CELEX: 62011CJ0204
Apellatsioonkaebus
Teleringhääling
Direktiiv 89/552/EMÜ
Artikkel 3a
Belgia Kuningriigi meetmed seoses selle liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmustega
Maailmameistrivõistlused jalgpallis
Otsus, millega need meetmed tunnistatakse liidu õigusega kooskõlas olevaks
Põhjendamine
EÜ artiklid 43 ja 49
Omandiõigus

Esitatud apellatsioonkaebuses palub Fédération internationale de football association (rahvusvaheline jalgpalliliit, edaspidi „FIFA”) tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 17. veebruari 2011. aasta otsus kohtuasjas
T-385/07: FIFA
vs.
komisjon (EKL 2011, lk II-205
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus jättis rahuldamata hagi, milles FIFA taotles, et osaliselt tühistataks komisjoni 25. juuni 2007. aasta otsus 2007/479/EÜ, milles käsitletakse Belgia poolt nõukogu direktiivi 89/552/EMÜ (teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmete kooskõla ühenduse õigusega (
ELT L 180, lk 24
; edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (
EÜT L 298, lk 23
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224) sisaldas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiviga 97/36/EÜ (
EÜT L 202, lk 60
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321) muudetud redaktsioonis (edaspidi „direktiiv 89/552”) viimati nimetatud direktiiviga lisatud artiklit 3a, mis sätestas:
„1.   Iga liikmesriik võib võtta meetmeid tagamaks, et tema jurisdiktsiooni all olevad ringhäälinguorganisatsioonid ei edasta sündmusi, mida kõnealune liikmesriik käsitleb ühiskonnale väga tähtsatena, ainuõiguslikult ega nii, et sellega võetakse ära kõnealuse liikmesriigi elanikkonna oluliselt osalt võimalus jälgida selliseid sündmusi otseülekande või hilisema edastusena tasuta televisioonis. Kui liikmesriik võtab selliseid meetmeid, koostab ta loendi määratletud riiklikest või mitteriiklikest sündmustest, mida ta käsitleb ühiskonnale väga tähtsatena. Liikmesriik teeb seda selgel ja läbipaistval viisil ning aegsasti. Samuti määrab asjaomane liikmesriik, kas need sündmused peaksid olema kättesaadavad täieliku või osalise otseülekandena või siis täieliku või osalise hilisema edastusena, kui viimane on objektiivsetel põhjustel avalikkuse huvides vajalik või asjakohane.
2.   Liikmesriigid teatavad lõike 1 kohaselt võetud või võetavatest meetmetest viivitamata komisjonile. Kolme kuu jooksul alates teatamisest kontrollib komisjon selliste meetmete vastavust ühenduse õigusele ja edastab need teistele liikmesriikidele. Komisjon palub artikli 23a kohaselt asutatud komiteel esitada arvamus. Komisjon avaldab võetud meetmed viivitamata Euroopa Ühenduste Teatajas ja vähemalt kord aastas liikmesriikide võetud meetmete koondloendi.
3.   Liikmesriigid tagavad asjakohaste vahenditega oma õigusaktide raames, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad ringhäälinguorganisatsioonid ei kasuta pärast käesoleva direktiivi avaldamiskuupäeva nende ostetud ainuõigusi nii, et sellega võetakse ära teise liikmesriigi elanikkonna oluliselt osalt võimalus jälgida selle teise liikmesriigi poolt kooskõlas eelnevate lõigetega määratletud sündmusi täieliku või osalise otseülekandena või siis täieliku või osalise hilisema edastusena, kui viimane on objektiivsetel põhjustel avalikkuse huvides vajalik või asjakohane, nagu see teine liikmesriik on lõike 1 kohaselt määranud”.
Direktiivi 97/36 põhjendused 18–22 olid sõnastatud järgmiselt:
„(18)
on oluline, et liikmesriikidel oleks võimalik võtta meetmeid, et kaitsta teabe saamise õigust ja tagada avalikkusele laialdane juurdepääs ühiskonnas väga tähtsate riiklike või mitteriiklike sündmuste teleülekannetele nagu olümpiamängud, maailma- ja Euroopa meistrivõistlused jalgpallis; selleks on liikmesriikidel õigus võtta ühenduse õigusega kooskõlas olevaid meetmeid, mille eesmärk on reguleerida nende jurisdiktsiooni all olevate ringhäälinguorganisatsioonide ainuõiguste kasutamist selliste sündmuste edastamiseks;
(19)
ühenduse raamistikus on vaja kehtestada kord, et vältida võimalikku õiguskindlusetust ja turumoonutusi ning viia televisiooniteenuste vaba ringlus vastavusse vajadusega vältida õigustatud üldiseid huve kaitsvatest siseriiklikest meetmetest kõrvalehoidmist;
(20)
eelkõige on vaja käesoleva direktiiviga ette näha sätted, mis käsitlevad ringhäälinguorganisatsioonide selliste ainuõiguste kasutamist, mille nad on võinud osta sündmustele, mida käsitletakse väga tähtsatena muu kui selle liikmesriigi ühiskonnas, kelle jurisdiktsiooni alla ringhäälinguorganisatsioonid kuuluvad; […]
(21)
ühiskonnale väga tähtsad sündmused peaksid käesoleva direktiivi kohaldamisel vastama teatavatele tingimustele, s.o olema ainulaadsed sündmused, mis huvitavad Euroopa Liidu või teatava liikmesriigi või teatava liikmesriigi tähtsa osa üldsust ja mille on ette valmistanud ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi;
(22)
käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „tasuta televisioon” saadete edastamist avaliku või erakanali kaudu, mis on avalikkusele juurdepääsetavad ilma igas liikmesriigis üldkasutatavatele ringhäälingu rahastamisviisidele lisanduva tasuta (nagu loatasu ja/või kaabellevivõrgu põhipaketi tellimistasu)”.
Vaidluse taust
Vaidluse taust on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 5–17 esitatud järgmiselt:
„5
[FIFA] on ühendus, kuhu kuulub 208 rahvuslikku jalgpalliliitu ning mis kujutab endast ülemaailmset jalgpalli täitevorganit. Tema eesmärgid on eelkõige toetada ülemaailmselt jalgpalli ja korraldada rahvusvahelisi võistlusi. FIFA peamine sissetulekuallikas on tema enda poolt korraldatavate jalgpalli maailmameistrivõistluste finaalturniiri teleülekannete õiguste müük.
Belgias on direktiivi 89/552 artiklis 3a ette nähtud meetmete võtmiseks pädevad flaami ja prantsuse kogukonnad. Mõlema kogukonna ametiasutused võtsid kumbki vastu oma meetmed, millest Belgia föderaalasutused teatasid Euroopa Ühenduste Komisjonile.
Flaami nõukogu poolt vastu võetud ja 25. jaanuaril 1995 omavahel kooskõlla viidud dekreetide ringhäälingu ja televisiooni kohta (
Moniteur belge
, 30.5.1995, lk 15092) artikli 76 lõikes 1 on öeldud, et „flaami valitsus koostab nimekirja sündmustest, mida käsitatakse üldsusele suurt huvi pakkuvana ja mida seetõttu ei või edastada ainuõiguslikult nii, et sellega võetaks flaami kogukonna oluliselt osalt võimalus jälgida neid sündmusi otseülekande või hilisema edastusena tasuta televisioonis”.
Flaami valitsus loetles 28. mai 2004. aasta määruses (
Moniteur belge
, 19.8.2004, lk 62207) sündmused, mida käsitatakse ühiskonnale väga tähtsana, nende hulgas nimetatakse ka maailmameistrivõistlusi. Sama määruse kohaselt peetakse sündmust suure ühiskondliku tähtsusega sündmuseks, kui on täidetud kaks järgmist tingimust:
—
sündmusel on oluline päevakajaline väärtus ja see äratab üldsuse seas suurt huvi;
—
sündmus toimub tähtsa rahvusvahelise võistluse raames või on tegemist võistlusega, kus osaleb rahvusvõistkond, Belgia klubi võistkond või üks või mitu Belgia sportlast;
—
sündmus on seotud olulise spordialaga ja on flaami kogukonna jaoks olulise kultuurilise väärtusega;
—
sündmust edastatakse tavapäraselt tasuta televisioonis ja selle vaadatavus on oma kategoorias kõrge.
