CELEX: 62011CJ0204
Žalba
Televizijsko emitiranje
Direktiva 89/552/EEZ
Članak 3.a
Mjere koje je poduzela Kraljevina Belgija u svezi s događajima od velikog značaja za društvo u toj državi članici
Svjetsko prvenstvo u nogometu
Odluka kojom se mjere proglašava usklađenima s pravom Unije
Obrazloženje
Članci 43. UEZ‑a, 49. UEZ‑a
Pravo na vlasništvo

U svojoj žalbi Međunarodna federacija nogometnih saveza (FIFA) zatražila je poništenje presude Općeg suda Europske unije od 17. veljače 2011., FIFA/Komisija (
T‑385/07, Zb., str. II‑205.
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je isti odbio njezin zahtjev za djelomično poništenje odluke Komisije 2007/479/EZ od 25. lipnja 2007. o usklađenosti s pravom Zajednice mjera koje je Kraljevina Belgija poduzela na temelju članka 3.a stavka 1. Direktive Vijeća 89/552/EEZ o usklađivanju određenih odredaba utemeljenih zakonom, uredbom ili upravnim aktom u državama članicama u vezi s obavljanjem aktivnosti televizijskoga emitiranja (
SL L 180, str. 24
., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Direktiva Vijeća 89/552/EEZ od 3. listopada 1989. o usklađivanju određenih odredaba utemeljenih zakonom, uredbom ili upravnim aktom u državama članicama u vezi s obavljanjem aktivnosti televizijskoga emitiranja (
SL L 298, str. 23
.), kako je izmijenjena i dopunjena Direktivom Europskoga parlamenta i Vijeća 97/36/EZ od 30. lipnja 1997. (
SL L 202, str. 60
., u daljnjem tekstu: Direktiva 89/552), sadržavala je članak 3.a, umetnut ovom posljednjom Direktivom koji je propisivao:
„1.   Svaka država članica može poduzeti mjere u skladu s pravom Zajednice kako bi osigurala da televizijski nakladnici pod njezinom nadležnošću ne emitiraju na ekskluzivnoj osnovi događaje koje država članica smatra od velikog značaja za društvo tako da se značajnom dijelu javnosti u toj državi članici uskrati mogućnost praćenja takvih događaja uživo ili u naknadnoj snimci na besplatnoj televiziji. Ako to učini, država članica o kojoj je riječ mora sastaviti popis određenih događaja, nacionalnih ili nenacionalnih, za koje smatra da su od velikog značaja za društvo. To će napraviti na jasan i transparentan način, pravovremeno i učinkovito. Pri tomu je država članica o kojoj je riječ također dužna odrediti bi li ti događaji trebali biti dostupni u cijelosti ili djelomično u prijenosu uživo ili, kada je to potrebno ili prikladno iz objektivnih razloga javnog interesa, u cijelosti ili djelomično u naknadnoj snimci.
2.   Države članice moraju odmah obavijestiti Komisiju o svim mjerama koje su poduzele ili koje će poduzeti u skladu sa stavkom 1. U roku od tri mjeseca od dana obavijesti Komisija je dužna provjeriti jesu li te mjere u skladu s pravom Zajednice i dostaviti ih ostalim državama članicama. Ona mora zatražiti mišljenje Odbora osnovanog prema članku 23.a. Dužna je odmah objaviti poduzete mjere u
Službenom listu Europskih zajednica
te, barem jednom godišnje, konsolidirani popis mjera koje su poduzele države članice.
3.   Države članice osiguravaju odgovarajućim sredstvima, u okviru svog zakonodavstva, da televizijski nakladnici pod njihovom nadležnošću ne ostvaruju ekskluzivna prava koja su kupili nakon datuma objave ove Direktive tako da je značajnom dijelu javnosti u drugoj državi članici uskraćena mogućnost praćenja događaja koje je ta druga država članica odredila kao značajne, u skladu s prethodnim stavkom, u cijelosti ili djelomično u prijenosu uživo ili, kada je to potrebno ili prikladno iz objektivnih razloga javnog interesa, u cijelosti ili djelomično u naknadnoj snimci na besplatnoj televiziji, kako je to propisala ta druga država članica u skladu sa stavkom 1.” [neslužbeni prijevod]
Uvodne izjave 18. do 22. Direktive 97/36 glase kako slijedi:
„(18)
budući da je neophodno da države članice budu u mogućnosti poduzeti mjere za zaštitu prava na informiranje, te osigurati širok pristup javnosti televizijskom pokrivanju nacionalnih i nenacionalnih događaja od velikog značaja za društvo, kao što su Olimpijske igre, Svjetsko nogometno prvenstvo i Europsko nogometno prvenstvo; budući da u tu svrhu države članice zadržavaju pravo poduzimanja mjera u skladu s pravom Zajednice, koje imaju za cilj reguliranje ekskluzivnog prava televizijskih nakladnika pod njihovom nadležnošću na emitiranje tih događanja;
(19)
budući da je potrebno regulirati odredbe u okviru Zajednice, kako bi se izbjegla moguća pravna nesigurnost i tržišni poremećaji, te uskladio slobodan optjecaj televizijskih usluga s potrebom sprečavanja mogućnosti zaobilaženja nacionalnih mjera koje štite legitimni opći interes;
(20)
budući da je ovom Direktivom posebno potrebno propisati odredbe koje se odnose na ostvarivanje ekskluzivnih prava televizijskih nakladnika, koja su oni mogli kupiti, na emitiranje događaja koji se smatraju od velikog značaja za društvo u državi članici koja nije ona koja ima nadležnost nad televizijskim nakladnicima; […]
(21)
budući da bi događaji od velikog značaja za društvo trebali, u svrhu ove Direktive, zadovoljavati određene kriterije, odnosno da moraju biti iznimni događaji od interesa za široku javnost u Europskoj uniji ili u određenoj državi članici ili u značajnom sastavnom dijelu te države članice, i da moraju biti unaprijed organizirani od strane organizatora događaja koji je zakonom ovlašten prodavati prava koja se odnose na taj događaj;
(22)
budući da, u svrhu ove Direktive, ‚besplatna televizija’ znači emitiranje na kanalu, javnom ili komercijalnom, programa koji su dostupni javnosti, a koje ne uključuje plaćanja koja se razlikuju od načina financiranja emitiranja koji prevladavaju u svakoj državi članici (kao što je naknada za izdavanje licencija i/ili osnovna pretplata na kablovsku mrežu)”. [neslužbeni prijevod]
Okolnosti spora
Činjenična osnova spora iznesena je kako slijedi u točkama 5. do 17. pobijane presude:
„5.
[FIFA] je savez sastavljen od 208 nacionalnih nogometnih federacija i predstavlja svjetsko izvršno nogometno tijelo. Njezini su ciljevi, osobito, promicanje nogometa na globalnoj razini i organiziranje međunarodnih natjecanja. Prodaja prava na televizijski prijenos završnice Svjetskog nogometnog prvenstva (u daljnjem tekstu: završnica Svjetskog prvenstva), organizaciju kojega ona osigurava, čini njen prvenstveni izvor prihoda.
6.
U Belgiji su flamanska i francuska zajednica nadležne za usvajanje mjera u smislu članka 3.a direktive 89/552. Dakle, vlasti svake zajednice usvojile su različite mjere, koje su belgijske federalne vlasti potom priopćile Komisiji europskih zajednica.
Sukladno članku 76. stavku 1., odluke koje se odnose na emitiranje i televiziju, usklađene 25. siječnja 1995., usvojene od strane Flamanskog vijeća (
Moniteur belge
od 30. svibnja 1995., str. 15092.), flamanska vlada utvrđuje popis događaja za koje se smatra da su od velikog značaja za javnost i koji se iz tog razloga ne mogu emitirati na ekskluzivnoj osnovi, na način da značajan dio javnosti u flamanskoj zajednici ne može pratiti te događaje na besplatnoj televiziji, ni uživo niti u naknadnoj snimci.
