CELEX: 62009CJ0506
Kasační opravný prostředek
Celní unie
Nařízení (EHS) č. 2913/92 a (EHS) č. 2454/93
Prominutí dovozního cla
Náklady tabáku a etylalkoholu určené třetím zemím
Podvod, kterého se dopustil zaměstnanec společnosti povinné zaplatit clo

Svým kasačním opravným prostředkem se Portugalská republika domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství (nyní Tribunál) ze dne 23. září 2009, Transnáutica v. Komise (T-385/05, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise REM 05/2004 ze dne 6. července 2005, jímž bylo odmítnuto vrátit a prominout společnosti Transnáutica – Transportes e Navegação SA některá dovozní cla (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Režim vnějšího tranzitu Společenství
Na základě článků 37, 91 a 92 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. L 302, s. 1
; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“), zboží dovezené do Evropského společenství, které není zbožím Společenství, které místo aby podléhalo dovozním clům, bylo propuštěno do režimu vnějšího tranzitu Společenství, může být přepravováno za celního dohledu na celním území Společenství a bude propuštěno do volného oběhu pouze na celním úřadě v místě jeho určení.
Držitel režimu vnějšího tranzitu Společenství je celním kodexem definován jako „hlavní povinný“. Z tohoto titulu musí celnímu úřadu určení ve stanovené lhůtě předložit zboží v nezměněném stavu a dodržet opatření uvedeného režimu (článek 96 celního kodexu). Tyto povinnosti jsou ukončeny k datu předložení zboží s příslušnými doklady celnímu úřadu určení (článek 92 celního kodexu).
Podle článků 341, 346, 348, 350, 356 a 358 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení č. 2913/92 (
Úř. věst. L 253, s. 1
; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení“), musí být dotčené zboží nejprve předloženo celnímu úřadu odeslání spolu s prohlášením T1. Celní úřad odeslání stanoví lhůtu, ve které má být zboží předloženo celnímu úřadu určení, opatří prohlášení T1 příslušnými údaji, ponechá si vyhotovení pro něj určené a ostatní vyhotovení předá hlavnímu povinnému. Vyhotovení prohlášení T1 provází zboží v průběhu přepravy. Po předložení zboží celní orgán určení vyznačí na vyhotoveních prohlášení T1 výsledek své kontroly a neprodleně zašle potvrzení. Článek 361 a následující prováděcího nařízení, ve znění použitelném v projednávaném případě uvádí, že potvrzení zaslané celním úřadem určení na žádost osoby, která předloží vyhotovení prohlášení pro tranzitní režim nazvané „vyhotovení 4 a 5“, musí být doručeno celnímu úřadu odeslání prostřednictvím ústředního orgánu.
Celní dohled, kterému podléhá přepravované zboží v režimu vnějšího tranzitu Společenství, končí zejména propuštěním zboží do volného oběhu, především pak zaplacením dovozního cla (čl. 37 odst. 2 a čl. 79 celního kodexu). Odnětí zboží tomuto dohledu vede k okamžitému vzniku celního dluhu při dovozu (čl. 203 odst. 1 a 2 celního kodexu). Dlužníkem je kromě osoby, která zboží odňala celnímu dohledu, zejména osoba, která měla plnit povinnosti vyplývající z použití celního režimu, do kterého bylo zboží propuštěno (čl. 203 odst. 3 a čl. 213 celního kodexu), tj. hlavní povinný.
Článek 379 odst. 1 prováděcího nařízení stanoví, že pokud zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
Souborné zajištění celního dluhu
V souladu s čl. 94 odst. 1 celního kodexu musí hlavní povinný poskytnout jistotu k zajištění úhrady celního dluhu nebo jiných poplatků, které mohou ohledně zboží vzniknout. Článek 191 téhož kodexu v tomto ohledu upřesňuje, že na žádost dlužníka nebo osoby, která se jím může stát, povolí celní orgány poskytnutí souborné jistoty ke krytí více operací, u nichž vznikl nebo by mohl vzniknout celní dluh.
Článek 198 celního kodexu stanoví, že zjistí-li celní orgány, že poskytnutá jistota nezaručuje nebo nadále nezaručuje, že celní dluh bude určitě a zcela uhrazen ve stanovené lhůtě, budou vyžadovat, aby dlužník nebo osoba, která se jím může stát, podle svého uvážení poskytli doplňující jistotu nebo nahradili původní jistotu novou.
Jak stanoví článek 361 prováděcího nařízení souborná jistota (globální záruka) se stanoví minimálně ve výši 30 % cla a ostatních dávek, které mají být zaplaceny, nebo ve výši rovné celkové částce cla a ostatních dávek, které mají být zaplaceny, jestliže se uvedená jistota vztahuje na operace režimu vnějšího tranzitu Společenství týkající se zejména zboží uvedeného na seznamu v příloze 53 téhož nařízení, kde se nachází i cigarety a alkohol. V tomto případě uvedený článek uvádí, že celní orgány mohou stanovit soubornou jistotu ve výši, která se rovná 50 % cla a ostatních dávek.
