CELEX: 62013CJ0334
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Poľnohospodárstvo
Nariadenie (ES) č. 800/1999
Vývozné náhrady
Nariadenie (ES) č. 1291/2000
Systém vývozných certifikátov
Vývozné colné vyhlásenie podané bez vývozného certifikátu
Lehota, ktorú poskytol colný úrad vývozu
Colné doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia
Sfalšované doklady
Oprava nezrovnalostí
Uplatnenie sankcie stanovenej v článku 51 nariadenia (ES) č. 800/1999

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1, článku 49 ods. 2 a článku 51 nariadenia Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (
Ú. v. ES L 102, s. 11
; Mim. vyd. 03/025, s. 129), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2299/2001 z 26. novembra 2001 (
Ú. v. ES L 308, s. 19
; Mim. vyd. 03/034, s. 204, ďalej len „nariadenie č. 800/1999“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Nordex Food A/S (ďalej len „Nordex“), usadenou v Dánsku, a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (Vyšší colný úrad Hamburg‑Jonas) vo veci odmietnutia priznať vývoznú náhradu a uplatnenia sankcie na základe článku 51 nariadenia č. 800/1999.
Právny rámec
Článok 4 bod 5 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (
Ú. v. ES L 302, s.1
; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“), vymedzuje pojem „rozhodnutie“ ako „akýkoľvek správny akt vydaný colným orgánom, týkajúci sa colných predpisov, ktorým sa rozhoduje v konkrétnom prípade a ktorý má právne účinky na jednu alebo viacej určitých alebo určiteľných osôb“.
Nariadením Komisie (ES) č. 612/2009 zo 7. júla 2009, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (
Ú. v. EÚ L 186, s. 1
), bolo zrušené nariadenie č. 800/1999, ktoré však zostáva uplatniteľné na skutkové okolnosti, o ktoré ide v konaní vo veci samej.
Odôvodnenia 63 a 64 nariadenia č. 800/1999 zneli:
„(63)
… na základe skúseností by bolo potrebné zintenzívniť opatrenia na boj proti nepresnostiam, a najmä podvodom škodiacim rozpočtu spoločenstva; keďže na tento účel by bolo potrebné prijať ustanovenia na opätovné získanie čiastok vyplatených navyše a sankcie, ktoré by viedli vývozcov k tomu, aby dodržiavali pravidlá spoločenstva;
(64)
keďže na zabezpečenie správneho fungovania systému vývozných náhrad by sa mali sankcie uplatňovať bez ohľadu na povahu zavinenia; keďže je však aj napriek tomu vhodné v určitých prípadoch upustiť od sankcií, najmä ak ide o evidentnú chybu uznanú príslušným orgánom, a ustanoviť prísnejšie sankcie v prípadoch, kde sa preukáže úmysel…;“
Podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 800/1999:
„Nárok na náhradu bude podmienený predložením vývoznej licencie [vývozného certifikátu –
neoficiálny preklad
], kde je náhrada vopred stanovená, okrem prípadu vývozu tovaru…“
Podľa článku 5 ods. 1 a 2 tohto nariadenia deň vývozu znamená deň, keď colné orgány prijmú vývozné colné vyhlásenie, v ktorom je uvedené, že sa má uplatniť náhrada. Dátum prijatia vývozného colného vyhlásenia je rozhodujúci pre určenie najmä uplatniteľnej sadzby náhrady, úprav sadzby náhrady, ktoré sa majú vykonať, množstva, povahy a charakteristiky vyvážaného výrobku.
V súlade s článkom 5 ods. 7 štvrtým pododsekom uvedeného nariadenia príslušný colný úrad musí byť schopný vykonávať fyzické kontroly tovaru a identifikačné opatrenia pre dopravu k colnému úradu výstupu z colného územia Spoločenstva.
Článok 49 ods. 2 a 4 toho istého nariadenia stanovoval:
„2.   S výnimkou prípadov vyššej moci musia byť doklady týkajúce sa vyplatenia náhrady alebo vrátenia colnej zábezpeky predložené do 12 mesiacov odo dňa prijatia vývozného colného vyhlásenia.
…
4.   Ak sa vývozcovi nepodarilo získať a predložiť doklady požadované podľa článku 16 v lehote ustanovenej v odseku 2 aj napriek tomu, že konal náležite, môže mu byť na jeho žiadosť poskytnutá dodatočná lehota, do ktorej ich má predložiť.“
Článok 50 ods. 2 nariadenia č. 800/1999 stanovoval:
„Ak je dôkaz, že všetky požiadavky ustanovené v nariadeniach spoločenstva boli splnené, predložený do 6 mesiacov od uplynutia lehôt ustanovených v článku 49 (2) a (4), náhrada, ktorá má byť vyplatená, sa rovná 85 % sumy, ktorá by bola vyplatená, ak by boli splnené všetky požiadavky.
