CELEX: 62010FJ0058
Avalik teenistus
Abistamiskohustus
Personalieeskirjade artikkel 24
Psühholoogiline ahistamine
Haldusjuurdlus

T. Allgeier palub Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 16. juulil 2010 saabunud hagiavalduses eelkõige tühistada Euroopa
Liidu Põhiõiguste Ameti (edaspidi „amet”) otsus, millega jäeti rahuldamata tema abistamistaotlus, ning mõista ametilt tema
kasuks välja hüvitis.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 12a lõige 3 näeb ette, et „[p]sühholoogiline
ahistamine [on] sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist,
kõne- või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist
või psühholoogilist terviklikkust”.
Personalieeskirjade artikkel 24 sätestab:
„[Liit] aita[b] iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude
või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste
tõttu.
[Liit] kompenseeri[b] ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise
hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hageja võeti 1. jaanuaril 2002 tööle Rassismi ja Ksenofoobia Euroopa Järelevalvekeskusesse (EUMC) nelja-aastase ajutise teenistuja
lepinguga, mida pikendati 1. jaanuaril 2006 veel neljaks aastaks. Kõigepealt määrati kõnesolev isik 2. osakonda, mis on teadusuuringute
ja võrgustiku osakond, peamiselt selleks, et ta tagaks seal hankemenetluste ning Euroopa rassismi ja ksenofoobia teabevõrgu
lepingute haldamise.
22. septembril 2005 viidi hageja üle 1. osakonda, mis on administratsiooniosakond ja mille ülesanne on tsentraliseerida kõik
riigihankemenetlused. Seda osakonda juhtis tookord M. ‐ üks kahest töötajast, keda hageja hiljem psühholoogilises ahistamises
süüdistas. M. oli sel kuupäeval ka EUMC asedirektor.
1. osakonnas, s.o administratsiooniosakonnas, olid hageja kui hankeassistendi ülesandeks kõik riigihangetega seotud küsimused.
A. ‐ teine töötaja, keda hageja psühholoogilises ahistamises süüdistab, võeti EUMC-sse tööle 2005. aastal, ta määrati 1. osakonda,
s.o administratsiooniosakonda, ja temast sai hankejuht.
Detsembris 2005 pidas EUMC äriühinguga S. läbirääkimisi automaattelefonijaama tarnimise lepingu üle, mille tehinguväärtus
oli 34 391,43 eurot. 23. detsembril 2005 saadeti äriühingule S. EUMC allkirjastatud leping, et ka tema selle allkirjastaks.
Jaanuaris 2006, kui äriühing S. polnud veel lepingut allkirjastanud, hakkas ta seda juba täitma. EUMC leidis, et äriühing
nõustus lepingu tingimustega, ja kandis seejärel 2005. aasta krediidi summas 34 391,43 eurot üle 2006. aastasse.
Märtsis 2006 otsustasid EUMC ja äriühing S., et lepingut muudetakse lisa abil.
Hageja läks 19. aprillil 2006 koos ühe oma kolleegiga äriühingu S. asukohta ning palus viimasel leping ja selle lisa allkirjastada
ja panna nendele vastavalt 23. detsembri 2005. aasta ja 15. jaanuari 2006. aasta kuupäevad. Hageja sõnul tehti seda M.-i sõnaselgel
palvel ning viimase soovi tõttu muuta juba tehtud krediidi ülekandmine selle lepingu alusel õiguspäraseks.
Aprillis 2006 teatas hageja personalieeskirjade artikli 22a alusel M.-ile ja A.-le, et krediidi ülekandmiseks puudub seaduslik
alus, sest kõik pooled ei allkirjastanud lepingut 31. detsembriks 2005. Hageja lisas, et see, kui lepingule pannakse tegelikust
varasem kuupäev, kujutab endast pettust, millega püütakse krediidi ülekandmise õigusvastasust varjata.
Et hageja ning M.-i ja A. seisukohad krediidi ülekandmise ja lepingu allkirjastamise õiguspärasuse osas lahknesid, teatas
hageja olukorrast EUMC siseaudiitorile.
Ühel 28. aprillil 2006 toimunud koosolekul informeeris hageja ka EUMC direktorit pr Winklerit survest, mida talle avaldati,
et ta läheks äriühingu S. asukohta ja paluks viimasel panna lepingule varasema kuupäeva.
EUMC direktor otsustas 22. mail 2006 äriühinguga S. sõlmitud lepingu tühistada põhjendusel, et äriühing S. oli pannud sellele
kahe EUMC töötaja juuresolekul tegelikust varasema kuupäeva ning et vale kuupäeva panemine kujutab endast rikkumist.