Souborná jistota se poskytuje u celního úřadu příslušného pro poskytnutí jistoty, který stanoví výši ručení, přijímá prohlášení o jistotě a uděluje hlavnímu povinnému povolení, aby v rámci jistoty provedl jakoukoli operaci tranzitu Společenství, bez ohledu na celní úřad odeslání. Pro tyto účely je každé osobě, která obdržela povolení, vydáno osvědčení o jistotě (článek 362 prováděcího nařízení). Na rubové straně tohoto osvědčení určí hlavní povinný při jeho vydání nebo kdykoli později během jeho platnosti na vlastní odpovědnost osoby, které jsou oprávněny jeho jménem podepisovat celní prohlášení pro tranzitní režim Společenství. Zapsání jména oprávněné osoby může kdykoliv zrušit (článek 363 prováděcího nařízení). V souladu s článkem 364 prováděcího nařízení se každá osoba, která je zapsána na rubovou stranu osvědčení o jistotě předloženého některému celnímu úřadu odeslání, považuje za oprávněného zástupce hlavního povinného.
Prominutí dovozního cla
Žádost o prominutí dovozního cla byla podána dne 27. září 2004, takže právem použitelným ve znění platném v rozhodné době je kapitola 3 hlavy IV části IV prováděcího nařízení, která obsahuje zvláštní ustanovení ohledně uplatnění článku 239 celního kodexu.
Článek 239 celního kodexu zní takto:
„1.   Dovozní clo nebo vývozní clo lze vrátit nebo prominout i v jiných případech než podle článků 236, 237 a 238:
—
které budou vymezeny postupem projednávání ve výboru,
—
které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. Vrácení či prominutí může podléhat zvláštním podmínkám.
2.   Vrácení nebo prominutí cla z důvodů uvedených v odstavci 1 se povolí na základě žádosti, jež byla podána příslušnému celnímu úřadu. […]“
Skutečnosti předcházející sporu
Společnost Transnáutica – Transportes e Navegação SA (dále jen „Transnáutica“) je portugalskou přepravní společností, která měla status schváleného příjemce pro období, kdy probíhala sporná činnost podřízená clu, jež byla provozována v rámci režimu vnějšího tranzitu Společenství.
Ve dnech 14. dubna a 12. října 1994 vydal celní úřad v Xabregas (Portugalsko), jakožto celní úřad odeslání, 68 prohlášení pro tranzitní režim (ve kterých byla společnost Transnáutica uvedena jako hlavní povinný) s cílem uvést do oběhu na celním území Unie 64 zásilek tabáku a 4 zásilky nedenaturovaného etylalkoholu spadající do režimu vnějšího tranzitu Společenství. Některé z „vyhotovení 5“ uvedených 68 prohlášení pro tranzitní režim T1 se celnímu řadu odeslání nikdy nevrátilo, zatímco jiné došly s razítky a podpisy, u kterých bylo následně zjištěno padělání.
Od srpna 1994 dostaly portugalské úřady příkaz sledovat některé kamiony i pohyb jimi přepravovaného zboží s cílem odhalit zdroj falešných razítek na určitých „vyhotoveních 5“ prohlášení T1.
V období od ledna 1995 do ledna 1996 portugalské úřady zaslaly společnosti Transnáutica kopie prohlášení T1 a požádaly, aby předložila důkaz o tom, že po dobu režimu vnějšího tranzitu Společenství jednala řádně a legálně, a zaplatila odpovídající celní dluhy, jelikož byla ve sporných prohlášeních pro vnější tranzitní režim označena za hlavního povinného. Na jméno této společnosti bylo mimoto vydáno osvědčení o jistotě.
Ve svém dopise ze dne 23. března 1995 společnost Transnáutica odpověděla, že jí nejsou známé žádné tranzitní operace cigaret a etylalkoholu uskutečněné jejím jménem. Až po provedení vnitřního šetření zjistila, že jeden z jejích zaměstnanců jednal podvodně, když pro účely pašování podepisoval bez jejího vědomí prohlášení T1.
Dotčený zaměstnanec byl propuštěn a následně byl rozsudkem Tribunal Criminal de Lisboa (trestní tribunál v Lisabonu, Portugalsko) z prosince 1999 shledán vinným za zpronevěru. Trestní vyšetřování proti společnosti Transnáutica bylo ukončeno v září 2005, protože o jednání svého zaměstnance nevěděla a její zástupci nebyli do dotčeného podvodu zapojeni.
Dne 17. listopadu 2003 požádala Transnáutica portugalské orgány o vrácení a prominutí celního dluhu. V souladu s článkem 906 a následujícím prováděcího nařízení portugalská vláda předala tuto žádost dopisem ze dne 27. září 2004 Komisi Evropských společenství, která po předběžném přezkumu spisu uvedenou společnost informovala dopisem ze dne 23. prosince 2004 o svém úmyslu její žádost zamítnout. Dne 19. ledna 2005 Transnáutica nahlédla do spisu nacházejícího se u Komise a dopisem z téhož dne jí své stanovisko k uvedenému záměru oznámila.
