CELEX: 62013CJ0334
Begäran om förhandsavgörande
Jordbruk
Förordning (EG) nr 800/1999
Exportbidrag
Förordning (EG) nr 1291/2000
Systemet med exportlicenser
Exportdeklaration som lämnats in utan exportlicens
Frist som beviljats av exporttullkontoret
Tullhandlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet
Förfalskade handlingar
Rättelse av oegentligheter
Tillämpning av sanktionen i artikel 51 i förordning (EG) nr 800/1999

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 4.1, 49.2 och 51 i kommissionens förordning (EG) nr 800/1999 av den 15 april 1999 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (
EGT L 102, s. 11
, och rättelse i
EGT L 180, s. 53
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2299/2001 av den 26 november 2001 (
EGT L 308, s. 19
) (nedan kallad förordning nr 800/1999).
Denna begäran har framställts i ett mål mellan Nordex Food A/S (nedan kallat Nordex), vilket är ett bolag etablerat i Danmark, och Hauptzollamt Hamburg-Jonas. Målet rör ett beslut att inte bevilja ett exportbidrag och att tillämpa en sanktion, med stöd av artikel 51 i förordning nr 800/1999.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 4.5 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen) definieras begreppet ”beslut” som ”varje förvaltningsåtgärd av tullmyndigheterna i fråga om tullagstiftningen för att ta ställning i ett visst fall, då denna åtgärd får rättslig verkan för en eller flera särskilda eller identifierbara personer”.
Kommissionens förordning (EG) nr 612/2009 av den 7 juli 2009 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (
EUT L 186, s. 1
) upphävde förordning nr 800/1999, men sistnämnda förordning är likväl tillämplig avseende omständigheterna i det nationella målet.
Skälen 63 och 64 i förordning nr 800/1999 hade följande lydelse:
”(63)
… Erfarenheten visar att det finns behov av förstärkta insatser för att bekämpa oegentligheter, särskilt bedrägerier, som drabbar gemenskapens budget. Det bör fastställas att felaktigt utbetalda belopp skall indrivas och det bör införas sanktioner för att stimulera exportörerna att iaktta gemenskapens bestämmelser.
(64)
För att säkerställa att systemet med exportbidrag fungerar korrekt bör sanktioner tillämpas utan hänsyn till den subjektiva skulden. Det är icke desto mindre lämpligt att avstå från sanktioner i vissa fall, särskilt när det gäller ett uppenbart fel som erkänns av den behöriga myndigheten, men att när det föreligger uppsåt bestämma om en strängare sanktion. …”
I artikel 4.1 i förordning nr 800/1999 föreskrevs följande:
”För rätt till exportbidrag krävs uppvisande av en exportlicens med förutfastställelse av bidraget, utom när det gäller export av varor …”
Med exportdag avsågs enligt artikel 5.1 och 5.2 i förordning nr 800/1999 den dag då tullmyndigheten tar emot den exportdeklaration i vilken det anges att en bidragsansökan kommer att lämnas in. Dagen för mottagandet av exportdeklarationen skall ligga till grund för fastställandet av, bland annat, bidragssatsen, eventuella ändringar av bidragssatsen samt mängden av den exporterade produkten, dess slag och egenskaper.
Enligt artikel 5.7 fjärde stycket i förordning nr 800/1999 måste det behöriga tullkontoret vara i stånd att genomföra den fysiska kontrollen och vidta identifieringsåtgärder för transporten till det tullkontor där utförsel från gemenskapens territorium ska ske.
I artikel 49.2 och 49.4 i förordning nr 800/1999 föreskrevs följande:
”2.   Utom vid force majeure skall de dokument som rör betalningen av bidraget eller frisläppandet av säkerheten läggas fram inom tolv månader från den dag då exportdeklarationen togs emot.
…
4.   Om de dokument som krävs enligt artikel 16 inte kan läggas fram inom den frist som anges i punkt 2, trots exportörens ansträngningar att få tag på dem och överlämna dem i tid, får exportören på begäran därom beviljas ytterligare tid för att lägga fram dessa dokument.”