Saanud aga teada, et lepingul olevat kuupäeva on võimalik muuta, nõustus EUMC direktor viimaks, 6. juunil 2006 sellega, et
lepingut ei tühistata, ning andis korralduse tagada, et allkirjastamise kuupäevi, mille äriühing S. lepingule ja selle lisale
pani, muudetakse nii, et need vastavad tegelikkusele.
Samal kuupäeval, 6. juunil 2006 läks hageja uuesti äriühingu S. asukohta, et viimane muudaks allkirjastamise kuupäevad ära.
Äriühingu S. esindajad panid seejärel lepingule 19. aprilli 2006. aasta kuupäeva ja selle lisale 6. juuni 2006. aasta kuupäeva.
Hageja väidab, et pärast 6. juunit 2006 muutusid tema suhted M.-i ja A.-ga tunduvalt halvemaks. Asjaolu, et tema ei soovinud
eriti lasta panna äriühinguga S. sõlmitavale lepingule tegelikust varasemat kuupäeva ning teatas sellest, mis tema meelest
kujutas endast pettust, EUMC direktorile, kutsus tema sõnul esile tema psühholoogilise ahistamise M.-i ja A. poolt, eelkõige
ei lastud tal täita ülesandeid, milleks ta oli tööle võetud, ja jäeti ta EUMC-s isolatsiooni.
EUMC-st sai 1. märtsil 2007 Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet.
Euroopa Pettusevastane Amet (OLAF) sai 25. juunil 2007 anonüümkirja, milles kirjeldati rikkumisi, mida M. oli oma ametikohustuste
täitmisel toime pannud ning milleks olid konkreetselt rikkumised töölevõtmismenetluste raames, hankelepingutele tegelikust
varasema kuupäeva panek, õppetoetuste õigusvastane maksmine mõnele töötajale ja halb finantsjuhtimine.
Et juulis 2007 lahkus ameti direktor oma ametikohalt, sai ameti asendusdirektoriks M.
OLAF algatas 28. novembril 2007 sisejuurdluse väidetavate rikkumiste asjus, mida oli 25. juuni 2007. aasta kirjas kirjeldatud.
15.‐17. jaanuarini 2008 viis OLAF läbi külaskäigu ameti asukohta.
1. juunil 2008 nimetati ameti direktoriks M. Kjærum, kes oli senini olnud Taani Inimõiguste Instituudi (Institut for Menneskerettigheder,
edaspidi „IMR”) tegevdirektor.
Hageja esitas 23. juuni 2008. aasta märgukirjaga M. Kjærumile personalieeskirjade artikli 24 alusel abitaotluse. Ta väitis
selles märgukirjas, et M. ja A. ahistavad teda psühholoogiliselt, ning palus ametil võtta meetmed, mis on vajalikud sellele
olukorrale lõpu tegemiseks.
Selle taotluse tulemusena otsustas ameti direktor 7. juulil 2008 viia hageja 1. osakonnast, s.o administratsiooniosakonnast
üle 3. osakonda, mis on kommunikatsiooni ja välissuhete osakond. Lisaks kohtus direktor 7., 8. ja 11. juulil 2008 hagejaga
ilma viimase advokaatide juuresolekuta, et arutada, kas on olemas mõni teine võimalus peale personalieeskirjade artiklis 24
kirjeldatud menetluse. Hageja lükkas selle ettepaneku tagasi.
Hageja advokaadid saatsid 18. juulil 2008 ameti direktorile kirja, milles kinnitasid, et hageja kavatseb jätta oma abitaotluse
jõusse, ning palusid edastada endale menetlusnormid ja haldusjuurdluse läbiviimise korra. Nad palusid ka, et amet võtaks enda
kanda nende tasu.
Samal kuupäeval, 18. juulil 2008 tegi ameti direktor hagejale teatavaks oma otsuse algatada juurdlus.
Hageja saadeti 2008. aasta juulikuu lõpus haiguspuhkusele. Puhkus kestis kuni 2009. aasta septembri keskpaigani.
Ameti direktor tegi 22. oktoobri 2008. aasta kirjaga hageja advokaatidele teatavaks oma otsuse nimetada juurdlust läbi viima
hr Jensen (edaspidi „juurdluse läbiviija”). Sel kuupäeval oli juurdluse läbiviija IMR-i juhatuse esimees.