V souladu s článkem 907 prováděcího nařízení Komise přijala dne 6. července 2005 sporné rozhodnutí, které bylo společnosti Transnáutica oznámeno dne 12. srpna 2005 dopisem portugalského ministerstva financí a veřejné správy a které obsahovalo zamítnutí uvedené žádosti a uvádělo, že prominutí a vrácení celního dluhu bylo neodůvodněné, jelikož se tato společnost nenacházela ve zvláštní situaci podle článku 239 celního kodexu.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. října 2005 podala společnost Transnáutica žalobu směřující ke zrušení sporného rozhodnutí a uložení náhrady nákladů řízení Komisi.
Na podporu své žaloby Transnáutica uplatnila pět žalobních důvodů vycházejících zaprvé z porušení podstatných formálních náležitostí, zadruhé ze zjevně nesprávného posouzení při uplatňování článku 239 celního kodexu, zatřetí z nedostatečného odůvodnění v rozporu s článkem 253 ES, začtvrté z porušení zásad řádné správy a dodržení práva na obhajobu a zapáté z porušení zásady proporcionality.
Úvodem je třeba poznamenat, že Tribunál v rámci svého posouzení přezkoumal pouze třetí část druhého žalobního důvodu uplatněného na podporu žaloby, v níž Transnáutica tvrdí, že portugalské celní orgány nesplnily povinnosti ohledně souborné jistoty, kterou poskytla ke krytí jejích tranzitních operací.
Napadeným rozsudkem Tribunál zrušil sporné rozhodnutí a Komisi uložil náhradu nákladů řízení.
V bodě 44 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že podle článků 191 a 198 celního kodexu v případě, že celní orgány zjistí, že poskytnutá jistota nezaručuje nebo nadále nezaručuje, že celní dluh bude určitě a zcela uhrazen ve stanovené lhůtě, musí od hlavního povinného vyžadovat, aby poskytl doplňující jistotu nebo nahradil původní jistotu novou.
V tomto ohledu Tribunál v bodě 45 napadeného rozsudku uvedl následující:
„Činnost a kontrola příslušných vnitrostátní celních orgánů jsou nezbytné nejen v okamžiku vydání osvědčení o jistotě, ale rovněž pokaždé, když je souborná jistota určená ke krytí několika tranzitních operací poskytnuta k jejich provedení a krytí.“
V bodech 46 až 48 napadeného rozsudku Tribunál přezkoumal skutečnosti projednávaného případu související se soubornou jistotou poskytnutou společností Transnáutica a konstatoval, že v případě dotčených 68 prohlášení T1 celní orgány přijaly nedostatečnou jistotu. V uvedeném bodě 48 Tribunál rozhodl, že:
„Je nutné konstatovat, že v případě dotčených 68 prohlášení T1 portugalské celní orgány přijaly nedostatečnou jistotu. Jak uvedla společnost [Transnáutica] na jednání, aniž jí Komise odporovala, a s ohledem na všechna prohlášení T1 vydaná téhož dne, souborná jistota nekryla nikdy více než 7,29 % cel a poplatků. Naopak, pokud je každé prohlášení zkoumáno samostatně, všechna požadovaná cla jsou kryta osvědčením o jistotě pouze ve třech dotčených prohlášeních. V takovém případě je však třeba mít za to, že ostatní prohlášení T1 byla vydána téhož dne bez přiměřeného krytí jistotou.“
V bodě 49 napadeného rozsudku Tribunál dospěl k následujícímu závěru:
„[p]okud by portugalské celní orgány při vydání prohlášení T1 ověřily, zda je částka cla a jiných dávek připadajících na každou zásilku kryta soubornou jistotou poskytnutou žalobkyní, nevydaly by uvedených 68 prohlášení T1.“
V bodě 50 napadeného rozsudku Tribunál odmítl argument Komise, že neexistuje žádná příčinná souvislost mezi vznikem celního dluhu a přijetím neplatného osvědčení o souborné jistotě z důvodu její nízké výše a následně v témže bodě konstatoval, že „přijetí příliš nízké jistoty v okamžiku vydání prohlášení T1, jejíž výše očividně nemohla pokrýt veškerá cla a jiné požadované poplatky, představuje pochybení při vydávání prohlášení T1“.
V bodech 51 a 52 napadeného rozsudku Tribunál potvrdil důležitost souborné jistoty pro řádné fungování režimu vnějšího tranzitu Společenství. V tomto ohledu dospěl k závěru, že zásah příslušných vnitrostátních celních orgánů při vydávání prohlášení T1 představuje hlavní fázi řízení umožňující odhalit případné nesrovnalosti.
V bodech 54 a 55 napadeného rozsudku Tribunál konstatoval, že Transnáutica přijala dostatečná preventivní opatření, aby zabránila uskutečnění tranzitních operací s vysokou hodnotou, které by využívaly souborné jistoty, a že nedostatek kontroly ze strany celních orgánů v počátečním a hlavním stádiu řízení o režimu vnějšího tranzitu Společenství umožnil vydání 68 prohlášení T1 nekrytých osvědčením o jistotě a uskutečnění podvodných jednání bez vědomí této společnosti, jež zavedla veškeré mechanismy pro předejití zneužití jistoty.