I artikel 50.2 i förordning nr 800/1999 föreskrevs följande:
”Om bevis för att alla kraven i gemenskapslagstiftningen har uppfyllts läggs fram inom sex månader efter utgången av de frister som anges i artikel 49.2 och 49.4, skall ett bidrag betalas ut som motsvarar 85 % av den summa som skulle ha betalats om alla krav hade uppfyllts.
…”
Artikel 51 i förordning nr 800/1999 hade följande lydelse:
”1.   Om det konstateras att en exportör i avsikt att få exportbidrag har ansökt om ett bidrag som är större än det som vederbörande har rätt till, skall bidraget för exporten i fråga vara lika med det bidrag som gäller för den faktiska exporten, minskat med ett belopp motsvarande
a)
hälften av skillnaden mellan det begärda bidraget och det bidrag som gäller för den faktiska exporten,
b)
två gånger skillnaden mellan det begärda bidraget och det bidrag som gäller för den faktiska exporten, om exportören med avsikt har lämnat felaktiga upplysningar.
…
3.   Den sanktion som avses i punkt 1 a skall inte tillämpas
a)
vid fall av force majeure,
b)
i undantagsfall då exportören på eget initiativ och snarast efter att ha upptäckt att det begärda bidraget var för stort skriftligen underrättar de behöriga myndigheterna om detta, om inte den behöriga myndigheten har informerat exportören om att den har för avsikt att undersöka ansökan, eller exportören på annat sätt har fått kännedom om denna avsikt eller den behöriga myndigheten redan har konstaterat att det begärda bidraget var oriktigt,
c)
när det föreligger ett uppenbart fel beträffande det begärda beloppet som erkänns av den behöriga myndigheten,
…
7.   Sanktionerna skall inte tillämpas enbart på grund av att det begärda beloppet är högre än det bidrag som gäller enligt artiklarna 4.2, 18.3, 35.2 och/eller 50.
…”
Kommissionens förordning (EG) nr 1291/2000 av den 9 juni 2000 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser samt förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter (
EGT L 152, s. 1
) upphävdes genom kommissionens förordning (EG) nr 376/2008 av den 23 april 2008 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser samt förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter (
EUT L 114, s. 3
).
Förordning nr 1291/2000 är dock fortfarande tillämplig avseende omständigheterna i det nationella målet.
Skälen 15 och 16 i förordning nr 1291/2000 hade följande lydelse:
”(15)
En import- eller exportlicens ger rätt att importera eller exportera. Den måste följaktligen visas upp när import- eller exportdeklarationen godtas.
(16)
När ett förenklat export- eller importförfarande används, kan det beviljas befrielse från kravet på att visa upp licens för tullmyndigheten eller får licensen visas upp i efterhand. Trots det måste importören eller exportören inneha licensen den dag som räknas som dag för godtagande av import- eller exportdeklarationen.”
Artikel 24 i förordning nr 1291/2000 hade följande lydelse:
”1.   Exemplar nr 1 av licensen skall uppvisas enligt följande:
…
b)
När det gäller en exportlicens eller en licens med förutfastställelse av bidrag, vid den tullmyndighet som tar emot deklarationer för
—
export …
…
2.   Exemplar nr 1 av licensen skall uppvisas eller stå till tullmyndigheternas förfogande när den deklaration som avses i punkt 1 tas emot.
3.   Efter avskrivning och attestering av respektive tullkontor enligt punkt 1 skall exemplar nr 1 av licensen lämnas tillbaka till den berörda parten. Medlemsstaterna får dock begära eller tillåta att den berörda parten gör avskrivning i licensen, varvid avskrivningen alltid skall kontrolleras och attesteras av det berörda tullkontoret.
…”
I artikel 25.1 i förordning nr 1291/2000 föreskrevs följande.
”Genom undantag från bestämmelserna i artikel 24 får en medlemsstat godkänna att licensen deponeras hos det utfärdande organet eller i förekommande fall hos den myndighet som står för utbetalningen av bidraget.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 2 maj 2002 deklarerade Nordex vid behörigt tullkontor, Zollamt Nesserland, export av fetaost från Tyskland till Kosovo. Nordex hänvisade i detta avseende till en exportlicens som utfärdats av de danska myndigheterna. Denna exportlicens hade dock inte bifogats exportdeklarationen varför Zollamt Nesserland beviljade Nordex en frist för uppvisande på en vecka. När bolaget uppvisade denna licens inom denna frist förde Zollamt Nesserland upp de exporterade varorna på licensen.