Hageja tõstatas 18. novembri 2008. aasta kirjaga mõned küsimused juurdluse kohta, eelkõige küsimuse, mil määral tagatakse
tunnistajate anonüümsus.
Ameti direktor vastas küsimustele, mille hageja oli oma 18. novembri 2008. aasta kirjas tõstatanud, 16. jaanuari 2009. aasta
kirjaga. Ta täpsustas, et tunnistajate anonüümsust ei saa tagada, kui just juhtumi asjaolud ei näita selgelt, et seda tuleb
teha.
Amet saatis 20. veebruaril 2009 hagejale dokumendi „Haldusjuurdluse õiguslik raamistik”, mille oli koostanud direktor pärast
juurdluse läbiviijaga konsulteerimist.
Juurdluse läbiviija korraldas seejärel kolm ärakuulamiskohtumist, millest esimene toimus 2. ja 3. märtsil 2009, teine 23.,
24. ja 25. märtsil 2009 ning kolmas 23. ja 24. aprillil 2009. Esimesel kohtumisel kuulas juurdluse läbiviija ära hageja ning
M.-i ja A. Teisel kohtumisel kuulas ta peale hageja ja M.-i ära kolm tunnistajat, kelle nimed pakkus välja M., ja kaks teist
töötajat, kelle ärakuulamine tundus talle vajalik. Kolmandal kohtumisel kuulati ära hageja ja M. ning kolm teist töötajat.
Sisejuurdluse lõpul, 22. juunil 2009 koostatud aruandes leidis OLAF, et 25. juuni 2007. aasta kirjas toodud väited on põhjendamatud,
ning soovitas juurdluse tulemusena distsiplinaar- või kohtumenetlust mitte algatada. Aruanne edastati ameti direktorile 25. juuni
2009. aasta kirjaga.
Juurdluse läbiviija koostas 16. juulil 2009 juurdlusaruande projekti. Selles projektis leidis juurdluse läbiviija, et psühholoogilist
ahistamist ei olnud. Ta tegi ametile ka ettepaneku saata M.-ile hoiatus, võttes arvesse tema osa „pingelise hirmuõhkkonna”
tekkimises 1. osakonnas, s.o administratsiooniosakonnas. Aruande projekt edastati hagejale ning M.-ile ja A.-le.
Hageja esitas 31. augustil 2009 oma kirjalikud seisukohad aruande projekti kohta.
Juurdluse läbiviija koostas 15. septembril 2009 juurdlusaruande lõpliku redaktsiooni (edaspidi „lõplik aruanne”). Ta kinnitas
selles oma seisukohta, et psühholoogilist ahistamist ei olnud.
Lõplik aruanne edastati 16. septembril 2009 hagejale, et viimane saaks esitada kõik vajalikud seisukohad, mida ta 22. septembril
2009 ka tegi.
Ameti direktor otsustas 16. oktoobri 2009. aasta otsuses, mis tehti hagejale teatavaks samal päeval, et M.-i ja A. suhtes
ei algatata mingit distsiplinaarmenetlust (edaspidi „vaidlusalune otsus”). Direktor nõustus, et suhted hageja ning M-i ja
A. vahel olid olnud konfliktsed, eelkõige „isiksuste põrkumise” ja „erineva nägemuse tõttu ühistegutsemisest”, ning et M.
oleks võinud püüda konflikti lahendada teistsugusel moel, et leevendada pingeid ja luua hagejale sobiv töökeskkond. Direktor
ei jätnud siiski rõhutamata, et psühholoogilise ahistamise asetleidmist ei suudetud tõendada. Esitatud asjaolude põhjal leidis
direktor lõpuks, et mõistlikud kulutused, mida hageja haldusjuurdluse raames tegi, hüvitatakse talle.
Amet väidab oma menetlusdokumentides, et samal päeval, 16. oktoobril 2009 vestles ameti direktor järgemööda A. ja M.-ga, et
meenutada neile hea halduse põhimõtteid, millest tuleb teenistuses juhinduda, ja rõhutada, et nad peavad neid põhimõtteid
igapäevatöös paremini kohaldama.
Hageja lepingut pikendati 1. jaanuaril 2010 tähtajatult.
Hageja esitas 14. jaanuari 2010. aasta märgukirjaga vaidlusaluse otsuse peale kaebuse.
Ameti direktor jättis 6. aprilli 2010. aasta otsusega, millest anti teada sama aasta 7. aprillil, kaebuse rahuldamata.

Menetlus ja poolte nõuded
Käesolev hagi esitati 16. juulil 2010.
