CELEX: 62014CJ0015
Жалба
Държавни помощи
Споразумение между Унгария и дружеството за добив на нефт и газ MOL относно такси за минни дейности във връзка с добив на въглеводороди
Последващо изменение на правната уредба, с което се увеличава ставката на таксите за минни дейности
Увеличение на ставката, което не се прилага по отношение на MOL
Решение, с което помощта е обявена за несъвместима с общия пазар
Селективен характер

С подадената от нея жалба Европейската комисия иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз по дело MOL/Комисия (T‑499/10,
EU:T:2013:592
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което последният отменя Решение 2011/88/ЕС на Комисията от 9 юни 2010 година относно държавна помощ С 1/09 (ex NN 69/08), предоставена от Унгария на MOL Nyrt. (
ОВ L 34, 2011 г., стр. 55
, наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
В Унгария минните дейности, сред които дейностите, свързани с въглеводороди, са уредени със Закона за минното дело от 1993 г. (1993. évi XLVIII. törvény a bányászatról, наричан по-нататък „Законът за минното дело“). Съгласно този закон регулаторните функции се упражняват от министъра, отговарящ за минното дело, и от органа по минното дело, който осъществява надзор върху минните дейности.
Законът за минното дело предвижда, че проучването и добивът в мините могат да бъдат осъществявани в два различни правни режима. Членове 8—19 от Закона за минното дело въвеждат за зоните, определени като „закрити“, концесионен режим след провеждане на процедура за възлагане на обществена поръчка за всяка отделна зона въз основа на договор, подписан между министъра, отговарящ за минното дело, и предприятието, спечелило процедурата за възлагане на обществена поръчка. По отношение на зоните, определени като „открити“, които поначало са по-бедни на добивни ресурси, добивът в тях може да се осъществява въз основа на разрешение за експлоатация, издадено от органа по минното дело, при условие че заявителят отговаря на законовите условия.
Член 20 от Закона за минното дело установява правилата за определяне на таксите за минна дейност, заплащани на държавата. Параграф 11 от посочения член предвижда, че размерът на таксата за минна дейност е процент, определен съответно в Закона за минното дело, в концесионния договор или в договора, сключен съгласно член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело. Съгласно член 20, параграфи 2—7 от Закона за минното дело ставката на таксата за минна дейност се определя със Закона за минното дело, когато добивната дейност се извършва в разрешителен режим.
До 2008 г. ставката на таксата за минна дейност за добив на въглеводороди на суров петрол и природен газ в разрешителен режим е определена на 12 % от стойността на добитото количество за находищата, чиято експлоатация е започнала от 1 януари 1998 г., или е резултат от прилагането на математическа формула, която отчита средната цена на природния газ, закупен от публичната служба по газа, при минимална ставка в размер от 12 % за находищата на природен газ, чиято експлоатация е започнала преди 1 януари 1998 г.
Член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело предвижда, че когато миннодобивно дружество, работещо в разрешителен режим, т.е. по отношение на находищата, намиращи се в открита зона, не започне добив в срок от пет години от датата на издаване на разрешението за минна дейност, то може да поиска еднократно от органа по минно дело удължаване на този срок за максимален период от пет години. При съгласие на посочения орган се сключва договор между министъра, отговарящ за минното дело, и миннодобивното дружество, с който се определя количеството на ресурсите, което ще служи за основа на изчисляване на таксата за минна дейност и на нейната ставка по отношение на находищата с удължен срок на експлоатация, като ставката на таксата трябва да бъде по-висока от ставката, приложима към датата на подаване на заявлението за удължаване на срока, без да я надвишава повече от 1,2 пъти (наричана по-нататък „ставката при удължаване на срока“). Ако заявлението за удължаване на срока се отнася до повече от две находища, ставката при удължаване на срока се прилага по отношение на всички находища на миннодобивното дружество по силата на договор, сключван за срок най-малко от пет години (наричана по-нататък „увеличената такса за минна дейност“). Ако заявлението за удължаване на срока се отнася до повече от пет находища, може да се изиска еднократно плащане, размерът на което не може да надхвърли 20 % от подлежащата на плащане сума, изчислена въз основа на увеличената такса за минна дейност.
Закон CXXXIII от 2007 г. за минното дело и за изменение на Закон XLVIII от 1993 г. (2007. évi CXXXIII. törvény a bányászatról szóló 1993. évi XLVIII. törvény módosításáról, наричан по-нататък „измененият Закон за минното дело“), влязъл в сила на 8 януари 2008 г., изменя ставката на таксата за минна дейност.
Така член 20, параграф 3 от изменения Закон за минното дело предвижда ставка от 30 % от стойността на добитото количество за находищата, чиято експлоатация е започнала между 1 януари 1998 г. и 31 декември 2007 г., прилагане на съществуващата в рамките на действието на Закона за минното дело математическа формула за находищата на природен газ, чиято експлоатация е започнала преди 1 януари 1998 г., при минимална ставка на таксата от 30 % и прилагане на диференцирана ставка на таксата за находищата, чиято експлоатация е започнала след 1 януари 2008 г., според количеството добит суров нефт или природен газ, а именно ставка от 12 % за добито годишно количество, ненадвишаващо 300 милиона m
природен газ, или 50 kt суров нефт, ставка от 20 % за добив между 300 милиона m
природен газ и 500 милиона m
природен газ или между 50 kt суров нефт и 200 kt суров нефт и ставка от 30 % за добив, надвишаващ 500 милиона m
природен газ, или 200 kt суров нефт. На последно място, за всички находища, независимо от началната дата на тяхната експлоатация, дължимата такса за минна дейност се увеличава с 3 % или 6 %, ако цената на суровия петрол Брент превиши съответно 80 USD (щатски долара) или 90 USD.