Den 22 maj 2002 inkom Nordex med en ansökan om differentierat exportbidrag till Hauptzollamt Hamburg-Jonas, vilken var behörig myndighet för att betala detta bidrag. Till denna ansökan var bifogad en blankett daterad den 7 maj 2002 som upprättats av provisoriska tullmyndigheten i Kosovo, United Nations Interim Administration Mission in Kosovo (UNMIK), i vilken det fastställdes att osten övergått till fri omsättning i Kosovo.
Hauptzollamt Hamburg-Jonas avslog genom beslut av den 9 augusti 2002 ansökan om utbetalning av exportbidrag, med motiveringen att exporten skett utan giltig exportlicens. Nordex begärde omprövning av detta beslut. Hauptzollamt Hamburg-Jonas vidhöll vid omprövning sitt tidigare beslut. Nordex väckte därefter talan vid Finanzgericht Hamburg med yrkande om att beviljas nämnda exportbidrag.
Det var först under åren 2004 och 2005 som det upptäcktes att det fanns oegentligheter i de kosovanska handlingarna. Tullmyndighetens stämpel på den handling i vilken övergången till fri omsättning i Kosovo fastställdes var förfalskad. Med stöd av artikel 51 i förordning nr 800/1999 påförde därför Hauptzollamt Hamburg-Jonas Nordex en sanktion genom ett ändringsbeslut av den 25 januari 2006.
Som en följd av detta yrkade Nordex i det fortfarande pågående domstolsförfarandet avseende beviljande av exportbidrag vid Finanzgericht Hamburg även att den påförda sanktionen skulle ogiltigförklaras. Nordex inkom härvidlag med nya handlingar i form av skrivelser från UNMIK:s tullmyndighet och en styrkt kopia av ett ursprungligt tullklareringsintyg som upprättats av nämnda myndighet.
Finanzgericht Hamburg ogillade Nordex talan. Enligt nämnda domstol var Hauptzollamt Hamburg-Jonas förvisso bunden av Zollamt Nesserlands beslut att förlänga fristen och kunde således inte avslå ansökan om betalning av exportbidrag med hänvisning till att exportcertifikatet ingetts för sent. Eftersom Nordex först under domstolsförfarandet inkommit med handlingar som styrkte att alla tullformaliteter för import till Kosovo hade uppfyllts, hade dessa handlingar dock inte ingetts inom de föreskrivna fristerna, närmare bestämt den frist på tolv månader som föreskrivs i artikel 49.2 i förordning nr 800/1999, eller, om denna frist inte hålls, inom den frist på arton månader som nämns i artikel 50.2 i förordningen. Exportbidraget kunde följaktligen inte utbetalas och därmed skulle även en sanktion enligt artikel 51 i förordning nr 800/1999 påföras.
Nordex överklagade denna dom till Bundesfinanzhof (federal finansdomstol).
Bundesfinanzhof anser att lösningen på tvisten beror på huruvida artikel 4 i förordning nr 800/1999 innebär att den rätt till exportbidrag som är saken i det nationella målet är avhängig av iakttagandet av vissa förfaranderegler, bland annat dem som följer av artikel 24.2 i förordning nr 1291/2000. Bundesfinanzhof har emellertid angett att denna fråga endast uppkommer för det fall den behöriga myndigheten för betalningen av exportbidraget inte är bunden av den ytterligare frist för att inkomma med exportlicensen som exporttullkontoret beviljade.
Dessutom hyser Bundesfinanzhof tvivel angående huruvida den frist på tolv månader som föreskrivs i artikel 49.2 i förordning nr 800/1999 är tillämplig i de fall då dröjsmålet med att inkomma med bevisning för att varorna anlänt till bestämningsorten varken hindrat eller försenat förfarandet för beviljande av exportbidrag, eftersom de behöriga myndigheterna avslagit Nordex ansökan på andra grunder.