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tühistada vaidlusalune otsus;
–        vajaduse korral tühistada 6. aprilli 2010. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata kaebus;
–        tunnistada ‐ koos kõigi distsiplinaartagajärgedega ‐, et M. ja A. ahistasid hagejat psühholoogiliselt; või teise võimalusena
i) algatada uus haldusjuurdlus, mis oleks õiglane, sõltumatu ja erapooletu ning mille raames moodustataks ekspertrühm haldusjuurdluse
läbiviimiseks, ning ii) võtta kõik vajalikud meetmed, mis tagavad õiglase juurdluse, ilma võimalike survete ja sekkumisteta;
–        mõista hageja kasuks välja hüvitis varalise kahju eest, mis esialgse hinnangu kohaselt on 71 823,23 eurot;
–        mõista hüvitisena mittevaralise kahju eest, mida põhjustasid menetluse läbiviimise kord ja vaidlusaluse otsuse tegemine, välja
85 000 eurot;
–        mõista kohtukulud välja ametilt.
Amet palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Ettekandjaks oleva kohtuniku ettepanek lahendada vaidlus kompromissiga ei andnud tulemusi.

Õiguslik käsitlus

Nõue tühistada 6. aprilli 2010. aasta otsus, millega jäeti kaebus rahuldamata
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt toovad kaebuse rahuldamata jätmise otsuse vastu suunatud vormilised nõuded kaasa Avaliku
Teenistuse Kohtu poole pöördumise otsuse osas, mille peale kaebus esitati, kui kaebuse rahuldamata jätmisel kui niisugusel
ei ole iseseisvat sisu (vt selle kohta Euroopa Kohtu 17. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 293/87: Vainker
vs
. parlament, punkt 8, ja Avaliku Teenistuse Kohtu 9. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas F-104/07: Hoppenbrouwers
vs
. komisjon, punkt 31). Et 6. aprilli 2010. aasta otsusel, millega jäeti kaebus rahuldamata, puudub iseseisev sisu, tuleb seda
tühistamisnõuet selles olukorras pidada ainult vaidlusaluse otsuse vastu suunatuks.

Nõue, et Avaliku Teenistuse Kohus tuvastaks, et hagejat ahistati psühholoogiliselt
Et selle nõudega püütakse tegelikult saavutada seda, et Avaliku Teenistuse Kohus tunnistaks põhjendatuks mõned väited, millega
vaidlusaluse otsuse tühistamise nõuet põhjendati, tuleb see nõue niisiis tunnistada vastuvõetamatuks (vt selle kohta Esimese
Astme Kohtu 30. novembri 1993. aasta otsus kohtuasjas T-15/93: Vienne
vs.
parlament, punkt 13).

Nõue tühistada vaidlusalune otsus
Hageja põhjendab nõuet tühistada vaidlusalune otsus mitme väitega, mis on järgmised:
–        juurdluse läbiviija ei olnud erapooletu;
–        juurdluse läbiviija keeldus tagamast tunnistajate anonüümsust;
–        õigusmõiste „psühholoogiline ahistamine” tõlgendamisel rikuti õigusnormi;
–        juurdluse läbiviija tegi ilmse hindamisvea, kui keeldus tuvastamast psühholoogilise ahistamise asetleidmist.
Kõigepealt tuleb analüüsida väidet, et juurdluse läbiviija ei olnud erapooletu, ning väidet, et tema keeldumine tagada tunnistajate
anonüümsus oli õigusvastane.
Poolte argumendid
Esimese väite osas, et juurdluse läbiviija ei olnud erapooletu, selgitab hageja, et esimene töötas siis, kui ta juurdlust
läbi viima määrati, IMR-i juhatuse esimehe ametikohal. M. Kjærum oli aga enne seda, kui ta 1. juunil 2008 ameti direktoriks
nimetati, selle instituudi tegevdirektor. Hageja lisab, et IMR sõlmis ametiga suure tehingväärtusega lepingu seksuaalse sättumuse
alusel diskrimineerimist käsitleva teabe edastamise kohta ning et juurdluse läbiviija ja M. Kjærum on ühe teadusliku teose
kaasautorid. Seetõttu oli juurdluse läbiviija hageja sõnul huvitatud ameti maine hoidmisest ja soovis viimast igasugusest
psühholoogilise ahistamise süüdistusest vabastada. Hageja lisab, et juurdluse läbiviija subjektiivses erapooletuses võib kahelda,
nagu näitab ka asjaolu, et lõplik aruanne ei ole piisavalt põhjalik.
