CELEX: 62010CJ0527
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Postopki zaradi insolventnosti
Uredba (ES) št. 1346/2000
Člen 5(1)
Časovna veljavnost
Stvarnopravna tožba, vložena v državi, ki ni država članica Evropske unije
Postopek zaradi insolventnosti, uveden zoper dolžnika v drugi državi članici
Pristop prvonavedene države k Evropski uniji
Uporabljivost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka zaradi insolventnosti družbe BCL Trading GmbH (v nadaljevanju: BCL Trading), družbe avstrijskega prava.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člen 2 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (
UL 2003, L 236, str. 33
, v nadaljevanju: Akt o pristopu) določa:
„Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“
V uvodnih izjavah 6, 11 in od 23 do 25 Uredbe je navedeno:
„(6)
V skladu z načelom sorazmernosti mora biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti in za odločbe, ki se sprejemajo neposredno na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki. Poleg tega mora uredba vsebovati določbe v zvezi s priznavanjem teh odločb in v zvezi s pravom, ki se uporablja, ki prav tako ustrezajo navedenemu načelu.
[…]
(11)
Ta uredba priznava dejstvo, da na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe v celotni Skupnosti ni izvedljiva. Uporaba prava države, v kateri so bili postopki uvedeni, brez kakršne koli izjeme bi zaradi tega ozadja lahko pogosto povzročala težave. To velja, na primer, za v Skupnosti zelo različno ureditev na področju pravic zavarovanja terjatev. […] Ta uredba mora to upoštevati na dva različna načina. Po eni strani je treba predvideti posebna pravila o pravu, ki se uporablja, v primeru posebno pomembnih pravic in pravnih razmerij (npr. stvarnih pravic in pogodb o zaposlitvi). Po drugi strani pa je treba poleg glavnih postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe dovoliti tudi nacionalne postopke, ki zajemajo samo premoženje, ki se nahaja v državi, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti.
[…]
(23)
Ta uredba mora za zadeve, ki jih zajema, določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. Če ni določeno drugače, se mora uporabiti pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti (
lex concursus
). Ta kolizijska norma mora veljati za glavne postopke, pa tudi za lokalne.
Lex concursus
določa vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti.
(24)
Avtomatično priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, za katere se praviloma uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni, lahko kolidira pravilom drugih držav članic o izvajanju pravnih dejanj. Za zagotovitev zaščite zakonitih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, je treba predvideti številne izjeme od splošnega pravila.
(25)
Obstaja zlasti potreba po posebni navedbi odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, v primeru stvarnih pravic, ker so te precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. Podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic je zato treba praviloma določiti po pravu kraja (
lex situs
) in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov v primeru insolventnosti. Imetniku stvarnih pravic mora biti zato še naprej omogočeno dodatno jamstvo pri uveljavljanju izločitvenih in ločitvenih pravic. Kadar za premoženje v eni državi članici veljajo stvarne pravice po pravu kraja, v katerem se nahaja premoženje dolžnika, glavni postopki pa tečejo v drugi državi članici, mora imeti upravitelj v glavnih postopkih možnost zahtevati uvedbo sekundarnih postopkov na območju pristojnosti nastanka stvarnih pravic, če ima dolžnik tam poslovalnico. Če sekundarni postopki niso uvedeni, se presežek od prodaje premoženja, za katero veljajo stvarne pravice, izplača upravitelju v glavnih postopkih.“
Člen 3 Uredbe, ki ureja mednarodno pristojnost, določa:
„1.   Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež.
2.   Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.
3.   Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski.
[…]“
Člen 4 Uredbe v zvezi s pravom, ki se uporablja, določa:
„1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
[…]
(b)
premoženje, ki je sestavni del mase, in obravnavanje premoženja, ki ga je dolžnik pridobil ali ki je bilo nanj preneseno po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;
[…]
(f)
posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku;
(g)
terjatve, ki jih je treba prijaviti zoper dolžnikovo premoženje, in obravnavo terjatev, nastalih po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;
(h)
pravila o prijavi, preverjanju in pri priznanju terjatev;
(i)
pravila o razdelitvi iztržkov od unovčenja premoženja, razvrščanju terjatev ter pravicah upnikov, ki so po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti prejeli delno zadoščenje na podlagi stvarnih pravic ali prek pobota;
[…]“.