Vastavalt 28. mai 2004. aasta määruse artiklile 1 taasedastatakse teatavad loendis osutatud sündmused, sealhulgas maailmameistrivõistlused, tervikliku otseülekandena. Määruse artikli 2 kohaselt ei tohi kõnealusesse loendisse kantud sündmuste suhtes rakendada ainuõigusi, kui seejuures takistatakse suurel osal elanikkonnast kõnealuste sündmuste jälgimist tasuta televisioonis. Sama sätte teine lõik ütleb, et loetakse, et suur osa flaami kogukonnast saab jälgida suure ühiskondliku tähtsusega sündmust tasuta televisioonis, kui sündmust edastab hollandikeelne telekanal, mille vastuvõtt on tagatud vähemalt 90% elanikkonnale ilma abonentmaksule lisanduvate täiendavate kuludeta.
28. mai 2004. aasta määruse artikkel 3 näeb ette, et teleringhäälinguorganisatsioonid, kes ei vasta selle määruse artikli 2 nõuetele ja kes saavad eespool viidatud loendis osutatud sündmuste edastamise ainuõigused Belgia hollandikeelses piirkonnas ja Brüsseli kakskeelses piirkonnas, võivad kõnealuseid õigusi kasutada üksnes juhul, kui nad tagavad sõlmitud lepingute abil, et suur osa elanikkonnast saab kõnealuseid sündmusi jälgida tasuta televisioonis. Sel eesmärgil võivad telekanalid, kellel on sündmuste taasedastamise ainuõigused, mõistliku turuhinna eest ja telekanalitega kokku lepitavate tähtaegade jooksul väljastada all-litsentse telekanalitele, kes vastavad nõuetele. Kui ükski kõnealustele nõuetele vastav ringhäälinguorganisatsioon ei teata, et kavatseb niisugused all-litsentsid omandada, siis võib ainuõigused omandanud ringhäälinguorganisatsioon neid siiski kasutada.
Vastavalt prantsuse kogukonna parlamendi 27. veebruari 2003. aasta dekreedi (
Moniteur belge
, 17.4.2003, lk 19637) artikli 4 lõikele 1 võib prantsuse kogukonna valitsus pärast audiovisuaalala üldkoguga (CSA) konsulteerimist kinnitada prantsuse kogukonna jaoks suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste loendi. Kõnealuste sündmuste puhul ei tohi teleringhäälinguorganisatsioon või RTBF kasutada ülekandmise ainuõigusi nii, et suur osa kõnealuse kogukonna üldsusest jääks ilma võimalusest vaadata kõnesolevaid sündmusi tasuta televisioonis.
Selleks et teatavat sündmust saaks pidada prantsuse kogukonna jaoks suure ühiskondliku tähtsusega sündmuseks, peab see 27. veebruari 2003. aasta dekreedi artikli 4 lõike 2 kohaselt vastama vähemalt kahele alljärgnevale tingimusele:
—
see on eriti populaarne prantsuse kogukonna üldsuse hulgas ja mitte ainult selliste sündmuste tavapäraste vaatajate seas;
—
sellel on üldtunnustatud kultuuriline tähtsus prantsuse kogukonna üldsuse seas ja see on kõnealuse kogukonna kultuuriidentiteedi osa;
—
asjaomasel sündmusel osaleb rahvusvahelise tähtsusega võistluse või sündmuse raames Belgia silmapaistev isik või võistkond;
—
seda on prantsuse kogukonnale tavapäraselt edastatud tasuta televisioonis ja see pakub huvi laiale avalikkusele.
Sama dekreedi artikli 4 lõike 3 kohaselt peetakse teleringhäälinguteenust tasuta teenuseks, kui seda edastatakse prantsuse keeles ja kui seda saab vastu võtta 90% televisiooniülekannete vastuvõtuks vajalike vahenditega varustatud majapidamistest, mis asuvad Belgia prantsuskeelses piirkonnas või Brüsseli kakskeelses piirkonnas. Peale tehniliste kulude ei tohi kõnesoleva teenuse vastuvõtmiseks nõuda muid tasusid kui kaabeltelevisiooni põhipaketiga liitumise tasu.
Prantsuse kogukonna valitsuse 8. juuni 2004. aasta määruse (
Moniteur belge
, 6.9.2004, lk 65247) artikkel 2 näeb ette: „Prantsuse kogukonna teleringhäälinguteenuste osutaja, kes kavatseb kasutada talle kuuluvat suure ühiskondliku tähtsusega sündmuse ülekandmise ainuõigust, on kohustatud seda sündmust edastama tasuta televisiooni vahendusel ning vastavalt käesoleva määruse lisale”.
Nii 8. juuni 2004. aasta määruse lisas kui ka Belgia Kuningriigi jaoks suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste koondloendis on nimetatud maailmameistrivõistlused, üle kantuna otse ja tervikuna.
FIFA esitas 15. jaanuari 2001. aasta ja 16. mai 2002. aasta kirjadega flaami kogukonna ministeeriumile oma märkused maailmameistrivõistluste võimaliku kandmise kohta Belgia ühiskonna jaoks väga tähtsate sündmuste loendisse, olles vastu sellele, et kõik kõnealuste võistluste mängud kantaks asjaomasesse loendisse.
Belgia Kuningriik teatas 10. detsembri 2003. aasta kirjaga komisjonile direktiivi 89/552 artikli 3a kohaselt võetud meetmetest.”
Vaidlusalune otsus
Komisjon võttis 25. juunil 2007 vastu vaidlusaluse otsuse, mille artiklis 1 on märgitud, et „[d]irektiivi [89/552] artikli 3a lõike 1 kohased meetmed, millest Belgia [Kuningriik] teatas komisjonile 10. detsembril 2003, nagu need on avaldatud 29. juuni 2005. aasta Euroopa Liidu Teatajas C 158, on kooskõlas ühenduse õigusega”.
Vaidlusaluse otsuse põhjendused 3‐6, 8, 16‐18 ja 22 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)
Komisjon võttis kontrollimisel arvesse Belgia meediamaastiku kohta kättesaadavaid andmeid.
(4)
Belgia [Kuningriigi] meetmetes sisalduvate suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste loetelu oli koostatud selgelt ja läbipaistvalt ning Belgias oli algatatud laiaulatuslik konsulteerimine.
(5)
Komisjon veendus, et Belgia [Kuningriigi] meetmetes loetletud sündmused vastasid vähemalt kahele järgmisele kriteeriumile, mida peetakse usaldusväärseteks sündmuste ühiskondliku olulisuse näitajateks: i) suur vastukaja liikmesriigi üldsuse seas, mitte lihtsalt tähtsus asjaomase spordisündmuse või tegevuse tavapärase vaatajate jaoks; ii) üldtunnustatud, selgesti tajutav kultuuriline tähtsus liikmesriigi elanikkonna jaoks, eelkõige kultuuriidentiteedi kandjana; iii) rahvusvõistkonna osalemine asjaomasel sündmusel rahvusvaheliselt olulise võistluse või turniiri raames; ning iv) sündmust on tavapäraselt edastatud tasuta televisioonis ja sellel on olnud palju vaatajaid.
(6)
Paljud Belgia [Kuningriigi] meetmetes loetletud sündmused, sealhulgas suve- ja taliolümpiamängud ning jalgpalli maailmameistrivõistlused ja Euroopa jalgpallimeistrivõistluste finaalturniirid (mehed), kuuluvad nende sündmuste hulka, mida tavapäraselt peetakse suure ühiskondliku tähtsusega sündmusteks, nagu on osutatud direktiivi [97/36] põhjenduses 18. Kõnealused sündmused leiavad Belgia üldsuse seas suurt vastukaja, sest on väga populaarsed nii spordisündmuste tavapäraste vaatajate kui ka üldsuse seas.
[...]
(8)
Loetletud jalgpallisündmused, kus osalevad rahvusvõistkonnad, äratavad Belgia üldsuses suurt vastukaja, sest need annavad Belgia võistkondadele võimaluse tutvustada Belgia jalgpalli rahvusvahelisel tasandil.
[...]
(16)
Loetletud sündmusi, sealhulgas need, mida tuleb käsitada tervikuna, mitte nende üksikute osadena, on tavaliselt edastatud tasuta televisioonis ja neil on olnud palju vaatajaid. Juhul kui erandkorras puuduvad andmed vaadatavuse kohta (Euroopa jalgpallimeistrivõistluste finaalturniirid), õigustab sündmuste lisamist loendisse Belgia elanikkonna jaoks üldtunnustatud, selgesti tajutav kultuuriline tähtsus, võttes arvesse, et need aitavad kaasa rahvaste vastastikusele mõistmisele ning jalgpall on oluline kogu Belgia ühiskonna jaoks ja need võistlused tõstavad rahvuslikku uhkust, sest annavad Belgia tippsportlastele võimaluse saavutada edu kõige olulisematel rahvusvahelistel võistlustel.