V bodech 56 a 57 napadeného rozsudku Tribunál přezkoumal povinnosti celních orgánů související s posouzením výše jistoty. V tomto kontextu měl za to, že znalost hospodářského subjektu a skutečnost, že Transnáutica nikdy dříve neprodávala takové citlivé zboží, jako tabák nebo etylalkohol, jsou okolnostmi, které měly o to více zaujmout pozornost těchto orgánů, a nikoli, jak uvedla Komise, odůvodnit zmírnění kontrol. Za těchto okolností Tribunál rozhodl v bodě 58 uvedeného rozsudku takto:
„[…] zatížení [společnosti Transnáutica] celním dluhem vyplývajícím z postupů uvedených orgánů, jež případně souvisí se stíháním porušení předpisů, by však bylo v rozporu s účelem ustanovení o ekvitě, které je základem článku 905 prováděcího nařízení, neboť [Transnáutica] by se takto dostala do zvláštní situace, která by překračovala běžné obchodní riziko vyplývající z její hospodářské činnosti (v tomto smyslu viz rozsudky Soudního dvora [ze dne 7. září 1999,] De Haan, [
C-61/98, Recueil, s. I-5003
], [bod 53] a ze dne 18. října 2007, Nordspedizionieri di Danielis Livio a další v. Komise,
C-62/05 P, Sb. rozh. s. I-8647
, bod 51, jakož i rozsudek [Tribunálu ze dne 11. července 2002,] Hyper v. Komise, [
T-205/99, Recueil, s. II-3141
], [bod 95]).“
Na základě těchto úvah Tribunál rozhodl v bodech 59 až 61 napadeného rozsudku takto:
„59
Je tedy třeba dospět k závěru, že nedostatek řádné péče portugalských celních orgánů při kontrole, která předchází vydání prohlášení T1, zejména pokud jde o stanovení a kontroly částky souborné jistoty, narušil systém ověřování stanovený celním kodexem a prováděcím nařízením pro režim vnějšího tranzitu Společenství, a tudíž připravil [společnost Transnáutica] o reálnou možnost odhalit podvod před tím, než k němu došlo.
Tento nedostatek řádné péče je přitom odpovědností portugalských celních orgánů a [společnost Transnáutica] staví do zvláštní situace, která překračuje běžné obchodní riziko vyplývající z její hospodářské činnosti.
Z výše uvedeného vyplývá, že Komise se dopustila zjevně nesprávného posouzení, když dospěla k závěru, že [společnost Transnáutica] se nenachází ve zvláštní situaci, pokud jde o porušení povinnosti portugalských celních orgánů zkontrolovat platnost a výši souborné jistoty.“
Řízení probíhající současně s řízením o kasačním opravném prostředku a návrhová žádání účastníků řízení
Ve stejnou dobu, kdy Portugalská republika podala projednávaný kasační opravný prostředek, podala k Tribunálu proti napadenému rozsudku námitku třetí osoby na základě článku 123 jeho jednacího řádu Tribunálu. Soudní dvůr také požádala o přerušení řízení vztahující se k tomuto kasačnímu opravnému prostředku, dokud Tribunál o její námitce třetí osoby nerozhodne.
Usnesením ze dne 29. dubna 2010 Soudní dvůr vyhověl návrhu na přerušení řízení. Usnesením ze dne 6. září 2010, Portugalsko v. Transnáutica a Komise (T-385/05 TO) Tribunál námitku třetí osoby zamítl.
Portugalská republika navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
zrušil napadený rozsudek a
—
uložil společnosti Transnáutica náhradu nákladů řízení.
Společnost Transnáutica navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
odmítl kasační opravný prostředek jako zjevně nepřípustný;
—
podpůrně jej zamítl jako zjevně neopodstatněný a
—
uložil Portugalské republice náhradu nákladů řízení.
Návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 23. dubna 2010 požádalo Španělské království, aby mu v tomto řízení bylo povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Portugalské republiky. Usnesením ze dne 20. září 2010 předseda pátého senátu Soudního dvora Španělskému království vedlejší účastenství v tomto řízení povolil.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Argumentace účastníků řízení
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Portugalská republika uvedla jediný důvod založený na porušení článku 239 celního kodexu, neboť Tribunál měl nesprávně za to, že existovala zvláštní situace splňující podmínky pro vrácení stanovené tímto článkem. Tento jediný důvod kasačního opravného prostředku se dělí na tři části, v nichž Portugalská republika Tribunálu vytýká, že:
—
porušil unijní právo, když rozhodl, že se portugalské celní orgány dopustily pochybení při stanovení a následné kontrole souborné jistoty poskytnuté pro účely dotčených tranzitních operací;
—
nesprávně rozhodl, že existuje příčinná souvislost mezi uvedenými pochybeními a následným vznikem celního dluhu v důsledku odnětí zboží celnímu dohledu, a
—
nesprávně dospěl k závěru, že Transnáutica učinila nezbytná opatření, aby zabránila použití souborné jistoty při tranzitních operacích vysoké hodnoty.
Podle Portugalské republiky je třeba zohlednit, že souborná jistota byla v projednávaném případě poskytnuta v roce 1993, tj. v době, kdy prováděcí ustanovení celního kodexu ještě nebyla použitelná, jak vyplývá z článku 915 druhého pododstavce prováděcího nařízení. V této době měla být výše souborné jistoty stanovena podle článku 34b nařízení Komise (EHS) č. 1214/92 ze dne 21. dubna 1992, kterým se stanoví prováděcí pravidla, jakož i opatření ke zjednodušení tranzitního režimu Společenství (
Úř. věst. L 132, s. 1
) ve znění nařízení Komise (EHS) č. o 3712/92 ze dne 21. prosince 1992 (
Úř. věst. L 378, s. 15
).