…“
Podľa článku 51 tohto nariadenia:
„1.   Ak sa zistí, že vývozca s cieľom získať vývoznú náhradu požiadal o náhradu prevyšujúcu skutočne uplatniteľnú náhradu, náhrada splatná pre príslušný vývoz sa rovná náhrade uplatniteľnej na výrobky skutočne vyvezené, znížené o:
a)
polovicu rozdielu medzi požadovanou náhradou a náhradou uplatniteľnou na skutočný vývoz;
b)
dvojnásobok rozdielu medzi požadovanou náhradou a uplatniteľnou náhradou, ak vývozca úmyselne poskytne nepravdivé informácie.
…
3.   Pokuta ustanovená v odseku 1, bodu a) sa neuplatní:
a)
v prípadoch vyššej moci;
b)
vo výnimočných prípadoch, ak vývozca z vlastnej iniciatívy okamžite po tom, ako sa dozvie, že požadovaná náhrada je vyššia ako tá, na ktorú má nárok, písomne oznámi túto skutočnosť príslušnému orgánu, pokiaľ príslušný orgán neinformoval vývozcu, že má v úmysle preskúmať žiadosť, alebo ak sa vývozca inak nedozvedel o tomto úmysle, alebo ak príslušný orgán zistil, že požadovaná náhrada bola nesprávna;
c)
v prípadoch jasnej chyby týkajúcej sa požadovanej náhrady, uznanej príslušnými orgánmi;
…
7.   Pokuta sa neuplatní, ak je požadovaná náhrada vyššia ako uplatniteľná náhrada podľa článkov 4 (2), 18 (3), 35 (2) a/alebo 50.
…“
Nariadenie Komisie (ES) č. 1291/2000 z 9. júna 2000, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky (
Ú. v. ES L 152, s. 1
; Mim. vyd. 03/029, s. 145) bolo zrušené nariadením Komisie (ES) č. 376/2008 z 23. apríla 2008, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky (
Ú. v. EÚ L 114, s. 3
).
Nariadenie č. 1291/2000 však zostáva uplatniteľné na skutkové okolnosti, o ktoré ide v konaní vo veci samej.
Odôvodnenia 15 a 16 nariadenia č. 1291/2000 zneli:
„(15)
Dovoznou alebo vývoznou licenciou [Dovozným alebo vývozným certifikátom –
neoficiálny preklad
] sa udeľuje právo dovážať alebo vyvážať, a preto sa musí predložiť pri prijímaní dovoznej alebo vývoznej deklarácie [dovozného alebo vývozného colného vyhlásenia –
neoficiálny preklad
].
(16)
Ak sa využívajú zjednodušené dovozné alebo vývozné postupy, je možné upustiť od požiadavky na predloženie licencie [certifikátu –
neoficiálny preklad
] colným orgánom, alebo licenciu [certifikát –
neoficiálny preklad
] možno predložiť následne. Dovozca alebo vývozca však musí mať licenciu [certifikát –
neoficiálny preklad
] v ten deň, ktorý sa považuje za deň, keď bola prijatá dovozná alebo vývozná deklarácia [bolo prijaté dovozné alebo vývozné colné vyhlásenie –
neoficiálny preklad
].“
Článok 24 tohto nariadenia stanovoval:
„1.   Kópia č. 1 licencie alebo certifikátu sa predkladá tej colnici, na ktorej bola prevzatá [bolo prevzaté –
neoficiálny preklad
]:
…
b)
v prípade vývoznej licencie alebo certifikátu s vopred stanovenou sadzbou náhrady deklarácia týkajúca sa [colné vyhlásenie týkajúce sa –
neoficiálny preklad
]:
—
vývozu…
…
2.   Kópia č. 1 licencie alebo certifikátu sa predkladá alebo necháva k dispozícii colným orgánom spolu s odovzdaním deklarácie uvedenej [colného vyhlásenia uvedeného –
neoficiálny preklad
] v odseku 1.
3.   Keď úrad uvedený v odseku 1 potvrdí a podpíše kópiu č. 1 licencie alebo certifikátu, musí ju vrátiť príslušnej strane. Členský štát však môže vyžadovať alebo dovoliť príslušnej strane, aby tento zápis do licencie alebo certifikátu urobila sama; v takom prípade tento zápis preskúma a potvrdí príslušný úrad.