Член 235 от Закон LXXXI от 2008 г. за изменение на ставките на данъците и таксите (2008. évi LXXXI. törvény egyes adó- és járuléktörvények módosításáról) изменя Закона за минното дело, като намалява отново на 12 % ставката на таксата за минни дейности за находищата, чиято експлоатация е започнала между 1 януари 1998 г. и 31 декември 2007 г. включително, както и минималната ставка на таксата за минни дейности, дължима за находищата на природен газ, чиято експлоатация е започнала преди 1 януари 1998 г. Това изменение влиза в сила на 23 януари 2009 г.
Обстоятелства в основата на спора
MOL Magyar Olaj- és Gázipari Nyrt. (наричано по-нататък „MOL“) е дружество, установено в Будапеща (Унгария), с основна дейност проучване и добив на суров нефт, природен газ и производство на газови продукти, транспортиране, съхранение и дистрибуция на продукти от суров нефт на дребно и на едро, пренос на природен газ и производство и продажба на олефини и полиолефини.
На 19 септември 2005 г. MOL иска удължаване на срока на правата си за минна дейност по отношение на дванадесет въглеводородни находища, за които е издадено разрешение за минна дейност и чиято експлоатация не е започнала.
На 22 декември 2005 г. министърът, отговарящ за минното дело, и MOL сключват споразумение за удължаване на срока съгласно член 26/А, параграф 5 от Закона за минното дело (наричано по-нататък „споразумението от 2005 г.“), с което се удължава с пет години крайният срок за започване на експлоатацията на тези дванадесет въглеводородни находища и се определя ставката на таксата при удължаване на срока, която MOL трябва да заплати на държавата, както следва: 12 % x 1,050 за първата година, или 12,600 %; 12 % x 1,038 за втората година, или 12,456 %; 12 % x 1,025 за третата година, или 12,300 %, и 12 % x 1,020 за четвъртата и петата година, или 12,240 %.
Съгласно точка 4 от споразумението от 2005 г. увеличената ставка на таксата за минна дейност се прилага за един петнадесетгодишен период, считано от датата на влизането в сила на това споразумение, по отношение на всички находища на MOL, които вече се експлоатират в разрешителен режим, а именно 44 въглеводородни находища, чиято експлоатация е започнала след 1 януари 1998 г., и 93 находища на природен газ, чиято експлоатация е започнала преди тази дата. Ставката на увеличената такса за минна дейност за петата година от периода на удължаването на срока се прилага до петнадесетата година. По отношение на находищата на природен газ коефициентът на увеличение за всяка от петте години на удължаване на срока се прилага към математическата формула, определена в член 20, параграф 3, буква b) от Закона за минното дело, като коефициентът на увеличение за петата година се прилага до петнадесетата година.
Точка 6 от споразумението от 2005 г. предвижда еднократно плащане от 20 милиарда унгарски форинта (HUF).
Точка 9 от посоченото споразумение предвижда, че ставката на таксата за удължаване на срока, ставката на увеличената такса за минна дейност, основата за изчисляване, процентът и всички фактори, необходими за изчисляване на таксите, за целия срок на действие на споразумението от 2005 г. се определят единствено от неговите клаузи, както и че ставките, определени в това споразумение, ще останат непроменени за целия този срок.
Точка 11 от споразумението от 2005 г. съдържа забрана за страните по него да прекратяват едностранно това споразумение, освен в случай че трето лице придобие над 25 % от капитала на MOL. В нея се предвижда също така, че посоченото споразумение влиза в сила в деня на влизане в сила на решението на органа по минно дело. Посоченото решение е прието на 23 декември 2005 г., като с това се потвърждава удължаването на крайния срок за започване на експлоатацията на дванадесетте въглеводородни находища, както и на плащанията в тежест на MOL, определени със споразумението от 2005 г.
Вследствие на жалба, получена на 14 ноември 2007 г., с писмо от 13 януари 2009 г. Комисията уведомява унгарските органи за решението си да започне официалната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО, във връзка със споразумението от 2005 г., тъй като то освобождавало MOL от увеличаване на ставката на таксата за минна дейност, произтичащо от изменения Закон за минното дело. Комисията преценява, че споразумението от 2005 г. и разпоредбите на последващото изменение на Закона за минното дело се вписват в контекста на една и съща мярка (наричана по-нататък „оспорваната мярка“), последица от която е предоставянето на MOL на неправомерно предимство и която следователно съставлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. С писмо от 9 април 2009 г. Унгария представя своето становище относно решението за започване на официалната процедура по разследване, като оспорва, че посочената мярка съставлява държавна помощ.
След представянето на становището на MOL и на Magyar Bányászati Szövetség (унгарската асоциация по минно дело) и след изпращането от Унгария на 21 септември 2009 г. и на 12 януари 2010 г. на исканите от Комисията документи, последната приема на 9 юни 2010 г. спорното решение, съгласно което оспорваната мярка съставлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, несъвместима с общия пазар, и Унгария трябва да си възстанови помощта от MOL.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 8 октомври 2010 г., MOL прави главно искане да бъде отменено спорното решение и при условията на евентуалност да бъде отменено същото решение в частта му, в която се разпорежда възстановяването на съответните суми.
В подкрепа на жалбата си MOL изтъква три основания, изведени съответно от нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и на член 108, параграф 1 ДФЕС, както и от нарушение на член 1, буква б), подточка v) и на член 14, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 относно определянето на подробни правила за прилагането на член [108 ДФЕС] (
ОВ L 83, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
С първото основание MOL оспорва квалифицирането на разглежданата мярка като държавна помощ.
Общият съд е разгледал по-специално втория довод, изтъкнат в рамките на това основание, изведен от липсата на селективен характер на посочената мярка. В това отношение Общият съд най-напред изтъква в точка 54 от обжалваното съдебно решение, че прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС налага да се определи дали в рамките на даден правен режим държавната мярка е от естество да постави в по-благоприятно положение „определени предприятия или производството на някои стоки“ спрямо други, които от гледна точка на преследваната от посочения режим цел биха се оказали в съпоставимо правно и фактическо положение.
