CELEX: 62012CJ0050
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Plastikāta rūpniecisko maisu tirgus
Mātesuzņēmuma vainojamība meitasuzņēmuma izdarītajā pārkāpumā
Mātesuzņēmuma solidāra atbildība par meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu
Pārmērīgi ilga tiesvedība Vispārējā tiesā
Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips

Ar apelācijas sūdzību
Kendrion NV
(turpmāk tekstā – “
Kendrion
” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 16. novembra spriedumu lietā T‑54/06
Kendrion
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), kā arī atcelt vai – pakārtoti – samazināt ar šo lēmumu tai uzlikto naudas sodu.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), ar kuru tika aizstāta Padomes 1962. gada 6. februāra Regula Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL 81. un 82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), 23. panta 2. un 3. punktā, ar kuriem aizstāts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts, noteikts:
“2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās [tie] tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] 81. vai 82. pantu [..]
[..]
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās [tā] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
[..]
3.   Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
Kendrion
ir saskaņā ar Nīderlandes tiesībām dibināta akciju sabiedrība.
1995. gada 8. jūnijā
Kredest Beheer BV
, kas ir
Combattant Holding BV
– kurš savukārt bija
Kendrion
pilnībā piederošs meitasuzņēmums – pilnībā piederošs meitasuzņēmums, pārņēma no
DSM NV
visas Edamā [
Edam
] (Nīderlande) un Bērsē [
Beerse
] (Beļģija) esošās
Fardem
grupas aktīvus un darbības.
1995. gada novembrī apelācijas sūdzības iesniedzēja pārdeva
Fardem
grupas Beļģijā aktīvus. 1995. gada decembrī meitasuzņēmums
Kredest Beheer BV
tika pārsaukts par
Fardem Holding BV
. 2001. gada septembrī tas tika juridiski apvienots ar sabiedrībām
Fardem Packaging BV
un
CAT International BV
. Nosaukums
Fardem Holding
tad tika nomainīts uz
Fardem Packaging BV
(turpmāk tekstā – “
Fardem Packaging
”).
2001. gada novembrī
British Polythene Industries plc
informēja Komisiju par karteļa esamību rūpniecisko maisu nozarē.
Pēc tam, kad Komisija 2002. gada jūnijā veica pārbaudes un 2002. un 2003. gadā nosūtīja
Fardem Packaging
informācijas pieprasījumus, Komisija 2004. gada 29. aprīlī uzsāka administratīvo procesu un pieņēma paziņojumu par iebildumiem attiecībā pret vairākām sabiedrībām, tostarp
Fardem Packaging
un
Kendrion
.
Starplaikā, 2003. gada septembrī,
Kendrion
bija nodevusi īpašuma tiesības uz
Fardem Packaging
tās vadītājiem.
2005. gada 30. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kura 1. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteikts, ka
Fardem Packaging
un
Kendrion
ir pārkāpušas EKL 81. pantu, pirmā – no 1982. gada 6. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam un otrā – no 1995. gada 8. jūnija līdz 2002. gada 26. jūnijam piedalīdamās virknē vienošanos un saskaņotu darbību plastikāta rūpniecisko maisu nozarē Beļģijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Luksemburgā un Nīderlandē, nosakot cenas, kopējus modeļus cenu aprēķināšanai, sadalot tirgus daļas un pārdošanas kvotas, sadalot klientus, darījumus un pasūtījumus, saskaņoti iesniedzot piedāvājumus konkursiem un apmainoties ar individualizētu informāciju.
Šī iemesla dēļ Komisija strīdīgā lēmuma 2. panta pirmās daļas d) punktā
Kendrion
uzlika naudas sodu EUR 34 miljonu apmērā, precizējot, ka no šīs summas
Fardem Packaging
ir solidāri un atsevišķi atbildīga par summu EUR 2,20 miljonu apmērā.
Pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 22. februārī,
Kendrion
cēla prasību par strīdīgo lēmumu. Būtībā tā galvenokārt lūdza, lai Vispārējā tiesa šo lēmumu pilnībā vai daļēji atceļ, vai – pakārtoti – atceļ tai ar šo lēmumu uzlikto naudas sodu vai samazina tā summu.
Vispārējā tiesa
Kendrion
sniegtajā argumentācijā identificēja astoņus pamatus. Pirmie septiņi pamati bija par EKL 81. un 253. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu, kā arī par vairāku vispārējo tiesību principu pārkāpumu, jo, pirmkārt, strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa neesot atbilstoša tā pamatojumam; otrkārt, Komisija kļūdaini pieņēmusi, ka
Kendrion
un
Fardem Packaging
bija viena ekonomiska vienība; treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja kļūdaini esot atzīta par atbildīgu
Fardem Packaging
izdarītajā pārkāpumā; ceturtkārt, ar strīdīgo lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējai kā mātesuzņēmumam uzlikts naudas sods, kas bija lielāks nekā meitasuzņēmumam, kas tika atzīts par solidāri atbildīgu, uzliktais naudas sods; piektkārt, attieksme pret apelācijas sūdzības iesniedzēju atšķīrusies no attieksmes pret citiem mātesuzņēmumiem, kuri tika atzīti par solidāri atbildīgiem par pārkāpumiem, ko izdarījuši meitasuzņēmumi. Sestkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka ir pārkāptas minētās tiesību normas, jo
Fardem Packaging
tika noteikta naudas soda pamatsumma EUR 60 miljonu apmērā, un, septītkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējai tika uzlikts naudas sods EUR 34 miljonu apmērā. Astotais pamats bija par to, ka ir pārkāptas Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL 65. panta 5. punktu] (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
).
Ar 2011. gada 12. janvāra vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzēja atbildēja uz jautājumu, ko Vispārējā tiesa tai bija uzdevusi saskaņā ar tās Reglamenta 64. pantu, vēlēdamās uzzināt apelācijas sūdzības iesniedzējas viedokli par Tiesas 2009. gada 10. septembra lietā
C-97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija (Krājums, I-8237. lpp.)
ietekmi uz otro tās prasības pamatu.