(17)
Belgia [Kuningriigi] meetmed tunduvad olevat proportsionaalsed, et õigustada erandi tegemist EÜ asutamislepingus sätestatud teenuste osutamise vabadusest olulise avaliku huviga seotud põhjustel, milleks on tagada suure ühiskondliku tähtsusega sündmuste edastuste üldine kättesaadavus.
(18)
Belgia [Kuningriigi] meetmed on kooskõlas [Euroopa Ühenduse] konkurentsieeskirjadega, sest loetletud sündmuste edastamiseks kvalifitseeritud ringhäälinguorganisatsioonide määratlus põhineb objektiivsetel kriteeriumidel, mis võimaldavad tegelikku ja potentsiaalset konkurentsi kõnesolevate sündmuste edastamise õiguste saamisel. Lisaks sellele ei ole loetletud sündmuste arv ebaproportsionaalselt suur, mis moonutaks konkurentsi tasuta ja tasulise televisiooni turgudel.
[...]
(22)
[Üldkohtu 15. detsembri 2005. aasta] otsusest kohtuasjas
T-33/01[:] Infront WM [
vs.
] komisjon [EKL 2005, lk II-5897]
tuleneb, et direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 1 kohaselt võetud meetmete tunnistamist ühenduse õigusega kooskõlas olevateks käsitatakse otsusena EÜ [artikli] 249 tähenduses ja komisjon peab selle seepärast vastu võtma. Sellest tulenevalt tuleb käesolevas otsuses tunnistada, et Belgia [Kuningriigi] teatatud meetmed on kooskõlas ühenduse õigusega. Belgia poolt lõpuks võetud ja käesoleva otsuse lisas sätestatud meetmed tuleks direktiivi [89/552] artikli 3a lõike 2 kohaselt avaldada Euroopa Liidu Teatajas”.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
FIFA esitas Üldkohtule vaidlusaluse otsuse peale kaebuse põhjendusega, et komisjon kiitis selles otsuses heaks maailmameistrivõistluste kogu finaalturniiri määratlemise väga tähtsa sündmusena ning lubas kanda selle turniiri kõik mängud väga tähtsate sündmuste loendisse, mille Belgia Kuningriigi ametiasutused koostavad. FIFA arvates oleks see liikmesriik tohtinud niisuguse sündmusena määratleda ainult nn „tipp-” ehk „galamängud”, s.o finaali, poolfinaalid ja selle riigi rahvusmeeskonna mängud (edaspidi „tippmängud”). Maailmameistrivõistluste teised mängud (edaspidi „tavamängud”) ei oleks seega tohtinud sellesse loendisse kuuluda.
FIFA põhjendas vaidlusaluse otsuse osalise tühistamise taotlust kuue väitega. Nende kohaselt oli esiteks direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 2 rikutud sellega, et komisjon oli ekslikult leidnud, et Belgia meetmed on kooskõlas EÜ artikliga 49, teiseks rikutud sama artiklit, kolmandaks direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 2 rikutud sellega, et komisjon oli ekslikult leidnud, et Belgia meetmed on kooskõlas EÜ artikliga 43, neljandaks direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 2 rikutud sellega, et komisjon oli ekslikult nõustunud, et Belgia meetmetega ei rikuta FIFA omandiõigust, viiendaks direktiivi 89/552 artikli 3a lõiget 2 rikutud sellega, et komisjon oli ekslikult leidnud, et menetlus, mille kohaselt Belgia meetmed olid võetud, oli selge ja läbipaistev, ning kuuendaks oli vaidlusalune otsus ebapiisavalt põhjendatud.
Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuses tagasi kõik väited, millega FIFA oma hagi põhjendas, ning jättis selle hagi tervikuna rahuldamata.
Ta jättis rahuldamata ka FIFA esitatud taotluse menetlust korraldavate meetmete võtmiseks, milles paluti Üldkohtul nõuda komisjonilt teatavaid dokumente.
Apellatsioonkaebus
Sissejuhatavad märkused
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et liidu seadusandja andis liikmesriikidele direktiivi 89/552 artikli 3a lõikega 1 võimaluse määratleda teatavad sündmused asjaomase liikmesriigi ühiskonna jaoks väga tähtsana (edaspidi „väga tähtis sündmus”), mööndes nõnda talle asutamislepinguga antud kaalutlusõiguse piires sõnaselgelt selle võimaluse paratamatu tagajärjena teenuste osutamise vabaduse, asutamisvabaduse, vaba konkurentsi ja omandiõiguse piiramist. Nähtuvalt direktiivi 97/36 põhjendusest 18 leidis seadusandja, et niisuguseid piiranguid õigustab eesmärk kaitsta õigust teabele ja tagada avalikkusele laialdane juurdepääs niisuguste sündmuste teleülekannetele.
Niisuguse eesmärgi seaduslikkust on juba kinnitanud Euroopa Kohus, kes on märkinud, et üldsusele suurt huvi pakkuvate sündmuste ainuõiguslik turustamine võib märkimisväärselt piirata üldsuse juurdepääsu nende sündmustega seotud teabele. Demokraatlikus ja pluralistlikus ühiskonnas on aga õigusel teabele eriline tähtsus, mis on eriti ilmne niisuguste sündmuste puhul (vt 22. jaanuari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-283/11: Sky Österreich, punktid 51 ja 52).
Teiseks tuleb täpsustada, et vastavalt direktiivi 89/552 artikli 3a lõikele 1 on väga suure tähtsusega sündmuste määratlemine üksnes liikmesriikide pädevuses ning neil on selles osas märkimisväärne kaalutlusõigus.
Direktiivis 89/552 on niisuguste sündmuste loendi ühtlustamise asemel lähtutud nimelt eeldusest, et liidus esinevad märkimisväärsed sotsiaalsed ja kultuurilised erinevused seoses sellega, kui tähtsaks üldsus sündmust peab. Seetõttu näeb selle direktiivi artikli 3a lõige 1 ette, et iga liikmesriik koostab loendi määratletud sündmustest, „mida ta käsitleb ühiskonnale väga tähtsatena”. Direktiivi 97/36 põhjendus 18 rõhutab samuti seda liikmesriikide kaalutlusõigust, märkides, et on „oluline”, et liikmesriikidel oleks võimalik võtta meetmeid, et kaitsta teabe saamise õigust ja tagada avalikkusele laialdane juurdepääs väga tähtsate sündmuste teleülekannetele.
Kõnealuse kaalutlusõiguse tähtsus ilmneb ka asjaolust, et direktiivid 89/552 ja 97/36 ei sea selle õiguse kasutamisele täpseid piire. Õigupoolest on ainsad kriteeriumid, mis need direktiivid määratlevad selleks, et asjaomane liikmesriik võib sündmuse määratleda väga tähtsana, toodud direktiivi 97/36 põhjenduses 21, mille kohaselt peab tegemist olema ainulaadse sündmusega, mis huvitab Euroopa Liidu või teatava liikmesriigi või teatava liikmesriigi tähtsa osa üldsust ja mille on ette valmistanud ürituse korraldaja, kellel on seaduslik õigus müüa selle sündmusega seotud õigusi.
Kuna need kriteeriumid on suhteliselt ebatäpsed, peab iga liikmesriik neid täpsustama ning hindama oma ühiskonna sotsiaalsete ja kultuuriliste eripärade alusel asjaomaste sündmuste huvipakkuvust laia üldsuse jaoks.
Kolmandaks tuleb märkida, et tulenevalt direktiivi 89/552 artikli 3a lõikest 2 on komisjonil õigus kontrollida sündmusi väga tähtsana määratlevate siseriiklike meetmete seaduslikkust, mis võimaldab komisjonil liidu õigusega vastuolus olevad meetmed tagasi lükata.
Selle kontrolli raames peab komisjon eelkõige kindlaks tegema, kas täidetud on järgmised tingimused:
—
asjaomane sündmus on kantud direktiivi 89/552 artikli 3a lõikes 1 ette nähtud loendisse selge ja läbipaistva menetluse alusel ning aegsasti;
—
niisugust sündmust võib õigustatult käsitada väga tähtsana;
—
kõnealuse sündmuse määratlemine väga tähtsana on kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega nagu proportsionaalsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõtted, põhiõigustega, teenuste osutamise ja asutamisvabadusega ning vaba konkurentsi eeskirjadega.