Glede stvarnih pravic tretjih oseb člen 5(1) Uredbe določa:
„Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin – posebnega premoženja, pa tudi večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja – ki se ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice.“
Glede priznavanja postopka zaradi insolventnosti člen 16 Uredbe določa:
„1.   Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.
To pravilo velja tudi, kadar zaradi dolžnikovega položaja uvedba postopkov zoper njega v drugih državah članicah ni mogoča.
2.   Priznanje postopkov iz člena 3(1) ne preprečuje uvedbe postopkov, navedenih v členu 3(2), s stani sodišča v drugi državi članici. Slednji postopki so sekundarni postopki v primeru insolventnosti v smislu poglavja III.“
Člen 17(1) Uredbe, ki ureja posledice priznanja postopka zaradi insolventnosti, določa:
„Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v katerikoli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, če ta uredba ne določa drugače in dokler v drugi državi članici niso uvedeni nobeni postopki, navedeni v členu 3(2).“
Člen 43 Uredbe, ki ureja časovno področje uporabe navedene uredbe, določa:
„Določbe te uredbe se uporabljajo samo za postopke v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni po začetku njene veljavnosti. Za dolžnikova pravna dejanja, storjena pred začetkom veljavnosti te uredbe, se še naprej uporablja pravo, ki se je zanje uporabljalo v času, ko so bila opravljena.“
Nazadnje člen 47 Uredbe določa:
„Ta uredba začne veljati 31. maja 2002.“
Madžarsko pravo
Pravila o zavarovanju s finančnim premoženjem, kot se uporabljajo
ratione temporis
v postopku v glavni stvari, so v členih 270 in 270 zakona št. IV. iz leta 1959 o civilnem zakoniku (Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény).
Člen 270 tega zakona določa:
„1.   Če je za zagotovitev izpolnitve obveznosti dano zavarovanje s finančnim premoženjem, se lahko v primeru neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbenih obveznosti upnik za svojo terjatev neposredno poplača iz zavarovanja.
2.   V zavarovanje s finančnim premoženjem se lahko dajo denar, sredstva na varčevalnih računih ali vrednostni papirji. Če so predmet zavarovanja kakšne druge stvari, se uporabijo predpisi za zastavno pravico.
3.   Zavarovanje s finančnim premoženjem, ki je namenjeno izpolnitvi obveznosti, ki je ni mogoče uveljavljati pri sodišču, je nično. Ta določba se ne uporablja za zavarovanja s finančnim premoženjem, ki so bila dana za zagotovitev plačila zastarane terjatve.
4.   Zastaranje terjatve ne ovira poplačila iz zavarovanja s finančnim premoženjem, ki je bilo dano zanjo.“
Člen 271 navedenega zakona določa:
„1.   Zavarovanje s finančnim premoženjem se lahko uporabi samo za poplačilo terjatev; dogovor, ki je v nasprotju s tem, je ničen.
2.   Predmet zavarovanja s finančnim premoženjem se vrne, če pogodba, ki je podlaga zanj, preneha veljati oziroma obdobje garancije ali jamstva poteče, ne da bi obstajala kakšna pravna podlaga za poplačilo terjatve iz zavarovanja.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Ta zadeva izvira iz spora med ERSTE Bank Hungary Nyrt (v nadaljevanju: ERSTE Bank) ter Magyar Állam (državo Madžarsko), BCL Trading in ERSTE Befektetési Zrt.
Postabank és Takarékpénztár rt (v nadaljevanju: Postabank) je 8. maja 1998 odprla dokumentarni akreditiv v korist družbe BCL Trading.
Družba BCL Trading je nato ta akreditiv odstopila različnim bankam. Ker je Postabank zavrnila izplačilo zneska, ki ustreza temu akreditivu, navedenim bankam, so te vložile pravno sredstvo za plačilo odstopljene terjatve.