Odlukom od 28. svibnja 2004. (
Moniteur belge
od 19. kolovoza 2004., str . 62207) flamanska vlada odredila je događaje za koje se smatra da su od velikog značaja za društvo, uključujući [završnicu] Svjetskog prvenstva. Kako bi neki događaj bio prikladan za uključivanje na popis događaja od velikog značaja za društvo, mora, prema navedenoj odluci, zadovaljavati najmanje dva od sljedećih kriterija:
—
mora biti vrlo aktualan i pobuđivati interes široke javnosti;
—
mora se održavati u okviru važnog međunarodnog natjecanja ili biti utakmica u kojoj sudjeluje nacionalna reprezentacija, belgijski klub ili jedan ili više belgijskih sportaš(ic)a;
—
mora spadati u važnu sportsku disciplinu i predstavljati veliku kulturnu vrijednost za flamansku zajednicu;
—
mora biti tradicionalno prenošen na besplatnoj televiziji i imati visoku gledanost u svojoj kategoriji.
Sukladno članku 1. odluke od 28. svibnja 2004., pojedini događaji uvršteni na popis, među kojima je i [završnica] Svjetskog prvenstva, moraju se u cijelosti izravno prenositi. Na temelju članka 2. iste odluke, ekskluzivna prava na događajima s popisa ne mogu se izvršavati tako da se znatnom dijelu javnosti onemogući praćenje tih događaja na besplatnoj televiziji. Osim toga, sukladno drugoj alineji iste odredbe, smatra se da znatan dio flamanske zajednice može pratiti događaj od velikog značaja za društvo na besplatnoj televiziji ako taj događaj prenosi televizija koja emitira program na nizozemskom jeziku i čiji je prijem osiguran za najmanje 90 % stanovništva bez dodatnog plaćanja povrh cijene pretplate za televizijsku distribuciju.
Prema članku 3. odluke od 28. svibnja 2004., organizacije za televizijsku radiodifuziju koje ne ispunjavaju uvjete iz članka 2. ove odluke i koje stječu ekskluzivna prava na prijenos događaja uvrštenih na popis za nizozemsko jezično područje i dvojezično područje Bruxelles‑Capitale ne mogu ostvarivati ta prava, osim ako na temelju sklopljenih ugovora mogu jamčiti da znatnom dijelu javnosti neće biti onemogućeno praćenje tih događaja na besplatnoj televiziji. Organizacije za radiodifuziju o kojima je riječ mogu u tu svrhu dati po razumnim tržišnim cijenama podlicence organizacijama za radiodifuziju koje ispunjavaju ove uvjete. Međutim, ako nijedna organizacija za radiodifuziju koja ispunjava uvjete ne bude spremna preuzeti takve podlicence, organizacija za radiodifuziju koja je stekla isključiva prava može ista izvršavati.
11.
Sukladno članku 4. stavku 1. odluke od 27. veljače 2003. (
Moniteur belge
od 17. travnja 2003., str. 19637.), usvojenom u parlamentu francuske zajednice, vlada francuske zajednice može, nakon pribavljenog mišljenja Conseil supérieur de l’audiovisuel (Visoko vijeće za audiovizualne djelatnosti), usvojiti popis događaja koje smatra od velikog značaja za javnost navedene zajednice. Izdavač usluga radiodifuzije ili RTBF ne smiju izvršavati ekskluzivna prava na te događaje tako da znatnom dijelu javnosti te zajednice bude onemogućen pristup tim događanjima putem službe za televizijsku radiodifuziju sa slobodnim pristupom.
Kako bi neki događaj ispunjavao uvjete za uključivanje na popis događaja od velikog značaja za društvo, on mora ispuniti, u skladu s člankom 4. stavkom 2. odluke od 27. veljače 2003., najmanje dva od sljedećih kriterija:
—
mora nailaziti na poseban odjek javnosti francuske zajednice općenito, a ne samo onog dijela javnosti koji redovito prati događaje takve vrste;
—
mora imati kulturni značaj općepriznat u francuskoj zajednici i snažiti njen kulturni identitet;
—
pojedinac ili nacionalna reprezentacija nastupa na tom događaju u sklopu natjecanja ili događaja od međunarodnog značaja;
—
mora biti tradicionalno prenošen na programu službe za televizijsku radiodifuziju sa slobodnim pristupom u francuskoj zajednici i privlačiti široku javnost.
Sukladno članku 4. stavku 3. iste odluke, smatra se da služba za televizijsku radiodifuziju ima slobodan pristup ako se emitira na francuskom jeziku i ako je njen prijem dostupan za 90 % kućanstava koja posjeduju instalacije za prijem usluga televizijske radiodifuzije, a koja se nalaze na francuskom jezičnom području i dvojezičnom području Bruxelles‑Capitale. S iznimkom tehničkih troškova, prijem takvih usluga ne može biti podložan plaćanju naknada, osim moguće cijene pretplate osnovnog paketa kabelskog distributera.
Prema članku 2. odluke od 8. lipnja 2004. (
Moniteur belge
od 6. rujna 2004. str. 65247.), koji je vlada francuske zajednice usvojila, „izdavatelj usluga televizijske radiodifuzije u francuskoj zajednici koji namjerava ostvarivati ekskluzivno pravo na prijenos koje je stekao za događaj od velikog značaja, dužan ga je emitirati uz pomoć programa službe za televizijsku radiodifuziju sa slobodnim pristupom i u skladu s dodatkom ovoj odluci.”
Dodatak odluci od 8. lipnja 2004. i konsolidirani popis događaja od velikog značaja za Kraljevinu Belgiju uključuju [završnicu] Svjetskog prvenstva u cijelosti u izravnom prijenosu.
16.
Dopisima od 15. siječnja 2001. i 16. svibnja 2002. FIFA je podnijela ministarstvu flamanske zajednice svoje očitovanje o mogućem uključivanju [završnice] Svjetskog prvenstva na popis događaja od velikog značaja za belgijsko društvo, u kojem je izrazila svoje protivljenje uključivanju svih utakmica toga natjecanja na takav popis.
17.
Dopisom od 10. prosinca 2003. Kraljevina Belgija obavijestila je Komisiju o mjerama poduzetim sukladno članku 3.a Direktive 89/552.”
Sporna odluka
Komisija je 25. lipnja 2007. usvojila spornu odluku, čiji članak 1. propisuje da su „mjere iz članka 3.a stavka 1. Direktive [89/552], o kojima je [Kraljevina] Belgija 10. prosinca 2003. obavijestila Komisiju i koje su objavljene u
Službenom listu Europske unije
C 158 od 29. lipnja 2005., u skladu s pravom Zajednice.”
Uvodne izjave 3. do 6., 8., 16. do 18. i 22. sporne odluke glase kako slijedi:
„(3)
Tijekom pregleda Komisija je uzela u obzir informacije dostupne u belgijskom medijskom prostoru.
(4)
Popis događaja od velikog značaja za društvo, koji sadržavaju mjere o kojima je [Kraljevina] Belgija obavijestila, sastavljen je na jasan i transparentan način, te je održano opsežno savjetovanje u Belgiji.
(5)
Komisija je sa zadovoljstvom utvrdila da su događaji navedeni na popisu mjera [Kraljevine] Belgije ispunjavali barem dva od sljedećih kriterija koji se smatraju pouzdanim pokazateljima značaja tih događaja za društvo: i) imaju osobit odjek u državi članici i nemaju značaj samo za osobe koje redovito prate sport ili aktivnost o kojima je riječ; ii) imaju osobit kulturni značaj općepriznat od strane stanovništva države članice o kojoj je riječ i snaže njezin kulturni identitet; iii) nacionalna reprezentacija nastupa na događaju o kojemu je riječ, u sklopu natjecanja ili turnira od međunarodnog značaja; i iv) događaj je oduvijek bio prenošen na besplatnim televizijskim kanalima i privlačio je brojne gledatelje.
(6)
Velik broj događaja s popisa mjera o kojima je [Kraljevina] Belgija obavijestila Komisiju, uključujući i ljetne i zimske olimpijske igre, kao i završnicu Svjetskog prvenstva i Europskog prvenstva u nogometu (za muškarce), pripadaju kategoriji događaja koji se općenito smatraju događajima od velikog značaja za društvo, kako je izričito navedeno u uvodnoj izjavi 18. Direktive [97/36]. Ovi događaji imaju osobit odjek u Belgiji jer su popularni u široj javnosti, a ne samo među onima koji redovito prate sportske događaje.
[…]
(8)
Nogometni događaji uvršteni na popis, na kojima sudjeluju nacionalne reprezentacije, imaju osobit odjek u Belgiji, jer daju belgijskim reprezentacijama priliku za promicanje belgijskog nogometa na međunarodnoj razini.