Samas on komisjoni kontrollipädevus piiratud ning seda iseäranis eelmises punktis nimetatud teise ja kolmanda tingimuse täidetuse kontrollimisel.
Ühest küljest tuleneb liikmesriikide laiast kaalutlusõigusest, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 13, et komisjoni kontrollipädevus peab olema piiratud ilmsete kaalutlusvigade kindlakstegemisega, mida liikmeriigid võivad olla teinud väga tähtsate sündmuste määratlemisel. Selleks et teha kindlaks niisuguse kaalutlusvea olemasolu, peab komisjon eelkõige kontrollima, kas asjaomane liikmesriik on hoolikalt ja erapooletult kaalunud kõiki konkreetse juhtumiga seonduvaid asjaolusid, mis toetavad nende pinnalt tehtud järeldusi (vt analoogia alusel 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I-5469
, punkt 14, ja 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-77/09: Gowan Comércio Internacional e Serviços, EKL 2010, lk I-13533
, punktid 56 ja 57).
Teisest küljest ei saa seoses käesoleva kohtuotsuse punktis 18 mainitud kolmanda tingimusega jätta tähelepanuta asjaolu, et sündmuse õigustatud määratlemine väga tähtsana toob paratamatult kaasa piirangud teenuste osutamise vabadusele, asutamisvabadusele, vabale konkurentsile ja omandiõigusele, mida ka liidu seadusandja ette nägi ning mille puhul ta leidis – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 11 – et neid õigustab üldisest huvist tulenev eesmärk kaitsta õigust teabele ja vajadus tagada laiale üldsusele juurdepääs nende sündmuste teleülekannetele.
Niisiis tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 89/552 artiklile 3a kasuliku mõju tagamiseks peab komisjon juhul, kui liikmesriik on sündmuse õiguspäraselt määratlenud väga tähtsana, kontrollima üksnes selle määratlemise niisugust mõju teenuste osutamise vabadusele, asutamisvabadusele, vabale konkurentsile ja omandiõigusele, mis läheb kaugemale mõjust, mis loomuldasa kaasneb selle sündmuse kandmisega nimetatud artikli 3a lõikes 1 ette nähtud loendisse.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimene väide koosneb sisuliselt kuuest osast. Esimeses osas väidab FIFA, et Üldkohtu arutluskäik selles osas, kas maailmameistrivõistluste finaalturniir on tema arvates reaalne, on vastuoluline.
Selle väite teises osas väidetakse, et Üldkohus näib olevat asunud vastuolulistele ja omavahel kokkusobimatutele seisukohtadele, kinnitades ühelt poolt, et maailmameistrivõistlused on üksainus sündmus, ning teiselt poolt, et konkreetsed asjaolud võivad näidata, et see ei ole nii.
Selle väite kolmas osa käsitleb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 95, mille kohaselt ei pea liikmesriik selleks, et kanda maailmameistrivõistluste kogu finaalturniir väga tähtsate sündmuste loendisse, esitama konkreetseid põhjusi. Asudes niisugusele seisukohale, ei võimalda Üldkohus komisjonil eelkõige põhjalikult kontrollida ja süvendatult analüüsida, kas teatatud meetmed on liidu õigusega kooskõlas.
Oma esimese väite neljandas osas väidab FIFA, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsusest ilmnevale peab järeldust, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud kujutavad endast ühtainsat väga tähtsat sündmust, Üldkohtus põhjendama komisjon. Seega ei pea seda, et see ei ole nii, konkreetsete asjaolude abil tõendama ei FIFA ega ükski teine pool.
Esimese väite viiendas osas väidab FIFA, et esitades põhjused, mida ei ole vaidlusaluses otsuses, ületas Üldkohus selle kohtuliku kontrolli piire, mida ta peab teostama.
Selle väite kuuenda osa kohaselt tegi Üldkohus vea, kui leidis, et komisjon on maailmameistrivõistluste kogu finaalturniiri kandmist Belgia eriti tähtsate sündmuste loendisse piisavalt põhjendanud.
Komisjon, Belgia Kuningriik ja Ühendkuningriik vaidlustavad FIFA apellatsioonkaebuse põhistamiseks esitatud esimese väite põhjendatuse.
Euroopa Kohtu hinnang
Arvestades seda, kui tähtis on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 tuvastatu Üldkohtu arutluskäigu seisukohast, tuleb kõigepealt analüüsida apellatsioonkaebuse esimese väite kolmandat osa.
– Esimese väite kolmas osa
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et Üldkohus juhtis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 tähelepanu sellele, et maailmameistrivõistluste puhul on tegemist võistlusega, mida on mõistlikum käsitada pigem üheainsa sündmusena kui erinevate, „tipp-” ja „tavamängudeks” jagunevate sündmuste kogumina. Pealegi, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 5, mõistis Üldkohus mõistet „maailmameistrivõistlused”, mida on mainitud direktiivi 97/36 põhjenduses 18, üksnes nende võistluste finaalturniiri hõlmavana.
Sellele vaatamata ei tulene nimetatud põhjendusest ega ühestki teisest direktiivis 85/552 või direktiivis 97/36 sisalduvast asjaolust, et mõiste „maailmameistrivõistlused” hõlmab üksnes nende võistluste finaalturniiri. Seega peab see mõiste põhimõtteliselt hõlmama ka nende võistluste algusosa ehk kõiki valikmänge. Samas on selge, et üldjuhul ei paku finaalturniirile eelnevad valikmängud liikmesriigi laiale avalikkusele samaväärset huvi kui finaalturniir. Niisugust huvi võivad pakkuda üksnes teatavad konkreetsed mängud ehk eelkõige mängud, mis toimuvad asjaomase liikmesriigi rahvusvõistkonna osalusel või millest võtavad osa valikturniiri samasse alagruppi kuuluvad võistkonnad, kuhu kuulub ka asjaomase liikmesriigi rahvusvõistkond.
Pealegi ei ole mõistlikult võimalik vastu vaielda sellele, et tippmängude tähtsus on tavaliselt suurem kui tähtsus, mida omistatakse neile eelnevatele maailmameistrivõistluste finaalturniiri mängudele ehk alagruppides toimuvatele valikmängudele. Seetõttu ei saa
a priori
väita, et viimast liiki mängudele omistatakse samaväärne tähtsus kui esimesena mainituile, ning et seetõttu kuuluvad kõik alagruppides toimuvad valikmängud samuti nagu „tippmängud” ühtviisi üheainsa väga tähtsa sündmuse koosseisu. Sestap võib iga mängu määratlemine väga tähtsa sündmusena liikmesriigiti erineda.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et liidu seadusandja ei soovinud öelda, et „maailmameistrivõistlused” direktiivi 97/36 põhjenduse 18 tähenduses on piiratud üksnes finaalturniiriga ning kujutavad endast ühte ja jagamatut sündmust. Vastupidi, maailmameistrivõistlusi tuleb käsitada sündmusena, mis on põhimõtteliselt jagatav erinevateks mängudeks või etappideks, millest kõik ei kvalifitseeru tingimata väga tähtsaks sündmuseks.
Tuleb siiski täpsustada, et direktiivi 97/36 põhjenduse 18 ja täpsemalt mõiste „maailmameistrivõistlused” niisugune Üldkohtu poolne väär tõlgendus ei avaldanud käesolevas kohtuasjas mõju.
Seoses esiteks valikmängude väljajätmisega „maailmameistrivõistluste” määratlusest piisab, kui tuletada meelde, et Belgia ametiasutused ei kandnud neid mänge väga tähtsate sündmuste loendisse ja seetõttu ei puuduta vaidlusalune otsus neid mänge.
Järgmiseks tuleb tõdeda, et Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102–108 FIFA esitatud asjaolude alusel, ning võttes arvesse flaami ja prantsuse kogukonna üldsuse konkreetset taju, kas kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri mängud pakuvad sealsele üldsusele tõepoolest piisavat huvi, et neid saaks pidada väga tähtsa sündmuse osaks (vt käesoleva kohtuotsuse punktid 55‐57). Kuna aga Üldkohus leidis, et see on nii, siis sai ta põhjendatult järeldada, et kõiki maailmameistrivõistluste finaalturniiri mänge võib flaami ja prantsuse kogukonnas käsitada üheainsa väga tähtsa sündmusena. Neil asjaoludel oli Üldkohtu hinnang kooskõlas käesoleva kohtuotsuse punktist 34 tulenevaga.