Teise väite osas, et juurdluse läbiviija keeldumine tagada tunnistajate anonüümsus oli õigusvastane, kinnitab hageja, et niisugune
keeldumine ‐, mis on vastuolus „[h]aldusjuurdluse õigusliku raamistikuga” ‐ viis selleni, et mõned isikud keeldusid repressioonide
kartuses tunnistamast või ei olnud oma tunnistuse andmisel piisavalt siirad.
Enda kaitseks palub amet lükata eespool esitatud väited tagasi.
Amet väidab kõigepealt, et miski kohtutoimikus ei pane teda kahtlustama juurdluse läbiviija erapoolikust ei hageja ega nende
töötajate suhtes, keda ta psühholoogilises ahistamises süüdistab. Eelkõige tuleb märkida, et ei asjaolu, et juurdluse läbiviijal
ja direktoril oli olnud minevikus IMR-i raames ametialaseid kokkupuuteid, ega ameti ja instituudi vaheline ärisuhe ei anna
alust sellisteks kahtlusteks.
Seejärel selgitab amet, et kohtuasja asjaolud ei nõudnud, et tunnistajatele tagataks anonüümsus, ning lisab, et võttes arvesse
seda, et amet on väike, ei oleks anonüümsus andnud tunnistajatele mingit kindlust.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et direktor tugines vaidlusalust otsust tehes sisuliselt nii teabele, mille juurdluse läbiviija
oli juurdluse käigus kogunud, kui ka järeldustele, mis viimane oli lõplikus aruandes teinud. Seda näitab asjaolu, et direktor
lükkas vaidlusaluse otsuse sõnastuse endaga psühholoogilise ahistamise etteheite sõnaselgelt tagasi, viidates sellele, et
ta lähtub juhtumist „niisugusena, nagu seda on kirjeldanud juurdluse läbiviija oma lõplikus aruandes”.
Seega tuleb teha kindlaks, kas juurdlust läbi viies pandi – nagu hageja väidab – toime rikkumisi.
–       Juurdluse läbiviija erapoolikus
Hageja vaidlustab nii juurdluse läbiviija objektiivse kui ka subjektiivse erapooletuse. Kõnesolev isik väidab, et juurdluse
läbiviija oli oma ametikohustuste tõttu IMR-is objektiivses olukorras, mis võib panna kahtlema tema sõltumatuses, kuid lisaks
ei olnud ta ka juurdluse tegelikul läbiviimisel piisavalt erapooletu.
Mis puudutab juurdluse läbiviija objektiivset erapooletust, siis ühestki kohtutoimikus olevast dokumendist ei ilmne ega ole
ka hageja väitnud, et juurdluse läbiviija oli lähedane töötajatega, keda tema abitaotlus otseselt puudutab, st hageja ja nende
kahe töötajaga, keda hageja psühholoogilises ahistamises süüdistab. Lisaks ei näita ainuüksi see, et M. Kjærumil ja juurdluse
läbiviijal oli minevikus IMR-is ametialaseid kokkupuuteid ning et nad on ühe teadusliku teose kaasautorid, et juurdluse läbiviija
ei olnud seda läbi viies sõltumatu või et teistele võis tunduda, et ta ei ole seda (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 11. septembri
2002. aasta otsus kohtuasjas T-89/01: Willeme
vs.
komisjon, punkt 58).
On siiski teada, et IMR, mille juhatuse esimees juurdluse läbiviija oli kuupäeval, mil ta seda läbi viima määrati, oli sõlminud
ametiga lepingu tehinguväärtusega ligi 500 000 eurot, millega ta kohustus edastama viimasele teavet diskrimineerimise kohta
seksuaalse sättumuse alusel Taanis aastatel 2007‐2008. Lisaks tuleb märkida, et kui juurdluse läbiviija seda läbi viis, eksisteeris
võimalus, et seda lepingut pikendatakse tulevikus mitu korda, nagu amet kohtuistungil kinnitas.
Arvestades eelnenut, võib asuda seisukohale, et ameti ja IMR-i vahelise ärisuhte olemasolu ja tehinguväärtus olid sellised,
et võisid tekitada hagejas põhjendatud kartuse, et juurdluse läbiviija ei ole objektiivselt erapooletu, sest kõnesoleva isiku
hirm, et juurdluse läbiviija ‐ kes soovib seda ärisuhet hoida ‐ juhindub soovist ameti mainet säästa, oli põhjendatud.