[…]
(16)
Događaji uvršteni na popis, uključujući i one koji se smatraju cjelinom a ne nizom pojedinačnih događaja, uvijek su bili prenošeni na besplatnim televizijskim kanalima i privlačili su brojne gledatelje. Ako, iznimno, podaci o gledanosti nisu dostupni (završnica europskog nogometnog prvenstva), uvrštavanje događaja ipak opravdava njegov specifičan kulturni značaj, općepriznat od strane belgijskog stanovništva, s obzirom na veliki doprinos razumijevanju među narodima i važnost nogometa za cjelokupno belgijsko društvo i nacionalni ponos, jer najboljim belgijskim sportašima daje priliku za postizanje uspjeha na tom velikom međunarodnom natjecanju.
(17)
Mjere [Kraljevine] Belgije doimaju se razmjernima i opravdavaju odstupanje od temeljnog načela slobode pružanja usluga, zajamčenog Ugovorom o EZ‑u, na temelju prevladavajućeg razloga općeg interesa, kako bi se širokoj javnosti osigurao pristup televizijskim prijenosima događaja od velikog značaja za društvo.
(18)
Budući da se definicija organizacija za radiodifuziju ovlaštenih za prijenos događaja uvrštenih na popis temelji na objektivnim kriterijima koji omogućuju stvarno i potencijalno tržišno natjecanje za stjecanje prava na prijenos tih događaja, mjere [Kraljevine] Belgije u skladu su s pravilima tržišnog natjecanja [Europske zajednice]. Osim toga, broj događaja na popisu nije dostatan da bi mogao narušiti tržišno natjecanje na silaznim tržištima televizije sa slobodnim pristupom i naplatne televizije.
[…]
(22)
Iz presude [Općeg suda od 15. prosinca 2005., Infront WM/Komisija,
T‑33/01, Zb., str. II‑5897.
] proizlazi da izjava koja potvrđuje da su mjere poduzete u skladu s člankom 3.a stavkom 1. Direktive [89/552] sukladne s pravom Zajednice predstavlja odluku u smislu članka [249. EZ‑a] i da stoga mora biti usvojena od strane Komisije. Znači, potrebno je ovom odlukom proglasiti mjere koje je [Kraljevina] Belgija dostavila sukladnima s pravom Zajednice. Mjere koje je [Kraljevina] Belgija konačno poduzela i koje su navedene u prilogu ovoj odluci objavit će se u Službenom listu, u skladu s člankom 3.a stavkom 2. Direktive [89/552].
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
FIFA je podnijela tužbu pred Općim sudom protiv sporne odluke jer je Komisija njome odobrila označavanje cjelokupne završnice Svjetskog prvenstva kao događaja od velikog značaja te je prihvatila da se sve utakmice tog turnira uvrste na popis događaja od velikog značaja utvrđen od strane vlasti Kraljevine Belgije. Prema FIFA‑i, ova država članica mogla je kao takav događaj označiti samo „zanimljive” utakmice, kao što su finale, polufinala i utakmice nacionalne reprezentacije te države (u daljnjem tekstu: „zanimljive” utakmice). Tako navedeni popis ne bi mogao uključivati druge utakmice Svjetskog prvenstva (u daljnjem tekstu: „manje zanimljive” utakmice).
U prilog svom zahtjevu za djelomično poništenje sporne odluke FIFA je iznijela šest tužbenih razloga. Oni se temelje, kao prvo, na povredi članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, jer je Komisija pogrešno zaključila da su belgijske mjere bile u skladu s člankom 49. UEZ‑a; kao drugo, na povredi istog članka; kao treće, na povredi članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, jer je Komisija pogrešno utvrdila da su belgijske mjere bile u skladu s člankom 43. UEZ‑a; kao četvrto, na povredi članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, jer je Komisija pogrešno utvrdila da su belgijske mjere u skladu s pravom vlasništva FIFA‑e; kao peto, na povredi članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, jer je Komisija pogrešno ocijenila da je postupak kojim su belgijske mjere usvojene bio jasan i transparentan; kao i šesto, na nedostatku obrazloženja sporne odluke.
Pobijanom presudom Opći sud odbio je svaki od tužbenih razloga koje je FIFA iznijela u prilog tužbi te je tužbu u cijelosti odbio.
Također je odbio i zahtjev za provođenje mjera upravljanja postupkom, podnesen od strane FIFA‑e, kojim Opći sud poziva Komisiju da podnese nekoliko dokumenata.
O žalbi
Uvodne napomene
Kao prvo, treba istaknuti da je na temelju članka 3.a stavka 1. Direktive 89/552 zakonodavac Unije ovlastio države članice da odrede neke događaje kao događaje od velikog značaja za društvo države članice o kojoj je riječ (u daljnjem tekstu: događaj od velikog značaja) i time im izrijekom dopustio, u kontekstu diskrecijskog prostora danog Ugovorom, postavljanje prepreka slobodnom kretanju usluga, slobodi poslovnog nastana, slobodi tržišnog natjecanja i prava vlasništva, koje su neizbježna posljedica takvog određivanja. Kao što je vidljivo iz uvodne izjave 18. Direktive 97/36, zakonodavac je smatrao da su takve prepreke opravdane ciljem zaštite prava na informiranje te kako bi se osigurao širok pristup javnosti televizijskim prijenosima navedenih događaja.
Legitimitet takvog cilja već je prepoznat od strane Suda, koji je istaknuo da bi ekskluzivni karakter komercijalizacije događaja od velikog interesa javnosti mogao značajno ograničiti javni pristup informacijama vezanim za te događaje. Međutim, u demokratskom i pluralističkom društvu pravo na informiranje od osobite je važnosti, što je još očitije u slučaju takvih događanja (vidjeti presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, točke 51. i 52.).
Kao drugo, treba napomenuti da, na temelju članka 3.a stavka 1. Direktive 89/552, određivanje događaja od velikog značaja pripada državama članicama koje u svezi s tim uživaju širok diskrecijski prostor.
Naime, kako bi se uskladio popis takvih događaja, Direktiva 89/552 temelji se na pretpostavci da unutar Unije postoje znatne razlike u društvenim i kulturnim pitanjima glede njihovog značaja za široku javnost. Stoga članak 3.a stavak 1. navedene Direktive propisuje da svaka država članica treba izraditi popis određenih događaja „koje smatra od velikog značaja” za svoje društvo. Uvodna izjava 18. Direktive 97/36 također naglašava diskrecijsku ovlast država članica navodeći da je „bitno” da iste imaju mogućnost poduzimati mjere za zaštitu prava na informiranje i osigurati širok pristup javnosti televizijskim prijenosima događaja od velikog značaja.
Važnost navedenog diskrecijskog prostora također proizlazi iz činjenice da Direktive 89/552 i 97/36 ne sadržavaju preciznu odredbu kojom se regulira korištenje istog. Doista, jedini kriteriji koje te direktive utvrđuju kako bi država članica mogla odrediti događaj kao onaj od velikog značaja navedeni su u uvodnoj izjavi 21. Direktive 97/36, prema kojoj se mora raditi o iznimnom događaju koji je predmet interesa za široku javnost u Uniji ili u određenoj državi članici ili u značajnom sastavnom dijelu te države članice te mora biti unaprijed organiziran od strane organizatora događaja koji je zakonom ovlašten prodavati prava koja se odnose na taj događaj.
S obzirom na relativnu nepreciznost tih kriterija, na svakoj je državi članici da im sama prida konkretan karakter i da procijeni interes takvih događaja za opću javnost s obzirom na socijalne i kulturne posebnosti društva.
Kao treće, treba napomenuti da je na temelju članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, Komisija ovlaštena nadzirati zakonitost nacionalnih mjera kojima se određuju događaji od velikog značaja, što joj omogućuje da odbaci one mjere koje nisu u skladu s pravom Unije.
U okviru navedenog nadzora Komisija posebice mora ispitati jesu li ispunjeni sljedeći uvjeti:
—
događaj o kojemu je riječ uvršten je na listu iz članka 3.a stavka 1. Direktive 89/552 na temelju jasnog i transparentnog postupka te pravovremeno;
—
takav događaj može se smatrati događajem od velikog značaja;
—
određivanje događaja o kojemu je riječ kao onog od velikog značaja u skladu je s općim načelima prava Unije, kao što su načela razmjernosti i nediskriminacije, s temeljnim pravima, s načelima slobode pružanja usluga i slobode poslovnog nastana kao i s propisima o slobodi tržišnog natjecanja.