Vad vidare gäller tillämpningen av en sanktion anser Bundesfinanzhof att det inte klart framgår av artikel 51.1 i förordning nr 800/1999, såsom denna har tolkats av EU-domstolen, att en sanktion även ska påföras när handlingarna som ska styrka att varorna anlänt till bestämningsorten visar sig vara förfalskade, men under domstolsförfarandet har ersatts av handlingar som uppfyller gällande krav.
Mot denna bakgrund beslutade Bundesfinanzhof att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Ska vad gäller beviljande av exportbidrag det anses föreligga ett korrekt uppvisande av en exportlicens enligt artikel 4.1 i förordning [nr 800/1999] om exporttullkontoret har godtagit exportdeklarationen utan att licensen har uppvisats, på villkor att exportören skulle inge licensen inom en viss tid, vilket sedan har skett?
2)
Om fråga 1 ska besvaras nekande: Utgör det ett tvingande krav enligt artikel 4.1 i förordning [nr 800/1999] att exportören uppvisar en exportlicens redan vid inlämnandet av exportdeklarationen, eller är det tillräckligt att denne lämnar in en exportlicens (som denne tilldelats före exporten) först vid utbetalningsförfarandet?
3)
Kan en exportör som först har lämnat in förfalskade tulldokument för att styrka att exportvarorna anlänt till destinationslandet inge giltiga tulldokument efter det att de frister för uppvisande som är fastställda i förordning [nr 800/1999] har löpt ut, för att inte förlora rätten till exportbidrag, om det försenade uppvisandet inte har försenat eller försvårat genomförandet av utbetalningsförfarandet, eftersom bidragsansökan först avslogs på andra grunder än avsaknaden av uppvisande av sådana bevis för att varorna hade anlänt till bestämningsorten och dessa ingavs efter att det framkommit att dessa handlingar var förfalskade?
4)
Ska en sanktion enligt artikel 51 i förordning [nr 800/1999] tillämpas om det exportbidrag som begärts visserligen motsvarar det som faktiskt ska beviljas, men exportören vid utbetalningsförfarandet först hade lämnat in handlingar på grundval av vilka denne inte skulle ha kunnat beviljats exportbidrag?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Bundesfinanzhof har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida inlämnandet av en exportlicens kan anses ha skett i enlighet med artikel 4.1 i förordning nr 800/1999 när exporten skedde utan denna licens, men då existensen av denna licens var styrkt vid tidpunkten för exportdeklarationen och exportören uppvisade licensen inom den ytterligare tidsfrist på en vecka som beviljats för detta ändamål av behörigt tullkontor.
Domstolen konstaterar att det i artikel 4.1 i förordning nr 800/1999 föreskrivs att det för rätt till exportbidrag krävs uppvisande av exportlicens för behörig tullmyndighet.
Artikel 4 i förordning nr 800/1999 återfinns bland de allmänna bestämmelserna om rätt till exportbidrag i denna förordning. Det bör därför påpekas att domstolen vad gäller artikel 3 i kommissionens förordning (EEG) nr 3665/87 av den 27 november 1987 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter (
EGT L 351, s. 1
; svensk specialutgåva, område 3, volym 24, s. 216), vilken motsvarar artikel 5 i förordning nr 800/1999 och som utgör del av samma allmänna bestämmelser, har funnit att de upplysningar som avses i nämnda artikel 3 inte enbart syftar till en matematisk beräkning av det exakta bidragsbeloppet, utan främst till att fastställa om sökanden har rätt till detta bidrag eller ej och att utlösa systemet för kontroll av bidragsansökan (dom Dachsberger & Söhne, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
Vad gäller de undersökningar som ska göras föreskrivs i artikel 5.7 i förordning nr 800/1999 att det behöriga tullkontoret måste vara i stånd att genomföra den fysiska kontrollen av produkter för vilka exportbidrag sökts och vidta identifieringsåtgärder för transporten till det tullkontor där utförsel från unionens territorium ska ske.
Dessa kontroller är nämligen nödvändiga för att syftena med unionsbestämmelserna avseende exportbidrag ska kunna uppnås (se, för ett liknande resonemang, dom Dachsberger & Söhne,
EU:C:2009:172
, punkt 41 och där angiven rättspraxis, och dom Südzucker m.fl., C‑608/10, C‑10/11 och C‑23/11,
EU:C:2012:444
, punkt 43).