BCL Trading je 9. julija 2003 delnice Postabank, ki jih je imela v lasti, dala v zavarovanje za primer, da bi bili izpolnjeni pogoji iz dokumentarnega akreditiva in bi bila torej Postabank zavezana plačati ustrezne zneske. Navedene delnice so bile tako predmet zavarovanja s finančnim premoženjem.
Proti družbi BCL Trading s sedežem na Dunaju (Avstrija) je bil 5. decembra 2003 uveden postopek zaradi insolventnosti, objavljen 4. februarja 2004.
Legfelsőbb Bíróság je 6. decembra 2005 glede delnic Postabank, ki jih je imela v lasti družba BCL Trading in so bile predmet navedenega zavarovanja s finančnim premoženjem, Magyar Állam odredilo, naj jih kupi, ker je imela odločilni vpliv v Postabank, zaradi katerega je po madžarskem pravu nastala obveznost pridobitve delnic Postabank, ki jih v prodajo ponudijo mali delničarji. Magyar Állam je za izvršitev te sodbe svojo obveznost izpolnila tako, da je kupila zadevne delnice v znesku, ki ga je določilo Legfelsőbb Bíróság, in gotovino iz zamenjave za navedene predhodno nematerializirane delnice deponirala pri sodišču.
ERSTE Bank s sedežem v Budimpešti (Madžarska), ki je pravna naslednica Postabank, je 27. januarja 2006 pri Fővárosi Bíróság (sodišče v Budimpešti) proti toženim strankam iz postopka v glavni stvari vložila tožbo za izdajo ugotovitvene sodbe o zavarovanju s finančnim premoženjem na denarnem znesku, deponiranem pri sodišču.
Med čakanjem na izid te tožbe je na Madžarskem 8. januarja 2007 ERSTE Bank proti družbi BCL Trading vložila predlog za sekundarni postopek zaradi insolventnosti in se pri tem sklicevala na to, da ima poslovalnico v tej državi in da se je proti navedeni družbi v Avstriji že začel postopek zaradi insolventnosti. Legfelsőbb Bíróság je priznalo uporabo Uredbe in ta predlog zavrnilo, ker tožeča stranka ni dokazala, da ima dolžnik, kot zahteva člen 3(2) Uredbe, poslovalnico na Madžarskem.
Fővárosi Bíróság je 7. januarja 2009 odločilo, da ker se je proti družbi BCL Trading v Avstriji že začel postopek zaradi insolventnosti, se za postopek zaradi insolventnosti in njegove učinke uporablja avstrijski zakon o stečaju. Ker pa ta zakon v zvezi s stečajno maso izključuje možnost tožbe proti gospodarski družbi, ki je v stečaju, zaradi stečaja proti njej ni bilo dovoljeno vložiti tožbe. Fővárosi Bíróság je v teh okoliščinah sprejelo sklep o ustavitvi postopka.
Fővárosi Ítélőtábla (pritožbeno sodišče v Budimpešti) je po pritožbi, ki jo je zoper to odločitev vložila ERSTE Bank, 4. februarja 2010 potrdilo sklep, ki ga je na prvi stopnji izdalo Fővárosi Bíróság, pri čemer se je oprlo na člen 4(1) Uredbe. Opozorilo je tudi, da je treba glede na avstrijsko pravo ugotoviti, ali lahko ERSTE Bank doseže izdajo ugotovitvene sodbe o zavarovanju s finančnim premoženjem.
ERSTE Bank je zato pri Legfelsőbb Bíróság vložila kasacijsko pritožbo in predlagala, naj se pravnomočni sklep o ustavitvi postopka razveljavi in naj se prvostopenjskemu sodišču naloži, da ponovno preuči predlog za sekundarni postopek zaradi insolventnosti, vložen proti družbi BCL Trading. Poleg tega navaja, da se Uredba v obravnavanem primeru ne uporablja, ker je bilo pred pristopom Republike Madžarske k Evropski uniji odločeno, da se v Avstriji zoper družbo BCL Trading začne postopek zaradi insolventnosti, zaradi česar na podlagi Uredbe ni mogoče šteti, da je bila navedena družba v stečaju na Madžarskem.