…“
Článok 25 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Bez ohľadu na článok 24 môže členský štát povoliť predkladať licenciu alebo certifikát vydávajúcemu orgánu alebo, ak existuje, orgánu zodpovednému za vyplácanie náhrad.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 2. mája 2002 Nordex deklarovala na príslušnom colnom úrade, Zollamt Nesserland (Colný úrad Nesserland), vývoz syra feta z Nemecka do Kosova. V tejto súvislosti sa odvolala na vývozný certifikát, ktorý vydali dánske orgány. Vzhľadom na to, že tento certifikát nebol priložený k vývoznému colnému vyhláseniu, Zollamt Nesserland poskytol spoločnosti Nordex lehotu v dĺžke trvania jeden týždeň na účely predloženia tohto certifikátu. Keďže uvedený certifikát bol predložený v tejto lehote, Zollamt Nesserland vyvážaný tovar zohľadnil.
Dňa 22. mája 2002 Nordex podala žiadosť o diferencovanú vývoznú náhradu na Zollamt Nesserland, ktorý je príslušným orgánom na účely vyplatenia tejto náhrady. K tejto žiadosti bol priložený formulár, na ktorom bol uvedený dátum 7. máj 2002, vydaný dočasným colným orgánom Kosova, a to Dočasnou misiou Organizácie Spojených národov v Kosove (UNMIK), a preukazujúci prepustenie uvedeného syra do voľného obehu v Kosove.
Rozhodnutím z 9. augusta 2002 Hauptzollamt Hamburg-Jonas odmietol vyplatiť požadovanú vývoznú náhradu z dôvodu, že dotknutý vývoz sa uskutočnil bez platného vývozného certifikátu. Keďže sťažnosť, ktorú Nordex podala proti tomuto rozhodnutiu, Hauptzollamt Hamburg-Jonas zamietol, Nordex sa obrátila na Finanzgericht Hamburg (Finančný súd v Hamburgu) s cieľom získať uvedenú náhradu.
Nezrovnalosti nachádzajúce sa v kosovských colných dokladoch boli odhalené až počas rokov 2004 a 2005. Keďže pečiatka colného orgánu na colnom doklade preukazujúcom prepustenie tovaru do voľného obehu v Kosove bola sfalšovaná, Hauptzollamt Hamburg-Jonas opravným rozhodnutím z 25. januára 2006 uložil spoločnosti Nordex sankciu na základe článku 51 nariadenia č. 800/1999.
Nordex preto v rámci súdneho konania týkajúceho sa poskytnutia vývoznej náhrady, ktoré nebolo pred Finanzgericht Hamburg zatiaľ ukončené, požadovala tiež zrušenie uloženej sankcie. V tejto súvislosti Nordex predložila nové doklady, ktorými boli listy colného orgánu UNMIK, ako aj overenú kópiu pôvodného potvrdenia o colnom vybavení, ktoré vydal tento orgán.
Finanzgericht Hamburg zamietol žalobu spoločnosti Nordex. Tento súd sa domnieva, že Hauptzollamt Hamburg-Jonas je viazaný rozhodnutím Zollamt Nesserland o predĺžení lehoty a nemôže teda odmietnuť vyplatenie vývoznej náhrady na základe neskorého predloženia vývozného certifikátu. Naproti tomu, keďže doklady preukazujúce splnenie všetkých colných formalít týkajúcich sa dovozu do Kosova, ktoré predložila Nordex počas súdneho konania, neboli predložené v stanovenej lehote, t. j. v lehote 12 mesiacov podľa článku 49 ods. 2 nariadenia č. 800/1999 alebo v prípade nedodržania tejto lehoty v lehote 18 mesiacov podľa článku 50 ods. 2 tohto nariadenia, nemožno priznať požadovanú vývoznú náhradu, pričom sa uplatní sankcia uvedená v článku 51 nariadenia č. 800/1999.
Nordex podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd).
Tento súd sa v prvom rade domnieva, že riešenie sporu závisí od toho, či je nárok na náhradu, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa článku 4 nariadenia č. 800/1999 podmienený dodržaním takých procesných pravidiel, aké vyplývajú najmä z článku 24 ods. 2 nariadenia č. 1291/2000. Uvedený súd však spresňuje, že táto otázka vyvstáva iba za predpokladu, že príslušný orgán, ktorý vypláca náhrady, nebol viazaný dodatočnou lehotou, ktorú poskytol colný úrad vývozu na účely predloženia vývozného certifikátu.