2011. gada 9. martā notikušajā tiesas sēdē
Kendrion
apgalvoja, ka tiesvedības ilgums Vispārējā tiesā bija pārmērīgs. Vispārējā tiesa šo argumentu noraidīja pārsūdzētā sprieduma 18. punktā kā neefektīvu.
Izskatījusi visus
Kendrion
prasības pamatojumam izvirzītos pamatus, Vispārējā tiesa to noraidīja pilnībā.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Kendrion
prasījumi Tiesai ir šādi:
—
pilnībā vai daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
pilnībā vai daļēji atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz to;
—
atcelt tai uzlikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru;
—
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest
Kendrion
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Piemērojot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 24. pantu un sava Reglamenta 61. pantu, Tiesa lūdza lietas dalībniekus, Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi, kā arī dalībvalstis atbildēt uz jautājumiem par kritērijiem, kas ļautu novērtēt tiesvedības ilguma Vispārējā tiesā saprātīgumu, kā arī par pasākumiem, kas spētu labot tās pārmērīgā ilguma radītās sekas.
Par apelācijas sūdzību
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu, kas jāizskata pirmais, jo tas attiecas uz jautājumu par to, vai
Kendrion
un tās meitasuzņēmums, proti,
Fardem Packaging
, var tikt uzskatīti par tādiem, kas veido vienu ekonomisku vienību, apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pierādīšanas pienākuma sadali saistībā ar
Kendrion
īstenoto izšķirošo ietekmi uz tās meitasuzņēmumu un veikusi kļūdainu vērtējumu, kā arī nepietiekami pamatojusi pierādījumus, ko šajā sakarā iesniedza Komisija un pati apelācijas sūdzības iesniedzēja.
Kendrion
apgalvo, ka strīdīgajā lēmumā Komisija, lai pierādītu, ka
Kendrion
un tās meitasuzņēmums veido ekonomisku vienību, balstījās ne vien uz prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, bet arī uz papildu pierādījumiem. Pieņēmusi šo analīzi un pārsūdzētā sprieduma 33. punktā norādījusi, ka “jāpārbauda, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā gan attiecībā uz [strīdīgajā] lēmumā norādītajiem papildu pierādījumiem, gan attiecībā uz apstākļiem, uz ko atsaukusies [apelācijas sūdzības iesniedzēja], lai atspēkotu izšķirošas ietekmes prezumpciju”, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 53. punktā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, norādot, ka tā tikai “[apsvērs], vai [apelācijas sūdzības iesniedzējai] sekmīgi ir izdevies atspēkot šos četrus papildu pierādījumus”. Tādējādi tā esot ignorējusi to, ka pierādīšanas pienākums bija Komisijai.
Turklāt kļūdaina šo papildu pierādījuma vērtējuma dēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68. punktā nonākusi pie secinājuma, ka Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un
Fardem Packaging
veidoja vienu ekonomisku vienību. Katrā ziņā Vispārējā tiesa savu lēmumu šajā ziņā neesot pietiekami pamatojusi.
Pat pieņemot, ka Vispārējās tiesas veiktais šo papildu pierādījumu vērtējums būtu pareizs, tomēr Vispārējā tiesa esot ignorējusi vai neesot pietiekami pārbaudījusi argumentus, kurus norādīja
Kendrion
, lai pierādītu
Fardem Packaging
komerciālo patstāvību.
Komisija uzskata, ka otrais pamats, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi savas apelācijas sūdzības atbalstam, ir jānoraida.
Atzīstot
Kendrion
par atbildīgu par
Fardem Packaging
izdarīto pārkāpumu, Komisija esot balstījusies vienīgi uz to, ka šī pēdējā minētā sabiedrība lietas faktu laikā bija apelācijas sūdzības iesniedzējai pilnībā piederošs meitasuzņēmums, un uz prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmumu šādā situācijā. Lai gan strīdīgajā lēmumā šādas ietekmes pastāvēšanas pierādīšanai minēti četri papildu pierādījumi, tie netika uzskatīti par noteicošiem.
Attiecībā uz Vispārējās tiesas vērtējumu par strīdīgajā lēmumā minēto papildu pierādījumu pierādošo spēku kā uz pierādījumiem, uz ko
Kendrion
atsaukusies, lai pierādītu, ka nepastāvēja tās izšķiroša ietekme uz tās meitasuzņēmumu, Komisija uzskata, ka
Kendrion
argumentācija ir nepieņemama.
Tiesas vērtējums
Lai izvērtētu šo pamatu, jāatgādina
Kendrion
argumentācija pirmajā instancē.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 31. un 32. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja pēc iepriekš minētā sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija pasludināšanas atteicās no apgalvojuma, ka tas vien, ka mātesuzņēmumam pilnībā pieder tā meitasuzņēmuma kapitāls, ir nepietiekami, lai pamatotu atspēkojamu prezumpciju, saskaņā ar kuru mātesuzņēmums īsteno izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmuma rīcību. Atsaukdamās uz Vispārējās tiesas 2010. gada 27. oktobra sprieduma lietā
T-24/05
Alliance One International
u.c./Komisija (Krājums, II-5329. lpp.)
155. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzēja tomēr apgalvo, ka gadījumos, kad Komisija balsta prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tā meitasuzņēmumu ne vien uz to, ka mātesuzņēmumam pieder viss šī pēdējā uzņēmuma kapitāls, bet arī uz papildu pierādījumiem, jāpārliecinās, vai ar šiem pierādījumiem juridiski pietiekami pierādīts, ka mātesuzņēmums faktiski īsteno šādu ietekmi uz meitasuzņēmuma rīcību.
Šajā ziņā jānorāda, ka šajā lietā Komisija strīdīgā lēmuma 580. apsvērumā ir
expressis verbis
atsaukusies uz prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, pirms šī paša lēmuma 584. apsvērumā norādīt, ka šī pieeja tiks sīki precizēta attiecībā uz katru attiecīgo uzņēmumu.