Viimaseks tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 66 väljendatud kaalutlustest, et direktiivi 97/36 põhjenduse 18 väär tõlgendus ei mõjutanud Üldkohtu järeldust, et vaidlusaluse otsuse põhjendused vastavad EÜ artiklis 253 väljendatud nõuetele.
Üksiti jõudis Üldkohus käesoleva kohtuotsuse punktis 31 esitatud arutluskäiku järgides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 esitatud järeldusele, et ükski liikmesriik ei pea teatama komisjonile konkreetseid põhjusi, miks maailmameistrivõistluste finaalturniir on asjaomases liikmesriigis tervikuna määratletud üheainsa väga tähtsa sündmusena.
Kui aga pidada silmas, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri ei saa õiguspäraselt tervikuna kanda väga tähtsate sündmuste loendisse, arvestamata huvi, mida selle turniiri mängud asjaomases liikmesriigis pakuvad, siis ei ole nimetatud liikmesriik vabastatud kohustusest teha komisjonile teatavaks põhjused, mis võimaldavad järeldada, et konkreetselt selle liikmesriigi ühiskonna kontekstis kujutab maailmameistrivõistluste finaalturniir endast ühtainsat sündmust, mida tuleb tervikuna pidada selle ühiskonna jaoks väga tähtsaks, mitte aga üksikute sündmuste kogumiks, mida saab jagada erineva tasemega huvi pakkuvateks mängudeks.
Seetõttu rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 õigusnormi, leides, et komisjon ei saanud lugeda maailmameistrivõistluste finaalturniiri mängude loendisse kandmist liidu õigusega vastuolus olevaks põhjusel, et asjaomane liikmesriik ei esitanud talle konkreetseid põhjusi, millest ilmneks, et nende mängude puhul on tegemist selle riigi ühiskonna jaoks väga tähtsa sündmusega.
Neil asjaoludel tuleb analüüsida, kas vaidlustatud kohtuotsus tuleb selle vea tõttu tühistada.
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et õigusnormi rikkumine Üldkohtu poolt ei too kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, kui ilmneb, et selle resolutsioon on põhjendatud teiste õiguslike argumentidega (vt selle kohta 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I-1719
, punkt 47, ja 29. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-352/09 P: ThyssenKrupp Nirosta
vs.
komisjon, EKL 2011, lk I-2359
, punkt 136).
Käesolevas kohtuasjas tuleb esiteks märkida, et selleks et komisjon saaks teostada oma kontrollipädevust, võivad põhjendused, mille tõttu liikmesriik määratles sündmuse väga tähtsana, olla lühidad, tingimusel et need on asjakohased. Seetõttu ei saa ka nõuda, et liikmesriik esitaks asjaomastest meetmetest teatades üksikasjalikke ja arvulisi andmeid iga sündmuse või sündmuse osa kohta, millest komisjonile teatatakse.
Sellega seoses olgu täpsustatud, et kui komisjonil on tema käsutuses olevate andmete põhjal kahtlusi teatava sündmuse väga tähtsana määratlemise kohta, siis peab ta pärima selgitusi sündmuse sellisena määratlenud liikmesriigilt (vt analoogia alusel 29. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C-505/09 P: komisjon
vs.
Eesti, punkt 67).
Käesoleval juhul ilmneb eelkõige vaidlusaluse otsuse põhjenduses 1 mainitud ja Üldkohtule esitatud kostja vastusele lisatud kirjast, mille Belgia Kuningriik komisjonile 10. detsembril 2003 saatis, et flaami kogukonna valitsus määratles maailmameistrivõistluste lõppturniiri kõik mängud väga tähtsa sündmusena põhjendusel, et kõiki neid on traditsiooniliselt üle kantud tasuta kanalites ja kõigi nende vaadatavus on olnud väga kõrge. Näitena on selles teates märgitud, et 2002. aasta maailmameistrivõistluste lõppturniiri erinevaid mänge sisaldavaid saateid vaatas flaami kogukonnas 1,8‐9,9% televaatajatest, s.o 101 200‐546 800 televaatajat, kusjuures nende vastav turuosa oli 22,9‐86,6%.
Ka prantsuse kogukonna valitsus määratles 10. detsembri 2003. aasta teate kohaselt maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud väga tähtsa sündmusena põhjendusel, et kõik need olid erakordselt populaarsed selle kogukonna laiema üldsuse hulgas, mitte üksnes inimeste hulgas, kes tavaliselt jalgpallivõistlusi jälgivad. Pealegi on neid kõiki traditsiooniliselt üle kantud tasuta kanalites ja nende ülekannete vaadatavus on olnud väga kõrge. Selles osas on nimetatud teates viidatud ka saadetele, mis sisaldasid 2002. aasta maailmameistrivõistluste finaalturniiri erinevaid mänge ja mida vaatas 4,7‐30,1% televaatajatest, kusjuures nende vastav turuosa oli 50,8‐63,4%.
Niisugune teave, mille Belgia Kuningriik edastas komisjonile kooskõlas direktiivi 89/552 artikli 3a lõike 2 nõuetega, võimaldas komisjonil teostada oma kontrolli ja küsida sellelt liikmesriigilt täiendavaid selgitusi, juhul kui ta pidas seda vajalikuks või asjakohaseks, või paluda esitada muud teavet kui see, mis oli toodud selle liikmesriigi teates.
Teiseks ei ilmne millestki, et komisjon ei teostanud sellist piiratud kontrolli ega kontrollinud käesoleva kohtuotsuse punktides 46 ja 47 nimetatud põhjendusi silmas pidades, kas Belgia ametiasutused ei olnud teinud ilmset kaalutlusviga, määratledes kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri koosseisu kuuluvad mängud väga tähtsa sündmusena.
Sellega seoses ilmneb vaidlusaluse otsuse põhjendusest 6 esiteks, et komisjon tõepoolest kontrollis, kas kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri mängud, sealhulgas „tavamängud” leiavad flaami ja prantsuse kogukonnas tervikuna suurt vastukaja ehk kas selle turniiri mängud on väga populaarsed laia üldsuse, mitte ainult jalgpallimängude teleülekannete tavapäraste vaatajate hulgas. Samuti ilmneb selle otsuse põhjendusest 16, et komisjon võttis arvesse asjaolu, et seda turniiri tervikuna, sealhulgas „tavamänge” on alati edastatud tasuta telekanalites ja sellel on olnud palju televaatajaid.
Seejärel tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 46 ja 47 mainitud teade võimaldas komisjonil tuvastada eelkõige vaadatavuse ja turuosad saadete puhul, mis sisaldasid maailmameistrivõistluste lõppturniiri kõige vähem populaarseid mänge, kusjuures kõik need on „tavamängud”. Lisaks selgitas 10. detsembri 2003. aasta teade, miks võis mõne mängu vaadatavus tunduda madal, sest selles oli vihjatud, et isegi need mängud äratasid piisavat huvi, et need võiksid olla osa väga tähtsa sündmusest.
FIFA aga ei olegi vaidlustanud, et see teade võeti vaidlusaluse otsuse tegemisel aluseks.
Viimaseks tuleb märkida, et FIFA-l ei ole võimalik tulemuslikult väita, et komisjoni kontrolli väidetav puudulikkus tuleneb asjaolust, et viimane viis oma analüüsi läbi, võttes arvesse andmeid, mis olid olemas Belgia Kuningriigi 10. detsembri 2003. aasta teate saamise hetkel, ega võtnud arvesse hilisemaid andmeid, näiteks andmeid, mis olid olemas vaidlusaluse otsuse tegemise ajal.
Selles osas tuleb märkida, et esimeses kohtuastmes seda etteheidet ei esitatud. Üldkohtus piirdus FIFA sellega, et kritiseeris vaidlusaluse otsuse põhjendusi, väites, et nendes ei ole näidatud, missugust laadi olid ja mis kuupäevast pärinesid andmed Belgia meediamaastiku kohta, mida komisjon oli arvesse võtnud. FIFA ei kritiseerinud niisiis komisjoni kontrolli väidetavat puudulikkust, kusjuures see etteheide on seotud vaidluse sisuga. Väljakujunenud kohtupraktikast aga tuleneb, et kui ühel poolel lubataks Euroopa Kohtus esitada esimest korda väide, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, tähendaks see, et tal on õigus laiendada Euroopa Kohtus kohtuvaidluse ulatust Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes. Apellatsioonimenetluses on Euroopa Kohus üldreeglina pädev kontrollima ainult Üldkohtu hinnangut talle esitatud väidetele (vt 19. juuli 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-628/10 P ja C-14/11 P: Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco
vs.
komisjon ja komisjon
vs
. Alliance One International jt, punkt 111 ja seal viidatud kohtupraktika). Eespool toodud etteheide tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmandaks tuleb märkida, et FIFA-l oli Üldkohtus lubatud tõendada, et komisjon oleks pidanud tegema järelduse, et Belgia ametiasutused on teinud ilmse kaalutlusvea, määratledes kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri koosseisu kuuluvad mängud väga tähtsa sündmusena.