Međutim, takva mogućnost kontrole je ograničena, posebno s obzirom na ispitivanje drugog i trećeg uvjeta iz prethodne točke.
S jedne strane, iz važnosti diskrecijskog prostora država članica iz stavka 13. ove presude slijedi zapravo da mogućnost kontrole od strane Komisije treba biti ograničena na ispitivanje očitih pogrešaka u procjeni počinjenih od strane država članica pri određivanju događaja od velikog značaja. Da bi se utvrdilo je li takva pogreška u procjeni počinjena, Komisija treba osobito ispitati je li država članica pažljivo i nepristrano ispitala sve relevantne elemente konkretnog predmeta, elemente koji podržavaju izvedene zaključke (vidjeti, po analogiji, presudu od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, Zb.
,
str. I‑5469., točka 14. i presudu od 22. prosinca 2010., Gowan Comércio Internacional e Serviços, C‑77/09, Zb.
,
str. I‑13533., točke 56. i 57.).
S druge strane, s posebnim obzirom na treći uvjet naveden u stavku 18. ove presude, ne može se zanemariti da pravilno određivanje jednog događaja kao onog od velikog značaja neizbježno dovodi do smetnji u ostvarivanju slobode pružanja usluga, slobode poslovnog nastana, slobode tržišnog natjecanja i prava vlasništva, koje je zakonodavac Unije razmatrao i uzeo ih u obzir, kao što je navedeno u točki 11. ove presude, kao opravdane u cilju općeg interesa kako bi se zaštitilo pravo na informiranje i osigurao širok pristup javnosti televizijskim prijenosima tih događaja.
Da bi se osigurala učinkovitost članka 3.a Direktive 89/552, potrebno je utvrditi da, ako je događaj pravilno označen od strane određene države članice kao događaj od velikog značaja, Komisija treba ispitati samo učinke tog određivanja na slobodu kretanja usluga, slobodu poslovnog nastana, slobodu tržišnog natjecanja i pravo vlasništva, koji nadilaze učinke bitno povezane s uvrštavanjem ovog događaja na popis iz članka 3.a stavka 1.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Prvi žalbeni razlog sastoji se, u biti, od šest dijelova. FIFA u prvom dijelu tvrdi da je Opći sud dao proturječno obrazloženje glede prave prirode završnice Svjetskog prvenstva.
U drugom dijelu istog žalbenog razloga navedeno je da je Opći sud zauzeo proturječna i nepomirljiva stajališta jer je s jedne strane potvrdio postojanje Svjetskog prvenstva kao jedinstvenog događaja, a s druge strane utvrdio da specifični elementi pokazuju da tome nije tako.
Treći dio ovog žalbenog razloga odnosi se na točku 95. pobijane presude, prema kojoj država članica koja priopćava nije dužna dati konkretne razloge za uvrštavanje cijele završnice Svjetskog prvenstva doigravanja na popis događaja od velikog značaja. Opći sud s takvom odlukom prije svega onemogućuje Komisiji da pažljivo provjeri i temeljito ispita sukladnost priopćenih mjera s pravom Unije.
U četvrtom dijelu svog prvog žalbenog razloga FIFA tvrdi da, suprotno onome što proizlazi iz pobijane presude, Komisija mora pred Općim sudom opravdati svoju odluku da sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva predstavljaju jedinstven događaj od velikog značaja. Prema tome, ni FIFA ni bilo koja druga zainteresirana strana nije dužna posebnim elementima dokazati da je to slučaj.
U petom dijelu prvog žalbenog razloga FIFA tvrdi da je Opći sud, navevši razloge koji ne postoje u spornoj odluci, prekoračio granice sudske kontrole za koju je nadležan.
Prema šestom dijelu navedenog žalbenog razloga, Opći sud je pogrešno procijenio da je Komisija dostatno obrazložila uvrštavanje cijele završnice Svjetskog prvenstva na belgijski popis događaja od velikog značaja.
Komisija, Kraljevina Belgija i Ujedinjena Kraljevina osporavaju osnovanost prvog žalbenog razloga koji je FIFA podnijela u prilog svojoj žalbi.
Ocjena Suda
Uzimajući u obzir važnost utvrđenja iz točke 95. pobijane presude za obrazloženje Općeg suda, potrebno je najprije ispitati treći dio prvog žalbenog razloga.
Treći dio prvog žalbenog razloga
Najprije treba istaknuti da je Opći sud u točki 72. pobijane presude naveo da je Svjetsko prvenstvo natjecanje koje se opravdano može smatrati jedinstvenim događajem, a ne skupom pojedinačnih događaja podijeljenim na „zanimljive” i „manje zanimljive” utakmice. Nadalje, kako je navedeno u točki 5. pobijane presude, Opći sud je pojam „Svjetsko prvenstvo”, na koji se poziva uvodna izjava 18. Direktive 97/36, shvatio u smislu da isti pojam podrazumijeva samo završnicu tog natjecanja.
Međutim, ni navedena uvodna izjava niti bilo koji drugi element Direktive 85/552 ili Direktive 97/36 ne ukazuje na to da se pojam „Svjetsko prvenstvo” odnosi isključivo na završnicu tog natjecanja. Dakle, ti uvjeti trebaju u načelu pokrivati i početnu fazu natjecanja, odnosno sve kvalifikacijske utakmice. Međutim, jasno je da kvalifikacijske utakmice koje prethode završnici natjecanja vjerojatno neće pobuditi interes široke javnosti u državi članici koji bi bio usporediv s interesom te javnosti za vrijeme održavanja završnice. Doista, samo određene kvalifikacijske utakmice, prvenstveno one u kojima nastupa reprezentacija države članice o kojoj je riječ ili utakmice drugih momčadi iste kvalifikacijske grupe u kojoj nastupa ta reprezentacija, mogu izazvati takav interes.
Nadalje, nije moguće razumno pobijati da je značaj „zanimljivih” utakmica općenito veći od onoga koji se pridaje utakmicama završnice Svjetskog prvenstva koje im prethode, to jest izlučnim utakmicama u grupama. Zato nije moguće
a priori
tvrditi da je značaj koji se pridaje ovoj zadnjoj kategoriji jednak značaju prve kategorije utakmica pa da se stoga sve kvalifikacijske utakmice u grupama mogu, bez razlike, smatrati dijelom jedinstvenog događaja od velikog značaja, jednako kao i „zanimljive” utakmice. Stoga se određivanje svake pojedine utakmice kao događaja od velikog značaja može razlikovati od jedne do druge države članice.
Iz gore navedenog proizlazi da zakonodavac Unije nije namjeravao predložiti da „Svjetsko prvenstvo”, u smislu uvodne izjave 18. Direktive 97/36, bude ograničeno samo na njegovu završnicu i da čini jedinstven i nedjeljiv događaj. Umjesto toga, Svjetsko prvenstvo treba smatrati događajem koji se obično dijeli na različite utakmice ili faze, koje neće sve nužno biti označene kao događaj od velikog značaja.
Međutim, treba napomenuti da takvo pogrešno tumačenje uvodne izjave 18. Direktive 97/36 od strane Općeg suda, osobito pojma Svjetsko prvenstvo, nema utjecaja u ovom slučaju.
Ponajprije, glede izostavljanja kvalifikacijskih utakmica iz definicije Svjetskog prvenstva, dovoljno je napomenuti da Kraljevina Belgija nije uvrstila te utakmice na popis događaja od velikog značaja i da se stoga sporna odluka ne odnosi na takve utakmice.
Nadalje, treba napomenuti da je Opći sud u točkama 102. do 108. pobijane presude, na temelju dokaza koje je predložila FIFA i uzimajući u obzir konkretnu percepciju javnosti u flamanskoj i francuskoj zajednici, ispitao jesu li sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva pobudile interes te javnosti dostatan da bi ih se moglo smatrati dijelom događaja od velikog značaja (vidjeti točke 55. do 57. ove presude). Nakon što je zaključio da je tome tako, Opći sud je imao osnovu po kojoj može utvrditi da se u flamanskoj i francuskoj zajednici sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva mogu smatrati jedinstvenim događajem od velikog značaja. Njegova je ocjena, znači, bila u skladu s onim što proizlazi iz točke 34. ove presude.