Juurdluse läbiviija ei täitnud IMR-is muidugi tõesti otseselt juhtimisülesandeid, sest neid täidavad direktor ja instituudi
erinevate osakondade juhid. Kohtutoimiku dokumentidest ilmneb aga juhatuse – ja seega selle esimehe – keskne roll IMR-i töös.
Sellest annab tunnistust asjaolu, et 2008. aasta juunis IMR-i veebilehel avaldatud artiklis märkis see instituut, et juhatus
hr Jenseni juhtimisel valvab edasi „[IMR-i] üldjuhtimise” järele. Lisaks oli IMR-i veebilehel samal ajal rõhutatud, et juhatus
„tegeleb kõikide sisuliste ja kutsealaste küsimustega, sealhulgas teadusuuringud ja strateegia”.
Pealegi ei vastanud juurdluse läbiviija ‐ kelle huvides tegi sekretäritööd ameti direktori üks assistent ‐ tingimustele, mis
peavad olema täidetud, et tema objektiivset erapooletust ei saaks kahtluse alla seada.
Hageja väide, et sel põhjusel ja käesoleva juhtumi konkreetsetel asjaoludel oli juurdlus nõuetele mittevastav, on seega põhjendatud.
Mis puudutab juurdluse läbiviija subjektiivset erapooletust, siis tuleb tõdeda, et kuigi kohtutoimiku dokumendid ei võimalda
asuda seisukohale, et juurdluse läbiviija oli seda läbi viies kallutatud nende töötajate poole, keda hageja süüdistab, leiab
Avaliku Teenistuse Kohus olevat kahetsusväärse, et selle jooksul edastas juurdluse läbiviija M.-ile ja A.-le kogu ameti ning
hageja ja tema nõustajate kirjavahetuse, kuigi üks osa sellest kirjavahetusest, mis käsitles taotlust, et amet võtaks enda
kanda hageja advokaaditasud, ei puudutanud ei M.-i ega A.-d.
Samuti tuleb märkida, et kuigi hageja lisas oma abitaotlusele väga palju dokumente, pühendas juurdluse läbiviija esitatud
etteheidete põhjendatuse analüüsile lõpliku aruande kaheteistkümnest leheküljest vähem kui kolm lehekülge kasulikku teksti
‐ mis pealegi ei ole eriti põhjalik ‐; aruande ülejäänud osas kirjeldatakse faktilisi asjaolusid, mida pooled ei ole vaidlustanud,
meenutatakse õigusnorme ja kirjeldatakse menetlust.
–       Keeldumine tagada tunnistajate anonüümsus
Kõigepealt tuleb meenutada, et enne juurdlustoimingute alustamist koostas direktor koostöös juurdluse läbiviijatega „[h]aldusjuurdluse
õigusliku raamistiku”. Selles raamistikus ‐ mille kohaldatavust enda suhtes ei ole pooled vaidlustanud ‐ oli rubriik „tunnistajate
ärakuulamise kord”, milles oli nähtud eelkõige ette, et „tunnistajate anonüümsust ei tagata ühegi poole suhtes, välja arvatud
juhul, kui konkreetsed asjaolud näitavad selgelt, et see anonüümsus on vajalik”.
Seega tuleb analüüsida, kas käesoleval juhul nõudsid konkreetsed asjaolud, et juurdluse läbiviija tagaks anonüümsuse ära kuulatud
tunnistajatele ja nendele tunnistajatele, keda ta oleks võinud ära kuulata.
Arvestades käesoleva juhtumi konkreetseid asjaolusid, peab Avaliku Teenistuse Kohus vastama sellele küsimusele jaatavalt.
Juurdluse läbiviija oli nimelt ise täiesti teadlik sellest, kui raske on töötajatel tunnistusi anda, kui neile ei tagata,
et nende isikuid ei paljastata nendele kahele isikule, keda psühholoogilises ahistamises süüdistatakse. Näiteks lõplikus aruandes
märkis juurdluse läbiviija, et tal „on olnud võimalus täheldada paljudel juhtudel, et ameti töötajad – eriti 1. osakonna,
s.o administratsiooniosakonna töötajad – ei soovi tunnistusi anda või lausa keelduvad repressioonide kartuses seda tegemast”,
ning et eriti üks neist, kelle anonüümsust keelduti tagamast hoolimata tema palvest, „keeldus tunnistamast”. Juurdluse läbiviija
märkis ka, et kuigi „teised isikud nõustusid pärast esialgset kõhklust lõpuks tunnistusi andma, [jäi tal] väga selge mulje,
et nad ei öelnud kaugeltki kõike, mida oleksid võinud öelda”, ning et seepärast „[ei saa ta] välistada võimalust, et käesolev
haldusjuurdlus ei heida täit valgust ja et ka võimalikes hilisemates uurimismenetlustes ei saavutata enamat”. Lõpuks täpsustas
juurdluse läbiviija lõpliku aruande kokkuvõttes, et arvestades seda, kui raske oli veenda töötajaid tunnistama, „olid antud
tunnistused väga väheütlevad”.