По-нататък, в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, че оспорваната по делото мярка е съставена от два елемента, а именно: от една страна, споразумението от 2005 г., с което се определят ставките на таксите за минна дейност за всички находища на MOL, чиято експлоатация е започнала или срокът на чиято експлоатация е удължен, за всяка от петнадесетте години на срока на неговото действие, и от друга страна, измененият Закон за минното дело, който увеличава ставките на таксите за минна дейност за всички въглеводородни находища в разрешителен режим, без да предвижда разпоредби по отношение на находищата, за които вече е сключено споразумение за удължаване на срока.
И накрая, Общият съд изтъква в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че договорените в споразумението от 2005 г. такси, които са се прилагали както към находищата, чиято експлоатация вече е започнала, така и към находищата, за които е удължен срокът на разрешението за експлоатация, са по-високи от законовите такси, приложими към момента на сключването му, и от това прави извод, че посоченото споразумение не съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС.
В точки 64 и 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема освен това, че когато дадена държава сключи споразумение с икономически оператор, което не съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, обстоятелството, че впоследствие външните за това споразумение условия се променят по начин, по който на този оператор се предоставя предимство, не е достатъчно, за да може, взети в съвкупност, споразумението и последващото изменение на външните условия да бъдат разглеждани като съставляващи държавна помощ.
За сметка на това в точка 66 от обжалваното съдебно решение Общият съд преценява, че положението е различно, в случай че условията на сключеното споразумение са предложени селективно от държавата на един или няколко оператори, а не се основават на обективни критерии, произтичащи от текст с общ обхват и приложими към всички оператори. Общият съд обаче уточнява, че обстоятелството, че само един оператор е сключил споразумение от този вид, може да се дължи на липса на интерес от страна на всички останали оператори и следователно не е достатъчно, за да се докаже селективният характер на това споразумение.
И накрая, Общият съд припомня в точка 67 от обжалваното съдебно решение, че за целите на прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС едно съчетание от елементи може да бъде квалифицирано като държавна помощ, ако тези елементи, с оглед на хронологията на приемането им, на целта им и на положението на предприятието към момента на приемането им, са толкова тясно свързани помежду си, че е невъзможно да бъдат отделени един от друг (вж. в този смисъл решение Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия и др. и решение Комисия/Франция и др., C‑399/10 P и C‑401/10 P,
EU:C:2013:175
, т. 103 и 104).
От това Общият съд прави извода, че съчетание от елементи като посоченото от Комисията в спорното решение може да бъде квалифицирано като държавна помощ, когато държавата действа по начин, който закриля един или няколко оператори, които са вече на пазара, като сключва с тях споразумения, предоставящи им гарантирани ставки на таксите за целия срок, независимо че възнамерява впоследствие да упражни регулаторната си компетентност, като увеличи ставката на таксата така, че останалите оператори на пазара — навлизащи или вече участващи на пазара — бъдат поставени в неблагоприятно положение.
Именно в светлината на тези съображения следва да се провери дали в разглеждания случай Комисията основателно е решила, че спорната мярка има селективен характер.
На първо място Общият съд анализира в точки 70—73 от обжалваното съдебно решение правната рамка, която урежда сключването на споразумението от 2005 г. Той изтъква в това отношение, че член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело, който допуска да се иска удължаване на срока на правата за минна дейност, не изглежда разпоредба със селективен характер и че от тази разпоредба не произтича, че унгарските власти могат да откажат започването на преговори за сключването на подобно споразумение. Общият съд също така установява, че макар и посочената разпоредба да предвижда, че всяко миннодобивно предприятие може да поиска удължаване на срока на своите права за минна дейност, предприятието може да реши и да не подаде заявление за тази цел или да не приеме ставката, предлагана от унгарските власти, като при това положение няма да бъде постигнато никакво споразумение за удължаване на срока.
Що се отнася до правото на преценка, оставено на унгарските власти по силата на член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело по отношение на ставката при удължаване на срока, предопределяща евентуално размера на увеличената такса за минна дейност, Общият съд приема в точка 72 от обжалваното съдебно решение, че такова право на преценка не може непременно да бъде разглеждано като поставящо в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки в сравнение с други и вследствие на това да се придаде селективен характер на сключените споразумения за удължаване на срока, тъй като то може да бъде обосновано с различни фактори, например с броя на находищата, срокът на експлоатация на които е удължен, и прогнозното им значение в сравнение с находищата, които вече са в процес на експлоатация.
Що се отнася до настоящото дело, Общият съд е приел, че предоставеното от член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело право на преценка е от естество да позволи на администрацията да поддържа еднакво третиране между операторите според това дали се намират в сходно, или в различно положение, като адаптира предложенията си за размера на таксите към характеристиките на всяко подадено заявление за удължаване на срока, и то изглежда израз на оперативна самостоятелност, вписваща се в обективни критерии, които не са външни за системата на такси, установена в съответната нормативна уредба. Според Общия съд посоченото право на преценка по своето естество се отличава от случаите, в които упражняването на това право е свързано с предоставянето на предимство в полза на даден икономически оператор, тъй като в конкретния случай с него се компенсира въвеждането на допълнителна такса за икономическите оператори, с цел съобразяване с императивните изисквания, произтичащи от принципа за равно третиране.
Освен това според Общия съд, както той изтъква в точка 73 от обжалваното съдебно решение, от член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело следва, че ставките на таксата за удължаване на срока и евентуално на увеличената такса за минна дейност се определят само със споразумението за удължаване на срока в съответствие с член 20, параграф 11 от Закона за минното дело.
Съгласно направения от това извод от Общия съд в точка 74 от обжалваното съдебно решение обстоятелството, че ставките, фиксирани за всяка година от срока на действието на споразумението от 2005 г., се определят в резултат от преговори, не е достатъчно, за да му се придаде селективен характер, и че положението би било различно само ако унгарските власти бяха упражнили правото си на преценка в хода на преговорите, довели до сключването на това споразумение, по начин, който да постави MOL в по-благоприятно положение, като приемат без обективна причина ниско равнище на таксата предвид целта на увеличението на таксите при удължаване на срока на разрешението за минна дейност, в ущърб на всички останали оператори, поискали удължаване на срока на правата си за минна дейност, или, ако такива оператори не съществуват, при наличието на конкретни данни за необосновано благоприятно третиране на MOL.