Fardem Packaging
veltītajos apsvērumos Komisija, pirmkārt, šī paša lēmuma 590. apsvērumā atgādināja, ka ar starpposma sabiedrības starpniecību
Kendrion
piederēja viss
Fardem Packaging
kapitāls un ka šī konstatācija tai likusi nosūtīt
Kendrion
paziņojumu par iebildumiem. Otrkārt, minētā lēmuma 594.–597. apsvērumā tā norādīja administratīvā procesa vēlākā posmā gaismā nākušus papildu faktorus, kas, pēc tās domām, liecina par
Kendrion
ietekmes uz tās meitasuzņēmumu pastāvēšanu.
Šajā kontekstā ir jāpārbauda Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētajā spriedumā. Tā, 49.–51. punktā atgādinājusi judikatūru par prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 52. punktā piebilda, ka, lai atspēkotu šo prezumpciju, “pirmkārt, mātesuzņēmumam jānodod Komisijas vērtējumam jebkāda informācija par organizatoriskajām, saimnieciskajām un juridiskajām saiknēm starp tā meitasuzņēmumu un pašu [..] un, otrkārt, Komisijai savukārt ir pienākums novērtēt visu informāciju par saiknēm, kas varētu pierādīt, ka meitasuzņēmums rīkojās patstāvīgi attiecībā pret savu mātesuzņēmumu un ka abas sabiedrības tādējādi neveido ekonomisku vienību”.
Pārsūdzētā sprieduma 53. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šajā lietā Komisija neaprobežojās ar atsauci uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai piederēja viss
Fardem Packaging
pamatkapitāls, bet atsaucās arī uz citiem četriem papildu faktoriem. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka jāpārbauda, vai apelācijas sūdzības iesniedzējai ir izdevies atspēkot šos četrus papildu faktorus. Tā to veica minētā sprieduma 54.–60. punktā, pirms tā 63.–67. punktā analizējot apstākļus, uz kuriem atsaukusies apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai atspēkotu prezumpciju par pašas īstenotas izšķirošas ietekmes uz savu meitasuzņēmumu pastāvēšanu.
Pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka “[apelācijas sūdzības iesniedzēja] nav spējusi atspēkot ne vairuma Komisijas norādīto papildu pierādījumu pierādošo spēku, ne prezumpciju par [apelācijas sūdzības iesniedzējas] īstenotu faktisku kontroli pār tās meitasuzņēmuma rīcību”.
Ņemot vērā šādi izklāstīto Vispārējās tiesas argumentāciju, nevar piekrist apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentam, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 53. punktā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliekot pienākumu “atspēkot” četrus strīdīgajā lēmumā Komisijas minētos papildu faktorus, lai gan tieši šai iestādei bija jāpierāda šo faktoru pierādošais spēks. Faktiski, pirmkārt, no minētā sprieduma 54.–60. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa pārbaudīja šo papildu faktoru pierādošo spēku un secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atspēkojusi tikai viena no papildu pierādījumiem pierādošo spēku. Otrkārt, no šī paša sprieduma 63.–67. punkta izriet, ka
Kendrion
nav spējusi atspēkot prezumpciju par tās faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi uz savu meitasuzņēmumu.
Tādējādi šī lieta atšķiras no lietām, kurās tika pasludināts 2012. gada 19. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑628/10 P un C‑14/11 P
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c. Šajā ziņā tikai jānorāda, ka pirmajā instancē pasludinātajā spriedumā Vispārējā tiesa bija atzinusi, ka neviens no apstrīdētajā lēmumā esošajiem papildu pierādījumiem nevarēja apstiprināt prezumpciju par to, ka mātesuzņēmums bija faktiski īstenojis izšķirošu ietekmi uz savu meitasuzņēmumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 54. punkts).
Tādējādi Vispārējā tiesa nepieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 68. punktā nospriezdama, ka, ņemot vērā, pirmkārt, prezumpciju par mātesuzņēmuma īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu un, otrkārt, trīs papildu faktorus, kas apstiprināja šādu izšķirošu ietekmi, “Komisija varēja [..] pamatoti uzskatīt, ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] un
Fardem Packaging
veidoja vienu ekonomisku vienību un ka tādējādi
Fardem Pakaging
pret konkurenci vērstā rīcība varēja tikt attiecināta uz [apelācijas sūdzības iesniedzēju]”.
Tā kā
Kendrion
apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto pārbaudīto pierādījumu vērtējumu esot nepietiekams, jānorāda, ka šis arguments patiesībā ir vērsts uz šāda vērtējuma apšaubīšanu. Ciktāl – un ar nosacījumu, ka tas tā ir, –
Kendrion
apgalvo arī, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies šo faktoru vērtējumā, ir tikai jāatgādina, ka pierādījumu novērtēšana ietilpst Vispārējās tiesas kompetencē un ka Tiesa apelācijas ietvaros to nevar pārbaudīt.
No šiem apsvērumiem izriet, ka
Kendrion
izvirzītais otrais pamats apelācijas sūdzības pamatošanai ir jānoraida.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu pirmo pamatu
Kendrion
Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un pārsūdzēto spriedumu pamatojusi pretrunīgi un nepietiekami, jo pārsūdzētā sprieduma 22.–30. punktā tā nospriedusi, ka Komisija juridiski pietiekami bija izklāstījusi iemeslus, kuri tai bija likuši uzlikt apelācijas sūdzības iesniedzējai naudas sodu, kura apmērs ir augstāks nekā tās meitasuzņēmumam, proti,
Fardem Packaging
, uzliktā naudas soda apmērs.
Pārsūdzētā sprieduma 22. punktā atgādinājusi, ka “akta rezolutīvā daļa nav nošķirama no tā motīvu daļas un tādējādi tā jāinterpretē, vajadzības gadījumā ņemot vērā pamatojumu, kas novedis pie šī akta pieņemšanas”, Vispārējā tiesa šī sprieduma 29. punktā secināja, ka, “neraugoties uz tā neviennozīmīgo formulējumu, [strīdīgā] lēmuma 2. panta [pirmās daļas] d) punkta apjoms un saturs ir pilnībā saprotami, ņemot vērā [šī lēmuma] apsvērumus”.