Tuleb ka juhtida tähelepanu, et peale selle, et juurdluse läbiviija mainis neid raskusi, rõhutas ta ka, et juurdlus tõi ilmsiks
„pingelise hirmuõhkkonna 1. osakonnas, s.o administratsiooniosakonnas – õhkkonna, mille tõttu ei julgenud töötajad oma seisukohta
väljendada või vähemalt kõhklesid väga, kas nad teevad seda”.
Kuigi kõige selle tõttu, mille juurdluse läbiviija välja tõi, oleks ta pidanud tagama tunnistajate anonüümsuse, ei teinud
ta seda millegipärast, vaatamata asjaolule, et hageja seda taotles.
Juurdluse läbiviija põhjendas oma keeldumist tagada hageja välja pakutud tunnistajatele anonüümsus lõplikus aruandes küll
sellega, et niisugune kaitse on illusoorne, sest tema arvates suudavad abitaotluses süüdistatud isikud suure tõenäosusega
teabe päritolu paratamatult kindlaks teha. Ei ole siiski kuidagi tõendatud, et isegi kui anonüümsus oleks tagatud, ei oleks
juurdluse läbiviija ikkagi saanud tagada tunnistajatele sobivat kaitset, ning eelkõige, et tal oleks olnud võimatu koostada
ärakuulamisprotokolle olukorras, kus ei ole võimalik kindlaks teha asjaomaste isikute isikut.
Pealegi tuleb märkida, et 6. veebruaril 2009 saatis peamine töötaja, keda hageja süüdistab, nimelt M., direktorile ‐ kelle
alluv ta ometi oli ‐ märgukirja, milles ta rõhutas, et „[tunnistajate] anonüümsust ei saa ühelgi juhul lubada”. Arvestades
olukorda, mida juurdluse läbiviija ise kirjeldab, eelkõige „pingelist hirmuõhkkonda 1. osakonnas, s.o administratsiooniosakonnas”,
kinnitavad niisuguse märgukirja saatmine ja selle sõnastus, et tunnistajate anonüümsus oli vaja tagada, et viia juurdlus läbi
sobival viisil.
Selles olukorras leiab Avaliku Teenistuse Kohus, et juurdluse läbiviija keeldumine tagada tunnistajate anonüümsus ei võimaldanud
tal käesoleva juhtumi asjaolusid täielikult analüüsida ning seega oli juurdlus nõuetele mittevastav.
Järelikult ja kuna direktor tugines vaidlusaluse otsuse tegemisel – nagu märgitud – lõplikule aruandele, tuleb asuda seisukohale,
et see otsus on õigusvastane.
Et kahe esimese väitega, millega vaidlusalust otsust kritiseeritakse, nõustuti, tuleb nimetatud otsus tühistada, ilma et oleks
vaja analüüsida hagiavalduses esitatud teisi väiteid, st väiteid, et õigusmõiste „psühholoogiline ahistamine” tõlgendamisel
rikuti õigusnormi ja et leidis aset psühholoogiline ahistamine.

Kahju hüvitamise nõuded
Poolte argumendid
Hageja palub mõista ametilt välja hüvitis kogusummas 71 823,23 eurot varalise kahju eest, mida ta psühholoogilise ahistamise
tõttu väidetavalt kandis.
Lisaks palub hageja Avaliku Teenistuse Kohtul mõista FRA-lt tema kasuks välja summa 85 000 eurot hüvitisena mittevaralise
kahju eest, mida põhjustas esiteks läbielatud psühholoogiline ahistamine ja teiseks asjaolu, et vaidlusalune otsus, milles
keelduti tunnistamast psühholoogilise ahistamise asetleidmist, oli õigusvastane.