На второ място Общият съд разглежда дали селективният характер на споразумението от 2005 г. е доказан от Комисията, по-специално с оглед на клаузата, с която се фиксират точните ставки на увеличената такса за минна дейност за всяка от петнадесетте години от неговия срок на действие, и на клаузата, предвиждаща, че тези ставки ще останат непроменени.
В това отношение Общият съд най-напред припомня в точка 76 от обжалваното съдебно решение, че Законът за минното дело е формулиран общо, що се отнася до предприятията, които могат да се ползват от разпоредбите на член 26/A, параграф 5 от посочения закон. Общият съд установява в точка 77 от обжалваното съдебно решение, че Комисията се е ограничила с констатацията, че MOL е единственото предприятие, което фактически е сключило споразумение за удължаване на срока в сектора на въглеводородите. Според Общия съд обаче това обстоятелство може да се обясни с липсата на интерес у всички останали оператори и следователно с липсата на заявления за удължаване на срока или на споразумение между страните по отношение на ставката на таксата за удължаване на срока. От това Общият съд прави извода, че в последните две хипотези, щом като критериите, установени в Закона за минното дело за сключване на споразумение за удължаване на срока, са обективни и приложими към всички потенциално заинтересовани оператори, отговарящи на тях, характерът на сключването на споразумението от 2005 г. не може да се разглежда като селективен.
От друга страна, Общият съд приема в точка 78 от обжалваното съдебно решение, че като са фиксирали ставката на увеличената такса за минна дейност за всяка от петнадесетте години от срока на действие на споразумението от 2005 г. и като са предвидили, че тези ставки ще останат непроменени, MOL и Унгария само са приложили разпоредбите на член 20, параграф 11 и на член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело.
По-нататък, в точка 79 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че договорените със споразумението от 2005 г. ставки се прилагат за всички находища на MOL, вече експлоатирани в разрешителен режим, а именно 44 въглеводородни находища, докато удължаването се отнася само до 12 други находища, чиято експлоатация не е започнала към момента на сключване на посоченото споразумение. Вследствие на това обстоятелството, че коефициентът на увеличение надхвърля тавана от 1,2, и по-конкретно се намира между 1,02 и 1,05, може обективно да се обясни с недостатъчната значимост на находищата, обхванати от удължаването на срока в сравнение с вече експлоатираните през 2005 г. находища. След като обаче Комисията не е разгледала този аспект, Общият съд преценява, че в спорното решение не се съдържат данни за необосновано преференциално третиране на MOL и че не може да се презумира, че MOL е получило по-благоприятно третиране в сравнение с всяко друго предприятие, потенциално намиращо се в съпоставимо положение.
И накрая, Общият съд преценява в точка 80 от обжалваното съдебно решение, че макар Комисията да е посочила съществуването и на други споразумения за удължаване на срока, сключени от минни предприятия в сектора на твърдите минерални ресурси, тя не се е постарала да получи повече информация във връзка с тях от унгарските власти и не ги е взела предвид в спорното решение, от което всъщност е видно, че селективният характер на спорната мярка произтича от селективния характер на споразумението от 2005 г., а не от естеството на добиваните минерални ресурси, от ставките на таксите, приложими към тези категории минерални ресурси, или от обстоятелството, че тези ставки не са променяни впоследствие. От това Общият съд прави извода, че с възприетия от нея подход Комисията не е взела предвид всички елементи, които по своето естество биха ѝ дали възможност да прецени дали споразумението от 2005 г. има селективен характер по отношение на MOL с оглед на положението, създадено по силата на други споразумения за удължаване на срока, също така сключени на основание член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело.
С оглед на всичките тези съображения Общият съд прави извод в точка 81 от обжалваното съдебно решение, че селективният характер на споразумението от 2005 г. не може да се приеме за установен.
Освен това в точка 82 от обжалваното съдебно решение Общият съд уточнява, че влязлото в сила през 2008 г. увеличение на таксите съгласно последващото изменение на Закона за минното дело е осъществено в контекста на увеличение на цените на суровия петрол на световно равнище. От това той прави извода, че доколкото Комисията не твърди, че споразумението от 2005 г. е сключено с оглед на очакваното повишаване на таксите за минни дейности, комбинираното действие на споразумението и последващото изменение на закона не може валидно да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС.
По тези съображения Общият съд приема за основателна жалбата на MOL и отменя спорното решение.
По жалбата
В подкрепа на своята жалба Комисията изтъква едно-единствено основание, изведено от грешка в прилагането на правото поради това, че Общият съд е тълкувал и приложил неправилно условието за селективния характер, предвидено в член 107, параграф 1, ДФЕС.
Основанието се състои от четири части.
Предварителни бележки
Съгласно член 107, параграф 1 ДФЕС, освен когато е предвидено друго в договорите, всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е несъвместима с вътрешния пазар.
Съгласно постоянната практика на Съда, за да се квалифицира дадена мярка като държавна помощ по смисъла на посочената разпоредба, трябва да са изпълнени всички условия, посочени в тази разпоредба (вж. решение Комисия/Deutsche Post, C‑399/08 P,
EU:C:2010:481
, т. 38 и цитираната съдебна практика).
В този смисъл е установено, че за да може една национална мярка да бъде квалифицирана като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, първо, трябва да става въпрос за намеса на държавата или чрез ресурси на държавата, второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки, трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на своя получател, и четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (вж. решение Комисия/Deutsche Post,
EU:C:2010:481
, т. 39 и цитираната съдебна практика).
По настоящото дело се поставят под съмнение единствено тълкуването и прилагането на третото условие, съгласно което съответната мярка трябва да предоставя селективно предимство на ползващия се от нея.
По първата част на единственото основание
Доводи на страните
Комисията оспорва направения от Общия съд анализ на правната рамка, която урежда сключването на споразумението от 2005 г., и по-конкретно на правото на преценка на унгарските власти по отношение на избора дали да сключат или не споразумение за удължаване на срока и по отношение на размера на таксата, която те определят в тези споразумения.