Kendrion
, kas uzskata, ka strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa ir nesaderīga ar tā pamatojumu, Vispārējai tiesai pārmet, ka tā neesot pareizi piemērojusi pārsūdzētā sprieduma 22. punktā atgādināto principu. Pārsūdzētā sprieduma 24. un 25. punktā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka saskaņā ar šī paša lēmuma apsvērumiem Komisija pieskaitījusi
Kendrion
mātesuzņēmumiem, kas solidāri atbildīgi par to meitasuzņēmumu izdarītajiem pārkāpumiem, un tādējādi to varēja atzīt par solidāri atbildīgu par
Fardem Packaging
uzliekamā naudas soda samaksu. Tomēr minētā lēmuma rezolutīvajā daļā Komisija esot apvērsusi lomas, uzliekot naudas sodu
Kendrion
un atzīstot
Fardem Packaging
par solidāri atbildīgu par tā samaksu. Šī lēmuma rezolutīva daļā ne vien esot formulēta “neviennozīmīgi”, kā to atzina Vispārējā tiesa, bet esot pretrunā tā apsvērumiem.
Komisija apgalvo, ka mātesuzņēmumi un meitasuzņēmumi ir vienlīdz atbildīgi par konkurences tiesību normu pārkāpumiem. Nepastāvot nekāda atšķirība starp mātesuzņēmumu solidāro atbildību un meitasuzņēmumu pašu atbildību, kas visi atzīti par solidāri atbildīgiem, jo tie veido konkurences tiesību normas pārkāpušo ekonomisko vienību.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam atbilstoši attiecīgā akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami ir jābūt norādītai aktu sagatavojušās iestādes argumentācijai, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt savu pārbaudi (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 72. punkts).
Tādējādi saistībā ar individuāliem lēmumiem no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākuma pamatot individuālu lēmumu mērķis – papildus tam, ka tas ļauj tiesai īstenot pārbaudi, – ir sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu norādi, lai tā saprastu, vai lēmumā, iespējams, nav pieļauta kļūda, kas ļauj apstrīdēt tā spēkā esamību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 73. punkts).
Kas attiecas uz strīdīgā lēmuma pamatojuma pietiekamību attiecībā uz iemesliem, kuru dēļ tā 2. panta pirmās daļas d) punktā
Kendrion
kā mātesuzņēmumam ir uzlikts sods, par kura samaksu
Fardem Packaging
tās meitasuzņēmuma statusā ir daļēji atzīta par atsevišķi un solidāri atbildīgu, jābalstās uz premisu, saskaņā ar kuru, kā izriet no šīs apelācijas sūdzības otrajam pamatam sniegtā vērtējuma, Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka
Kendrion
un
Fardem Packaging
veidoja vienu ekonomisku vienību un tādējādi šīs pēdējās sabiedrības pret konkurenci vērstā rīcība varēja tikt attiecināta uz apelācijas sūdzības iesniedzēju (skat. šī sprieduma 34. punktu).
Pārsūdzētā sprieduma 25. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “[strīdīgais] lēmums ietver daudzus skaidrojumus attiecībā uz iemesliem, kas Komisijai lika uzskatīt, ka mātesuzņēmumi un to meitasuzņēmumi ir jāatzīst par solidāri atbildīgiem par pārkāpumu”, norādot, ka šie iemesli ir izskaidroti vispārīgi šī lēmuma 577.–583. apsvērumā un, konkrētāk, tā 587.–599. apsvērumā. Šī paša sprieduma 26. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka “no šiem paskaidrojumiem izriet, ka Komisija [apelācijas sūdzības iesniedzējai] naudas sodu uzlika tādēļ, ka laikā no 1995. līdz 2003. gadam tā kopā ar
Fardem Packaging
veidoja vienu ekonomisku vienību” un ka no tā izrietēja, ka, tā kā šīs pēdējās pret konkurenci vērstā rīcība varēja tikt attiecināta uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, jo abas ietilpa tajā pašā ekonomiskajā vienībā, “[bija] uzskatāms, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pati ir izdarījusi šo pārkāpumu”.
Jāpiebilst, ka Komisijas pamatojumu šajā ziņā strīdīgā lēmuma 578.–580. apsvērumā papildināja virkne atsauču gan uz Vispārējās tiesas, gan uz Tiesas judikatūru šajā jomā.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka strīdīgā lēmuma pamatojums bija pietiekams, lai apelācijas sūdzības iesniedzējai ļautu saprast pamatojumu, uz kuru bija balstīta tās atbildība.
Tā kā
Kendrion
atbildība, kā izriet no Vispārējās tiesas izdarītajiem secinājumiem, balstījās uz ekonomiskās vienības, ko tā veidoja kopā ar savu meitasuzņēmumu, personīgās atbildības principu (šajā ziņā skat. 2013. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑440/11 P Komisija/
Stichting Administratiekantoor Portielje
, 37.–39. punkts un tajos minētā judikatūra), tā nevar apgalvot, ka strīdīgā lēmuma 2. panta pirmās daļas d) punkts, ar kuru tai personiski ir uzlikts naudas sods, būtu pretrunā šī lēmuma motīvu daļai.
Ciktāl minētajā strīdīgā lēmuma normā attiecībā uz daļu no naudas soda, kas uzlikts
Kendrion
kā mātesuzņēmumam, atzīta atsevišķa un solidāra tās meitasuzņēmuma
Fardem Packaging
atbildība, jāatzīst, tāpat kā to darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 29. punktā, ka, lai gan šīs tiesību normas formulējums ir neviennozīmīgs, tā apjoms un saturs ir pilnībā saprotami, ņemot vērā šī lēmuma apsvērumus, it īpaši, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 28. punktā, tā 814. un 815. apsvērumu. No šiem apsvērumiem izriet, ka tāda naudas soda uzlikšana
Fardem Packaging
, kura apmērs ir ievērojami mazāks par tās mātesuzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, izriet no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās augšējās 10 % robežas piemērošanas.
Ciktāl
Kendrion
apgalvo, ka tai nevarēja uzlikt lielāku naudas sodu kā
Fardem Packaging
uzliktais, šis arguments sakrīt ar apelācijas sūdzības trešā pamata pirmo daļu veidojošo argumentu un tiks izskatīts kopā ar to.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Trešo apelācijas sūdzības pamatojumam
Kendrion
izvirzīto pamatu veido trīs atsevišķas daļas, kas jāpārbauda secīgi.