Konačno, iz uvodnih izjava navedenih u točki 66. ove presude proizlazi da pogrešno tumačenje uvodne izjave 18. Direktive 97/36 nije imalo utjecaja na zaključak Općeg suda da obrazloženje sporne odluke ispunjava zahtjeve iz članka 253. UEZ‑a.
Imajući to na umu, nastavno na obrazloženje iz točke 31. ove presude, Opći sud je došao do zaključka iz točke 95. pobijane presude da nijedna država nije dužna obavijestiti Komisiju o posebnim razlozima zbog kojih je završnica Svjetskog prvenstva u cijelosti označena kao događaj od velikog značaja u državi članici o kojoj je riječ.
Međutim, s obzirom na to da se završnica Svjetskog prvenstva ne može u svojoj cijelosti pravilno uvrstiti na popis događaja od velikog značaja neovisno o interesu koji utakmice pobuđuju u državi članici o kojoj je riječ, ista ne može biti oslobođena obveze da obavijesti Komisiju o razlozima zbog kojih smatra da, u specifičnom kontekstu društva te države, završnica Svjetskog prvenstva predstavlja u cijelosti događaj od velikog značaja, a ne skup pojedinačnih događaja podijeljenih na utakmice različitih razina interesa.
Stoga je Opći sud pogrešno primijenio pravo u točki 95. pobijane presude, presudivši da Komisija nije mogla razmatrati uvrštavanje utakmica završnice Svjetskog prvenstva kao protivno pravu Unije na temelju činjenice da joj država članica nije iznijela posebne razloge zbog kojih se te utakmice mogu smatrati događajem od velikog značaja za društvo u toj državi.
U tim okolnostima potrebno je razmotriti treba li se, u svezi s ovom pogreškom, pobijana presuda poništiti.
U svezi s tim, iz sudske prakse Suda proizlazi da pogrešna primjena prava Unije od strane Općeg suda ne dovodi do ukidanja presude ako je njena izreka utemeljena na drugim pravnim osnovama (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink's France, C‑367/95 P, Zb.
,
str. I‑1719., točka 47., i presudu od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, Zb.
,
str. I‑2359., točka 136.).
U ovom predmetu važno je najprije naglasiti da, kako bi se Komisiji omogućilo izvršavanje prava nadzora, obrazloženje o tome što je određenu državu članicu navelo da jedan događaj odredi kao onaj od velikog značaja može biti kratko, pod uvjetom da je pravno relevantno. Stoga se ne može zahtijevati, među ostalim, da država članica u samoj obavijesti o poduzetim mjerama navede detaljne podatke i brojeve glede svakoga elementa ili dijela događaja o kojem se obavještava Komisija.
U tom smislu valja napomenuti da Komisija može, ako ima dvojbe glede podataka s kojima raspolaže u vezi s određivanjem događaja kao događaja od velikog značaja, tražiti pojašnjenje od države članice koja je donijela takvu odluku (vidjeti, po analogiji, presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C- 505/09 P, točka 67.).
U ovom slučaju, iz obavijesti koju je Kraljevina Belgija poslala 10. prosinca 2003. Komisiji, a koja je navedena u uvodnoj izjavi 1. sporne odluke i priložena odgovoru na tužbu podnesenom Općem sudu, proizlazi da je flamanska vlada označila završnicu Svjetskog prvenstva u cijelosti kao događaj od velikog značaja, jer je Svjetsko prvenstvo u cijelosti tradicionalno bilo prenošeno na kanalima sa slobodnim pristupom i imalo je veliku gledanost. U toj se obavijesti kao primjer navodi da su emisije koje su uključivale različite utakmice završnice Svjetskog prvenstva 2002. imale u flamanskoj zajednici gledanost između 1,8 % i 9,9 %, odnosno između 101.200 i 546.800 gledatelja, što znači tržišni udjel od između 22,9 i 86,6 %.
Usporedo s time, vlada francuske zajednice označila je, sukladno obavijesti od 10. prosinca 2003., završnicu Svjetskog prvenstva u cijelosti kao događaj od velikog značaja jer je taj događaj u cijelosti osobito popularan u širokoj javnosti te zajednice, a ne samo među onima koji redovito prate nogometna natjecanja. Osim toga, Svjetsko prvenstvo u cijelosti je tradicionalno prenošeno na kanalima sa slobodnim pristupom i imalo je veliku gledanost. U tom smislu, ta se obavijest poziva i na emisije koje uključuju različite utakmice završnice Svjetskog prvenstva 2002., koje su u francuskoj zajednici imale gledanost između 4,7 i 30,1 %, što znači tržišni udjel od između 50,8 i 63,4 %.
Takva obavijest, koju je Kraljevina Belgija dostavila u skladu sa zahtjevima iz članka 3.a stavka 2. Direktive 89/552, omogućila je Komisiji da provede nadzor i da zatraži, ukoliko bi to smatrala potrebnim ili primjerenim, od te države članice dodatna pojašnjenja ili podnošenje drugih podataka, koji nisu sadržani u obavijesti te države članice.
Drugo, nema naznaka da Komisija nije provela takav nadzor, koji je usko ograničen i da nije istražila, u odnosu na razloge navedene u točkama 46. i 47. ove presude, jesu li belgijske vlasti počinile očitu pogrešku u procjeni odredivši sve utakmice u okviru završnice Svjetskog prvenstva događajem od velikog značaja.
U svezi s tim, iz uvodne izjave 6. sporne odluke najprije proizlazi da je Komisija provjerila ima li završnica Svjetskog prvenstva u cjelini, uključujući i „manje zanimljive” utakmice, u flamanskoj i francuskoj zajednici poseban odjek, to jest jesu li utakmice ovog turnira jako popularne u širokoj javnosti, a ne samo među televizijskim gledateljima koji redovito prate nogomet na televiziji. Također, iz uvodne izjave 16. te odluke proizlazi da je Komisija uzela u obzir činjenicu da je navedeni turnir u cijelosti, uključujući tako i „manje zanimljive” utakmice, oduvijek bio prenošen na besplatnim televizijskim kanalima i da je privlačio brojne gledatelje.
Nadalje, obavijest iz točaka 46. i 47. ove presude omogućila je Komisiji da zaključi, osobito, koje su bile stope gledanosti i tržišni udjeli za emisije koje su uključivale manje popularne utakmice završnice Svjetskog prvenstva, koje su u cjelini bile „manje zanimljive” utakmice. Osim toga, u obavijesti od 10. prosinca 2003. navedeni su razlozi zbog kojih se stope gledanosti pojedinih utakmica mogu činiti niskima, iako su i te utakmice pobudile dostatan interes da ih se može smatrati dijelom događaja od velikog značaja.
Međutim, FIFA nije pobijala da je navedena obavijest predstavljala temelj sporne odluke.
Konačno, FIFA ne može valjano tvrditi da je navodno nedostatan nadzor Komisije proizašao iz činjenice da je Komisija obavila pregled podataka koji su postojali u trenutku primitka obavijesti Kraljevine Belgije od 10. prosinca 2003. i da nije uzela u obzir kasnije podatke koji su joj bili dostupni u trenutku donošenja sporne odluke.
U svezi s tim treba napomenuti da takav prigovor nije iznijet u prvom stupnju. FIFA je pred Općim sudom samo prigovarala zbog obrazloženja sporne odluke, tvrdeći da ono nije sadržavalo nikakvu naznaku o prirodi i datumu podataka o belgijskom medijskom prostoru koje je Komisija uzela u obzir. FIFA dakle nije prigovarala zbog navodno nedostatnog nadzora koji je provela Komisija, što je prigovor koji se odnosi na bit spora. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da bi dopustiti stranci da po prvi put iznese pred Sudom neki razlog na koji se nije pozvala pred Općim sudom značilo omogućiti joj da pred Sudom vodi širi postupak od onoga koji se vodio pred Općim sudom. U okviru žalbe nadležnost Suda je, u načelu, ograničena na ispitivanje ocjene razloga Općeg suda koji su bili izneseni pred taj sud (vidjeti presudu od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, točka 111. i navedena sudska praksa). Stoga gore navedeni prigovor treba odbaciti kao nedopušten.
