor, soluționarea reclamațiilor, metoda și data fabricației sau furnizării, livrarea, adecvarea pentru utilizarea preconizată, utilizarea, cantitatea, specificațiile, originea geografică sau comercială sau rezultatele care pot fi așteptate în urma utilizării sau rezultatele și caracteristicile esențiale ale testelor sau controalelor efectuate asupra produsului;
(c)
amploarea implicării comerciantului […]
(d)
prețul sau modalitatea de calcul al prețului sau existența unui avantaj specific în ceea ce privește prețul;
[…]
(g)
drepturile consumatorilor […]”
Potrivit articolului 11 din Directiva privind practicile comerciale neloiale:
„(1)   Statele membre asigură existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor.
Aceste mijloace includ dispozițiile legale în baza cărora persoanele sau organizațiile care au, în conformitate cu legislația internă, un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale, inclusiv concurenții, pot:
(a)
să intenteze o acțiune în instanță împotriva practicilor comerciale neloiale și/sau
(b)
să aducă practicile comerciale neloiale în atenția unei autorități administrative competente fie pentru a pronunța o hotărâre cu privire la reclamații, fie pentru a iniția procedurile judiciare corespunzătoare.
[…]
(2)   În cadrul dispozițiilor legale menționate la alineatul (1), statele membre conferă instanțelor judecătorești sau autorităților administrative, în cazul în care ele consideră că asemenea măsuri sunt necesare, ținând seama de toate interesele implicate și, în special, de interesul public, competențele necesare:
(a)
pentru a ordona încetarea sau a institui proceduri legale corespunzătoare pentru un ordin de încetare a practicilor comerciale neloiale
sau
(b)
în cazul în care practica comercială neloială nu a fost încă aplicată, dar este iminentă, pentru a ordona interzicerea practicii sau a institui procedurile judiciare corespunzătoare pentru un ordin de interzicere a practicilor comerciale neloiale,
chiar dacă nu există o dovadă a pierderii sau a prejudiciului real sau a intenției sau a neglijenței din partea comerciantului.
[…]”
Articolul 13 din această directivă prevede:
„Statele membre stabilesc sancțiuni pentru încălcarea dispozițiilor de drept intern adoptate pentru aplicarea prezentei directive și iau măsurile necesare pentru a asigura punerea lor în aplicare. Aceste sancțiuni trebuie să fie efective, proporționale și cu efect de descurajare.”
Dreptul maghiar
Directiva privind practicile comerciale neloiale a fost transpusă în dreptul maghiar prin Legea nr. XLVII din 2008 privind interzicerea practicilor comerciale neloiale față de consumatori.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Din decizia de trimitere reiese că, în luna aprilie a anului 2010, un particular, domnul Szabó, care era un vechi abonat al UPC, un furnizor de servicii de televiziune prin cablu, și care dorea să înceteze contractul încheiat cu respectiva societate, a solicitat acesteia din urmă să îi indice perioada exactă căreia îi corespundea factura emisă în cursul anului 2010, dat fiind că această factură nu cuprindea o mențiune a acestei perioade.
UPC a răspuns persoanei interesate că ultima factură anuală corespundea „perioadei cuprinse între 11.1.2010 și 10.2.2011 inclusiv”.
Întrucât dorea ca durata abonamentului pe care îl încheiase cu UPC să coincidă cu ultima zi de prestare a serviciului deja plătit, domnul Szabó a solicitat rezilierea contractului aferent acestuia începând de la 10 februarie 2011.
Serviciul a fost însă întrerupt abia la 14 februarie 2011 și, la 12 martie 2011, persoana interesată a primit de la UPC un document prin care i se solicita plata sumei de 5243 de forinți maghiari (HUF) cu titlu de plată a arieratelor până la 14 februarie 2011.
Domnul Szabó a depus o plângere la Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Inspectoratul pentru Protecția Consumatorilor din cadrul serviciilor guvernamentale deconcentrate din Budapesta) susținând că i‑a fost furnizată o informație eronată, în urma căreia el trebuia să plătească o sumă suplimentară de 5243 HUF, întrucât era obligat să achite, pentru aceeași perioadă, cheltuieli de abonament către doi prestatori diferiți, în pofida faptului că prestarea de servicii în cauză avea o asemenea natură încât nu putea fi obținută în același timp de la doi prestatori.