На първо място Комисията изтъква, че анализът на правото на преценка на унгарските органи при сключване на споразумението за удължаване на срока, извършен от Общия съд в точки 70—74 и 79—81 от обжалваното съдебно решение, е неправилен от правна страна.
Всъщност Общият съд не бил установил, че унгарските власти са длъжни да сключат споразумение за удължаване на срока след провеждане на преговори, а изтъквал в точка 57 от обжалваното съдебно решение, че според Унгария „сключването на такова споразумение не е задължително“, а след това, съгласно приетото от него в точка 77 от същото съдебно решение, че фактът, че MOL е единственият производител на въглеводороди, сключил споразумение за удължаване на срока, можел да се обясни с липсата на съгласие между страните по отношение на ставката при удължаване на срока.
Вследствие на това от обжалваното съдебно решение произтичало, че законът за минното дело предоставя на унгарските власти право на преценка, което им позволява да се произнасят за или против сключването на споразумение за удължаване, което не се подчинява на обективни критерии и следователно има селективен характер. Според преценката на Комисията освен това обстоятелството, че миннодобивните предприятия имат правото на избор да поискат или не удължаване на срока, както Общият съд посочва това в точка 71 от обжалваното съдебно решение, не е релевантно в това отношение.
Поради това не следвало да се приеме изводът, направен от Общия съд в точка 83 от обжалваното съдебно решение, че селективният характер на оспорваната мярка не е доказан.
Всъщност този извод бил в противоречие с практиката на Съда, и по-конкретно с решение Франция/Комисия (C‑241/94,
EU:C:1996:353
, т. 23 и 24), в което Съдът установява, че по своята цел и обща структура разглежданата система е била в състояние да постави някои предприятия в по-благоприятно положение от други, тъй като компетентният орган е разполагал с дискреционно правомощие, позволяващо му да модулира своето финансово участие в зависимост от различни съображения, като например изборът на бенефициерите, размерът на финансовото участие и условията за него. Той не бил съобразен и с решение P (C‑6/12,
EU:C:2013:525
, т. 27), в което Съдът приема, че когато националната правна уредба предоставя право на преценка на националните власти по отношение на условията за прилагане на съответната мярка, решенията на тези органи не предполагат отсъствие на селективност, освен когато това право на преценка е ограничено от обективни критерии, които не са свързани с установената със съответната правна уредба система.
На второ място Комисията твърди, че анализът на Общия съд е погрешен и поради това че той не отчита предоставеното на унгарските власти право на преценка по отношение на размера на фиксираната от тях такса за минна дейност в споразуменията за удължаване на срока. Това право обаче било от естество да придаде селективен характер на споразумението от 2005 г.
Според Комисията обосновката, цитирана от Общия съд в точка 72 от обжалваното съдебно решение, според която посоченото право на преценка е от естество да позволи на администрацията да поддържа еднакво третиране между операторите, не е представена в националната законодателна уредба като съвкупност от елементи, определящи степента, в която таксите за миннодобивна дейност трябва да бъдат увеличавани, и следователно съставлява обикновено предположение. Следователно Общият съд не се бил съобразил с практиката Съда, и по-конкретно с решения Франция/Комисия (C‑241/94,
EU:C:1996:353
), Ecotrade (C‑200/97,
EU:C:1998:579
), Piaggio (C‑295/97,
EU:C:1999:313
), DM Transport (C‑256/97,
EU:C:1999:332
), P (C‑6/12,
EU:C:2013:525
), Ministerio de Defensa и Navantia (C‑522/13,
EU:C:2014:2262
), както и British Telecommunications/Комисия (C‑620/13 P,
EU:C:2014:2309
).
Освен това Комисията поддържа, че противно на обявеното от Общия съд в точка 72 от обжалваното съдебно решение, обстоятелството, че в момента на сключването му споразумението от 2005 г. е породило тежест за MOL, не отменя селективния му характер.
MOL оспорва доводите на Комисията, като изтъква, от една страна, че от обжалваното съдебно решение не е видно, че член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело дава право на преценка на унгарските власти по отношение на сключването на споразумение за удължаване на срока, и от друга страна, че съдебната практика, на която се позовава Комисията, не е релевантна по делото.
Съображения на Съда
Важно е в самото начало да се припомни, както посочва генералният адвокат в точка 47 от своето заключение, че изискването за селективност, което произтича от член 107, параграф 1 ДФЕС, трябва да бъде ясно разграничено от едновременното установяване на икономическо предимство, така че когато Комисията установява наличието на предимство в широк смисъл, което произтича пряко или косвено от дадена мярка, тя е длъжна да докаже освен това, че посоченото предимство е в полза конкретно на едно или повече предприятия. За да направи това, тя трябва да докаже по-специално че разглежданата мярката въвежда разграничения между предприятията, намиращи се в сходно положение от гледна точка на преследваната цел. Следователно е необходимо предимството да бъде предоставено по селективен начин и то да би могло да постави определени предприятия в по-благоприятно положение в сравнение с други.
Следва обаче да се отбележи, че изискването за селективност е различно според това дали разглежданата мярка е предвидена като обща схема за помощ или като индивидуална помощ. В последния случай идентифицирането на икономическото предимство позволява по принцип да се предположи нейната селективност. Обратно, когато се разглежда общ режим на помощи, е необходимо да се установи дали, въпреки констатацията, че предоставя предимство на общо основание, въпросната мярка прави това изключително в полза на определени предприятия или определени области на дейност.
От това следва, че за да бъде установена селективността на оспорваната мярка, релевантният параметър за сравнение се състои в това да се провери дали процедурата за сключване и за определяне на клаузите на споразумението за удължаване на срока на правата за минна дейност, предвидена в член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело, въвежда диференциране между операторите, които от гледна точка на преследваната цел са в сравнимо фактическо и правно положение, диференциране, което не може да се оправдае с естеството и структурата на разглежданата система.