Co se přezkumu souborné jistoty týče, Portugalská republika tvrdí, že Tribunál porušil unijní právo, když rozhodl, že celní orgány měly povinnost ověřit, zda předložená souborná jistota pokrývá částku splatného dovozního cla. Uvedený členský stát kromě toho zpochybňuje závěr Tribunálu, že po tomto ověření měly celní orgány od společnosti Transnáutica požadovat zvýšení jistoty z důvodu hodnoty celního dluhu, který by mohl vzniknout, což tuto společnost mělo vést k odhalení podvodného jednání jejího zaměstnance.
Portugalská republika tvrdí, že článek 198 celního kodexu ukládá pouze to, aby celní orgány ověřily, zda výše případné dlužné částky dovozního cla je vyšší než částka poskytnuté jistoty. Podle tohoto členského státu Tribunál porušil unijní právo, když rozhodl, že uvedený článek ukládá celnímu úřadu odeslání při tranzitní operaci povinnost ověřit, zda předložená souborná jistota kryje nejen výši uvedeného cla, ale také další dávky, které mohou být následně splatné.
Ze stejných důvodů Portugalská republika ve třetí části svého jediného důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že je legitimní dospět k závěru, že opatření společnosti Transnáutica by nezabránila tomu, aby její zaměstnanec mohl poskytnout dodatečnou jistotu vkladem hotovosti umožňující krytí částky dotčeného dovozního cla, a tudíž uskutečnění daných tranzitních operací, které jsou předmětem sporu.
Ve své kasační odpovědi společnost Transnáutica zaprvé tvrdí, že důvody tohoto opravného prostředku podané Portugalskou republikou jsou zjevně nepřípustné.
Podle společnosti Transnáutica je třeba argumenty Portugalské republiky odmítnout, jelikož nepředkládá důkaz, že se Tribunál dopustil nesprávného posouzení, které by vedlo k věcné nesprávnosti, nebo zkreslení skutkového stavu, a že Soudnímu dvoru nepřísluší, aby přezkoumával skutečnosti, které již kontroloval Tribunál, či rozhodoval o věci na základě hypotetických skutečností nebo skutečností, k nimž nedošlo. Kasační opravný prostředek kromě toho neuvádí žádnou právní otázku.
Podpůrně Transnáutica tvrdí, že pokud by měl Soudní dvůr zastávat názor, že kasační opravný prostředek není zjevně nepřípustný v plném rozsahu, právní důvody vznesené Portugalskou republikou je třeba v každém případě odmítnout jako zjevně neopodstatněné.
Co se týče otázek týkajících se stanovení částky souborné jistoty, Transnáutica uvádí v rozporu s tvrzením Portugalské republiky, že prováděcí nařízení bylo uplatnitelné od 1. ledna 1994 a pokrývá tak dotčená tranzitní prohlášení T1 vydaná od 14. dubna do 12. října 1994.
Společnost Transnáutica kromě toho tvrdí, že argumentace Portugalské republiky, podle které Tribunál založil své rozhodnutí na skutečnosti, že jistota měla odpovídat 100 % celního dluhu, musí být považována za zjevně neopodstatněnou, jelikož s ohledem na částku skutečně přijatou portugalskými orgány, by napadený rozsudek nebyl odlišný, i kdyby bylo nařízení č. 1214/92 ve znění nařízení č. 3712/92 v projednávaném případě použitelné. Nedbalost uvedených orgánů v tomto ohledu nelze podle společnosti Transnáutica popřít.
Pokud jde o přezkum souborné jistoty, Transnáutica zpochybňuje výklad Portugalské republiky, podle něhož se povinnost přezkoumávat takovou jistotu „nezakládá na žádném právním základě“.
V tomto ohledu Transnáutica uvádí, že souborná jistota je určena k zajištění zaplacení celního dluhu, jakož i jiných poplatků, které mohou ve vztahu k přepravovanému zboží vzniknout, takže musí krýt částku celního dluhu, a nikoli hodnotu tohoto zboží. Žádné zvláštní právní ustanovení, které vnitrostátním celním orgánům ukládá kontrolu uvedené souborné jistoty, tedy není nutné. Společnost Transnáutica je toho názoru, že celním orgánům přísluší se ujistit, že poskytnutí jistoty kryje zaplacení uvedeného dluhu, tak aby se předešlo jakýmkoliv nesrovnalostem.
Společnost Transnáutica tvrdí, že článek 198 celního kodexu je třeba vykládat ve světle zásady loajální spolupráce, podle níž členské státy přijmou veškerá vhodná obecná nebo zvláštní opatření, aby zabezpečily plnění závazků, které vyplývají ze Smluv nebo z aktů orgánů Evropské unie. Ačkoliv tedy povinnost kontroly souborné jistoty není výslovně uvedena, vnitrostátní celní orgány musí mít možnost kontrolovat její přiměřenost. Podle uvedené společnosti, neexistuje-li taková kontrola, není provedení uvedeného článku zajištěno a obchází se zásada spolupráce.