Uppvisandet av exportlicensen är således en viktig del av systemet för kontroll av ansökningar om exportbidrag.
Emellertid finns det i förordning nr 800/1999 inte några mer precisa krav avseende uppvisandet av exportlicensen. Dessa mer precisa krav framgår av förordning nr 1291/2000. Såsom framgår av skäl 15 i förordning nr 1291/2000 ger denna licens rätt att exportera. Den måste följaktligen visas upp när exportdeklarationen godtas.
I artikel 24.1 i förordning nr 1291/2000 föreskrivs att exportlicensen ska uppvisas vid den tullmyndighet som tar emot exportdeklarationen. Enligt artikel 24.2 i förordningen ska licensen uppvisas eller stå till tullmyndigheternas förfogande när denna deklaration tas emot.
Enligt artikel 25 i förordning nr 1291/2000 får genom undantag från bestämmelserna i artikel 24 i förordningen en medlemsstat godkänna att exportlicensen deponeras hos det utfärdande organet eller i förekommande fall hos den myndighet som står för utbetalningen av bidraget.
Vidare anges i skäl 16 i förordning nr 1291/2000 att när ett förenklat exportförfarande används, kan en exportlicens medföra befrielse från kravet på att visa upp licens för tullmyndigheten eller att licensen får visas upp i efterhand. Trots det måste exportören inneha licensen den dag som räknas som dag för godtagande av exportdeklarationen.
Det framgår således av artiklarna 24 och 25 i förordning nr 1291/2000 och av skäl 16 i samma förordning att unionslagstiftaren avsett att exportören, i vissa situationer, ska ha möjlighet att antingen ställa exportlicensen till tullmyndigheternas förfogande eller uppvisa exportlicensen vid ett senare tillfälle.
Att dessa undantag finns visar att uppvisandet av exportlicensen vid tidpunkten för godtagandet av exportdeklarationen inte under några omständigheter är ett tvingande villkor för att exportbidrag ska beviljas. Detta gäller dock under förutsättning att syftena med unionens bestämmelser om exportbidrag inte äventyras och att de fysiska kontrollerna har kunnat genomföras av de behöriga myndigheterna.
I förevarande fall är det utrett att exportlicensen existerade vid den tidpunkt då exportdeklarationen godtogs och att det behöriga tullkontoret erhållit kännedom om detta. Vidare förefaller dröjsmålet vid översändandet till denna byrå av den exportlicens som upprättats av de danska myndigheterna inte direkt kunna tillskrivas Nordex. Slutligen framgår det inte av beslutet om hänskjutande att uppvisandet av exportlicensen efter ingivandet av exportdeklarationen utgjort ett hinder för de nödvändiga fysiska kontrollerna, vilka har utförts av det behöriga tullkontoret.
Vad gäller frågan huruvida den behöriga myndigheten för betalningen av exportbidraget hade rätt att inte följa den behöriga tullmyndighetens beslut om beviljande av en ytterligare frist erinrar domstolen om att unionens tullbestämmelser ska tolkas så, att det tullkontor som är behörigt för utbetalning av exportbidrag är bundet av exporttullkontorets beslut, om beslutet uppfyller alla formella och materiella krav för ett ”beslut” som föreskrivs både i artikel 4 led 5 i tullkodexen och i de relevanta bestämmelserna i den aktuella nationella rätten (se, för ett liknande resonemang, dom Südzucker m.fl.,
EU:C:2012:444
, punkterna 64–67).
Det ankommer dock på den nationella domstolen att undersöka huruvida det aktuella beslutet uppfyller dessa villkor (se, för ett liknande resonemang, dom Südzucker m.fl.,
EU:C:2012:444
, punkt 67).
Av det ovan anförda följer att artikel 4.1 i förordning nr 800/1999, jämförd med artikel 24 i förordning nr 1291/2000, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för utbetalning av exportbidraget under sådana särskilda omständigheter som är aktuella i det nationella målet, när exporten skedde utan exportlicens, men då existensen av denna licens var styrkt vid tidpunkten för exportdeklarationen och exportören uppvisade licensen inom den ytterligare tidsfrist på en vecka som beviljats för detta ändamål av behörigt tullkontor.