V druhom rade Bundesfinanzhof vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť dvanásťdňovej lehoty stanovenej v článku 49 ods. 2 nariadenia č. 800/1999 v prípade, keď oneskorené predloženie dôkazu o dodaní tovaru do miesta určenia nepredstavovalo prekážku konania o náhrade ani ho nezdržalo, pričom príslušné orgány zamietli žiadosť spoločnosti Nordex z iných dôvodov.
V treťom rade, pokiaľ ide o uplatnenie sankcie, Bundesfinanzhof sa domnieva, že z článku 51 ods. 1 nariadenia č. 800/1999, ako ho vyložil Súdny dvor, jednoznačne nevyplýva, že by sa sankcia uplatnila tiež v prípade, keď sa ukázalo, že doklady preukazujúce dodanie tovaru do miesta určenia boli síce sfalšované, avšak počas súdneho konania boli nahradené dokladmi, ktoré vyhovujú potrebným požiadavkám.
Za týchto podmienok Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa pri rozhodovaní o poskytnutí vývoznej náhrady vychádzať z riadneho predloženia vývozného certifikátu podľa článku 4 ods. 1 nariadenia [č. 800/1999], keď colný úrad vývozu prijal vývozné colné vyhlásenie bez predloženia certifikátu, vývozcovi pritom umožnil, aby certifikát predložil dodatočne v priebehu určitej lehoty, a dovozca to splnil?
2.
V prípade zápornej odpovede na túto otázku, vyžaduje článok 4 ods. 1 nariadenia [č. 800/1999] povinne predloženie vývozného certifikátu už pri podaní vývozného colného vyhlásenia alebo postačuje, keď dovozca predloží vývozný certifikát (ktorý mu bol vydaný pred vývozom) až v rámci platobného konania?
3.
Môže vývozca, ktorý najprv predložil sfalšované colné doklady na účely preukázania dodania vyvážaného tovaru do krajiny určenia, predložiť platné colné doklady aj po uplynutí lehôt stanovených v nariadení [č. 800/1999] pri zachovaní nároku na náhradu, keď oneskorené predloženie neznamenalo zdržanie alebo prekážku priebehu platobného konania, pretože žiadosť o náhradu bola najprv zamietnutá z iných dôvodov ako chýbajúce predloženie dokladov o dodaní a tie sa predložia po tom, ako sa zistilo sfalšovanie týchto dokladov?
4.
Má sa sankcia podľa článku 51 nariadenia [č. 800/1999] uložiť aj vtedy, keď požadovaná vývozná náhrada síce zodpovedá tej, ktorá sa mala v skutočnosti poskytnúť, ale vývozca v platobnom konaní najprv predložil doklady, na základe ktorých by sa mu vývozná náhrada nemohla poskytnúť?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či možno predloženie vývozného certifikátu považovať za vykonané v súlade s článkom 4 ods. 1 nariadenia č. 800/1999, pokiaľ sa vývoz uskutočnil bez tohto certifikátu, ktorého existencia bola preukázaná v čase vývozného colného vyhlásenia, pričom vývozca predložil tento certifikát v dodatočnej lehote jedného týždňa, ktorú mu na tento účel poskytol príslušný colný úrad.
Treba konštatovať, že článok 4 ods. 1 nariadenia č. 800/1999 stanovuje, že nárok na náhradu je podmienený predložením vývozného certifikátu príslušnému colnému orgánu.
Vzhľadom na to, že sa článok 4 nariadenia č. 800/1999 nachádza vo všeobecných ustanoveniach tohto nariadenia týkajúcich sa nároku na náhradu, treba uviesť, že Súdny dvor v súvislosti s článkom 3 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 351, s. 1
), ktorý zodpovedá článku 5 nariadenia č. 612/2009 a ktorý je súčasťou tých istých všeobecných ustanovení, rozhodol, že informácie uvedené v tomto ustanovení neslúžia len pre presný matematický výpočet náhrady, ale predovšetkým na preukázanie existencie alebo neexistencie nároku na túto náhradu a iniciovanie systému preverovania žiadosti o náhradu (rozsudok Dachsberger & Söhne, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, bod 24 a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o preskúmanie, ktoré treba vykonať, článok 5 ods. 7 nariadenia č. 800/1999 stanovuje, že príslušný colný úrad musí byť schopný vykonávať fyzické kontroly tovaru a identifikačné opatrenia pre dopravu k colnému úradu výstupu z colného územia Únie.