Transnáutica uvádí, že přijetí důvodu kasačního opravného prostředku Portugalské republiky by znamenalo připuštění, že členské státy mají povinnost uplatňovat unijní právo pouze v případě, kdy to určité ustanovení výslovně ukládá. Takový výklad ohrožuje systém rozdělení pravomocí uvnitř Unie. Už jen proto je uvedený důvod kasačního opravného prostředku třeba zamítnout jako zjevně neopodstatněný.
Co se konečně týče třetí části jediného důvodu uplatněného na podporu kasačního opravného prostředku Transnáutica tvrdí, že otázka, které vnitrostátní celní orgány jsou odpovědné za nedostatek řádné péče při stanovení a kontrole jistoty, tj. portugalské nebo španělské nebo celní orgány jiného členského státu, se v žádném případě netýká její odpovědnosti. Tuto část je proto třeba zamítnout jako zjevně neopodstatněnou.
V rámci svého vedlejšího účastenství Španělské království tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení v rozsahu, v němž změnil správní pravomoc stanovenou v článcích 6 a 198 celního kodexu, jejíž výkon je ponechán volnému uvážení celní správy, na povinnost této správy, která má dopad na vznik celního dluhu. Španělské království uvádí, že tento výklad platí pouze v případech, v nichž to daná norma výslovně stanoví a definuje své právní účinky na povinnost, která přísluší adresátovi veřejné správy.
Podle uvedeného členského státu by změna kontrolní pravomoci správy na povinnost, jež má dopad na vznik celního dluhu, by znamenalo připustit, že výkon pravomocí svěřených správním orgánům je založen na zásadě předchozího povolení každého úkonu osoby zodpovědné za zaplacení cla, což je v rozporu s obecnou zásadou minimálního zásahu, která v moderních státech existuje a která je založena na domněnce, že osoby zodpovědné za zaplacení cla jednají v souladu s právem.
Kromě toho s ohledem na skutečnost, že veškerá činnost uskutečněná na základě celních právních předpisů vyžaduje předchozí žádost dotčené osoby, uplatnění napadeného rozsudku vede k závěru, že jakémukoliv podvodu se zamezí výkonem kontrolní pravomoci svěřené celním orgánům, kromě takového výjimečného případu, jako je vstup zboží na celní území bez celního prohlášení. V případě podvodu by tudíž byl odpovědný daný správní orgán a osoba, která se ho dopustila, by měla být osvobozena.
Podle Španělského království je pro posouzení legality sporného rozhodnutí s přihlédnutím k článku 905 a následujícím prováděcího nařízení třeba v zásadě zhodnotit jednání společnosti odpovědné za zaplacení cla v souladu s okolnostmi, za kterých proběhlo zdanitelné plnění zakládající povinnost zaplatit clo.
Ve své kasační odpovědi Komise uvádí, že v zájmu objasnění si přála předložit vyjádření k některým argumentům uvedeným v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku, ale vzhledem k tomu, že proti napadenému rozsudku nepodala kasační opravný prostředek, si nepřeje ke kasačnímu opravnému prostředku Portugalské republiky zaujmout stanovisko.
Závěry Soudního dvora
K přípustnosti
Transnáutica uplatňuje námitku nepřípustnosti a tvrdí, že předložením zcela stejného textu jak na podporu své námitky třetí osoby, tak projednávaného kasačního opravného prostředku, Portugalská republika ve skutečnosti Soudní dvůr žádá, aby přezkoumal skutkové otázky, a nikoliv právní, čímž porušuje článek 256 SFEU.
V tomto ohledu je třeba uvést, že ačkoliv je pravda, že Portugalská republika v projednávaném kasačním opravném prostředku uplatňuje tytéž argumenty jako ty na podporu námitky třetí osoby, kterou podala k Tribunálu, taková okolnost sama o sobě nestačí k tomu, aby byl tento kasační opravný prostředek považován za nepřípustný, aniž by tento členský stát byl zbaven legitimní možnosti podat opravný prostředek. Platí to tím spíše, že Tribunál v projednávaném případě nevyhověl uvedené námitce třetí osoby a nepřezkoumal argumenty, které Portugalská republika na její podporu uvedla.
Kromě toho, se v rozporu s tvrzením společnosti Transnautica kasační opravný prostředek Portugalské republiky netýká přezkumu skutkového stavu Tribunálem, ale posouzení Tribunálu, podle něhož jsou právní požadavky uplatnění článku 239 celního kodexu naplněny, pokud nastanou takové skutkové okolnosti jako v projednávaném případě. Takové posouzení Tribunálu může Soudní dvůr v rámci kasačního opravného prostředku přezkoumat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2008, C.A.S. v. Komise,
C-204/07 P, Sb. rozh. s. I-6135
, bod 83).
V důsledku toho musí být námitka nepřípustnosti společnosti Transnáutica zamítnuta.
K věci samé
Portugalská republika svým kasačním opravným prostředkem zpochybňuje závěry Tribunálu, že nastane zvláštní situace, na níž se vztahuje článek 239 celního kodexu, pokud se celní orgány některého členského státu dopustí pochybení při stanovení a následné kontrole částky souborné jistoty, která musí být poskytnuta s ohledem na určitý celek transakcí.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Portugalská republika uplatňuje jediný důvod složený ze tří částí. Zaprvé uvádí, že tvrzení Tribunálu, podle kterého se portugalské celní orgány při stanovení a kontrole souborné jistoty dopustily pochybení, je založeno na nesprávném výkladu unijního práva. Zadruhé tvrdí, že Tribunál dospěl nesprávně k závěru, že mezi uvedenými pochybeními a následným vznikem celního dluhu v okamžiku odnětí zboží z celního dohledu existuje příčinná souvislost. Závěrem tento členský stát tvrdí, že Tribunál dospěl nesprávně k závěru, že Transnáutica učinila veškerá nezbytná opatření, aby zabránila tomu, že souborná jistota bude použita při tranzitních operacích s vysokou hodnotou.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 905 prováděcího nařízení, na jehož základě členský stát, ve kterém působí celní orgán, vyzve Komisi, aby na základě informací, které jsou jí předloženy, posoudila existenci zvláštní situace opravňující k prominutí cel, obsahuje obecnou klauzuli o ekvitě, která se má vztahovat na výjimečnou situaci, v níž se nachází deklarant ve vztahu k ostatním subjektům vykonávajícím tutéž činnost, pokud samotný celní orgán nemohl s ohledem na uplatněné důvody o prominutí cel rozhodnout (viz rozsudek ze dne 25. února 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Recueil, s. I-1041
, body 18 až 21 a výše uvedený rozsudek ze dne 7. září 1999, De Haan, bod 52).
Na základě výše uvedeného je třeba uvést, že námitky Portugalské republiky se s ohledem na odůvodnění Tribunálu týkají různých skutkových a právních částí analýzy, která Tribunál vedla k závěru, že existuje zvláštní situace podle článku 239 celního kodexu. Za účelem posouzení opodstatněnosti takové úvahy je třeba postupně přezkoumat každou z těchto částí.
Úvodem je třeba připomenout, jak to učinil Tribunál v bodě 43 napadeného rozsudku, že článek 94 celního kodexu ukládá hlavnímu povinnému povinnost poskytnout jistotu k zajištění úhrady celního dluhu nebo jiných poplatků, které mohou ohledně zboží vzniknout. Z článků 191 a 198 téhož kodexu rovněž vyplývá, že je povinností celních orgánů, aby stanovily přiměřenou soubornou jistotu a zkontrolovaly její složení.
Jak přitom Tribunál oprávněně uvedl v bodě 45 napadeného rozsudku, činnost a kontrola příslušných vnitrostátní celních orgánů jsou zásadní nejen v okamžiku vydání osvědčení o jistotě, ale také pokaždé, když je souborná jistota určená ke krytí několika tranzitních operací poskytnuta na jejich provedení a krytí. Ačkoliv článek 198 celního kodexu v tomto ohledu neobsahuje formální povinnost kontrolovat přiměřenost souborné jistoty, nemění to nic na tom, že příslušným celním orgánům přísluší učinit veškerá nutná opatření, zjistí-li, že existuje rozdíl mezi částkou složené jistoty a celkovou sumou splatného cla za určitý celek tranzitních operací.
Portugalská republika zpochybňuje rozsah povinnosti, kterou článek 198 celního kodexu ukládá, a tvrdí, že Tribunál tuto povinnost vyložil příliš striktně, když celním orgánům uložil v rámci kontroly přiměřenosti souborné jistoty zvýšenou míru řádné péče. Zpochybňuje rovněž závěry Tribunálu, pokud jde o právní úpravu, jež se použije při výpočtu částky této souborné jistoty.
Je třeba uvést, že Portugalská republika a Komise předložily ve svých vyjádřeních před Soudním dvorem vzájemně si odporující výklady ohledně znění právní úpravy použitelné na projednávaný případ. Rozdílná znění použitelné právní úpravy vedou k různým výsledkům, zejména pokud jde o 30% nebo 50% procentní sazbu vyjadřující míru pokrytí splatných cel soubornou jistotou.
V této souvislosti je třeba upřesnit, že nezávisle na poměrné výši požadované právní úpravou použitelnou v projednávaném případě, zůstává povinnost řádné péče uložená celním orgánům stejná. Rovněž je třeba připomenout, že Tribunál v bodě 48 napadeného rozsudku uvedl, že „[j]ak tvrdila společnost [Transnáutica] na jednání, aniž jí Komise odporovala, s ohledem na všechna prohlášení T1 vydaná téhož dne souborná jistota nekryla více jak 7,29 % cel a poplatků“.
Je tedy třeba konstatovat, že nezávisle na otázce zda použitelná právní úprava požaduje soubornou jistotu ve výši 30 % nebo 50 % splatného cla, je závěr Tribunálu o nepřiměřenosti jistoty požadované celními orgány soudržný. Skutečnost, že reálně poskytnutá souborná jistota nikdy nepokrývala více než 7,29 % cla, zatímco měla krýt alespoň jeho 30 %, odůvodňuje tvrzení Tribunálu v bodě 55 napadeného rozsudku, že „chybějící kontrola prováděná celními orgány v počátečním a hlavním stádiu řízení o režimu vnějšího tranzitu Společenství umožnila vydání 68 prohlášení T1, která nebyla kryta osvědčením o jistotě“.