Kao treće, FIFA‑i je bilo omogućeno dokazati pred Općim sudom da je Komisija trebala zaključiti da je Kraljevina Belgija počinila očitu pogrešku u procjeni odredivši sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva događajem od velikog značaja.
FIFA je u tu svrhu podnijela Općem sudu podatke osobito o stopi gledanosti završnice Svjetskih prvenstava od 1998. do 2006., tvrdeći da ti podatci pokazuju da u flamanskoj i francuskoj zajednici „manje zanimljive” utakmice nemaju poseban odaziv među gledateljima koji ne prate redovito nogomet.
Sud je u točkama 102. do 108. pobijane presude ispitao ove podatke, ali se nije složio s ocjenom FIFA‑e. Zaključio je da FIFA nije dokazala da su utvrđenja iz uvodnih izjava 6. i 18. sporne odluke, na koje se poziva u točki 50. ove presude, pogrešna niti da je stoga Komisija trebala zaključiti da su belgijske vlasti počinile očitu pogrešku u procjeni odredivši sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva događajem od velikog značaja.
Iz navedenog slijedi da pogreška u primjeni prava od strane Općeg suda, kako je utvrđeno u točki 41. ove presude, nije takve prirode da bi uzrokovala poništenje pobijane presude, s obzirom na to da je njezina izreka utemeljena na drugim pravnim osnovama. Slijedom toga, treći dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao nevažan.
– Ostali dijelovi prvog žalbenog razloga
U svezi s prvim i drugim dijelom prvog žalbenog razloga, treba napomenuti da je pitanje je li obrazloženje presude Općeg suda proturječno pravno pitanje koje se svakako može postaviti u okviru žalbe, jer u obrazloženju presude moraju biti jasno i nedvosmisleno izraženi zaključci Općeg suda (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 29. studenoga 2011., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑235/11 P, točke 29. i 30., kao i presudu od 19. prosinca 2012., Komisija/Planet, C‑314/11 P, l, točke 63. i 64.).
Međutim, ova obveza dosljednosti obrazloženja nema svrhu sama u sebi nego ima za cilj omogućiti zainteresiranim osobama da saznaju razloge takve odluke (vidjeti, u tom smislu, ranije navedeno rješenje Evropaïki Dynamiki/Komisija, točku 30., i ranije navedenu presudu Komisija/Planet, točku 64.).
Ovdje treba napomenuti da razlozi, koji se pobijaju u prvom i drugom dijelu, trebaju podupirati zaključke iz točaka 72. i 95. ove presude. Sud je, nakon što je u točkama 31. do 41. ove presude utvrdio da su ti zaključci bili pogrešni, zamijenio razloge kako bi opravdao donesenu odluku.
Dakle, budući da su ti razlozi dodatni elementi zaključaka koje Sud smatra pogrešnima i da ih je Sud zamijenio, oni više ne čine temelj donesene odluke, tako da više nema potrebe ispitati njihovu navodnu proturječnost.
Kako bi se odgovorilo na četvrti dio prvog žalbenog razloga, potrebno je napomenuti da su obavijest Kraljevine Belgije od 10. prosinca 2003. i sporna odluka navodile razloge zbog kojih su sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva označene kao događaj od velikog značaja. Dakle, vodeći računa o pretpostavci zakonitosti koja se pridaje aktima tijela Unije (presuda od 20. rujna 2007. Komisija/Španjolska,
C‑177/06, Zb., str. I‑7689.
, točka 36.), i s obzirom na ograničenu narav kontrole koju provode Komisija i Opći sud, dužnost je FIFA‑e bila osporiti te razloge pred Općim sudom i pokazati da je Komisija trebala zaključili da su belgijske vlasti počinile očitu pogrešku u procjeni uvrstivši sve utakmice na popis događaja od velikog značaja. FIFA je navedene razloge bezuspješno nastojala osporiti (vidjeti točke 55. do 57. ove presude).
Stoga četvrti dio navedenog žalbenog razloga nije moguće prihvatiti.
U svezi s petim dijelom istog žalbenog razloga, treba napomenuti da FIFA nije iznijela točne razloge na temelju kojih smatra da je Opći sud prekoračio granice sudske kontrole za koju je nadležan. Nadalje, nije navela točne dijelove pobijane presude u kojima se nalaze pobijani razlozi. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ovaj dio treba odbaciti kao nedopušten (vidi presudu od 2. travnja 2009., France Telecom/Komisija, C‑202/07 P, Zb., točka I‑2369., stavak 55., i rješenje od 2. veljače 2012., Elf Aquitaine/Komisija, C‑404/11 P, točka 15.).
Glede šestog dijela prvog žalbenog razloga, iz općih razmatranja iz točaka 107. do 111. današnje presude, UEFA/Komisija (C‑201/11 P), proizlazi da obrazloženje sporne odluke ispunjava zahtjeve iz članka 253. UEZ‑a. Doista, u svjetlu ovih razmatranja dostatno je da uvodne izjave 6. i 16. te odluke sažeto iznose razloge zbog kojih Komisija smatra da sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva mogu valjano biti uvrštene na popis događaja od velikog značaja za belgijsko društvo, jer ti razlozi omogućuju FIFA‑i da sazna razloge poduzete mjere i Općem sudu da obavi svoj nadzor glede osnovanosti te ocjene.
S obzirom na naprijed navedeno, prvi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Drugi žalbeni razlog sastoji se, u biti, od četiri dijela. U prvom dijelu FIFA tvrdi da Opći sud nije ispitao njen argument u svezi s pozivanjem na vrstu i datum podataka u spornoj odluci, koje je Komisija uzela u obzir prilikom donošenja te odluke. Opći sud trebao je uzeti u obzir da nejasan pojam „raspoloživi podatci o belgijskom medijskom prostoru”, naveden u točki 3. te odluke, nije udovoljio zahtjevu dostatnog obrazloženja. Konkretno, u slučaju kad je određeno Svjetsko prvenstvo održano nakon donošenja odluke od 7. travnja 2004., a prije donošenja sporne odluke koja je zamijenila prvu odluku po donošenju, gore navedene, presude Infront WM/Komisija, Komisija bi trebala navesti koje stope gledanosti i koja Svjetska prvenstva je ispitala i uzela u obzir.
Iz drugog dijela tog žalbenog razloga proizlazi da se Opći sud u točkama 71. do 73. pobijane presude oslonio na razloge koji se nigdje u spornoj odluci ne pojavljuju, jer je utvrdio da se sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva mogu smatrati kao jedinstven događaj i da Komisija nije bila dužna iznijeti druge razloge za obrazloženje svoje odluke da odobri uvrštavanje tog turnira na belgijski popis događaja od velikog značaja.
U trećem dijelu navedenog žalbenog razloga FIFA navodi da je Opći sud pogrešno primijenio pravo odbivši uzeti u obzir praksu drugih država članica koje nisu uvrstile „manje zanimljive” utakmice na popis događaja od velikog značaja.
Četvrti dio drugog žalbenog razloga odnosi se na tumačenje i primjenu kriterija po kojima je utvrđen veliki značaj svih utakmica koje su dio završnice Svjetskog prvenstva. FIFA smatra, s jedne strane, da je Opći sud pogriješio prihvativši zaključak Komisije da su u Belgiji sve utakmice zadovoljile kriterij „posebnog odjeka” i da je također pogrešno ocijenio da je Komisija dostatno i pravilno obrazložila taj zaključak. U tom smislu, Opći sud je izjednačio kriterij „posebnog odjeka” događaja s kriterijem njegove popularnosti. Međutim, „popularnost” događaja nije mjerodavan kriterij i nedostatan je da bi se smatralo da se na temelju njega utvrđuje „izuzetni događaj”, u skladu s uvodnom izjavom 21. Direktive 97/36. Osim toga, Opći sud pogrešno je primijenio članak 253. UEZ‑a ocijenivši da je Komisija dostatno i pravilno obrazložila svoje utvrđenje vezano za kriterij „posebnog odjeka”.