Ker je Legfelsőbb Bíróság menilo, da je sprejetje odločbe odvisno od razlage določb Uredbe, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali se člen 5(1) [Uredbe] uporablja za civilni sodni postopek v zvezi z obstojem stvarne pravice (v tem primeru zavarovanje s finančnim premoženjem (óvadék)), kadar se vrednostni papir, ki je bil dan kot zavarovanje, oziroma pozneje denar, ki nadomešča ta vrednostni papir, nahaja v državi, ki ob uvedbi postopka zaradi insolventnosti v drugi državi članici še ni bila članica Evropske unije, vendar je že bila članica Evropske unije ob vložitvi tožbe?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Legfelsőbb Bíróság s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se člen 5(1) Uredbe uporablja za civilni sodni postopek v zvezi z obstojem stvarne pravice, v tem primeru zavarovanja s finančnim premoženjem, če je premoženje, na katero se ta pravica nanaša – kot je denarni znesek, deponiran pri sodišču – v državi, ki ob uvedbi postopka zaradi insolventnosti v neki državi članici še ni bila članica Unije, vendar je to bila ob vložitvi tožbe, s katero se je začel navedeni sodni postopek.
Preden se odgovori na to vprašanje, je treba odpraviti dvome, ki so jih izrazile nekatere stranke v tem postopku o možnosti, da se Uredba uporablja
ratione temporis
v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari.
V zvezi s tem je najprej treba navesti, da se Uredba v skladu s členom 1 uporablja za vse postopke zaradi insolventnosti, katerih posledica je delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja.
V skladu s členom 43 Uredbe, ki ureja časovno uporabo Uredbe, se ta uporablja samo za postopke zaradi insolventnosti, ki so bili uvedeni po začetku njene veljavnosti, kar je bilo, kot določa člen 47 Uredbe, 31. maja 2002.
Iz predložitvenega sklepa pa je razvidno, da je bil zoper družbo BCL Trading postopek zaradi insolventnosti uveden 5. decembra 2003.
V teh okoliščinah ni nobenega dvoma o tem, da je bil ta postopek uveden v državi članici po 31. maju 2002 in da zato spada na področje uporabe Uredbe.
Poudariti je treba tudi, da je iz člena 16(1) v povezavi s členom 17(1) Uredbe razvidno, da se odločba o uvedbi postopka zaradi insolventnosti v eni državi članici prizna v vseh drugih državah članicah od takrat, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bil uveden postopek, in da ima brez nadaljnjih formalnosti enake posledice v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po pravu države, v kateri je bil uveden postopek (sodba z dne 21. januarja 2010 v zadevi MG Probud Gdynia,
C-444/07, ZOdl., str. I-417
, točka 26).
Kot je razvidno iz uvodne izjave 22 Uredbe, temelji prednostno pravilo, opredeljeno v navedenem členu 16(1), na načelu vzajemnega zaupanja. To načelo je namreč poleg vzpostavitve zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo spoštovati vsa sodišča, za katera velja Uredba, omogočilo tudi odpoved držav članic notranjim predpisom o priznavanju in izvrševanju v korist poenostavljenega mehanizma priznavanja in izvršitve odločb, sprejetih v okviru postopkov zaradi insolventnosti (sodba z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC,
C-341/04, ZOdl., str. I-3813
, točki 39 in 40, in zgoraj navedena sodba MG Probud Gdynia, točki 27 in 28).
Glede postopka v glavni stvari je treba pojasniti, da se določbe Uredbe na podlagi člena 2 Akta o pristopu na Madžarskem uporabljajo od dneva pristopa te države k Unije, to je od 1. maja 2004.
Madžarska sodišča so tako od tega dneva v skladu s členom 16(1) Uredbe zavezana priznati vsako odločbo o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3 Uredbe. Poleg tega ima načeloma na podlagi člena 17(1) Uredbe vsaka odločba o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki jo je sprejelo sodišče države članice, na Madžarskem od 1. maja 2004 in brez nadaljnjih formalnosti posledice, kakršne ima po pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, Uredba uporablja, ker spada zadevni postopek zaradi insolventnosti, kot je razvidno iz točke 31 in 32 te sodbe, na njeno področje uporabe in ker so bila madžarska sodišča od 1. maja 2004 torej zavezana priznati odločbo o uvedbi tega postopka, ki so jo sprejela avstrijska sodišča.
Člen 4(1) Uredbe nato vzpostavlja pravilo, da se z določitvijo pristojnega sodišča določi pravo, ki se uporablja. Tako glede glavnega postopka zaradi insolventnosti kot tudi glede sekundarnega ali teritorialnega postopka se namreč v skladu s to določbo za postopke zaradi insolventnosti in njihove učinke uporablja pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki (
lex concursus
) (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Eurofood IFSC, točka 33, in MG Probud Gdynia, točka 25, ter sodbo z dne 15. decembra 2011 v zadevi Rastrelli Davide e C.,
C-191/10, ZOdl., str. I-13209
, točka 16). To pravo, kot je navedeno v uvodni izjavi 23 Uredbe, ureja vse pogoje v zvezi z uvedbo, vodenjem in končanjem postopkov zaradi insolventnosti.
Da bi se ohranila legitimno pričakovanje in pravna varnost transakcij v drugih državah članicah kot tisti, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pa Uredba v členih od 5 do 15 določa nekatere izjeme od tega pravila o pravu, ki se uporablja, za nekatere pravice in pravna razmerja, ki se glede na njeno uvodno izjavo 11 štejejo za posebno pomembna.
Tako člen 5(1) zlasti glede stvarnih pravic določa, da uvedba postopkov zaradi insolventnosti ne vpliva na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb na dolžnikovem premoženju, ki je ob uvedbi postopkov zaradi insolventnosti na ozemlju druge države članice.
Obseg te določbe je pojasnjen z uvodnima izjavama 11 in 25 Uredbe, v katerih je navedeno, da pri stvarnih pravicah obstaja potreba po posebni navedbi „odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti“, ker so te pravice precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. V uvodni izjavi 25 je tako navedeno, da je treba podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic praviloma določiti po pravu kraja, kjer je premoženje, ki je predmet navedene pravice (
lex rei sitae
), in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov zaradi insolventnosti.
Zato je treba člen 5(1) Uredbe razumeti kot določbo, ki z odstopanjem od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki zaradi insolventnosti, omogoča, da se za stvarno pravico upnika ali tretje osebe na premoženju dolžnika, uporabi pravo države članice, na ozemlju katere je zadevno premoženje.
V postopku v glavni stvari je sicer res, da je bilo 5. decembra 2003, ko je bil v Avstriji uveden postopek zaradi insolventnosti, premoženje dolžnika, na katero se je navezovala zadevna stvarna pravica, na Madžarskem, se pravi na ozemlju države, ki takrat še ni bila država članica Unije.
Vendar še vedno velja, kot je bilo navedeno v točkah 35 in 37 te sodbe, da se določbe Uredbe na Madžarskem uporabljajo od dneva pristopa te države k Uniji, to je od 1. maja 2004. Zato so bila madžarska sodišča od tega dneva zavezana priznati odločbo o uvedbi postopka zaradi insolventnosti, ki so jo sprejela avstrijska sodišča.
Za ohranitev doslednosti sistema, ki ga vzpostavlja Uredba, in učinkovitosti postopka zaradi insolventnosti je treba v teh okoliščinah člen 5(1) Uredbe razlagati tako, da se ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Uniji, če je bilo 1. maja 2004 – tako kot v postopku v glavni stvari – premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(1) Uredbe razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Uniji, če je bilo 1. maja 2004 premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 5(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, ta določba uporablja tudi za postopke zaradi insolventnosti, uvedene pred pristopom Republike Madžarske k Evropski uniji, če je bilo 1. maja 2004 premoženje dolžnika, na katero se navezuje zadevna stvarna pravica, na ozemlju navedene države, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Podpisi
(
*1
)   Jezik postopka: madžarščina.