Amet palub jätta kahju hüvitamise nõuded rahuldamata.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Mis puudutab esiteks nõudeid mõista ametilt välja hüvitis psühholoogilise ahistamise tõttu kantud varalise ja mittevaralise
kahju eest, siis tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 24 teise lõigu eesmärk on hüvitada ametnikule või muule teenistujale
kahju, mida on talle põhjustanud kolmandate isikute või teiste ametnike selle artikli esimeses lõigus kirjeldatud käitumine,
kui ametnik või muu teenistuja ei ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult (vt Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2006. aasta
määrus kohtuasjas C-365/05 P: Schmidt-Brown
vs.
komisjon, punkt 78). Niisuguse hagi vastuvõetavus, mille ametnik või muu teenistuja on esitanud personalieeskirjade artikli 24
teise lõigu alusel ja milles ta nõuab kahju hüvitamist, sõltub seega sellest, kas siseriiklikud õiguskaitsevahendid on ammendatud,
kui need tagavad asjaomaste isikute kaitse tõhusalt ja nende abil on võimalik saavutada väidetava kahju hüvitamine (vt Esimese
Astme Kohtu 9. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-254/02: L
vs.
komisjon, punkt 148, ja Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas T-80/09 P: komisjon
vs.
Q, punkt 67).
Käesoleval juhul ei ole aga tõendatud ega isegi väidetud, et taotledes väidetava psühholoogilise ahistamise tõttu kantud kahju
hüvitamist, on hageja ammendanud siseriiklikud õiguskaitsevahendid, ega ka seda, et need ei taganud tema kaitset tõhusalt.
Sellest järeldub, et nõue hüvitada see kahju tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Mis puudutab teiseks nõuet mõista ametilt välja hüvitis mittevaralise kahju eest, mida vaidlusaluse otsuse õigusvastasuse
tõttu väidetavalt kanti, siis tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib õigusvastase otsuse tühistamine
ise kujutada endast sobivat ja põhimõtteliselt piisavat hüvitist igasuguse mittevaralise kahju eest, mida see otsus võis põhjustada
(Euroopa Kohtu 9. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 44/85, 77/85, 294/85 ja 295/85: Hochbaum ja Rawes
vs.
komisjon, punkt 22; Esimese Astme Kohtu 9. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T-116/03: Montalto
vs.
nõukogu, punkt 127, ja Avaliku Teenistuse Kohtu 8. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas F-6/07: Suvikas
vs.
nõukogu, punkt 151), kui hageja just ei tõenda, et kandis mittevaralist kahju, mis ei ole õigusvastasusega seotud ja õigustab
tühistamist ning mida on selle tühistamisega võimalik täies ulatuses hüvitada (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. veebruari 1990. aasta
otsus kohtuasjas C-343/87: Culin
vs.
komisjon, punktid 27 ja 28, ja Esimese Astme Kohtu 6. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas T-10/02: Girardot
vs.
komisjon, punkt 131).
Käesoleval juhul ei sisalda vaidlusalune otsus tõesti mingeid hinnanguid hageja võimetele või käitumisele, mis võiksid teda
haavata. Arvestades aga asjaolu, et viis, kuidas hageja abitaotlust käsitleti ja juurdlust läbi viidi, on laiduväärne, võib
selle otsuse tühistamine kujutada endast iseenesest sobivat ja piisavat hüvitist selle otsusega põhjustatud mittevaralise
kahju eest, nimelt selle ebakindlustunde ja mure eest, mida vaidlusaluse otsuse õigusvastasus tekitas. Seetõttu tuleb ametilt
hageja kasuks välja mõista summa 5000 eurot.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel, ilma et see piiraks kodukorra teise osa kaheksanda peatüki teiste sätete kohaldamist,
kannab kaotaja pool kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõige 2 sätestab, et kui õiglus seda nõuab, võib
Avaliku Teenistuse Kohus otsustada, et kaotaja pool kannab vaid osa kohtukuludest või et ta ei kanna neid üldse.
Käesoleva kohtuotsuse põhjendustest ilmneb, et põhiosas on kohtuvaidluse kaotanud amet. Lisaks palus hageja oma nõuetes sõnaselgelt,
et kohtukulud mõistetaks välja ametilt. Et käesoleva juhtumi asjaolud ei õigusta kodukorra artikli 87 lõike 2 kohaldamist,
peab amet kandma oma kohtukulud ja temalt mõistetakse välja ka hageja kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (esimene koda)
otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti 16. oktoobri 2009. aasta otsus.
2.
Mõista Euroopa Liidu Põhiõiguste Ametilt T. Allgeieri kasuks välja 5000 eurot.
3.
Jätta hagi ülejäänu osas rahuldamata.
4.
Jätta Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja ka T. Allgeieri kohtukulud.
Kreppel
Perillo
Barents
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 18. septembril 2012 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Kohtumenetluse keel: inglise.