Par trešā pamata pirmo daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
Kendrion
Vispārējai tiesai pārmet, kā tā ir ignorējusi solidārās atbildības jēdzienu.
Atsaukdamās uz 2011. gada 20. janvāra sprieduma lietā
C-90/09 P
General Química
u.c./Komisija (Krājums, I-1. lpp.)
40. un 89. punktu,
Kendrion
apgalvo, ka šajā spriedumā paredzēta tiesību norma, saskaņā ar kuru Komisija, pamatojoties uz prezumpciju par mātesuzņēmuma faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi uz tam pilnībā piederošu meitasuzņēmumu, var atzīt mātesuzņēmumu par solidāri atbildīgu par tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu. Solidārās atbildības jēdziens, kura jēga ir nepieciešamībā nodrošināt faktisku naudas soda samaksu, tādējādi paredzot, ka mātesuzņēmumam var tik uzlikts vienīgi pienākums maksāt meitasuzņēmumam uzlikto naudas sodu.
Komisija apstrīd šo argumentāciju atbildē uz pirmo pamatu minēto iemeslu dēļ.
– Tiesas vērtējums
Ievadā jāatgādina, ka gan
Kendrion
kā mātesuzņēmuma atbildības, gan
Fardem Packaging
kā bijušā meitasuzņēmuma atbildības pamatā ir tas, ka šīs abas sabiedrības veidoja EKL 81. pantu pārkāpušu ekonomisku vienību. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 26. punktā, šī iemesla dēļ uzskatāms, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pati izdarījusi Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu.
No tā izriet, ka attiecībā uz naudas soda samaksu solidaritātes attiecības, kas pastāv starp abām šādu ekonomisku vienību veidojošajām sabiedrībām, nevar tikt reducētas uz nodrošinājumu, ko mātesuzņēmums sniedz, lai garantētu tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda samaksu.
Šajā lietā, kā Vispārējā tiesa atzina pārsūdzētā sprieduma 87. punktā, summa, kādu Komisija uzskatīja par atbilstošu, lai sodītu
Fardem Packaging
dalību kartelī vairāk nekā 20 gadu laikā, atbilst nevis strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā minētajiem EUR 2,20 miljoniem, bet EUR 60 miljoniem, proti, summai, kas pārsniedz EUR 34 miljonus, kuri uzlikti
Kendrion
par laikposmu, kad tā un
Fardem Packaging
veidoja vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē. Kā Vispārējā tiesa norādījusi tā paša sprieduma 89. punktā, tas, ka Komisija strīdīgajā lēmumā apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlika naudas sodu EUR 34 miljonu apmērā un
Fardem Packaging
– EUR 2,20 miljonu apmērā, izskaidrojams ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā minētās augšējās 10 % robežas piemērošanu
Fardem Packaging
. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 92. un 93. punktā pamatoti nosprieda, ka gadījumā, ja tādas divas atsevišķas juridiskas personas kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar kuru tām tiek uzlikts naudas sods par konkurences tiesību normu pārkāpumu, vairs neveido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, ka tai individuāli tiek piemērota augšējā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma, un ka šādos apstākļos
Kendrion
nevarēja pieprasīt, lai uz to tiek attiecināta tās bijušajam meitasuzņēmumam piemērojamā augšējā robeža.
Kendrion
argumentācija, ka tai nevarēja uzlikt naudas sodu, kura apmērs pārsniedz tās meitasuzņēmumam uzlikta naudas soda apmēru, tādējādi ir nepamatota un līdz ar to ir jānoraida.
Par trešā pamata otro daļu
– Lietas dalībnieku argumenti
Kendrion
Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir ignorējusi to, ka Komisija strīdīgajā lēmumā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Kendrion
apgalvo, ka tā ir vienīgais mātesuzņēmums, kuram tika uzlikts naudas sods, kura apmērs pārsniedz tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, par šī pēdējā izdarītu pārkāpumu, kurā tā pati kā mātesuzņēmums nepiedalījās. Pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Vispārējā tiesa kļūdaini attaisnojusi šo atšķirīgo attieksmi ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto augšējo 10 % robežu. Šīs augšējās robežas piemērošana varētu izskaidrot atšķirību attiecībā uz naudas soda apmēru, bet ne principiālo atšķirību, kuru Komisija noteikusi starp
Kendrion
un citiem mātesuzņēmumiem.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā pamatoti nospriedusi, ka no strīdīgā lēmuma izriet, ka Komisija visiem lēmuma adresātiem piemērojamo naudas sodu noteikšanai piemēroja to pašu metodi. Tas, ka divos gadījumos šīs metodes rezultātā mātesuzņēmumam tika piemērots naudas sods, kas augstāks par meitasuzņēmumam piemēroto naudas sodu, ir vienīgi konsekventas izvēlētās aprēķināšanas metodes piemērošanas sekas.
– Tiesas vērtējums
Vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips kā Savienības tiesību vispārējais princips noteic, ka līdzīgas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas savukārt nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (skat. it īpaši 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā
C-127/07
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., Krājums, I-9895. lpp.
, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu, piemērojot dažādas aprēķina metodes, nevar savstarpēji tikt diskriminēti uzņēmumi, kas ir bijuši EKL 81. panta 1. punktam pretēja nolīguma vai saskaņotu darbību dalībnieki (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 109. punktā Vispārējās tiesas izdarīto secinājumu, saskaņā ar kuru “no [strīdīgā] lēmuma izriet, ka Komisija ir piemērojusi vienu un to pašu metodi, lai noteiktu naudas soda summu, kas piemērojama visiem [strīdīgā] lēmuma adresātiem, tostarp [apelācijas sūdzības iesniedzējai], kas tika atzīti par atbildīgiem kā meitasuzņēmuma, kas bija iesaistīts attiecīgajā kartelī, mātesuzņēmumi”. Taču tā uzskata, ka ir cietusi no diskriminācijas. jo no visiem mātesuzņēmumiem, kas bija minētā lēmuma adresāti, tā ir vienīgā, kurai tika uzlikts naudas sods, kura apmērs pārsniedz tā meitasuzņēmumam uzlikto naudas sodu, lai gan tā nepiedalījās šī pēdējā minētā izdarītajā pārkāpumā.
Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums ar atšķirīgu attieksmi nozīmētu, ka aplūkojamās situācijas ir salīdzināmas pēc visiem tās raksturojošajiem elementiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantic
un
Lorraine
u.c., 25. punkts).
Taču, kā norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu 104. punktā,
Kendrion
situācija salīdzinājumā ar citiem mātesuzņēmumiem bija īpaša, jo, tā kā tā 2003. gada septembrī bija pārdevusi savu meitasuzņēmumu, tā ar šo meitasuzņēmumu vairs neveidoja ekonomisku vienību uzņēmējdarbības gadā, kurš atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam tika izmantots augšējās 10 % robežas no uzņēmuma kopējā apgrozījuma aprēķināšanai.
Šī īpatnība ir tā, kura lika Komisijai aprēķināt atsevišķi katrai no divām attiecīgajām sabiedrībām minēto augšējo robežu, pamatojoties uz apgrozījumu uzņēmējdarbības gadā pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas.
Tādējādi, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotā atšķirīgā attieksme pret to ir izskaidrojama ar tai raksturīgu apstākli, tā nevar noderīgi apgalvot, ka attiecībā pret to ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Par trešā pamata trešo daļu
Kendrion
apgalvo, ka Vispārējās tiesas argumentācija esot pretrunīga un nepilnīga. Pārsūdzētā sprieduma 51. punktā nospriedusi, ka, ja ir pierādīts, ka mātesuzņēmums un meitasuzņēmums veido vienu ekonomisku vienību, Komisija ir tiesīga attiecināt atbildību par pārkāpjošo rīcību uz mātesuzņēmumu, meitasuzņēmumu vai mātesuzņēmumu solidāri ar tā meitasuzņēmumu, Vispārējā tiesa pēc tam kļūdaini atzinusi, ka šajā lietā Komisijai bija pamats izveidot ceturto iespēju, atzīstot meitasuzņēmumu par solidāri atbildīgu par daļu no mātesuzņēmumam uzliktā naudas soda.
Šajā ziņā ir tikai jāatgādina, ka
Kendrion
neņem vērā, ka tā pati un tās meitasuzņēmums veidoja uzņēmumu, kas ir pārkāpis EKL 81. pantu. Kā izriet no šī sprieduma 55. punkta, pārsūdzētā sprieduma 87.–89. punktā nepārprotami izskaidrots, ka strīdīgā lēmuma 2. panta pirmās daļas d) punktā
Fardem Packaging
uzliktais naudas sods izriet no pašas
Fardem Packaging
atbildības par pārkāpumu
Tā kā neviena no trešā pamata trīs daļām nevar tikt pieņemta, tas ir jānoraida kopumā.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtais pamats, ko
Kendrion
ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības atbalstam, attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 18. punktu, kurā Vispārējā tiesa kā neefektīvu noraidīja argumentu par, pēc
Kendrion
domām, pārmērīgo tiesvedības Vispārējā tiesā ilgumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa nosprieda, ka tās veicamā tiesas pārbaude attiecas vienīgi uz strīdīgo lēmumu un ka “tā tiesiskums var tikt novērtēts vienīgi, ņemot vērā faktus, kas Komisijai bija zināmi tā pieņemšanas brīdī”.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja no tā secina, ka Vispārējā tiesa uzskata, ka tā nav kompetenta ne lemt par tajā notiekošās tiesvedības laikā notikušajiem pārkāpumiem, ne tos labot. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd šo uzskatu un apgalvo, ka gadījumā, kad pārkāpti vispārējie tiesību principi, kas garantēti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”) un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā un starp kuriem ir saprātīga termiņa princips, Vispārējai tiesai ir pat pienākums iejaukties. Iepriekš atteikdamās veikt jebkādu pārbaudi attiecībā uz tās pašas pienācīgu darbību konkrētajā tās izskatāmajā lietā, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Savienības tiesības, un šis pārkāpums esot pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
Pakārtoti
Kendrion
lūdz atcelt tai uzlikto naudas sodu vai samazināt tā apmēru. Šajā ziņā tā apgalvo, ka pat tad, ja Vispārējā tiesa pati nebūtu kompetenta tajā norisinājušās tiesvedības pārmērīgā ilguma dēļ samazināt Komisijas lēmumā uzliktā naudas soda apmēru, katrā ziņā nekas Tiesai neliegtu lemt par šo jautājumu ieinteresēto personu tiesiskās noteiktības interesēs un no tā izdarīt nepieciešamos secinājumus.
Atsaukdamās uz Tiesas judikatūrā attīstītajiem vērtēšanas kritērijiem,
Kendrion
uzsver tiesvedības pirmajā instancē ilgumu, ko tā nosaka kā sešus gadus un deviņus mēnešus ilgu. Tā uzsver, ka lietas iznākums tai bija būtisks, jo naudas sods daudzkārtīgi pārsniedz tās neto peļņu un ir līdzvērtīgs pusei no tās pašas līdzekļiem. Turklāt šis naudas sods kaitējot tās reputācijai un ļoti būtiski ietekmē tās investīciju un izaugsmes iespējas. Ņemot vērā šos apstākļus, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka būtu pamatots tai uzliktā naudas soda samazinājums par 5 %.
Komisija galvenokārt apstrīd apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atteikdamās pārbaudīt savu pašas darbību, jo, pirmkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru tiesvedības Vispārējā tiesā ilgums nevar novest pie strīdīgā lēmuma atcelšanas un, otrkārt, būtu nepiemēroti uzlikt Vispārējai tiesai pienākumu prasības atcelt tiesību aktu ietvaros pārbaudīt, vai tā ir nodrošinājusi efektīvu lietas dalībnieku tiesību aizsardzību tiesā, jo šādā gadījumā Vispārējā tiesa būtu pati sev tiesnese. Pakārtoti Komisija izsaka šaubas par to, vai šajā lietā Vispārējā tiesa ir pārkāpusi lietas izskatīšanas saprātīgā termiņā principu.