Printr‑o decizie din 11 iulie 2011, această autoritate a obligat UPC la plata unei amenzi de 25000 HUF pentru practică comercială neloială, în temeiul Legii nr. XLVII din 2008 privind interzicerea practicilor comerciale neloiale față de consumatori. Această decizie a fost confirmată, la 10 octombrie 2011, de Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság, în calitate de autoritate de gradul al doilea, care a considerat că comunicarea unei informații eronate constituia, în sine, o încălcare a diligenței profesionale, fără să fie necesară în cauză o examinare distinctă a problemei încălcării acestei cerințe.
Sesizat de UPC, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta) a reformat decizia respectivei autorități naționale din 10 octombrie 2011 și a anulat amenda aplicată acestei societăți. Instanța a considerat că problema încălcării cerinței diligenței profesionale trebuia să facă obiectul unei examinări și în cazul comunicării unei informații eronate și că o astfel de încălcare nu putea fi reținută, din moment ce această examinare demonstra, din partea comerciantului în cauză, inexistența intenției de a induce în eroare consumatorul.
Or, în speță, actul reproșat UPC nu se înscria într‑un comportament continuu, iar o eroare administrativă izolată, care nu privește decât un singur client, nu putea fi calificată drept „practică”. Ar fi în discuție în cauză o simplă eroare de redactare intervenită la scrierea unei cifre („2” pentru a indica luna februarie în loc de „1” pentru a indica luna ianuarie) și, pe de altă parte, consumatorul în cauză ar fi putut să obțină informația exactă din multe alte surse.
Această instanță a adăugat că litigiul cu care era sesizată nu privea nici prețul, nici modalitatea de calcul al prețului, nici existența unui avantaj specific în ceea ce privește prețul, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (d) din Directiva privind practicile comerciale neloiale, astfel încât informația furnizată de UPC nu ar fi înșelătoare, ci ar fi numai eronată. Această apreciere ar fi confirmată de împrejurarea că Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság (Autoritatea Națională pentru Mijloace de Comunicare și Telecomunicații) ar fi respins plângerea cu care a fost sesizată în același caz.
În susținerea recursului pe care Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság l‑a introdus la Kúria (Curtea Supremă), respectiva autoritate națională arată, mai întâi, că UPC nu contestă că a comunicat o informație eronată, pe baza căreia consumatorul a stabilit data la care a reziliat abonamentul său.
În continuare, aceasta susține că, în cazul comunicării unei astfel de informații, nu este necesar să se examineze separat problema încălcării cerinței de diligență profesională.
În plus, Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság contestă interpretarea potrivit căreia nu ar trebui să se rețină existența unei „practici comerciale” în cazul în care actul reproșat nu privește decât un singur consumator. Astfel, articolele 6-9 din Directiva privind practicile comerciale neloiale utilizează termenul „consumator” întotdeauna la singular și această directivă ar trebui interpretată în conformitate cu obiectivul pe care îl urmărește.
În sfârșit, informația eronată în discuție ar privi modalitatea de calcul al prețului, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (d) din directiva menționată, sau, cel puțin, stabilirea perioadei acoperite de prestarea serviciului și ar intra în domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (1) litera (b) din aceeași directivă, în calitate de caracteristică principală a serviciului furnizat.
În aceste condiții, Kúria a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 5 din [Directiva privind practicile comerciale neloiale] trebuie interpretat în sensul că, în cazul practicilor comerciale înșelătoare în sensul articolului 5 alineatul (4) din această directivă, nu poate fi efectuat un control distinct al criteriilor prevăzute la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directivă?
2)
Se poate considera că comunicarea de informații false unui singur consumator constituie o practică comercială în sensul directivei menționate?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că prima întrebare adresată presupune că o situație precum cea în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei privind practicile comerciale neloiale.
Or, pe de o parte, numai în cazul în care o comunicare de informații precum cea în discuție în litigiul principal poate fi calificată drept „practică comercială”, în sensul articolului 2 litera (d) din această directivă, trebuie să se cerceteze care sunt condițiile pe care trebuie să le îndeplinească această practică pentru a fi considerată „înșelătoare”, în sensul articolelor 6 și 7 din directiva menționată.
Pe de altă parte, în cadrul examinării celei de a doua întrebări, Curtea va trebui să se pronunțe asupra stabilirii sensului și a sferei noțiunii „practică comercială” în vederea aplicării aceleiași directive.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă în primul rând la a doua întrebare.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări se urmărește, în esență, să se stabilească dacă Directiva privind practicile comerciale neloiale trebuie interpretată în sensul că comunicarea, de către un comerciant către un consumator, a unei informații eronate precum cea în discuție în litigiul principal poate fi calificată drept „practică comercială înșelătoare”, în sensul directivei menționate, chiar dacă această comunicare nu a vizat decât un singur consumator.
În această privință, trebuie amintit că, pe de o parte, Directiva privind practicile comerciale neloiale urmărește să asigure un nivel ridicat de protecție a consumatorilor procedând la o armonizare completă a normelor privind practicile comerciale neloiale (a se vedea în special Hotărârea Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, punctul 27, Hotărârea Citroën Belux, C‑265/12,
EU:C:2013:498
, punctul 20, Hotărârea CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, punctul 47, și Hotărârea Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, punctul 34).
Pe de altă parte, atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cele ale principiului egalității de tratament rezultă că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă (a se vedea în special Hotărârea Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, punctul 25 și jurisprudența citată).
În primul rând, Curtea a statuat deja că Directiva privind practicile comerciale neloiale se distinge printr‑un domeniu de aplicare material deosebit de larg (Hotărârea Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, punctul 21, și Hotărârea Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, punctul 40), legiuitorul Uniunii consacrând o concepție foarte largă a noțiunii „practică comercială”, în sensul acesteia, întrucât articolul 2 litera (d) din directiva amintită o definește ca fiind „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant”.
Astfel, singurul criteriu vizat de dispoziția respectivă este întemeiat pe faptul că practica comerciantului trebuie să fie în directă legătură cu promovarea, cu vânzarea sau cu furnizarea unui bun sau a unui serviciu către consumator (a se vedea în special Hotărârea Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08,
EU:C:2010:12
, punctul 39, și Hotărârea CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, punctul 27).
În al doilea rând, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind practicile comerciale neloiale coroborat cu articolul 2 litera (c) din aceasta, noțiunea „practică comercială” avută în vedere de directiva amintită include activitățile comerciantului după o tranzacție comercială în legătură cu orice bunuri sau servicii. De asemenea, din considerentul (13) al directivei menționate rezultă că aceasta se aplică practicilor comerciale în relațiile dintre un comerciant și un consumator și după încheierea unui contract sau în timpul executării acestuia.
Ținând seama de cele de mai sus, comunicarea unei informații realizată, precum în litigiul principal, de o întreprindere în cadrul asistenței postvânzare a consumatorilor a unui abonament la un serviciu de difuzare televizată prin cablu încheiat de un particular trebuie să fie considerată ca intrând în sfera noțiunii „practică comercială”, în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale.
În plus, conform articolului 5 alineatele (1) și (4) din această directivă, sunt neloiale și interzise în special practicile comerciale înșelătoare.
Astfel cum reiese din însuși modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) din directiva menționată, o practică comercială este considerată înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, în ceea ce privește, între altele, caracteristicile principale ale bunului sau ale serviciului, dintre care asistența postvânzare a consumatorilor, prețul sau modalitatea de calcul al prețului, precum și drepturile consumatorului, și determină consumatorul sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.
Or, trebuie să se considere că, după cum reiese din decizia de trimitere, toate elementele enunțate de această dispoziție sunt reunite într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal. Aceasta se caracterizează, astfel, prin împrejurarea că un consumator a primit, din partea unui comerciant și în urma cererii sale de a‑și exercita dreptul de reziliere a unui contract de servicii încheiat cu acesta, o informație eronată privind durata raportului existent între cele două părți și prin faptul că eroarea săvârșită de întreprindere a împiedicat particularul să facă o alegere în deplină cunoștință de cauză și, în definitiv, i‑a cauzat cheltuieli suplimentare.
În această privință, trebuie precizat că împrejurarea că actul comerciantului în cauză nu s‑a produs decât o singură dată și nu a afectat decât un singur consumator este lipsită de orice relevanță în acest context.
Astfel, nici definițiile prevăzute la articolul 2 literele (c) și (d), la articolul 3 alineatul (1), precum și la articolul 6 alineatul (1) din Directiva privind practicile comerciale neloiale, nici aceasta din urmă, luată în considerare în ansamblu, nu conțin vreun indiciu potrivit căruia acțiunea sau omisiunea care provine de la comerciant ar trebui să aibă un caracter repetat sau să privească mai mult decât un consumator.
Or, având în vedere preocuparea privind protecția consumatorului care se află la baza directivei menționate, aceste dispoziții nu pot fi interpretate în sensul că impun cerințe de acest tip, în condițiile în care nu le prevăd în mod explicit (a se vedea în acest sens Hotărârea CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, punctul 41).
Pe de altă parte, teza susținută de UPC, potrivit căreia un comportament izolat din partea unui comerciant, care nu a afectat decât un singur consumator, nu poate fi considerat ca fiind constitutiv al unei „practici”, în sensul Directivei privind practicile comerciale neloiale, ar fi de natură să creeze inconveniente serioase.
În primul rând, această directivă nu stabilește niciun prag, indiferent dacă în termeni de frecvență sau de număr al consumatorilor vizați, dincolo de care un act sau o omisiune ar trebui să intre în domeniul de aplicare al acesteia, astfel încât teza susținută de UPC nu este compatibilă cu principiul securității juridice.
În al doilea rând, această teză ar presupune că revine consumatorului sarcina de a dovedi că și alți particulari au fost prejudiciați de același operator, în condițiile în care, în fapt, această probă este deosebit de dificil de adus.
În plus, este lipsit de orice relevanță și caracterul pretins neintenționat al unui act precum cel în discuție în litigiul principal.
Astfel, articolul 11 din Directiva privind practicile comerciale neloiale prevede expres că aplicarea măsurilor adoptate de statele membre pentru a lupta împotriva unor astfel de practici este independentă de dovedirea unei intenții sau a unei neglijențe din partea comerciantului, precum și de dovedirea unui prejudiciu real suferit de consumator.
În orice caz, astfel cum rezultă din utilizarea termenului „poate”, articolul 6 din Directiva privind practicile comerciale neloiale prezintă un caracter esențialmente preventiv, astfel încât, în vederea aplicării acestui articol, este suficient ca comerciantul să fi comunicat o informație obiectiv eronată, de natură să exercite o influență defavorabilă asupra deciziei comerciale a consumatorului.
Or, în speță, rezultă clar că, în lipsa unei erori săvârșite de UPC cu privire la dată, cocontractantul acesteia din urmă nu ar fi reziliat contractul începând de la 10 februarie 2011, în condițiile în care data relevantă era 10 ianuarie 2011, și că, pentru perioada care s‑a scurs între aceste două date, i s‑a impus un cost suplimentar. Pe de altă parte, după cum s‑a amintit deja la punctul 48 din prezenta hotărâre și prin analogie cu ceea ce Curtea a statuat în Hotărârea Purely Creative și alții (C‑428/11,
EU:C:2012:651
, punctul 57), este fără efect în această privință faptul că costul suplimentar impus consumatorului este neglijabil.
Interpretarea de mai sus este confirmată de faptul că permite să se asigure efectul deplin al Directivei privind practicile comerciale neloiale, garantând că, în conformitate cu cerința de a asigura un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, prevăzută în special la articolul 1 din directiva menționată, practicile comerciale neloiale sunt, potrivit articolului 11 alineatul (1) primul paragraf din acesta din urmă, combătute în mod eficient „în interesul consumatorilor”. După cum rezultă în special din considerentele (7), (8), (11), (13) și (14) ale acesteia, aceeași directivă stabilește o interdicție generală a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor (a se vedea Hotărârea Trento Sviluppo și Centrale Adriatica, C‑281/12,
EU:C:2013:859
, punctul 32).
Astfel, Curtea a statuat deja că dispozițiile Directivei privind practicile comerciale neloiale sunt concepute în mod esențial în optica consumatorului în calitate de destinatar și de victimă a practicilor comerciale neloiale (a se vedea Hotărârea Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, punctul 36 și jurisprudența citată).
Obiectivul urmărit de Directiva privind practicile comerciale neloiale, care constă în protejarea deplină a consumatorilor împotriva practicilor de această natură, se întemeiază pe împrejurarea că, față de un comerciant, consumatorul se găsește într‑o poziție de inferioritate, în special în ceea ce privește nivelul de informare, prin aceea că trebuie se fie considerat mai slab din punct de vedere economic și mai puțin experimentat din punct de vedere juridic decât cocontractantul său (a se vedea Hotărârea Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, punctul 35).
În consecință, în lumina considerațiilor de mai sus, trebuie privită ca lipsită de relevanță afirmația UPC potrivit căreia, în speță, consumatorul ar fi putut să își procure el însuși informația corectă.
În aceste condiții, este necesar să se concluzioneze că un act precum cel care este reproșat, în cauza principală, societății UPC intră în domeniul de aplicare al Directivei privind practicile comerciale neloiale și, în consecință, este supus dispozițiilor prevăzute de aceasta.
Acestea fiind spuse, trebuie arătat și că această directivă se limitează să prevadă, la articolul 5 alineatul (1), că practicile comerciale neloiale „[s]e interzic”.
Astfel cum Curtea a statuat deja, directiva menționată lasă, așadar, statelor membre o marjă de apreciere în ceea ce privește alegerea măsurilor naționale de combatere, în conformitate cu articolele 11 și 13 din aceeași directivă, a practicilor comerciale neloiale, cu condiția ca acestea să fie adecvate și eficiente și ca sancțiunile astfel prevăzute să fie efective, proporționale și cu efect de descurajare (Hotărârea Köck, C‑206/11,
EU:C:2013:14
, punctul 44).
Rezultă că revine statelor membre sarcina să prevadă un regim adecvat de sancționare a comercianților care recurg la practici comerciale neloiale, asigurând că aceste sancțiuni respectă în special principiul proporționalității. În acest context se va putea ține seama în mod corespunzător de factori precum frecvența practicii reproșate, caracterul intenționat sau neintenționat al acesteia și importanța prejudiciului pe care l‑a cauzat consumatorului.
În speță, instanța de trimitere va trebui să aprecieze, luând în considerare toate împrejurările care caracterizează cauza cu care este sesizată, dacă consecințele care rezultă, în temeiul dreptului național care transpune Directiva privind practicile comerciale neloiale, din interzicerea practicii comerciale înșelătoare utilizate în speță de comerciant sunt conforme cu cerințele acestei directive și în special cu principiul proporționalității.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că Directiva privind practicile comerciale neloiale trebuie interpretată în sensul că comunicarea, de către un comerciant către un consumator, a unei informații eronate precum cea în discuție în litigiul principal trebuie calificată drept „practică comercială înșelătoare” în sensul acestei directive, chiar dacă această comunicare nu a privit decât un singur consumator.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă Directiva privind practicile comerciale neloiale trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care o practică comercială întrunește toate criteriile enunțate la articolul 6 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificată drept practică înșelătoare față de consumator, trebuie să se verifice și dacă o astfel de practică este de asemenea contrară cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată pentru ca aceasta să poată fi considerată în mod valabil ca fiind neloială și, prin urmare, să fie interzisă în temeiul articolului 5 alineatul (1) din aceeași directivă.
Or, Curtea a avut deja ocazia să se pronunțe asupra acestei întrebări în Hotărârea CHS Tour Services (C‑435/11,
EU:C:2013:574
) și răspunsul pe care l‑a dat poate fi transpus pe deplin în prezenta cauză.
În aceste condiții, pentru motive identice cu cele enunțate la punctele 31-47 din Hotărârea CHS Tour Services (C‑435/11,
EU:C:2013:574
), trebuie să se răspundă la prima întrebare că Directiva privind practicile comerciale neloiale trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care o practică comercială întrunește toate criteriile enunțate la articolul 6 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificată drept practică înșelătoare față de consumator, nu mai este necesară verificarea aspectului dacă o astfel de practică este de asemenea contrară cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată pentru ca aceasta să poată fi considerată în mod valabil ca fiind neloială și, prin urmare, să fie interzisă în temeiul articolului 5 alineatul (1) din aceeași directivă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

1)
Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) trebuie interpretată în sensul că comunicarea, de către un comerciant către un consumator, a unei informații eronate precum cea în discuție în litigiul principal trebuie calificată drept „practică comercială înșelătoare” în sensul acestei directive, chiar dacă această comunicare nu a privit decât un singur consumator.

2)
Directiva 2005/29 trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care o practică comercială întrunește toate criteriile enunțate la articolul 6 alineatul (1) din această directivă pentru a fi calificată drept practică înșelătoare față de consumator, nu mai este necesară verificarea aspectului dacă o astfel de practică este de asemenea contrară cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată pentru ca aceasta să poată fi considerată în mod valabil ca fiind neloială și, prin urmare, să fie interzisă în temeiul articolului 5 alineatul (1) din aceeași directivă.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: maghiara.