FIFA aga esitas selleks Üldkohtule andmed, mis olid seotud eelkõige 1998.‐2006. aasta maailmameistrivõistluste finaalturniiride vaadatavusega, väites, et need asjaolud tõendavad, et „tavamängud” ei leia flaami ja prantsuse kogukonnas erilist vastukaja nende televaatajate hulgas, kes jalgpallivaldkonda järjepidevalt ei jälgi.
Üldkohus analüüsis neid andmeid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102‐108, kuid ei kinnitanud FIFA väljapakutud hinnangut. Ta leidis, et FIFA ei ole tõendanud, et vaidlusaluse otsuse põhjendustes 6 ja 18 esitatud järeldused ‐ mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 50 ‐ sisaldavad vigu või et komisjon oleks seetõttu pidanud järeldama, et Belgia ametiasutused on teinud ilmse kaalutlusvea, määratledes kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri koosseisu kuuluvad mängud väga tähtsa sündmusena.
Eelnevast tuleneb, et õigusnormi rikkumine Üldkohtu poolt niisugusena, nagu see on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 41, ei muuda vaidlustatud kohtuotsust siiski õigusvastaseks, kuna selle resolutsioon on põhjendatud teiste õiguslike argumentidega. Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
– Esimese väite teised osad
Esimese väite esimese ja teise osa puhul tuleb meenutada, et küsimus, kas Üldkohtu otsuse põhjendused on vastuolulised, on kahtlemata õiguslik küsimus, mille saab tõstatada apellatsioonkaebuse raames, sest kohtuotsuse põhjendustest peab ilmnema selgelt ja üheselt mõistetavalt Üldkohtu arutluskäik (vt selle kohta 29. novembri 2011. aasta määrus kohtuasjas C-235/11 P: Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon, punktid 29 ja 30, ning 19. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C-314/11 P: komisjon
vs
. Planet, punktid 63 ja 64).
See põhjenduste sidususe kohustus ei ole siiski eesmärk omaette, vaid see peab võimaldama asjaomastel isikutel tehtud otsuse põhjendusi mõista (vt selle kohta eespool viidatud kohtumäärus Evropaïki Dynamiki
vs.
komisjon, punkt 30, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Planet, punkt 64).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et esimeses ja teises osas kritiseeritavad põhjendused peaksid vaidlustatud kohtuotsuses toetama selle kohtuotsuse punktides 72 ja 95 tuvastatut. Euroopa Kohus järeldas aga käesoleva kohtuotsuse punktides 31‐41, et tuvastatu on ekslik, ning asendas seejärel need põhjendused põhjendustega, mis õigustavad tehtud otsust.
Et need põhjendused täiendavad seega tõdemusi, mida Euroopa Kohus pidas ekslikuks, ja et Euroopa Kohus asendas need, ei kujuta need enam endast tehtud otsuse alust, nii et nende väidetavat vastuolulisust ei ole enam vaja analüüsida.
Esimese väite neljandale osale vastamiseks tuleb meenutada, et Belgia Kuningriigi 10. detsembri 2003. aasta teates ja vaidlusaluses otsuses näidati ära põhjused, miks määratleti maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud väga tähtsa sündmusena. Võttes seega arvesse liidu institutsioonide aktide õiguspärasuse eeldamise põhimõtet (20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-177/06: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2007, lk I-7689
, punkt 36) ning komisjoni ja Üldkohtu kontrolli piiratust, oleks FIFA pidanud need põhjused Üldkohtus vaidlustama ja tõendama, et komisjon oleks pidanud järeldama, et Belgia ametiasutused tegid ilmse kaalutlusvea, kui lisasid kõik need mängud väga tähtsate sündmuste loendisse. FIFA püüdis neid põhjusi muide edutult vaidlustada (vt käesoleva kohtuotsuse punktid 55‐57).
Järelikult ei saa selle väite neljanda osaga nõustuda.
Sama väite viienda osa kohta tuleb märkida, et FIFA ei esitanud täpseid põhjusi, miks ta arvab, et Üldkohus ületas selle kohtuliku kontrolli piire, mida ta peab teostama. Lisaks ei näidanud ta ära vaidlustatud kohtuotsuse täpseid punkte, mis sisaldavad kritiseeritavaid põhjusi. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuleb see väiteosa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata (vt 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-202/07 P: France Télécom
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I-2369
, punkt 55, ja 2. veebruari 2012. aasta määrus kohtuasjas C-404/11 P: Elf Aquitaine
vs
. komisjon, punkt 15).
Mis puudutab esimese väite kuuendat osa, siis tänase kohtuotsuse kohtuasjas C-201/11 P: UEFA
vs.
Komisjon (avaldatud käesolevas kohtulahendite kogumikus) punktides 107‐111 toodud üldistest kaalutlustest ilmneb, et vaidlusaluse otsuse põhjendused vastavad EÜ artiklis 253 sätestatud tingimustele. Võttes arvesse neid kaalutlusi, piisab sellest, et nimetatud otsuse põhjendustes 6 ja 16 on toodud lühidalt põhjused, miks komisjon leidis, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud võib kanda põhjendatult Belgia ühiskonnale väga tähtsate sündmuste loendisse, sest need põhjused võimaldavad FIFA-l mõista võetud meetme põhjendusi ja Üldkohtul teostada selle hinnangu põhjendatuse kontrolli.
Eelneva põhjal tuleb esimene väide osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Apellatsioonkaebuse teine väide koosneb sisuliselt neljast osast. Esimeses osas väidab FIFA, et Üldkohus ei analüüsinud tema argumenti, mis käsitles nende andmete liigi ja kuupäeva äranäitamist vaidlusaluses otsuses, mida komisjon selle otsuse tegemisel arvesse võttis. Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et selle otsuse põhjenduses 3 kasutatud ebaselge väljend „Belgia meediamaastiku kohta kättesaadavad andmed” ei ole piisava põhjendamise nõude seisukohast rahuldav. Et pärast seda, kui tehti 7. aprilli 2004. aasta otsus, ja enne seda, kui tehti vaidlusalune otsus ‐ millega see esimene otsus eespool viidatud kohtuotsuse Infront WM
vs
. komisjon tulemusena asendati ‐ leidsid aset ühed maailmameistrivõistlused, oleks komisjon pidanud näitama, milliseid vaadatavuse määrasid ja maailmameistrivõistlusi oli vaadeldud ja arvesse võetud.
Selle väite teise osa kohaselt tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71‐73 põhjendustele, mida ei olnud üldse vaidlusaluses otsuses, ning leidis, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõiki mänge võib pidada üheksainsaks sündmuseks ning et komisjon ei pidanud esitama muid põhjendusi, et õigustada oma otsust kiita heaks selle turniiri kandmine Belgia väga tähtsate sündmuste loendisse.
Sama väite kolmandas osas heidab FIFA Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui keeldus omistamast mingitki tähtsust nende teiste liikmesriikide praktikale, kes ei ole lisanud „tavamänge” väga tähtsate sündmuste loendisse.
Teise väite neljas osa käsitleb nende kriteeriumide tõlgendamist ja kohaldamist, mille põhjal tuvastati, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud on väga tähtsad. FIFA leiab esiteks, et Üldkohus kiitis ekslikult heaks komisjoni arvamuse, et Belgias vastavad kõik need mängud „suure vastukaja” kriteeriumile, ning asus – samuti ekslikult – seisukohale, et komisjon põhjendas seda arvamust piisavalt ja õigesti. Üldkohus samastas sündmuse „suure vastukaja” kriteeriumi selle populaarsuse kriteeriumiga. Sündmuse „populaarsus” ei ole aga asjakohane kriteerium ja sellest ei piisa, et asuda seisukohale, et sündmus kujutab endast „ainulaadset sündmust” direktiivi 97/36 põhjenduse 21 tähenduses. Lisaks kohaldas Üldkohus valesti EÜ artiklit 253, kui leidis, et komisjon põhjendas oma „suure vastukaja” kriteeriumi piisavalt ja õigesti.