Tiesas vērtējums
Uzreiz jāatgādina, ka Hartas 47. panta otrajā daļā noteikts, ka “ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”. Kā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, šis pants ir saistīts ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu (skat. it īpaši 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā
C-385/07 P
Der Grüne Punkt - Duales System Deutschland
/Komisija, Krājums, I-6155. lpp.
, 179. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi šīs tiesības, kuru pastāvēšana vēl pirms Hartas stāšanās spēkā bija atzīta kā vispārējs Savienības tiesību princips, ir piemērojamas arī Komisijas lēmuma pārsūdzības tiesā gadījumā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 178. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Vispārējā tiesa tiesas sēdē izvirzīto
Kendrion
pamatu par saprātīga lietas izskatīšanas termiņa principa pārkāpumu noraidīja kā neefektīvu, to nepārbaudījusi, pamatojot ar to, ka tās veicamā tiesas pārbaude attiecas vienīgi uz strīdīgā lēmuma tiesiskumu.
Lai novērtētu šī noraidījuma pamatotību, jāprecizē tiesību aizsardzības līdzekļi un procedūras, kas attiecīgajam lietas dalībniekam ir pieejami minētā principa pārkāpuma gadījumā.
Ievadā jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesu lietas saprātīga izskatīšanas termiņa pārsniegšanai kā procesuālam pārkāpumam, ar kuru tiek pārkāptas pamattiesības, jāsniedz attiecīgajam lietas dalībniekam efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas tam nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu lietā
Kudla
pret Poliju,
Recueil des arrêts et décisions
2000 XI, 156. un 157. punkts).
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru, jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja nav nekādu norāžu, ka pārmērīgais procesa ilgums Vispārējā tiesā būtu ietekmējis strīda iznākumu, saprātīga termiņa lietas izskatīšanai neievērošana nav pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 190. un 196. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šīs judikatūras pamatā ir it īpaši apsvērums, ka, ja lietas savlaicīga neizskatīšana nav ietekmējusi strīda iznākumu, pārsūdzētā sprieduma atcelšana nelabotu Vispārējās tiesas pieļauto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 193. punkts).
Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesai nav sniegusi nekādas norādes par to, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, varētu būt ietekmējis tās izskatāmā strīda iznākumu.
No tā izriet, ka ar ceturto apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzīto pamatu nevar panākt visa pārsūdzētā sprieduma kopumā atcelšanu.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nav izdarījusi nepieciešamos secinājumus, kas izriet no tā, ka tā neievēroja saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapgalvo, ka tā Vispārējai tiesai būtu sniegusi jebkādas norādes, no kurām izrietētu, ka šis procesuālais pārkāpums būtu varējis ietekmēt Vispārējā tiesā izskatāmā strīda iznākumu un šī iemesla dēļ būtu pamats atcelt strīdīgo lēmumu.
Turklāt jāatgādina, ka, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Savienības konkurences tiesību ievērošanu, Tiesa nevar ļaut apelācijas sūdzības iesniedzējai, balstoties tikai uz lietas neizskatīšanu saprātīgā termiņā, apšaubīt naudas soda pamatotību vai apmēru, ja visi tās pamati par Vispārējās tiesas veiktajiem konstatējumiem par šo naudas sodu un darbībām, kas ar to tiek sodītas, tikuši noraidīti kā nepamatoti (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 194. punkts).
No tā izriet, ka tas, ka pret Komisijas lēmumu, ar kuru uzņēmumam uzlikts naudas sods par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumu, vērstas prasības pārbaudes ietvaros nav ticis ievērots saprātīgs lietas izskatīšanas termiņš, nevar izraisīt ar šo lēmumu uzlikta naudas soda pilnīgu vai daļēju atcelšanu.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja Vispārējā tiesā lūdza samazināt tai uzlikto naudas sodu, lai ņemtu vērā kaitīgās sekas, ko tai radīja tiesvedības minētajā tiesā pārmērīgais ilgums, jāatzīst, pirmkārt, ka šāda lūguma priekšmets atšķiras no tiesvedības par tiesību akta atcelšanu priekšmeta, kurš ir vienīgi apstrīdētā akta tiesiskuma pārbaude, un otrkārt, paredz tādu faktu pārbaudi, kuri atšķiras no faktiem, kas tika ņemti vērā tiesvedībā par tiesību akta atcelšanu. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 18. punktā nospriezdama, ka tās izskatāmās prasības atcelt tiesību aktu ietvaros strīdīgā lēmuma tiesiskums var tikt novērtēts vienīgi, ņemot vērā faktus un apstākļus, kas Komisijai bija zināmi tā pieņemšanas laikā.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pamatoti noraidīja kā neefektīvu
Kendrion
iebildumu par saprātīga lietas izskatīšanas termiņa principa pārkāpumu.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja Tiesu tādu pašu iemeslu dēļ, kā Vispārējā tiesā minētie, lūdz samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru, jāatgādina, ka, pirmo reizi sastopoties ar līdzīgu situāciju, Tiesa šādu lūgumu apmierināja procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ un tāpēc, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu kompensāciju par šādu procesuālu pārkāpumu, un tādējādi samazināja naudas soda apmēru (1998. gada 17. decembra spriedums lietā
C-185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I-8417. lpp.
, 48. punkts).
Pēc tam Tiesa lietā par Komisijas lēmumu, ar kuru bija tikusi konstatēta dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, bet nebija uzlikts naudas sods, nosprieda, ka tas, ka Vispārējā tiesa nav savlaicīgi izskatījusi lietu, var būt pamats prasībai par zaudējumu atlīdzību (iepriekš minētais spriedums lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 195. punkts).
Ir tiesa, ka šī lieta attiecas uz situāciju, kas ir analoģiska situācijai iepriekš minētajā lietā
Baustahlgewebe
/Komisija. Tomēr prasība par zaudējumu atlīdzību, kas celta pret Savienību, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu, tā kā tā var aptvert visas procesa saprātīga termiņa pārsniegšanas situācijas, ir efektīvs un vispārpiemērojams tiesību aizsardzības līdzeklis, ar kuru šāds pārkāpums var tikt atzīts un sodīts.