Tieto kontroly sú totiž nevyhnutné na dosiahnutie cieľov právnej úpravy Únie v oblasti vývozných náhrad (pozri v tomto zmysle rozsudky Dachsberger & Söhne,
EU:C:2009:172
, bod 41 a citovanú judikatúru, ako aj Südzucker a i., C‑608/10, C‑10/11 a C‑23/11,
EU:C:2012:444
, bod 43).
Z toho vyplýva, že predloženie vývozného certifikátu predstavuje dôležitý prvok systému preskúmavania žiadostí o náhradu.
Nariadenie č. 800/1999 však neobsahuje nijaké spresnenie, pokiaľ ide o pravidlá predkladania vývozného certifikátu. Tieto spresnenia vyplývajú z nariadenia č. 1291/2000. Ako vyplýva z odôvodnenia 15 tohto nariadenia týmto certifikátom sa udeľuje právo vyvážať, a preto sa musí predložiť pri prijímaní vývozného colného vyhlásenia.
Článok 24 ods. 1 nariadenia č. 1291/2000 stanovuje, že vývozný certifikát sa predkladá tomu colnému úradu, kde bolo prijaté colné vyhlásenie týkajúce sa vývozu. V súlade s článkom 24 ods. 2 tohto nariadenia sa certifikát predkladá alebo necháva k dispozícii colným orgánom pri prijatí tohto vyhlásenia.
Bez ohľadu na článok 24 uvedeného nariadenia článok 25 tohto nariadenia umožňuje, aby členský štát mohol povoliť predkladať licenciu alebo certifikát vydávajúcemu orgánu alebo prípadne orgánu zodpovednému za vyplácanie náhrad.
Okrem toho podľa odôvodnenia 16 toho istého nariadenia, ak sa využívajú zjednodušené vývozné postupy, je možné upustiť od požiadavky na predloženie vývozného certifikátu colným orgánom, alebo tento certifikát možno predložiť následne. Vývozca však musí mať tento certifikát k dispozícii v ten deň, ktorý sa považuje za deň, keď bolo prijaté vývozné colné vyhlásenie.
Z článkov 24 a 25 nariadenia č. 1291/2000, ako aj z odôvodnenia 16 tohto nariadenia tak vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal stanoviť za určitých okolností možnosť, aby vývozca buď poskytol vývozný certifikát colnému orgánu alebo mu ho predložil neskôr.
Samotná existencia týchto výnimiek teda preukazuje, že predloženie vývozného certifikátu v čase prijatia vyhlásenia týkajúceho sa vývozu nie je vo všetkých týchto príkladoch podmienkou nevyhnutnou na priznanie vývoznej náhrady, avšak iba v prípade, že ciele právnej úpravy Únie v oblasti vývozných náhrad neboli porušené a že príslušné orgány mohli vykonať fyzické kontroly.
V prejednávanom prípade je v prvom rade nesporné, že vývozný certifikát existoval v čase prijatia vývozného colného vyhlásenia a že príslušný colný úrad o ňom vedel. Následne sa zdá, že neskoré predloženie vývozného certifikátu, ktorý vydali dánske orgány, tomuto úradu nemožno priamo pripísať spoločnosti Nordex. Napokon z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by predloženie tohto vývozného certifikátu v čase po podaní vývozného colného vyhlásenia predstavovalo prekážku nevyhnutných fyzických kontrol, ktoré vykonal príslušný colný úrad.
Pokiaľ ide o otázku, či príslušné orgány zodpovedné za vyplácanie vývoznej náhrady mohli namietať voči rozhodnutiu o poskytnutí dodatočnej lehoty príslušným colným orgánom, treba pripomenúť, že colná právna úprava Únie sa má vykladať v tom zmysle, že colný úrad príslušný na vyplatenie vývoznej náhrady je viazaný rozhodnutím colného úradu vývozu, ak toto rozhodnutie spĺňa všetky formálne a hmotnoprávne podmienky „rozhodnutia“ tak podľa článku 4 bodu 5 colného kódexu, ako aj podľa príslušných vnútroštátnych právnych predpisov (pozri v tomto zmysle rozsudok Südzucker a i.,
EU:C:2012:444
, body 64 až 67).
Vnútroštátnemu súdu však prináleží overiť, či predmetné rozhodnutie spĺňa tieto podmienky (pozri v tomto zmysle rozsudok Südzucker a i.,
EU:C:2012:444
, bod 67).