Видно от тези съображения, настоящото дело трябва ясно да се разграничи от делата, по които са произнесени решенията от съдебната практика, посочена от Комисията в подкрепа на нейните доводи, и припомнена в точки 54 и 56 от настоящото съдебно решение, която оспорва анализа, направен от Общия съд на правната рамка, уреждаща споразумението от 2005 г.
Всъщност посочените дела се отнасят до националноправни разпоредби, които предоставят данъчни облекчения или облекчения от други такси или налози (решения Франция/Комисия, C‑241/94,
EU:C:1996:353
, Piaggio, C‑295/97,
EU:C:1999:313
, DM Transport, C‑256/97,
EU:C:1999:332
, P, C‑6/12,
EU:C:2013:525
, Ministerio de Defensa и Navantia, C‑522/13,
EU:C:2014:2262
, и British Telecommunications/Комисия, C‑620/13 P,
EU:C:2014:2309
), или изключения в областта на несъстоятелността (решение Ecotrade, C‑200/97,
EU:C:1998:579
).
Както обаче изтъква генералният адвокат в точка 86 от своето заключение, налице е основна разлика между, от една страна, анализа за селективност на общите режими на освобождавания или облекчения, които по дефиниция предоставят предимство, и от друга страна, анализа за селективност на факултативните разпоредби от националното право, които предвиждат налагане на допълнителни такси или налози. В случаите, когато националните власти налагат такива разходи с цел запазване на равното третиране на операторите, самият факт, че тези власти разполагат с известна, определена със закон, а не неограничена свобода на преценка, както изтъква Комисията в жалбата си, не бил достатъчен, за да се установи селективният характер на съответния режим.
Вследствие на това следва да се констатира, от една страна, че Общият съд основателно е приел в точка 72 от обжалваното съдебно решение, че разглежданата по настоящото дело свобода на преценка служи за балансиране на една допълнителна тежест, наложена на икономическите оператори за съобразяване с императивите, произтичащи от принципа на равно третиране, и следователно се отличава по самото си естество от случаите, в които упражняването на такова право е свързано с предоставянето на предимство в полза на конкретен икономически оператор.
От друга страна, Общият съд не би могъл да бъде валидно упрекван, че е допуснал грешка в прилагането на правото с констатацията си в точка 74 от обжалваното съдебно решение, че обстоятелството, че ставките, определени за всяка година от действието на споразумението от 2005 г., са резултат от преговори, не е достатъчно, за да се придаде селективен характер на това споразумение, и че положението би било различно само ако унгарските органи бяха упражнили правото си на преценка по начин, който да постави MOL в по-благоприятно положение, като приемат без обективна причина ниско равнище на таксата предвид целта на увеличението на таксите в случай на удължаване на срока на разрешението за минна дейност в ущърб на всички останали оператори, поискали удължаване на срока на правата си за минна дейност, или, ако такива оператори не съществуват, при наличието на конкретни данни за необосновано по-благоприятно третиране на MOL.
Също така, за да определи дали Комисията е доказала селективния характер на споразумението от 2005 г., Общият съд, от една страна, анализира в точка 79 от посоченото съдебно решение договорените по силата на това споразумение ставки и установява, че спорното решение не съдържа данни за необосновано преференциално третиране на MOL и че вследствие на това не може да се презумира, че MOL е получил по-благоприятно третиране в сравнение с всяко друго предприятие, потенциално намиращо се в съпоставимо положение по смисъла на цитираната в точка 54 от обжалваното съдебно решение съдебна практика.
От друга страна, Общият съд установява в точка 80 от обжалваното съдебно решение, че макар да е посочила, че съществуват и немалко други споразумения за удължаване на срока в сектора на твърдите минерални ресурси, Комисията не ги е взела предвид и поради това тя не е отчела всички елементи, които биха ѝ дали възможност да прецени дали споразумението от 2005 г. има селективен характер по отношение на MOL от гледна точка на положението, създадено с други споразумения за удължаване на срока на правата за минна дейност, също така сключени на основание член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело.
Въз основа анализа в точки 70—74, 79 и 80 от обжалваното съдебно решение, Общият съд основателно е заключил в точка 81 от същото съдебно решение, че като се има предвид, на първо място, липсата на селективен характер на правната уредба, регулираща сключването на споразумения за удължаване на срока на правата за минна дейност, както и съображенията, обосноваващи предоставянето на право на преценка, и на второ място, липсата на каквито и да било данни, че тези органи са поставили в по-благоприятно положение MOL в сравнение с всяко друго предприятие, намиращо се в сходно положение, селективният характер на споразумението от 2005 г. не може да се приеме за установен.
С оглед на всички тези съображения се налага констатацията, че Общият съд не е допуснал грешка в прилагане на правото при разглеждането в точки 70—74 и 79—81 от обжалваното съдебно решение на правната рамка, уреждаща сключването на споразумението от 2005 г.
При това положение първата част от единственото основание трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.
По втората част на единственото основание
Доводи на страните
Комисията твърди, че като е приел в точки 76—78 от обжалваното съдебно решение, че съществуването на обективни критерии изключва задължително какъвто и да било селективен характер, Общият съд не се е съобразил с практиката на Съда, според която обстоятелството, че се прилагат обективни критерии, за да се определи дали някои предприятия попадат в приложното поле на дадена национална мярка, не води непременно до заключението, че не е налице селективност (вж. в този смисъл решения Испания/Комисия, C‑409/00,
EU:C:2003:92
, т. 49, както и GEMO, C‑126/01,
EU:C:2003:622
, т. 35 и 39).
Затова следвало да се отменят точки 76—78 от обжалваното съдебно решение, както и изводът, направен от Общия съд в точки 81 и 83 от същото съдебно решение, според които селективният характер на споразумението от 2005 г. и оспорваната мярка не могат да се приемат за доказани.
MOL изтъква, че доводите на Комисията почиват на неправилен прочит на обжалваното съдебно решение и че цитираната от последната съдебна практика не е относима по делото.
Съображения на Съда
Важно е да се изтъкне, че в точки 76—78 от обжалваното съдебно решение Общият съд анализира правната рамка, уреждаща сключването на споразумения за удължаване на срока на правата за минна дейност, включително и на споразумението от 2005 г., съдържаща се в член 26/A, параграф 5 от Закона за минното дело.
За целта Общият съд извършва проверка на това дали фиксирането на ставката на таксата за минни дейности отговаря или не на обективни и приложими по отношение на всеки потенциално заинтересован оператор критерии. За това в точка 76 от обжалваното съдебно решение Общият съд първо припомня, че Законът за минното дело е формулиран общо, що се отнася до миннодобивните предприятия, които могат да се възползват от удължаването на срока. По-нататък, в точка 77 от посоченото съдебно решение, Общият съд прави констатацията, че обстоятелството, че MOL фактически e единственото предприятие, сключило споразумение за удължаване на срока в сектора на въглеводородите, не е непременно признак за селективност, тъй като критериите за сключване на такова споразумение са обективни и приложими към всички потенциално заинтересовани оператори и че липсата на други споразумения би могло да е в резултат на решения на самите предприятия да не искат удължаване на срока на правата за минна дейност. Накрая, в точка 78 от обжалваното съдебно решение, Общият съд посочва, че увеличените такси за минни дейности, фиксирани за целия период на споразумението от 2005 г., са последица само от прилагането на разпоредбите на Закона за минното дело.
От тези разсъждения следва, че като упреква Общия съд за неговата преценка, че съществуването на обективни критерии задължително изключва наличието на селективен характер, и че вследствие на това не се е съобразил със съдебната практика, съгласно която не би могло селективният характер на дадена схема за помощ да се изключи само поради това, че бенефициерите са определяни по обективни критерии (решения Испания/Комисия, C‑409/00,
EU:C:2003:92
, т. 49, както и GEMO, C‑126/01,
EU:C:2003:622
, т. 35 и 39), Комисията прави неправилен прочит на обжалваното съдебно решение.
Във всички случаи следва да се посочи, както поддържа MOL, че по делата, по които са произнесени тези решения, Съдът се е насочил към въпроса дали бенефициерите на съответните режими на държавни помощи са били определяни по обективни критерии или не. Така, по-конкретно по дело GEMO (C‑126/01,
EU:C:2003:622
), Съдът приема, че въпреки предвиденото в националното законодателство определяне на бенефициерите на посочената схема въз основа на обективни и очевидно общоприложими критерии, последиците от нея са се проявявали най-вече в полза на животновъдите и кланиците.
Както обаче генералният адвокат посочва в точка 91 от своето заключение, този въпрос не се поставя по настоящото дело, така че съдебната практика, произтичаща от посочените съдебни решения, не е относима по делото.
При това положение втората част от единственото основание трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.
По третата и четвъртата част на единственото основание
Като се има предвид, че доводите, изложени в подкрепа на третата и четвъртата част на единственото основание, са тясно свързани, те следва да бъдат разгледани заедно.
Доводи на страните
Комисията упреква по същество Общия съд за това, че в точки 64 и 65 от обжалваното съдебно решение е приел, че наличието на селективно предимство не може да бъде изведено от самия факт, че даден оператор се оказва в по-благоприятно положение спрямо други оператори, доколкото засегнатата държава членка се е ограничила до това да упражни по обоснован начин регулаторните си правомощия в резултат от развитието на пазара.
С това Общият съд не се бил съобразил със съдебната практика, съгласно която за целите на прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС е без значение дали положението на предполагаемия бенефициер на мярката се е подобрило или влошило във времето (решения Гърция/Комисия, 57/86,
EU:C:1988:284
, т. 10, както и Adria-Wien Pipeline и Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99,
EU:C:2001:598
, т. 41).
Според Комисията по-важно е, че след 8 януари 2008 г. MOL е било единственото предприятие, привилегировано по отношение на размера на таксата за минна дейност, приложим за находищата на въглеводороди.
Освен това Комисията поддържа, от една страна, че доколкото развитието, за което става въпрос, се изразява в законодателно изменение, каквото държавата е можела да приеме по свое усмотрение, следваният от Общия съд подход допуска държавите членки да се позовават на липса на селективност с оглед на използваните от тях методи. От друга страна, в точки 67 и 82 от обжалваното съдебно решение Общият съд неоснователно обвързвал преценката за селективния характер на споразумението от 2005 г. и вследствие на това — на спорната мярка, с намерението на държавата членка при сключване на посоченото споразумение да защити един или повече оператори срещу прилагането на новия режим на такси, в случая на въведения с измененията в Закона за минното дело.
Така Общият съд не се бил съобразил с постоянната практика на Съда, съгласно която член 107, параграф 1 ДФЕС определя държавната намеса в зависимост от нейните последици и независимо от техниките, използвани от държавите членки за осъществяване на тази намеса (вж. по-специално решения Белгия/Комисия, C‑56/93,
EU:C:1996:64
, т. 79, Белгия/Комисия, C‑75/97, EU:1999:311, т. 25, British Aggregates/Комисия, C‑487/06 P,
EU:C:2008:757
, т. 89, както и Комисия и Испания/Government of Gibraltar и Обединено кралство, C‑106/09 P и C‑107/09 P,
EU:C:2011:732
, т. 91, 92 и 98).
MOL счита, че третата и четвъртата част на единственото основание трябва да се отхвърлят, доколкото, противно на твърденията на Комисията, точки 64, 65, 67 и 82 от обжалваното съдебно решение не се отнасят до селективността.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се посочи, че в точки 62 и 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че оспорваната мярка е съставена от два елемента, а именно от споразумението от 2005 г. и от Закона за минното дело, и установява, че това споразумение не включва елементи на помощ по смисъла на член 107 ДФЕС.