Den andra frågan
Med beaktande av svaret på den första frågan behöver den andra frågan inte besvaras.
Den tredje frågan
Bundesfinanzhof har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida en exportör som först har lämnat in förfalskade tulldokument för att styrka att exportvarorna anlänt till destinationslandet kan inge giltiga tulldokument efter det att de frister som är fastställda i artiklarna 49 och 50 i förordning nr 800/1999 har löpt ut, under ett pågående domstolsförfarande avseende beviljande av exportbidrag, om beviljandet av ansökan försenats av andra skäl än sådana som avser bevisningen för att nämnda varor hade anlänt till destinationen.
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt artikel 49.1 i förordning nr 800/1999 ska exportören inkomma med en uttrycklig begäran om utbetalning av exportbidraget. Av artikel 49.2 i förordningen framgår att exportören utom vid force majeure har tolv månader på sig från den dag då exportdeklarationen togs emot att till behöriga nationella myndigheter inkomma med de dokument som rör betalningen av bidraget.
Vad gäller fristen på tolv månader har domstolen funnit att det genom denna frist tas hänsyn till medlemsstaternas myndigheters intresse av att avsluta ärendena gällande exportbidrag inom en rimlig tid (se, för ett liknande resonemang, avseende motsvarande bestämmelser i artikel 47.2 i förordning nr 3665/87, dom Eribrand, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, punkt 40).
I unionslagstiftningen tas emellertid även hänsyn till att svårigheter kan uppstå för exportörerna att få tag på tullhandlingar från det importerande tredje landets myndigheter, på vilka de inte har möjlighet att göra påtryckningar. Unionslagstiftningen ger därför behöriga nationella myndigheter möjlighet att bevilja den berörda exportören ytterligare tid (se, för ett liknande resonemang, dom Eribrand,
EU:C:2003:364
, punkterna 41 och 42).
Det framgår nämligen av systematiken och av andemeningen i de tillämpliga bestämmelserna, och i synnerhet av artikel 49 i förordning nr 800/1999, att det inte är avsikten att en omsorgsfull exportör per automatik ska fråntas de föreskrivna exportbidragen i de fall där det är omöjligt för denne – trots att exportören har vidtagit samtliga åtgärder som det ankommer på denne att utföra – att visa upp de handlingar som erfordras för att exportbidragen ska betalas ut, på grund av att handlingarna i fråga har förkommit av orsaker som exportören inte råder över (se, för ett liknande resonemang, dom Bonn Fleisch, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, punkt 46).
I artikel 49.4 i förordning nr 800/1999 föreskrivs således att när de handlingar som ska styrka att en produkt tullbehandlats för import inte kan läggas fram inom fristen på tolv månader, trots exportörens ansträngningar att få tag på dem och överlämna dem i tid, får exportören på begäran därom beviljas ytterligare tid.
Ordalydelsen i artikel 49 i förordning nr 800/1999 innehåller inte någon begränsning av hur lång ytterligare tid som kan beviljas. Av den uttryckliga hänvisningen i artikel 50.2 i förordningen till de frister som föreskrivs i artikel 49.2 och 49.4 i förordningen framgår det dock, för det fall en exportör har beviljats ytterligare tid, att denne har ytterligare sex månader på sig att inkomma med fullständiga handlingar efter utgången av denna tid för att på så sätt erhålla en utbetalning av 85 procent av den summa som skulle ha betalats om alla krav hade uppfyllts (se, för ett liknande resonemang, dom Eribrand,
EU:C:2003:364
, punkt 45).
Däremot beviljas inget exportbidrag om fristerna för exporten eller för att lämna in de bevis som krävs för att erhålla bidrag överskrids, såsom framgår av tjugofemte skälet i förordning nr 3665/87. Domstolen har därför vad gäller förordning nr 3665/87 funnit att åsidosättandet av förfarandebestämmelserna i förordningen kan medföra att rätten till exportbidrag antingen begränsas eller förloras. Detta är bland annat fallet när en exportör inte lägger fram de bevis som krävs för att erhålla ett exportbidrag förrän efter utgången av de frister som anges i artiklarna 47.2 och 48.2 i förordning nr 3665/87, vilkas innehåll i huvudsak är identiskt med det i artiklarna 49.2 och 50.2 i förordning nr 800/1999 (dom Laub, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, punkt 16).