Teiseks tegi Üldkohus vigu, kui kiitis heaks komisjoni järeldused, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud vastavad vaidlusaluse otsuse põhjenduses 16 nimetatud kriteeriumi nõuetele, mis puudutab kõikide nende mängude traditsioonilist ülekandmist minevikus ja suurt arvu televaatajaid, keda „tavamängud” on teleri ette meelitanud. FIFA sõnul on Üldkohtu arvamused põhjendamatud ja vastuolus faktiliste asjaoludega. Üldkohus eksis ka, kui leidis, et komisjon põhjendas oma järeldust, et neid nõudeid järgiti, piisavalt ja õigesti.
Selles osas esitas Üldkohus eelkõige nende mängude mitterepresentatiivse valimi vaadatavuse määrad ning jättis vaatluse alt välja mängud, mille vaadatavus oli väiksem. Lisaks oleks ta pidanud leidma, et keskmine vaadatavus ei kujuta „tavamängude” puhul Belgias endast „väga suurt vaatajaskonda”. Samuti tegi ta vigu teatavate „tavamängude” väikese vaadatavuse selgitamisel.
Lõpuks kritiseerib FIFA vaidlustatud kohtuotsuse punkti 117, milles Üldkohus võttis seisukoha tema argumentide kohta, millega ta vaidlustas maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõikide mängude Belgia väga tähtsate sündmuste loendisse kandmise proportsionaalsuse. FIFA väidab, et Üldkohus tegi vea, kui leidis, et vaadatavus kinnitab, et seda turniiri võib põhjendatult pidada üheksainsaks väga tähtsaks sündmuseks ning seega on teatatud meetmete proportsionaalsus
ipso facto
tõendatud.
Komisjoni sõnul on apellatsioonkaebuse teine väide osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt tulemusetu. Pealegi on see väide tervikuna põhjendamatu, kusjuures seda arvamust jagavad Belgia Kuningriik ja Ühendkuningriik.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab arvessevõetud andmete liigi ja kuupäeva äranäitamist vaidlusaluses otsuses, siis käesoleva kohtuotsuse punktis 66 toodud kaalutlustest ilmneb, et komisjon ei olnud kohustatud nende andmete liiki ja kuupäevi selles otsuses täpsustama.
Niisuguses olukorras ei ole enam vaja analüüsida, nagu on leitud käesoleva kohtuotsuse punktides 59‐62, kas Üldkohus vastas piisava põhjalikkusega FIFA argumendile, mis käsitleb nende andmete liigi ja kuupäeva äranäitamist.
Seega ei saa teise väite esimese osaga nõustuda.
Selle väite teise osa kohta tuleb meenutada, et ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrolli raames ei või Üldkohus asendada vaidlustatud õigusakti andja põhjendusi enda omadega ega täita enda põhjendusega lünka selle akti põhjendustes nii, et tema hinnang ei seondu ühegi vaidlustatud aktis sisalduva hinnanguga (vt selle kohta 24. jaanuari 2013. aasta otsus kohtuasjas C-73/11 P: Frucona Košice
vs.
komisjon, punktid 87–90 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei täida vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71‐73 esitatud kaalutlused siiski lünka vaidlusaluse otsuse põhjendustes, vaid nendega püütakse määrata kindlaks nende põhjenduste nõutav tase, võttes arvesse kohaldatavates liidu õigusnormides selles osas sätestatud nõudeid. Üldkohus ei asendanud niisiis vaidlustatud akti andja põhjendusi oma põhjendustega, vaid kontrollis lihtsalt selle akti õiguspärasust, nagu temal lasuv ülesanne ette näeb.
Järelikult tuleb teise väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Sama väite kolmanda osa kohta tuleb märkida, et Üldkohtus ei esitanud FIFA väidet, et hinnates, kas „tavamängud” on Belgia ühiskonnale väga tähtsad, tuleb arvesse võtta teiste liikmesriikide praktikat. Oma hagiavalduses piirdus FIFA nimelt sellega, et mainis seda praktikat, väitmata, et vaidlusalune otsus oli õigusvastane põhjendusel, et Belgia ametiasutused ja komisjon ei omistanud niisugusele praktikale mingit tähtsust.
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 54 viidatud kohtupraktikale tuleb see kolmas osa seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Selle väite neljandas osas esitas FIFA kõigepealt mitu argumenti, millega ta püüab näidata, et „tavamängude” omadused ei vasta vaidlusaluse otsuse põhjendustes 6 ja 16 nimetatud kriteeriumidele, mille Belgia ametiasutused on kehtestanud ja millele mängud peavad vastama, et need võiks määratleda väga tähtsate sündmustena.
Nende argumentidega püüab FIFA aga tegelikult saavutada seda, et Euroopa Kohus asendaks Üldkohtu hinnangu faktilistele asjaoludele enda omaga, ilma et ta tõendaks, et Üldkohtule esitatud faktilisi asjaolusid ja tõendeid oleks moonutatud. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb need argumendid vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata (vt 18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-4429
, punkt 85, ja eespool viidatud kohtuotsus ThyssenKrupp Nirosta
vs
. komisjon, punkt 180).
Mis puudutab seejärel argumenti, et sündmuse „suure vastukaja” kriteerium samastati selle populaarsuse kriteeriumiga, siis tuleb märkida, et FIFA ei esitanud seda väidet Üldkohtus. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 54 viidatud kohtupraktikale tuleb see argument vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab etteheiteid, et vaidlusaluse otsuse formaalsed põhjendused on ebapiisavad, siis need langevad tegelikult kokku esimese väite kuuenda osaga ning seega tuleb need tagasi lükata põhjendustega, mis on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 66.
Lõpuks tuleb märkida, et arument, mis käsitleb maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõikide mängude Belgia väga tähtsate sündmuste loendisse kandmise proportsionaalsust, põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 117 vääral tõlgendusel. Selles punktis 117 ei lükanud Üldkohus seda argumenti tagasi, tuginedes asjaolule, et teatatud meetmete proportsionaalsus on
ipso facto
tõendatud, sest maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõiki mänge võib põhjendatult pidada üheksainsaks väga tähtsaks sündmuseks. Üldkohus lükkas selle väite tagasi kui vääral eeldusel põhineva väite, kuna see tulenes arusaamast, et Belgia ametiasutuste võetud meetmed on ebaproportsionaalsed seetõttu, et „tavamängud” ei ole väga tähtsad. Üldkohtu selline otsus oli aga põhjendatud, kuna ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98–119 järeldanud, et kõiki neid mänge võib pidada Belgia ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks.
Niisuguses olukorras ei saa FIFA selle argumendiga nõustuda.
Kõige eelneva põhjal tuleb apellatsioonkaebuse teine väide osalt vastuvõetamatuse ja osalt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmas väide koosneb sisuliselt seitsmest osast. Esimeses osas väidab FIFA, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 129 ja 130 vea, kui leidis enda esitatud põhjenduste alusel, et vaidlusaluse otsusega tõendati teatatud meetmetest tingitud teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse piirangute proportsionaalsust. FIFA arvates on niisuguste piirangute analüüsimine aga komisjoni, mitte Üldkohtu ülesanne. Seega ei saanud viimane otsustada, et võttes arvesse maailmameistrivõistluste finaalturniiri „terviklikkust”, on komisjon – kes ei tuginenud selle turniiri terviklikkusele – vabastatud kohustusest tõendada, et piirangud, mille vaidlusalune otsus kaasa toob, on sobivad ja proportsionaalsed.
Selle väite teise osa kohaselt tegi Üldkohus vea, kui leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 55, 56 ja 127, et eesmärk tagada avalikkusele laialdane juurdepääs ühiskonnas väga tähtsate sündmuste teleülekannetele ja teabe saamise õigus õigustavad piiranguid, mille vaidlusalune otsus kaasa toob. Avalikkuse laialdane juurdepääs ei tähenda avalikkuse piiramatut juurdepääsu. Ka teabe saamise õigus ei eelda õigust vaadata tasuta telekanalites maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõiki mänge ega õigusta seda, et mõnda mängu on keelatud ainuõiguste alusel üle kanda muul ringhäälinguettevõtjal kui need, kes käitavad tasuta telekanaleid.