Z uvedených úvah vyplýva, že článok 4 ods. 1 nariadenia č. 800/1999 v spojení s článkom 24 nariadenia č. 1291/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni poskytnutiu vývoznej náhrady za takých osobitných okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, keď bol vývoz uskutočnený bez vývozného certifikátu, ktorého existencia však bola preukázaná v čase vývozného colného vyhlásenia, pričom vývozca predložil tento certifikát v dodatočnej lehote jedného týždňa, ktorú mu na tento účel poskytol príslušný colný úrad.
O druhej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku.
O tretej otázke
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vývozca, ktorý predložil sfalšované colné doklady na účely preukázania dodania vyvážaného tovaru do krajiny určenia, môže po uplynutí lehôt stanovených v článkoch 49 a 50 nariadenia č. 800/1999 predložiť v rámci prebiehajúceho súdneho konania týkajúceho sa poskytnutia vývoznej náhrady platné colné doklady, aj keď sa toto poskytnutie vývoznej náhrady oneskorilo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o dodaní uvedeného tovaru.
Na úvod treba pripomenúť, že vývozca musí v súlade s článkom 49 ods. 1 nariadenia č. 800/1999 podať výslovnú žiadosť o vyplatenie vývoznej náhrady. Podľa článku 49 ods. 2 tohto nariadenia s výnimkou prípadov vyššej moci má vývozca lehotu 12 mesiacov odo dňa prijatia vývozného colného vyhlásenia, aby predložil príslušným vnútroštátnym orgánom doklady na účely vyplatenia uvedenej náhrady.
Pokiaľ ide o túto dvanásťmesačnú lehotu, Súdny dvor už na jednej strane rozhodol, že takáto lehota zohľadňuje záujem správnych orgánov členských štátov na skončení konaní o vývozných náhradách v primeranej lehote (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o rovnocenné ustanovenia nachádzajúce sa v článku 47 ods. 2 nariadenia č. 3665/87, rozsudok Eribrand, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, bod 40).
Na druhej strane právna úprava Únie takisto zohľadňuje skutočnosť, že vývozcovia riskujú, že pri získavaní colných dokladov zo strany orgánov tretieho štátu dovozu narazia na praktické ťažkosti. V tomto kontexte tak priznáva príslušným vnútroštátnym orgánom možnosť poskytnúť dotknutému vývozcovi dodatočné lehoty (pozri v tomto zmysle rozsudok Eribrand,
EU:C:2003:364
, body 41 a 42).
Zo systematiky a celkových súvislostí uplatniteľnej právnej úpravy, a to konkrétne z článku 49 nariadenia č. 800/1999, totiž vyplýva, že cieľom tohto ustanovenia nie je automaticky odňať obozretnému vývozcovi jeho nárok na stanovené náhrady v prípade, ak tento vývozca napriek tomu, že vyvinul všetko úsilie, ktoré vyvinúť mal, nemôže predložiť doklady vyžadované na vyplatenie náhrad z dôvodu ich straty spočívajúcej v okolnostiach, za ktoré nenesie zodpovednosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Bonn Fleisch, C‑1/06,
EU:C:2007:396
, bod 46).
Článok 49 ods. 4 nariadenia č. 800/999 tak stanovuje, že ak sa vývozcovi nepodarilo získať a predložiť doklady v lehote dvanástich mesiacov aj napriek tomu, že konal náležite, môže mu byť na jeho žiadosť poskytnutá dodatočná lehota.
Hoci znenie článku 49 nariadenia č. 800/1999 neobsahuje nijaké obmedzenie týkajúce sa dĺžky dodatočných lehôt, ktoré možno priznať, z výslovného odkazu, ktorý obsahuje článok 50 ods. 2 tohto nariadenia, na lehoty stanovené v článku 49 ods. 2 a 4 uvedeného nariadenia vyplýva, že vývozca v prípade, že mu bola poskytnutá dodatočná lehota, disponuje po uplynutí tejto lehoty tiež šesťmesačnou lehotou na účely doplnenia svojich dokladov a tým aj získania vyplatenia 85 % náhrady, ktorá by mala byť vyplatená, ak by boli splnené všetky požiadavky (pozri v tomto zmysle rozsudok Eribrand,
EU:C:2003:364
, bod 45).