Tādējādi Tiesai jānolemj, ka tas, ka Savienības tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otrajā daļā tai uzlikto pienākumu laikus izskatīt tās izskatīšanai nodotās lietas, ir sodāms ar Vispārējā tiesā celtu prasību par zaudējumu atlīdzību, jo šāda prasība ir efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis.
No tā izriet, ka prasību atlīdzināt kaitējumu, ko radījis tas, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi saprātīgu lietas izskatīšanas termiņu, nevar iesniegt tieši Tiesai apelācijas ietvaros, bet tā jāceļ pašā Vispārējā tiesā.
Kas attiecas uz kritērijiem, kas ļautu novērtēt, vai Vispārējā tiesa ir ievērojusi lietas izskatīšanas saprātīgā termiņā principu, jāatgādina, ka lietas izskatīšanas termiņa saprātīgums ir jāvērtē, ņemot vērā tādus katras atsevišķas lietas apstākļus kā lietas sarežģītība un lietas dalībnieku rīcība (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 181. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā Tiesa arī ir precizējusi, ka atbilstošo kritēriju uzskaitījums nav izsmeļošs un ka lietas izskatīšanas ilguma saprātīguma izvērtēšanai nav vajadzīga sistemātiska lietas apstākļu pārbaude, ņemot vērā katru no kritērijiem, ja procesa ilgums šķiet attaisnojams attiecībā uz vienu no tiem. Tā ir iespējams atsaukties uz lietas sarežģītību vai prasītāja laiku novilcinošu rīcību, lai attaisnotu pirmajā brīdī šķietami pārmērīgu izskatīšanas ilgumu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 182. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pārbaudot šos kritērijus, jāņem vērā, ka tiesvedībā par konkurences tiesību normu pārkāpumu pamatprasība par tiesisko noteiktību, kurai būtu jābūt saimnieciskās darbības subjektiem, kā arī mērķis nodrošināt, ka iekšējā tirgū netiek izkropļota konkurence, ir būtiski ne tikai prasītājam un tā konkurentiem, bet arī trešām personām, ņemot vērā skarto personu lielo skaitu un ar to saistītās finanšu intereses (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland
/Komisija, 186. punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispārējai tiesai būs arī jānosaka gan apgalvoto zaudējumu faktiskā pastāvēšana, gan tās cēloņsakarība ar strīdīgās tiesvedības pārmērīgo ilgumu, pārbaudot šajā nolūkā sniegtos pierādījumus.
Šai ziņā jāuzsver, ka tādas prasības par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. panta otro daļu, ignorēdama ar saprātīga lietas izskatīšanas termiņa ievērošanu saistītās prasības, ietvaros tai atbilstoši LESD 340. panta otrajai daļai jāņem vērā dalībvalstu tiesību sistēmās prasību par līdzīgiem pārkāpumiem izskatīšanai piemērojamie vispārējie tiesību principi. Šajā kontekstā Vispārējai tiesai tostarp jāpārbauda, vai papildus mantiskajam kaitējumam pastāv arī nemantisks kaitējums, ko cietis lietas dalībnieks, kuru ietekmējusi šī termiņa pārsniegšana, un par ko attiecīgā gadījumā būtu pienācīgi jāatlīdzina.
Tādējādi Vispārējai tiesai, kuras kompetencē atbilstoši LESD 256. panta 1. punktam ietilpst šādu prasību izlemšana, par šādām prasībām jālemj citā iztiesāšanas sastāvā, kas ir atšķirīgs no tā, kādā tika izskatīta lieta, kuras izskatīšanas ilgums tiek kritizēts, piemērojot šī sprieduma 96.–100. punktā noteiktos kritērijus.
Tādējādi jāatzīst, ka tiesvedības ilgumu Vispārējā tiesā, kas sasniedza gandrīz piecus gadus un deviņus mēnešus, nevar attaisnot ne ar vienu no šīs lietas īpašajiem apstākļiem.
Ir acīmredzams tostarp, ka laikposms starp rakstveida procesa noslēgšanu, kad 2007. gada februārī tika iesniegts Komisijas atbildes raksts uz repliku, un mutvārdu procesa uzsākšanu 2010. gada decembrī ilga aptuveni trīs gadus un desmit mēnešus. Šī laikposma ilgumu nevar izskaidrot ar lietas apstākļiem, vai tie attiektos uz strīda sarežģītību, lietas dalībnieku rīcību vai procesuāliem jautājumiem, kas pēkšņi radušies.
Attiecībā uz strīda sarežģītību no apelācijas sūdzības iesniedzējas celtās prasības pārbaudes, kā tā rezumēta šī sprieduma 12. punktā, izriet, ka, lai gan prasīdami padziļinātu pārbaudi, izvirzītie pamati nebija sevišķi sarežģīti. Kaut gan ir taisnība, ka aptuveni 15 strīdīgā lēmuma adresātu cēla prasības Vispārējā tiesā to atcelt, šis apstāklis šai tiesai neliedza iepazīties ar lietas materiāliem un sagatavoties mutvārdu procesam laikposmā, kas būtu īsāks par trīs gadiem un desmit mēnešiem.
Kas attiecas uz lietas dalībnieku rīcību un procesuāliem jautājumiem, kuri radušies pēkšņi, jānorāda, ka tikai pēc minētā trīs gadu un desmit mēnešu termiņa 2010. gada decembrī Vispārējā tiesa noteica procesa organizatorisko pasākumu, lūgdama
Kendrion
rakstveidā atbildēt uz jautājumu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uz to atbildēja noteiktajā termiņā 2011. gada 12. janvārī, un tādējādi tās rīcībai nebija nekādu seku attiecībā uz tiesvedības kopējo ilgumu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka ar Vispārējā tiesā notikušo tiesvedību tikusi pārkāpta Hartas 47. panta otrā daļa, jo tajā netika ievērotas ar lietas izskatīšanu saprātīgā termiņā saistītās prasības, kas ir pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kura piešķir tiesības privātpersonām (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā
C-352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija (
Recueil
, I-5291. lpp.
, 42. punkts).
Tomēr no šī sprieduma 81.–95. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka neviens no pamatiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, nevar tikt pieņemts un tādējādi tā ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai pēdējai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Kendrion NV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas tiesvedību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.