Denna slutsats påverkas inte av omständigheten att det sena uppvisandet av beviset för att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet inte hade någon påverkan på genomförandet av förfarandet för beviljande av exportbidrag. Att detta förfarande försenades berodde på andra grunder än dem avseende bevisningen för att varorna anlänt.
Om ett sådant försenat uppvisande godtogs skulle inte endast artiklarna 49 och 50 i förordning nr 800/1999 och de behöriga myndigheternas möjlighet att på exportörens begäran bevilja en förlängning av tidsfristerna förlora all ändamålsenlig verkan, utan även förfarandet för kontroll av ansökningar om exportbidrag skulle förlora all sådan verkan. Om giltiga handlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet kunde uppvisas efter att det fastställts att de handlingar som ursprungligen ingetts var förfalskade skulle exportören nämligen kunna anpassa sin ansökan om exportbidrag som det passade honom eller enligt utgången av en eventuell kontroll och därmed, bland annat, undgå sanktioner enligt artikel 51 i förordning nr 800/1999, och således beröva denna bestämmelse dess avskräckande karaktär och en stor del av dess ändamålsenliga verkan.
I detta sammanhang kan tidsutdräkten för de behöriga nationella myndigheternas undersökningar, vilka gjort det möjligt att fastställa att handlingarna till styrkande av att de exporterade varorna anlänt till destionationslandet var förfalskade, inte jämställas med force majeure i den mening som avses i artikel 49.2 i förordning nr 800/1999, i den mån som, såsom framgår av näst sista skälet i förordning nr 3665/87, nationella myndigheters förseningar kan utgöra force majeure om de är av administrativ natur och exportören inte kunnat påverka dem.
Enligt domstolens fasta praxis gäller att även om det fel som exportörens avtalspart gjort sig skyldig till kan utgöra en omständighet utanför exportörens kontroll, är detta ändå en normal affärsrisk och kan inte betraktas som oförutsebar i samband med en kommersiell transaktion. Exportören kan fritt välja sina avtalsparter och det ankommer på denne att vidta lämpliga försiktighetsåtgärder, antingen genom att införa nödvändiga klausuler i avtalen eller genom att teckna en särskild försäkring (se, för ett liknande resonemang, dom AOB Reuter, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, punkt 36 och där angiven rättspraxis, och dom Eurofit, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, punkt 43).
Av det ovan anförda följer att artiklarna 49 och 50 i förordning nr 800/1999 ska tolkas så, att – utom vid force majeure – en exportör som för att styrka att exportvarorna anlänt till destinationslandet har ingett tullhandlingar som senare visar sig vara förfalskade inte efter det att de frister som är fastställda i nämnda artiklar har löpt ut under ett pågående domstolsförfarande avseende beviljande av exportbidrag därefter kan inge giltiga tulldokument, trots att beviljandet av ansökan försenats av andra skäl än sådana som avser bevisningen för att dessa varor hade anlänt till bestämningsorten.
Den fjärde frågan
Bundesfinanzhof har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999 ska tolkas så, att en sanktion enligt denna bestämmelse ska åläggas om exportören inom de föreskrivna fristerna har uppvisat handlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet och dessa visar sig vara förfalskade, trots att det framgår av giltiga handlingar, vilka inlämnats under förfarandet, att det exportbidrag som begärts motsvarar det som faktiskt skulle ha beviljats.
För att bedöma tillämpningsområdet för artikel 51 i förordning nr 800/1999 erinrar domstolen om att enligt skälen 63 och 64 i förordningen har unionslagstiftningen till syfte, mot bakgrund av de erfarenheter som vunnits, att bekämpa oegentligheter, särskilt bedrägeri som drabbar unionens budget, genom att införa sanktioner för att stimulera exportörerna att iaktta bestämmelserna på området (se, för ett liknande resonemang, dom Elfering Export, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, punkt 31). Dessa sanktioner bör tillämpas utan hänsyn till exportörens subjektiva skuld (dom Eurofit,
EU:C:2013:487
, punkt 38).
Av detta följer att den skuld som ligger till grund för sanktionen i artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999 i princip är av objektiv natur (se, vad gäller bestämmelserna i artikel 11.1 första stycket a i förordning nr 3665/87, som har ett i huvudsak identiskt innehåll som denna bestämmelse i förordning nr 800/1999, dom AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, punkt 19). Den nedsättning av exportbidraget som föreskrivs i artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999 är således tillämplig också när exportören inte har gjort sig skyldig till något fel (se, för ett liknande resonemang, dom AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, punkt 17).
Det ska även påpekas att bestämmelserna om sanktioner har till syfte att säkerställa att unionsbestämmelserna i allmänhet iakttas och inte enbart en del av dem eller vissa särskilda bestämmelser (se, dom Elfering Export,
EU:C:2006:260
, punkt 32). Bestämmelserna om sanktioner gör således inte skillnad mellan formella villkor avseende iakttagandet av tidsfrister och materiella villkor avseende deklarationernas innehåll.
I förevarande fall har de handlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet, vilka har ingetts inom de föreskrivna fristerna, visat sig vara förfalskade. Den berörda exportören har således inte inom fristen uppvisat alla de handlingar som krävs enligt de aktuella bestämmelserna. Följaktligen ska sanktionen i artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999 åläggas exportören, om inte något av de undantagsfall är för handen som anges i den uttömmande förteckning som nämns i artikel 51.3 i förordningen. Inget nytt undantag, exempelvis avseende avsaknad av fel från exportörens sida, kan läggas till den uttömmande förteckningen (se, för ett liknande resonemang, dom AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, punkt 36, och dom Eurofit,
EU:C:2013:487
, punkt 43).
Av ovanstående följer att artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999 ska tolkas så, att sanktionen enligt denna bestämmelse ska åläggas om exportören inom de föreskrivna fristerna har uppvisat handlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet och dessa visar sig vara förfalskade, trots att det framgår av giltiga handlingar, vilka inlämnats under förfarandet, att det exportbidrag som begärts motsvarar det som faktiskt skulle ha beviljats.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

1)
Artikel 4.1 i kommissionens förordning (EG) nr 800/1999 av den 15 april 1999 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2299/2001 av den 26 november 2001, jämförd med artikel 24 i kommissionens förordning (EG) nr 1291/2000 av den 9 juni 2000 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med import- och exportlicenser samt förutfastställelselicenser för jordbruksprodukter, ska tolkas så, att den inte utgör hinder för utbetalning av exportbidraget under sådana särskilda omständigheter som är aktuella i det nationella målet, när exporten skedde utan exportlicens, men då existensen av denna licens var styrkt vid tidpunkten för exportdeklarationen och exportören uppvisade licensen inom den ytterligare tidsfrist på en vecka som beviljats för detta ändamål av behörigt tullkontor.

2)
Artiklarna 49 och 50 i förordning nr 800/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 2299/2001, ska tolkas så, att – utom vid force majeure – en exportör som för att styrka att exportvarorna anlänt till destinationslandet har ingett tullhandlingar som senare visar sig vara förfalskade inte efter det att de frister som är fastställda i nämnda artiklar har löpt ut under ett pågående domstolsförfarande avseende beviljande av exportbidrag därefter kan inge giltiga tulldokument, trots att beviljandet av ansökan försenats av andra skäl än sådana som avser bevisningen för att dessa varor hade anlänt till bestämningsorten.

3)
Artikel 51.1 a i förordning nr 800/1999, i dess lydelse enligt förordning nr 2299/2001, ska tolkas så, att sanktionen enligt denna bestämmelse ska åläggas om exportören inom de föreskrivna fristerna har uppvisat handlingar som styrker att de exporterade varorna anlänt till destinationslandet och dessa visar sig vara förfalskade, trots att det framgår av giltiga handlingar, vilka inlämnats under förfarandet, att det exportbidrag som begärts motsvarar det som faktiskt skulle ha beviljats.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.