Jak Tribunál oprávněně rozhodl v bodě 51 napadeného rozsudku „pro fungování režimu je důležité, aby výše poskytnuté jistoty byla přiměřená krytí celního dluhu, který by mohl vzniknout, a to v procentní sazbě ve výši 30, 50 nebo 100 % stanovených podle povahy přepravovaného zboží. Pochybení při kontrole jistoty v okamžiku vydání prohlášení T1 bude mít jistě dopad na možnost hlavního povinného zajistit zaplacení celního dluhu, který by mohl vzniknout“.
Dvě další části jediného důvodu kasačního opravného prostředku uplatněného Portugalskou republikou je třeba přezkoumat ve světle výše uvedeného. Portugalská republika zaprvé zpochybňuje odůvodnění Tribunálu ohledně příčinné souvislosti mezi pochybením, kterého se celní orgány ohledně stanovení souborné jistoty dopustily, a vznikem případného celního dluhu způsobeného odnětím zboží jejich dohledu.
V bodě 49 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že „[p]okud by portugalské celní orgány při vydání prohlášení T1 ověřily, zda je částka cla a jiných dávek připadajících na každou zásilku kryta soubornou jistotou poskytnutou žalobkyní, nevydaly by uvedených 68 prohlášení T1“. Uvedené odůvodnění je založeno na skutečnosti, že kdyby dané orgány splnily svou povinnosti ohledně výpočtu částky souborné jistoty, která měla být složena, všechny transakce, které byly následně posouzeny jako podvodné, by se nikdy nemohly uskutečnit.
Příčinná souvislost, na kterou Tribunál poukázal, se netýká nesprávného výpočtu částky souborné jistoty a vzniku celního dluhu, ale spíše souvislosti na jedné straně mezi nedostatečným dohledem, jehož se uvedené úřady dopustily a který vedl k tomu, že tranzitní operace unikly veškerým kontrolním opatřením stanoveným použitelnou právní úpravou, a na druhé straně existencí zvláštní situace. Místo určení, zda existuje příčinná souvislost mezi chybou ve výpočtu částky souborné jistoty a vznikem dluhu, Tribunál přezkoumal, zda skutkový základ sporu mohl vést ke „zvláštní situaci“ ve smyslu článku 239 celního kodexu.
Zadruhé je třeba třetí část jediného důvodu kasačního opravného prostředku uplatněného Portugalskou republikou přezkoumávat také ve světle této úvahy. Portugalská republika zpochybňuje tvrzení Tribunálu, že kdyby celní orgány vypočítaly přiměřenou soubornou jistotu a zkontrolovaly její poskytnutí, interní postupy společnosti Transnáutica by umožnily zabránit podvodné operaci, a tudíž vzniku celního dluhu.
V tomto ohledu postačí uvést, že Portugalská republika neposkytla žádný důkaz umožňující dospět k závěru, že Tribunál v bodě 52 napadeného rozsudku rozhodl nesprávně, že „[p]okud by portugalské celní orgány jistotu zamítly z důvodu její nedostatečné výše a požadovaly by poskytnutí dodatečné jistoty, nejenže by dotčená prohlášení T1 nebyla vydána, ale jak [Transnáutica] správně uvádí, mohla by si všimnout podvodných jednání svého zaměstnance“.
Tribunál se tak nedopustil nesprávného právního posouzení, ani zkreslení důkazů, které mu byly předloženy, když v bodě 60 napadeného rozsudku rozhodl, že „tento nedostatek řádné péče je však odpovědností portugalských celních orgánů a [společnost Transnáutica] staví do zvláštní situace, která překračuje běžné obchodní riziko vyplývající z její hospodářské činnosti“.
Pokud jde o argument, který Portugalská republika uvádí na podporu uvedené třetí části týkající se možného chování zaměstnance společnosti Transnáutica, za předpokladu, že by od něho portugalské celní orgány požadovaly poskytnutí dodatečné jistoty, je třeba uvést, že takový argument je čistě hypotetický.
S ohledem na výše uvedené je třeba konstatovat, že za specifických okolností projednávaného případu Tribunál dospěl oprávněně k závěru – na základě předložených údajů, aniž zkreslil důkazy či se dopustil nesprávného právního posouzení – že nedostatek řádné péče daných orgánů, který způsobil neúčinnost kontrolních postupů zavedených společností Transnáutica, vedl ke vzniku zvláštní situace upravené článkem 239 celního kodexu.
Vzhledem k tomu, že žádná ze tří částí jediného důvodu uplatněného Portugalskou republikou na podporu jejího kasačního opravného prostředku nemůže obstát, musí být kasační opravný prostředek zamítnut.
K nákladům řízení
Podle článku 69 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu Soudního dvora, který se použije na řízení o kasačním opravném prostředku podle článku 118 tohoto řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 69 odst. 4. prvního pododstavce téhož článku členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady.
Vzhledem k tomu, že společnost Transnáutica požadovala náhradu nákladů řízení a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit náhradu nákladů řízení. Španělské království, které do řízení vstoupilo jako vedlejší účastník, ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.

3)
Španělské království ponese vlastní náklady řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.