Selle väite kolmandas osas avaldab FIFA arvamust, et Üldkohus oleks pidanud leidma, et komisjonil on kohustus analüüsida, kas vähem piiravad meetmeid kui need, mis vaidlusaluse otsusega heaks kiideti, võimaldavad tagada direktiivi 89/552 artikli 3a eesmärgi saavutamise.
Kolmanda väite neljandas osas väidab FIFA, et komisjon ei võinud läbi viia teatatud meetmete liidu õigusele vastavuse piiratud kontrolli. Üldkohus oleks pidanud leidma, et komisjon oli kohustatud läbi viima põhjaliku kontrolli ja süvendatud analüüsi.
Selle väite viienda osa kohaselt leidis Üldkohus ekslikult, et komisjon põhjendas oma järeldust, et teenuste osutamise vabaduse piirangud on proportsionaalsed, piisavalt.
Selle väite kuuendas osas väidab FIFA, et Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et komisjonil oli kohustus analüüsida, kas direktiivi 89/552 artikli 3a eesmärgi saavutamist on võimalik tagada meetmetega, mis piiravad omandiõigust vähem, kui vaidlusaluse otsusega heaks kiidetud meetmed. Kui mängu tuleb kaks põhiõigust, on ühe õiguse kasutamise piirangute puhul vaja neid asjaomaseid õigusi kaaluda, mida komisjon oma otsuses ei teinud ja mida ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses vaatluse alla ei võtnud.
Oma kolmanda väite seitsmendas osas väidab FIFA, et Üldkohus leidis, et teenuste osutamise vabaduse, asutamisvabaduse ja omandiõiguse piirangud on õigustatud, ebapiisavate põhjenduste põhjal.
Komisjoni, Belgia Kuningriigi ja Ühendkuningriigi arvates on kolmas väide põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
Kolmanda väite esimene osa põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktide 129 ja 130 vääral tõlgendusel. Üldkohus ei leidnud nimelt, et vaidlusaluses otsuses tõendati, et Belgia Kuningriigi meetmetest tingitud teenuse osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse piirangud on proportsionaalsed. Sarnaselt käesoleva kohtuotsuse punktis 88 vaadeldavale argumendile lükkas Üldkohus FIFA väite tagasi kui vääral eeldusel põhineva väite, kuna see tulenes arusaamast, et selleks, et väga tähtsate sündmuste loend oleks proportsionaalne, oleksid sellesse pidanud olema kantud ainult „tippmängud”, sest üksnes need on Belgia ühiskonna jaoks väga tähtsad. Üldkohtu selline otsus oli aga põhjendatud, kuna ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98‐119 järeldanud, et maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõiki mänge võib pidada Belgia ühiskonna jaoks väga tähtsaks sündmuseks.
Seega tuleb selle väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab selle väite teist osa, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54‐58 ja 127 ei leidnud Üldkohus, et eesmärk tagada avalikkuse laialdane juurdepääs väga tähtsate sündmuste teleülekannetele ja teabe saamise õigus õigustavad konkreetseid piiranguid, mille vaidlusalune otsus kaasa toob. Ta võttis selles küsimuses seisukoha üldises kontekstis, leides, et kuna need piirangud puudutavad väga tähtsaid sündmusi, võivad direktiivi 89/552 artikli 3a lõikes 1 vaadeldavad meetmed olla õigustatud nimetatud eesmärgi ja teabe saamise õiguse seisukohast, tingimusel et need võivad tagada nimetatud eesmärgi saavutamise ja õiguse kasutamise ega ületa selleks vajalikku. Võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 11 ja 12 mainitud põhimõtteid, ei saa seda hinnangut kritiseerida.
Lisaks ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 11, 21 ja 22, et vastupidi FIFA väitele ei pidanud Üldkohus neid eesmärke teenuste osutamise vabadusest ja asutamisvabadusest tulenevate nõuetega kokku sobitama.
Selles olukorras ei saa kolmanda väite teise osaga nõustuda.
Mis puudutab sama väite kolmandat osa, siis vaidlusaluse otsuse põhjendusest 17 ilmneb, et komisjon analüüsis, kas meetmed, millest Belgia Kuningriik teatas, on proportsionaalsed. Niisugune proportsionaalsuse analüüs eeldab aga tingimata, et kontrollitakse, kas üldisest huvist lähtuvaid eesmärke on võimalik saavutada meetmetega, mis piiravad nimetatud liikumisvabadusi vähem. Selles olukorras ei saa FIFA väita, et komisjon ei kontrollinud üldse, kas on võimalik kasutada niisuguseid meetmeid. Selles osas ei ole tähtsust asjaolul, et viidatud põhjenduses mainitakse üksnes teenuste osutamise vabadust, sest proportsionaalsuse kontrollimise toiming ei ole sisuliselt erinev, kui kontrollitakse asutamisvabaduse piiranguid, mille teatatud meetmed kaasa toovad, ning need piirangud kahjustavad seda vabadust ainult erandjuhul.
Lisaks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 vähem piiravaid meetmeid, mille FIFA oli välja pakkunud, ning leidis, et need ei ole kooskõlas direktiivi 97/36 põhjenduses 22 toodud „tasuta televisiooni” määratlusega. Sellest järeldub, et niisugused meetmed ei võimaldanud tagada üldisest huvist lähtuvate eesmärkide saavutamist sama tõhusalt nagu meetmed, millest Belgia ametiasutused teatasid. Selles olukorras võis Üldkohus järeldada, et komisjon ei pidanud niisuguseid meetmeid analüüsima enne, kui võttis seisukoha küsimuses, kas maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõikide mängude kandmine Belgia ühiskonnale väga tähtsate sündmuste loendisse on proportsionaalne.
Seetõttu tuleb selle väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab sama väite neljandat osa, siis käesoleva kohtuotsuse punktidest 19 ja 22 ilmneb, et kui komisjon kiidab heaks siseriiklikke meetmeid, millega määratakse kindlaks väga tähtsad sündmused, peab ta läbi viima piiratud kontrolli. Sellest järeldub, et FIFA eksib, kui arvab, et Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et komisjon oli kohustatud läbi viima teatatud meetmete liidu õigusele vastavuse „põhjaliku” kontrollimise ja „süvendatud analüüsi”.
Järelikult ei saa kolmanda väite neljanda osaga nõustuda.
Selle väite viienda osa puhul tuleb tõdeda, et võttes arvesse eespool viidatud kohtuotsuse UEFA
vs.
komisjon punktides 107‐111 toodud üldisi kaalutlusi, on vaidlusaluse otsuse põhjendused piisavad, nii et see väiteosa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmanda väite kuuenda osa puhul ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktides 11, 21 ja 22 toodud kaalutlustest esiteks, et FIFA omandiõiguse riive tuleneb juba direktiivi 85/552 artiklist 3a ning et see riive võib põhimõtteliselt olla õigustatud eesmärgiga kaitsta õigust teabele ja tagada üldsusele laialdane juurdepääs väga tähtsate sündmuste teleülekannetele. Teiseks tuleb märkida, et võttes arvesse, et Belgia ametiasutused määratlesid kõik maailmameistrivõistluste finaalturniiri mängud õiguspäraselt väga tähtsa sündmusena, pidi komisjon üksnes uurima selle määratlemise sellist mõju FIFA omandiõigusele, mis läks kaugemale mõjust, mis paratamatult kaasneb selle sündmuse kandmisega nimetatud ametiasutuste poolt määratletud sündmuste loendisse.
Käesoleval juhul ei esitanud aga FIFA Üldkohtule ühtegi asjaolu, mis oleks võimaldanud Üldkohtul asuda seisukohale, et see, kui maailmameistrivõistluste finaalturniiri kõik mängud määratletakse väga tähtsa sündmusena, avaldab FIFA omandiõigusele liiga suurt mõju.
Selles olukorras tuleb selle väite kuues osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab lõpuks sama väite seitsmendat osa, siis piisab, kui märkida, et Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 125‐130 ja 136‐142 piisavad põhjendused, mis võimaldavad FIFA-l mõista põhjusi, miks Üldkohus tema argumentidega ei nõustunud, ning annavad Euroopa Kohtule piisavalt teavet, et viimane saaks teostada kohtulikku kontrolli.
Niisiis ei saa selle osaga nõustuda.
Eelneva põhjal tuleb kolmas väide osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Et ühegagi kolmest väitest, mille FIFA oma apellatsioonkaebuse põhistamiseks esitas, ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja FIFA on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista FIFA-lt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Fédération internationale de football associationilt (FIFA).

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.