S druge strane, Opći sud je pogriješio prihvativši zaključak Komisije da su sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva ispunile zahtjeve iz točke 16. sporne odluke u svezi s tradicionalnim prenošenjem svih utakmica u prošlosti i velikim brojem gledatelja koje su privukle „manje zanimljive” utakmice. Prema FIFA‑i, utvrđenja Općeg suda neutemeljena su i pobijaju ih činjenice. Osim toga, Opći sud je pogrešno zaključio da je Komisija već dovoljno i pravilno obrazložila svoj zaključak da su ti zahtjevi ispunjeni.
S tim u svezi, FIFA navodi da je Opći sud prikazao stope gledanosti na nereprezentativnom uzorku tih utakmica i prikrio utakmice koje su zabilježile niže stope gledanosti. Osim toga, trebao je zaključiti da prosječne stope gledanosti „manje zanimljivih” utakmica u Belgiji ne čine „vrlo široku publiku”. Također je pogriješio u svezi s objašnjenjem niskih stopa gledanosti pojedinih „manje zanimljivih” utakmica.
Naposljetku, FIFA prigovara točki 117. pobijane presude u kojoj je Opći sud odlučio o njenim argumentima kojima je pobijala razmjernost uključivanja svih utakmica završnice Svjetskog prvenstva na belgijski popis događaja od velikog značaja. FIFA tvrdi da je Opći sud pogriješio zaključivši da stope gledanosti potvrđuju da se taj turnir može valjano smatrati događajem od velikog značaja i da je, prema tome, razmjernost priopćenih mjera
ipso facto
uspostavljena.
Prema Komisiji, drugi žalbeni razlog je djelomično nedopušten i djelomično bespredmetan. Pored toga, ovaj žalbeni razlog je u cijelosti neutemeljen, s čime se slažu i Kraljevina Belgija i Ujedinjena Kraljevina.
Ocjena Suda
Što se tiče pozivanja na vrstu i datume podataka uzetih u obzir u spornoj odluci, iz razmatranja navedenih u točki 66. ove presude proizlazi da Komisija nije bila dužna navesti u svojoj odluci vrstu i datume takvih podataka.
U tim okolnostima nema više potrebe ispitati, kao što je utvrđeno u točkama 59. do 62. ove presude, je li Opći sud na odgovarajući način odgovorio na argument FIFA‑e glede pozivanja na vrstu i datume navedenih podataka.
Prema tome, prvi dio drugog žalbenog razloga ne može se prihvatiti.
Što se tiče drugog dijela navedenog žalbenog razloga, treba napomenuti da Opći sud prilikom nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a ne može svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje donositelja spornog akta i ne može svojim obrazloženjem popuniti praznine u obrazloženju toga akta na način da se njegova ocjena ne veže ni na jedno utvrđenje iz tog akta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija, C‑73/11 P, točke 87. do 90. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u ovom slučaju, razmatranja navedena u točkama 71.‑73. pobijane presude ne popunjavaju prazninu u obrazloženju sporne odluke, nego traže da se utvrdi potrebna razina ovog obrazloženja u odnosu na zahtjeve propisa Unije primjenjivih u tom području. Opći sud tako nije zamijenio svoje obrazloženje onime od autora spornog akta nego se, u skladu sa svojim ovlastima, ograničio na ispitivanje njegove zakonitosti.
Drugi dio drugog žalbenog razloga stoga treba odbiti kao neosnovan.
U svezi s trećim dijelom istog žalbenog razloga, treba napomenuti da FIFA nije pred Općim sudom iznijela razlog kojim bi se tvrdilo da je za ocjenu imaju li „manje zanimljive” utakmice velik značaj za belgijsko društvo trebalo uzeti u obzir praksu drugih država članica. FIFA je u svojem zahtjevu kojim se pokreće postupak samo spomenula tu praksu, a da nije tvrdila da je sporna odluka bila nezakonita, jer belgijske vlasti i Komisija nisu pridale takvoj praksi nikakvu važnost.
Sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 54. ove presude, treći dio ovog žalbenog razloga stoga treba odbaciti kao nedopušten.
U četvrtom dijelu navedenog žalbenog razloga FIFA najprije iznosi niz argumenata kojima nastoji pokazati da parametri za „manje zanimljive” utakmice nisu ispunjavali kriterije iz uvodnih izjava 6. i 16. sporne odluke, a koje su belgijske vlasti utvrdile za označavanje događaja od velike važnosti.
Tim argumentima FIFA želi postići da Sud svojim utvrđenjem činjenica zamijeni utvrđenje činjenica Općeg suda, a da se ne pozove na iskrivljavanje činjenica i dokaza podnesenih Općem sudu. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, ove argumente treba odbaciti kao nedopuštene (vidjeti presudu od 18. svibnja 2006., Archer Daniels Midland i Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija,
C‑397/03 P, Zb., str. I‑4429., točku 85.
, kao i gore navedenu presudu ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, točku 180.).
Nadalje, glede argumenta koji se odnosi na navodno izjednačavanje kriterija „posebnog odjeka” događaja s kriterijem njegove popularnosti, treba napomenuti da FIFA nije iznijela takav razlog pred Općim sudom. Sukladno sudskoj praksi navedenoj u točki 54. ove presude, ovaj argument treba odbaciti kao nedopušten.
Što se tiče prigovora na nedostatak formalnog obrazloženja sporne odluke, oni se zapravo podudaraju sa šestim dijelom prvog žalbenog razloga i stoga ih treba odbiti iz razloga navedenih u stavku 66. ove presude.
Na kraju, treba primijetiti da je argument o razmjernosti uvrštavanja svih utakmica završnice Svjetskog prvenstva na popis događaja od velikog značaja za belgijsko društvo utemeljen na pogrešnom tumačenju točke 117. pobijane presude. Opći sud u točki 117. nije odbio taj argument na temelju okolnosti da je razmjernost priopćenih mjera
ipso facto
uspostavljena, s obzirom na to da su se sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva mogle valjano smatrati jedinstvenim događajem od velikog značaja. Opći sud odbio je taj razlog kao utemeljen na pogrešnoj pretpostavci, jer se odnosio na to da su mjere usvojene od strane belgijskih vlasti nerazmjerne, zato što „manje zanimljive” utakmice nisu imale veliki značaj. Opći sud je, međutim, pravilno presudio kad je u točkama 98. do 119. pobijane presude zaključio da se sve utakmice mogu smatrati događajem od velike važnosti za belgijsko društvo.
U tim okolnostima, navedeni argument ne može se prihvatiti.
S obzirom na gore navedeno, drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Treći žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Treći žalbeni razlog sastoji se, u biti, od sedam dijelova. U prvom dijelu FIFA tvrdi da je Opći sud pogriješio u točkama 129. i 130. pobijane presude, zaključivši, na temelju razloga koje je sam iznio, da je u spornoj odluci uspostavljena razmjernost ograničenja slobode pružanja usluga i slobode poslovnog nastana, koje proizlaze iz priopćenih mjera. Komisija je, prema FIFA‑i, a ne Opći sud, bila dužna ispitati takva ograničenja. Dakle, budući da je završnica Svjetskog prvenstva „po prirodi jedinstven događaj”, Opći sud nije mogao utvrditi da je Komisija, koja se nije oslonila na takvu navodnu prirodu tog turnira, bila oslobođena obveze dokazati da su ograničenja uzrokovana spornom odlukom bila nužna, odgovarajuća i razmjerna.
Prema drugom dijelu istog žalbenog razloga, Opći sud je pogriješio utvrdivši, u točkama 55., 56. i 127. pobijane presude, da cilj osiguranja širokog pristupa javnosti televizijskim prijenosima događaja od velikog značaja i prava na informaciju opravdava ograničenja uzrokovana spornom odlukom. Doista, širok pristup javnosti ne može se zamijeniti s neograničenim pristupom javnosti. Dakle, pravo na informaciju ne podrazumijeva pravo gledanja na televizijskim kanalima sa slobodnom pristupom svih utakmica finala Svjetskog prvenstva i ne opravdava zabranu prijenosa jedne od tih utakmica na ekskluzivnoj osnovi od strane organizacije za radiodifuziju koja ne koristi televizijske kanale sa slobodnim pristupom.
U trećem dijelu navedenog žalbenog razloga FIFA tvrdi da je Opći sud trebao utvrditi da je Komisija bila dužna ispitati bi li manje restriktivne mjere od onih odobrenih spornom odlukom bile prikladne za ostvarivanje cilja iz članka 3.a Direktive 89/552.