В този контекст Общият съд най-напред приема в точка 64 от обжалваното съдебно решение, че когато дадена държава членка сключи споразумение с икономически оператор, което не съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, обстоятелството, че впоследствие външните за това споразумение условия са се променили по начин, по който въпросният оператор се е оказал в по-благоприятно положение спрямо други оператори, които не са сключили подобно споразумение, не е достатъчно, за да може, взети в съвкупност, споразумението и последващото изменение на външните условия да бъдат разглеждани като съставляващи държавна помощ.
По-нататък Общият съд подчертава в точка 65 от обжалваното съдебно решение, че ако положението би било различно, всяко споразумение, сключено между икономически оператор и държавата, което не съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, би подлежало на оспорване по всяко време, когато положението на пазара, на който работи операторът — страна по споразумението, се развие по начин, който му предоставя предимство като изложеното в точка 64 от обжалваното съдебно решение, или когато държавата упражни регулаторната си власт по обективно обоснован начин вследствие на определено развитие на пазара при зачитане на правата и задълженията, произтичащи от това споразумение.
И накрая, Общият съд приема в точка 66 от обжалваното съдебно решение, че съчетание от елементи като посоченото от Комисията в спорното решение може да бъде квалифицирано като държавна помощ, когато условията на сключеното споразумение са предложени селективно от държавата на един или няколко оператори, а не се основават на обективни критерии, произтичащи от текст с общ обхват и приложими към всички оператори. В това отношение Общият съд уточнява, че обстоятелството, че само един оператор е сключил споразумение от този вид, не е достатъчно, за да се установи селективният характер на споразумението, по-специално доколкото това обстоятелство може да произтича от липсата на интерес у всички останали оператори.
Освен това Общият съд припомня в точка 67 от обжалваното съдебно решение практиката на Съда, съгласно която за целите на прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС една и съща мярка може да бъде съставена от свързани елементи, при условие че връзката помежду им е толкова тясна от гледна точка на хронологията на приемането им, на тяхната цел и на положението на предприятието към момента на приемането им, че е невъзможно те да бъдат отделени един от друг (Решение Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия и др. и Комисия/Франция и др., C‑399/10 P и C‑401/10 P,
EU:C:2013:175
, т. 103 и 104 и цитираната съдебна практика).
В този контекст Общият съд подчертава в същата точка 67 от обжалваното съдебно решение, че свързани елементи като посочените от Комисията в спорното решение могат да бъдат квалифицирани като държавна помощ, когато държавата действа по начин, по който тя закриля един или няколко оператори, които са вече на пазара, като сключва с тях споразумение, предоставящо им гарантирани ставки на таксите за целия срок на неговото действие, независимо че възнамерява впоследствие да упражни регулаторната си компетентност, като увеличи ставката на таксата по начин, поставящ в неблагоприятно положение останалите оператори на пазара, независимо дали става въпрос за оператори, които вече участват на пазара към датата на сключване на споразумението, или за навлизащи участници.
Именно в светлината на тези съображения в точка 68 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че следва да се провери дали в разглеждания случай Комисията основателно е приела, че спорната мярка е селективна.
От предходните съображения следва, както твърди MOL, че точки 64—67 от обжалваното съдебно решение не се отнасят до проверката на селективния характер на споразумението от 2005 г., а се състоят в излагането на предварителни съображения, които имат за цел да представят релевантната правна уредба, от гледна точка на която Общият съд анализира дали Комисията основателно е приела, че оспорваната мярка е селективна.
Всъщност, както генералният адвокат подчертава това в точки 107 и 114 от своето заключение, с тези предварителни съображения Общият съд в действителност е имал за цел да разгледа въпроса за съществуващите връзки между споразумението от 2005 г. и изменения Закон за минното дело, по който Комисията не се е произнесла конкретно в спорното решение, и по-специално да изтъкне факта, че в отсъствието на хронологична и/или функционална връзка между тези два елемента, последните не могат да се тълкуват като съставляващи една-единствена мярка за помощ.
С посочените предварителни съображения Общият съд се е ограничил до това да приложи съдебната практика на Съда от решение Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия и др. и Комисия/Франция и др. (C‑399/10 P и C‑401/10 P,
EU:C:2013:175
), на която Общият съд всъщност изрично се позовава в точка 67 от обжалваното съдебно решение и съгласно която, щом като държавната намеса може да приема различни форми и тя следва да бъде анализирана в зависимост от нейните последици, не може да се изключи възможността няколко последователно приети от държавата мерки да бъдат разгледани като една-единствена мярка за целите на прилагането на член 107, параграф 1 ДФЕС. Такъв може да бъде по-конкретно случаят, когато някои последователни мерки са така тясно свързани от гледна точка на тяхната хронология и цел и положението на предприятието към момента на приемането на тези мерки, че е невъзможно да бъдат отделени една от друга.
В същата тази перспектива в точка 82 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, от една страна, че влязлото в сила през 2008 г. повишаване на таксите за минна дейност е осъществено в контекста на увеличение на световните цени, и от друга страна, че Комисията не твърди, че споразумението от 2005 г. е било сключено за изпреварване на такова повишаване, като от това той прави извода, че съвкупността от посоченото споразумение и изменения Закон за минното дело не може да се окачестви като държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС.
От това следва, че разсъжденията на Общия съд в точки 64—67 и 82 от обжалваното съдебно решение не са опорочени от каквато и да било грешка в прилагането на правото.
Освен това, както следва да се посочи, твърдението на Комисията, че е по-важно, че след 8 януари 2008 г. MOL е било единственото привилегировано предприятие, не може да бъде уважено. Всъщност, видно от точка 46 от обжалваното съдебно решение, е установено, че въпросът за това дали оспорваната мярка има селективен характер е обсъждан от страните единствено от гледна точка на споразумението от 2005 г., а не на изменения Закон за минното дело.
С оглед на изложените съображения третата и четвъртата част на единственото основание следва да се отхвърлят като неоснователни.
След като нито един от повдигнатите от Комисията доводи в подкрепа на единственото основание на нейната жалба не е уважен, последната трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184 параграф 1 от същия регламент, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като MOL е направило искане за осъждане на Комисията и последната е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в настоящото производство.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Европейската комисия да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.