Naproti tomu, ako vyplýva už z dvadsiateho piateho odôvodnenia nariadenia č. 3665/87, ak sa vývozné lehoty alebo lehoty na predloženie dôkazov potrebných na vyplatenie náhrady prekročia, náhrada sa neposkytne. Súdny dvor, pokiaľ ide o toto nariadenie, tiež rozhodol, že nedodržanie procesných ustanovení obsiahnutých v právnej úprave môže viesť k zníženiu, ba dokonca aj k strate nárokov na vývoznú náhradu, a že takýto prípad nastane konkrétne vtedy, keď vývozca predloží dôkazy potrebné na získanie vývoznej náhrady až po uplynutí lehôt stanovených v článku 47 ods. 2 a článku 48 ods. 2 tohto nariadenia, ktorých obsah je v podstate totožný s obsahom článku 49 ods. 2 a článku 50 ods. 2 nariadenia č. 800/1999 (rozsudok Laub, C‑428/05,
EU:C:2007:368
, bod 16).
Tento záver nevyvracia okolnosť, že neskoré predloženie dôkazu o dodaní vyvážaného tovaru do krajiny určenia nemalo nijaký vplyv na priebeh konania o poskytnutí vývoznej náhrady, pričom toto konanie sa zdržalo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o tomto dodaní tovaru.
Pripustením takéhoto neskorého predloženia by boli zbavené potrebného účinku nielen články 49 a 50 nariadenia č. 800/1999 a možnosť príslušných orgánov priznať predĺženie lehoty na žiadosť vývozcu, ale aj postup preskúmania žiadostí o náhradu. Ak by totiž mohli byť platné doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia predložené po zistení sfalšovania pôvodne predložených colných dokladov, vývozca by mohol upraviť svoju žiadosť o náhradu podľa svojej potreby alebo podľa výsledku prípadnej kontroly a vyhnúť sa tak najmä sankciám stanoveným v článku 51 nariadenia č. 800/1999, pričom by tým zbavil tento článok jeho odstrašujúcej povahy a z veľkej časti aj jeho potrebného účinku.
V tom istom kontexte nemožno dĺžku trvania vyšetrovaní príslušnými vnútroštátnymi orgánmi, ktorá umožnila zistiť falšovanie dokladov potvrdzujúcich dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, považovať za prípad vyššej moci v zmysle článku 49 ods. 2 nariadenia č. 800/1999, keďže – ako vyplýva z predposledného odôvodnenia nariadenia č. 3665/87 – oneskorenia vnútroštátnych orgánov môžu predstavovať prípad vyššej moci, ak majú správnu povahu a nemožno ich pripísať vývozcovi.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora, hoci chyba alebo omyl, ktorých sa dopustil zmluvný partner vývozcu, patria k okolnostiam nezávislým od vôle vývozcu, nič to nemení na skutočnosti, že patria k obvyklému obchodnému riziku a nemôžu byť považované za nepredvídateľné v rámci obchodných transakcií. Vývozca nie je obmedzený pri výbere svojich zmluvných partnerov a prislúcha mu vynaložiť primeranú obozretnosť buď zahrnutím zmluvných ustanovení v tomto zmysle do zmlúv, ktoré s nimi uzatvára, alebo dojednaním osobitného poistenia (pozri v tomto zmysle rozsudky AOB Reuter, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, bod 36 a citovanú judikatúru, ako aj Eurofit, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, bod 43).
Z uvedených úvah vyplýva, že články 49 a 50 nariadenia č. 800/1999 sa majú vykladať v tom zmysle, že s výnimkou prípadu vyššej moci vývozca, ktorý na účely preukázania dodania vyvážaného tovaru do krajiny určenia predložil colné doklady, ktoré sa následne ukázali byť sfalšované, nemôže po uplynutí lehôt stanovených v týchto článkoch predložiť v rámci prebiehajúceho súdneho konania týkajúceho sa poskytnutia vývoznej náhrady platné colné doklady, aj keď sa toto poskytnutie vývoznej náhrady zdržalo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o dodaní uvedeného tovaru.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999 má vykladať v tom zmysle, že sankcia stanovená v tomto ustanovení sa má uložiť vtedy, keď vývozca predložil v stanovených lehotách doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, ktoré sa ukázali byť sfalšované, hoci z platných dokladov predložených počas konania vyplýva, že požadovaná vývozná náhrada zodpovedá tej, ktorá mala byť poskytnutá.
Na účely posúdenia pôsobnosti článku 51 nariadenia č. 800/1999 treba pripomenúť, že v súlade s odôvodneniami 63 a 64 tohto nariadenia cieľom právnej úpravy Únie je na základe získaných skúseností bojovať proti protiprávnemu konaniu a najmä podvodom škodiacim rozpočtu Únie, a to stanovením sankcií, ktoré podnecujú vývozcov, aby dodržiavali pravidlá v tejto oblasti (pozri v tomto zmysle rozsudok Elfering Export, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, bod 31), pričom subjektívny charakter pochybenia, ktoré ho sa dopustil vývozca, nemá v tejto súvislosti význam (rozsudok Eurofit,
EU:C:2013:487
, bod 38).
Z toho vyplýva, že zodpovednosť, ktorá je základom sankcie stanovenej v článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999, má zásadne objektívnu povahu [pozri, pokiaľ ide o ustanovenia článku 11 ods. 1 prvého pododseku písm. a) nariadenia č. 3665/87, ktorého obsah je v podstate totožný s obsahom tohto ustanovenia nariadenia č. 800/1999, rozsudok AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, bod 19]. Z toho vyplýva, že zníženie náhrady podľa článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999 treba uplatniť aj v prípade, keď sa vývozca nedopustil pochybenia (pozri v tomto zmysle rozsudok AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, bod 17).
Treba tiež uviesť, že cieľom pravidiel týkajúcich sa sankcií je dodržiavanie celej právnej úpravy Únie a nielen jej časti alebo osobitných ustanovení tejto právnej úpravy (pozri rozsudok Elfering Export,
EU:C:2006:260
, bod 32). Ustanovenia týkajúce sa sankcií tak nerozlišujú medzi formálnymi podmienkami týkajúcimi sa dodržiavania lehôt a hmotnoprávnymi podmienkami týkajúcimi sa obsahu vyhlásení.
V prejednávanom prípade sa však doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, ktoré boli predložené v lehotách stanovených právnou úpravou, ukázali byť sfalšované. Keďže dotknutý vývozca teda nepredložil v lehotách všetky doklady, ktoré vyžaduje predmetná právna úprava, treba mu uložiť sankciu podľa článku 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999, pokiaľ sa však v jeho prípade neuplatní jeden z prípadov oslobodenia nachádzajúcich sa na taxatívnom zozname uvedenom v článku 51 ods. 3 tohto nariadenia, do ktorého nemožno doplniť nový prípad oslobodenia založený najmä na neexistencii zavineného konania vývozcu (pozri v tomto zmysle rozsudky AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, bod 36, a Eurofit,
EU:C:2013:487
, bod 43).
Z uvedených úvah vyplýva, že článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999 sa má vykladať v tom zmysle, že sankcia stanovená v tomto ustanovení sa má uložiť vtedy, keď vývozca predložil v stanovených lehotách doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, ktoré sa ukázali byť sfalšované, aj keď z platných dokladov predložených počas konania vyplýva, že požadovaná vývozná náhrada zodpovedá tej, ktorá mala byť poskytnutá.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

1.
Článok 4 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2299/2001 z 26. novembra 2001, v spojení s článkom 24 nariadenia Komisie (ES) č. 1291/2000 z 9. júna 2000, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému dovozných a vývozných licencií a certifikátov s vopred stanovenou sadzbou náhrady pre poľnohospodárske výrobky, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni poskytnutiu vývoznej náhrady za takých osobitných okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, keď bol vývoz uskutočnený bez vývozného certifikátu, ktorého existencia však bola preukázaná v čase vývozného colného vyhlásenia, pričom vývozca predložil tento certifikát v dodatočnej lehote jedného týždňa, ktorú mu na tento účel poskytol príslušný colný úrad.

2.
Články 49 a 50 nariadenia č. 800/1999, zmeneného a doplneného nariadením č. 2299/2001, sa majú vykladať v tom zmysle, že s výnimkou prípadu vyššej moci vývozca, ktorý na účely preukázania dodania vyvážaného tovaru do krajiny určenia predložil colné doklady, ktoré sa následne ukázali byť sfalšované, nemôže po uplynutí lehôt stanovených v týchto článkoch predložiť v rámci prebiehajúceho súdneho konania týkajúceho sa poskytnutia vývoznej náhrady platné colné doklady, aj keď sa toto poskytnutie vývoznej náhrady zdržalo z iných dôvodov než tých, ktoré sa týkajú dôkazu o dodaní uvedeného tovaru.

3.
Článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 800/1999, zmeneného a doplneného nariadením č. 2299/2001, sa má vykladať v tom zmysle, že sankcia stanovená v tomto ustanovení sa má uložiť vtedy, keď vývozca predložil v stanovených lehotách doklady preukazujúce dodanie vyvážaného tovaru do krajiny určenia, ktoré sa ukázali byť sfalšované, aj keď z platných dokladov predložených počas konania vyplýva, že požadovaná vývozná náhrada zodpovedá tej, ktorá mala byť poskytnutá.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.