U četvrtom dijelu trećeg žalbenog razloga FIFA tvrdi da Komisija nije mogla provesti ograničeno ispitivanje usklađenosti priopćenih mjera s pravom Unije. Opći sud trebao je utvrditi da je Komisija bila dužna provesti detaljno ispitivanje i dubinski pregled.
Prema petom dijelu istog žalbenog razloga, Opći sud pogrešno je zaključio da je Komisija dostatno obrazložila svoj zaključak o razmjernosti ograničenja slobode pružanja usluga.
U šestom dijelu navedenog žalbenog razloga FIFA tvrdi da je Opći sud trebao uzeti u obzir da je Komisija bila dužna ispitati bi li mjere manje ograničavajuće za pravo vlasništva od onih odobrenih u spornoj odluci bile prikladne za ostvarivanje cilja iz članka 3.a Direktive 89/552. Doista, kad su dva temeljna prava u pitanju, ograničenja ostvarivanja jednog od tih prava trebala bi biti podložna uravnoteženju prava o kojima je riječ, koje Komisija nije provela u svojoj odluci i koje ni Opći sud nije uzeo u obzir u pobijanoj presudi.
U sedmom dijelu svojeg trećeg žalbenog razloga FIFA tvrdi da se on temelji na nedostatnom obrazloženju da je Opći sud utvrdio da su ograničenja slobode pružanja usluga, slobode poslovnog nastana i prava vlasništva bila opravdana.
Prema mišljenju Komisije, Kraljevine Belgije i Ujedinjene Kraljevine, treći žalbeni razlog je neosnovan.
Ocjena Suda
Prvi dio trećeg žalbenog razloga temelji se na pogrešnom tumačenju točaka 129. i 130. pobijane presude. Naime, Opći sud nije uzeo u obzir da je spornom odlukom ustanovljeno da postoji razmjernost ograničenja slobode pružanja usluga i prava poslovnog nastana koje su proizlazile iz priopćenih mjera Kraljevine Belgije. Poput argumenta iz točke 88. ove presude, Opći sud je odbacio žalbeni razlog FIFA‑e kao utemeljen na pogrešnoj pretpostavci da se popis događaja od velikog značaja trebao, da bi bio razmjeran, ograničiti na uvrštavanje „zanimljivih” utakmica jer one jedine imaju veliki značaj za belgijsko društvo. Opći sud je pravilno odlučio kad je u točkama 98. do 119. pobijane presude zaključio da se sve utakmice Svjetskog prvenstva mogu smatrati događajem od velikog značaja za belgijsko društvo.
Prema tome, prvi dio navedenog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Glede drugog dijela navedenog žalbenog razloga, treba napomenuti da Opći sud u točkama 54. do 58. i 127. pobijane presude nije utvrdio da cilj osiguranja širokog pristupa javnosti televizijskim prijenosima događaja od velikog značaja i prava na informaciju opravdava ograničenja uzrokovana spornom odlukom. Govorio je o tom pitanju u širem kontekstu, zaključivši da se mjere iz članka 3.a stavka 1. Direktive 89/552, s obzirom na to da se odnose na događaje od velikog značaja, mogu opravdati navedenim ciljem i pravom na informaciju, pod uvjetom da mogu osigurati njihovu provedbu i ne idu dalje od onoga što je potrebno za njihovo ostvarenje. Uzimajući u obzir načela iz točaka 11. i 12. ove presude, taj zaključak ne može se osporiti.
Nadalje, iz razmatranja navedenih u točkama 11., 21. i 22. ove presude proizlazi da Opći sud, suprotno onome što tvrdi FIFA, nije bio dužan uskladiti ove ciljeve sa zahtjevima koji se odnose na slobodu pružanja usluga i slobodu poslovnog nastana.
U tim okolnostima, drugi dio trećeg žalbenog razloga ne može se prihvatiti.
Glede trećeg dijela istog žalbenog razloga, iz uvodne izjave 17. sporne odluke proizlazi da je Komisija ispitala jesu li mjere priopćene od strane Kraljevine Belgije bile razmjerne. Međutim, takvo ispitivanje razmjernosti nužno uključuje provjeru mogu li se ciljevi od općeg interesa postići mjerama manje restriktivnim za navedenu slobodu kretanja. U tim okolnostima FIFA ne može tvrditi da je Komisija u potpunosti propustila provjeriti postojanje mogućnosti korištenja takvih mjera. Glede toga nebitna je činjenica da ta uvodna izjava samo spominje slobodu pružanja usluga jer provjera razmjernosti nije bitno drugačija s obzirom na ograničenja slobode poslovnog nastana uzrokovana priopćenim mjerama i jer te mjere ne utječu, osim iznimno, na slobodu poslovnog nastana.
Nadalje, u točki 118. pobijane presude Opći sud je ispitao manje restriktivne mjere koje je predložila FIFA i utvrdio da one nisu u skladu s definicijom televizije sa slobodnim pristupom iz uvodne izjave 22. Direktive 97/36. Iz toga slijedi da se takvim mjerama ne bi osiguralo postizanje ciljeva od općeg interesa kao mjerama priopćenim od strane belgijskih vlasti. U tim okolnostima, Opći sud mogao je zaključiti da Komisija nije bila dužna ispitati mjere prije nego što odluči o pitanju o razmjernosti uvrštavanja svih utakmica završnice Svjetskog prvenstva na popis događaja od velikog značaja za belgijsko društvo.
Treći dio navedenog žalbenog razloga treba stoga odbiti kao neosnovan.
Što se tiče četvrtog dijela istog žalbenog razloga, iz točaka 19. i 22. ove presude proizlazi da je Komisija dužna obaviti ograničen nadzor prilikom odobravanja nacionalnog popisa događaja od velikog značaja. Iz toga proizlazi da FIFA pogrešno smatra da je Opći sud trebao utvrditi da je Komisija bila dužna provesti „detaljno” ispitivanje i „dubinski pregled” usklađenosti priopćenih mjera s pravom Unije.
Četvrti dio trećeg žalbenog razloga ne može se stoga prihvatiti.
Glede petog dijela navedenog žalbenog razloga, treba napomenuti da je, uzevši u obzir opća razmatranja iz točaka 107. do 111. gore navedene presude UEFA/Komisija, obrazloženje pobijane odluke dostatno, tako da taj dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Glede šestog dijela trećeg žalbenog razloga, iz uvodnih izjava navedenih u točkama 11., 21. i 22. ove presude proizlazi, s jedne strane, da povreda vlasničkih prava FIFA‑e proistječe već iz članka 3.a Direktive 85/552 i da se ta povreda može, u načelu, opravdati ciljem zaštite prava na informiranje te osiguravanja širokog pristupa javnosti televizijskim prijenosima događaja od velikog značaja. S druge strane, budući da su sve utakmice završnice Svjetskog prvenstva belgijske vlasti pravilno označile kao događaj od velikog značaja, Komisija je bila dužna ispitati samo one učinke tog određivanja na vlasnička prava FIFA‑e koji nadilaze učinke bitno povezane sa stavljanjem ovog događaja na popis događaja određenih od strane nadležnih tijela te države članice.
Međutim, u ovom slučaju FIFA nije podnijela Općem sudu nikakav dokaz na temelju kojega bi on mogao zaključiti da su učinci označavanja svih utakmica završnice Svjetskog prvenstva kao događaja od velikog značaja na pravo vlasništva FIFA‑e prekomjerne prirode.
U tim okolnostima, šesti dio navedenog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Naposljetku, glede sedmog dijela istog žalbenog razloga, dovoljno je napomenuti da je, u točkama 125. do 130. i 136. do 142. pobijane presude, Opći sud iznio dostatno obrazloženje omogućivši FIFA‑i da sazna razloge zbog kojih nije prihvatio njene argumente i Sudu da raspolaže s dovoljno dokaza za obavljanje sudskog nadzora.
Slijedom toga, navedeni dio ne može se prihvatiti.
S obzirom na gore navedeno, treći žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
Budući da nije moguće usvojiti ni jedan od tri žalbena razloga koje je FIFA navela u prilog osnovanosti svoje žalbe, potrebno je žalbu odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da nije uspjela u postupku i s obzirom na to da je Komisija zatražila da FIFA snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Nalaže se Međunarodnoj federaciji nogometnih saveza (FIFA) snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski