CELEX: 62010CJ0081
Överklagande
Statligt stöd
Ordning för företagsskatt tillämpad på France Télécom
Begreppet stöd
Berättigade förväntningar
Preskriptionstid
Motiveringsskyldighet
Rättssäkerhetsprincipen

France Télécom SA (nedan kallat France Télécom) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska gemenskapernas
förstainstansrätt den 30 november 2009 i de förenade målen T‑427/04 och T‑17/05, Frankrike och France Télécom mot kommissionen
(REG 2009, s. II‑4315) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade förstainstansrätten sökandenas talan
om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2005/709/EG av den 2 augusti 2004 om det statliga stöd som Frankrike genomfört
till förmån för France Télécom (EUT L 269, 2005, s. 30) (nedan kallat det omtvistade beslutet).

Bakgrund till tvisten
I den överklagade domen har förstainstansrätten återgett de tillämpliga bestämmelserna och bakgrunden till de mål som anhängiggjorts
vid den i följande ordalag:
”…
2. Tillämpligheten av företagsskatt för France Télécom
Allmänna bestämmelser för företagsskatten
16      Företagsskatten är en kommunal skatt, vars bestämmelser anges i lag och har kodifierats i den allmänna skattelagen (code général
des impôts).
17      … företagsskatt betalas varje år av de fysiska eller juridiska personer som per den 1 januari regelbundet utövar näringsverksamhet
som företagare.
18      … företagsskatten [fastställs] utifrån den skattskyldiges förmåga, bestämd utifrån ekonomiska kriterier avseende omfattningen
av den verksamhet som bedrivs inom den kommun där skatten ska betalas.
19      Härav följer att företagsskatt är en skatt vars beskattningsunderlag inte utgörs av företagets vinst, utan, vid den tid som
målen rör, av en del av värdet av de produktionsmedel – kapital och arbete – som den skattskyldige använt i den kommun där
skatt ska betalas.
20      … för beskattningsåren 1994–2002 [föreskrevs] att företagsskatt för juridiska personer beräknades utifrån dels hyresvärdet
av de av företagets anläggningstillgångar som den skattskyldige använt för sin näringsverksamhet under referensperioden, dels
en andel av de löner som betalats under referensperioden.
21      … [referensperioden] är … året näst före beskattningsåret, när detta sammanfaller med kalenderåret, eller i annat fall det
räkenskapsår som utgått under året näst före beskattningsåret.
22      … företagsskatten fastställs i varje kommun där den skattskyldige förfogat över lokaler eller mark utifrån hyresvärdet av
de tillgångar som finns där eller hör dit och de löner som utbetalats till personalen.
…
Bestämmelser som tillämpats på France Télécom
Principen om beskattning enligt allmän skattelagstiftning
25      I lag 90-568 [av den 2 juli 1990 om organisationen av förvaltningsmyndigheten för post och telekommunikationer (JORF av den
8 juli 1990, s. 8069, nedan kallad lag 90-568)], genom vilken France Télécom … bildades, föreskrevs i kapitel IV särskilda
bestämmelser om skatter.
26      … med förbehåll för [vissa] undantag …, [skulle] France Télécom [i princip] betala alla slags skatter och avgifter som erläggs
av privata företag som bedriver samma verksamhet.
Schablonavgift
27      … France Télécom [skulle från] den 1 januari 1994 bara beläggas med skatter och avgifter som faktiskt bars av staten. Följaktligen
behövde France Télécom bland annat inte betala bolagsskatt eller kommunala skatter, såsom företagsskatt. I gengäld var France
Télécom för åren 1991–1993 skyldigt att lämna bidrag som för varje år fastställdes i uppbördslagen, inom ett belopp vars underlag,
före uppräkning, var lika stort som återstoden i bilagd telekommunikationsbudget för år 1989 …
Särskild beskattningsordning
…
30      [Företagsskatten] beräknades, vad gäller beskattningsunderlaget, utifrån de allmänna bestämmelserna i den allmänna skattelagen
.... Skatten fastställdes utifrån ett viktat nationellt medelvärde utifrån de skattesatser som fastställts för föregående
år i de lokala församlingarna …
31      France Télécom hade vidare att utge skatt enligt en skattesats på 1,9 procent i stället för 8 procent för förvaltningskostnader,
det vill säga ett tilläggsbelopp som uttogs av staten för att kompensera för de kostnader som uppstod för skattemyndigheterna
i deras verksamhet med att fastställa och uppbära företagsskatten till förmån för lokala enheter.
32      Skatten skulle betalas till staten eller, för den del som översteg vad som betalats för år 1994, justerad enligt konsumentprisindex
för vart år, till de nationella fonderna för fördelning av företagsskatt …
...
3.
Det administrativa förfarandet
35      Den 13 mars 2001 ingav föreningen för regionala enheter för återkrävande av företagsskatt från France Télécom och La Poste
enligt allmän skattelagstiftning (Association des collectivités territoriales pour le retour de la företagsskatt de France
Télécom et de la Poste dans le droit commun) ett klagomål till kommissionen. Enligt detta klagomål utgjorde den särskilda
skatteordningen statligt stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden. Klaganden hänvisade i synnerhet till att tillämpningen
av en viktad genomsnittlig nationell skattesats ledde till förlorade intäkter i vissa kommuner.
36      Kommissionen beslutade efter detta klagomål den 28 juni 2001 att inleda det preliminära undersökningsförfarandet avseende
den särskilda skatteordningen och lämnade Republiken Frankrike en begäran om upplysningar angående detta.
37      Republiken Frankrike besvarade i en skrivelse av den 26 september 2001 denna begäran om upplysningar. Frankrike uppgav därvid
att den särskilda skatteordningen inte utgjorde statligt stöd, eftersom den inte medförde någon förmån för France Télécom
och inte medförde någon förlust av medel för staten.
38      Kommissionen antog den 30 januari 2003 ett beslut att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 88.2 EG avseende,
i synnerhet, undantaget från företagsskatt för France Télécom under åren 1991–1993 och den särskilda skatteordningen (nedan
kallat beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet). Beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet delgavs
Republiken Frankrike genom skrivelse av den 31 januari 2003. Kommissionen delgav därefter, på begäran av de franska myndigheterna,
den 7 mars 2003 en korrigerad lydelse av detta beslut. Kommissionen angav i beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet
att förmånen för France Télécom beräknades till 1 miljard franska franc (FRF) per år sedan år 1994 (punkterna 73 och 74).
Beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet offentliggjordes den 12 mars 2003 (EUT C 57, s. 5).
…
4.
Det angripna beslutet
53      Kommissionsledamöternas kollegium godkände vid sitt 1 667:e möte den 19 och 20 juli 2004 ett förslag till beslut i vilket
det konstaterades att France Télécom mottagit statligt stöd genom den särskilda skatteordningen under perioden 1994–2002 (nedan
kallat det ifrågavarande stödet). Kollegiet uppdrog åt kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor att med ordförandens
samtycke anta den slutliga texten till beslutet på franska – vilket är den språkversion som äger giltighet – efter ’juridisk-språklig
granskning’.
54      Kommissionen antog den 2 augusti 2004 [det omtvistade beslutet]. Detta delgavs Republiken Frankrike den 3 augusti 2004. …
…
61      Kommissionen fastslog inledningsvis i det [omtvistade] beslutet att den schablonavgift som föreskrivits … för perioden från
år 1991 till 1993 kunde anses ersätta den företagsskatt som normalt skulle ha erlagts för dessa år. Undantaget från företagsskatt
under denna period skulle således inte anses utgöra statligt stöd (skälen 22–33 och 53 [i det omtvistade beslutet]).
62      Kommissionen ansåg däremot att den särskilda skatteordning som tillämpades under perioden 1994–2002 utgjorde statligt stöd,
bestående av skillnaden mellan den skatt som France Télécom borde ha betalat enligt allmän skattelagstiftning och den företagsskatt
som företaget faktiskt betalat (nedan kallad underbeskattningen). Detta nya stöd, som genomförts med åsidosättande av artikel 88.3
EG, var dessutom oförenligt med den gemensamma marknaden. Det skulle därför återkrävas (skälen 34–53 i det [omtvistade] beslutet).
63      Kommissionen har vid kvalificeringen av den särskilda skatteordningen som statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG
resonerat på följande sätt.
64      Kommissionen angav för det första skälen till varför den inte kunde godta de franska myndigheternas argument att den konstaterade
förmånen under perioden 1994–2002 mer än väl uppvägts av vad France Télécom betalat i form av schablonavgift under perioden
1991–1993 (skälen 35–41 i det [omtvistade] beslutet).
65      Kommissionen gjorde inledningsvis gällande att lag 90‑568 innefattat två skilda och på varandra följande skattesystem – först
en befrielseordning, gällande mellan åren 1991 och 1993, där schablonavgiften ersatte beskattning enligt allmän skattelagstiftning,
däribland företagsskatten, och därefter en särskild undantagsordning som lett till otillräckliga ålägganden att utge företagsskatt,
som var tillämplig från år 1994 och som upphävdes år 2003 (skälen 36 och 38 i det [omtvistade] beslutet).
…
67      Kommissionen ansåg sig följaktligen inte kunna godta att underbeskattningen av France Télécom åren 1994–2002 kompenseras av
den schablonavgift som bolaget betalade åren 1991–1993, vilken inte var kopplad till företagsskatten, varken specifikt genom
lag 90 568 eller genom beräkningsmetoder (skäl 38 i det [omtvistade] beslutet).
68      Kommissionen ansåg vidare att den ifrågavarande schablonavgiften påminde mer om en avgift på rörelseresultatet än om företagsskatt.
Mot den bakgrunden är det enbart i undantagsfall som kommissionen kan godta att denna avgift kompenserar det totala undantag
från företagsskatt som gällt för France Télécom från åren 1991 till 1993. En normal rättstillämpning borde tvärtom ha lett
till att kommissionen betraktade detta undantag som statligt stöd, vars belopp skulle läggas till den underbeskattning som
gällt för France Télécom från år 1994 till följd av den särskilda skatteordningen (skälen 38 och 39 i det [omtvistade] beslutet).
69      Slutligen noterade kommissionen att ett resonemang, enligt vilket kompensation görs mellan vad France Télécom betalat till
staten under åren 1991–1993 och den underbeskattning som gällde för France Télécom från år 1994, skulle leda till en omklassificering
i efterhand av det överskott som France Télécom påstås ha betalat under åren 1991–1993 som en skattelättnad, jämfört med allmän
skattelagstiftning, vilket inte var syftet med lag 90-568. Denna teoretiska motivering i efterhand motsvarar heller inte en
tillämpning av normala franska skatteregler, utan det enda syftet är att undvika återbetalning av det stöd som beviljats France
Télécom (skäl 40 i det [omtvistade] beslutet).
70      Kommissionen ansåg, för det andra, att underbeskattningen utgjorde en förmån för France Télécom, som beviljats genom resurser
som annars skulle ha förts upp i statens budget. Den utgjorde därmed statligt stöd (skäl 42 i det [omtvistade] beslutet).
71      Kommissionen anförde vidare i skälen 43 och 44 i det omtvistade beslutet att kommissionen inte, när den konstaterat förekomsten
av statligt stöd, kan beakta Republiken Frankrikes argument att en högre företagsskatt skulle minska skatteunderlaget för
bolagsskatten vid bestämmandet av den nettoförmån som France Télécom erhållit …
72      Kommissionen godtog för det fjärde inte Republiken Frankrikes argument att det ifrågavarande stödet inte kunde återkrävas
på grund av preskriptionsbestämmelserna i artikel 15 i [rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter
för artikel [88 EG] (EGT L 83, s. 1)], och fann att det ifrågavarande stödet utgjorde ett nytt stöd och inte ett befintligt
sådant (skäl 45 [i det omtvistade beslutet]).
73      Kommissionen anförde inledningsvis att utgången av den preskriptionsfrist som anges i artikel 15 i förordning nr 659/1999
inte medför att ett nytt stöd ska anses omvandlas till ett befintligt sådant, utan bara att kommissionen är förhindrad att
återkräva stöd som införts mer än tio år innan kommissionen först ingrep (skälen 46–48 i det [omtvistade] beslutet).
74      Vidare anförde kommissionen att det genom lag 90‑568 hade införts en stödordning och att eventuell preskription endast rör
stöd som beviljats med tillämpning av denna och inte stödordningen i sig. Preskriptionsfristen börjar således löpa när varje
stöd faktiskt beviljats France Télécom, det vill säga varje år vid den tidpunkt då företagsskatten skulle ha betalats (skäl
49 i det [omtvistade] beslutet).
75      Kommissionen anförde därefter att preskriptionsfristen avbrutits genom den begäran om upplysningar som lämnats till Republiken
Frankrike den 28 juni 2001 (skäl 50 i det [omtvistade] beslutet).
76      Kommissionen drog härav slutsatsen att eftersom det första stödet beviljats för år 1994, det vill säga mindre än tio år före
den 28 juni 2001, skulle det ifrågavarande stödet återkrävas i sin helhet (skäl 51 i det [omtvistade] beslutet).
77      Kommissionen anförde, för det femte, att de franska myndigheterna inte anfört några specifika skäl för att det ifrågavarande
stödet skulle vara förenligt med den gemensamma marknaden och att den inte kunde se någon rättslig grund för att förklara
stödet förenligt med den gemensamma marknaden (skäl 52 [i det [omtvistade] beslutet]).
78      Kommissionen drog mot den bakgrunden slutsatsen, i skäl 53 i det [omtvistade] beslutet, att den ordning för företagsskatt
som tillämpades för France Télécom under perioden 1991–1993 inte utgjorde statligt stöd och att underbeskattningen till förmån
för France Télécom under perioden 1994–2002 utgjorde, till följd av den särskilda skatteordningen, statligt stöd som var oförenligt
med den gemensamma marknaden, vilket rättsstridigt genomförts och således skulle återkrävas.
79      Emellertid kunde inte det exakta belopp som ska återkrävas bestämmas, på grund av de divergerande uppgifter som lämnats av
de franska myndigheterna inom ramen för det administrativa förfarandet. Kommissionen ansåg att det belopp som ska återkrävas
uppgår till mellan 798 miljoner och 1,14 miljarder euro, exklusive ränta (skälen 54–59 [i det omtvistade beslutet]).
80      Kommissionen hänvisade, i skäl 54 i det [omtvistade] beslutet, till en rapport som lämnats till det franska parlamentet av
direction générale des impôts (den centrala skattemyndigheten) i november 2001. Enligt denna rapport ’skulle ett omedelbart
återgående till normala villkor avseende … företagsskatten för [France Télécom], med oförändrad skattesats …, leda till en
extrabeskattning på nästan 198 miljoner euro för företaget’.
81      Kommissionen stödde sig i övrigt på beräkningen av den 15 maj 2003, vars resultat presenterades i form av en tabell i skäl
54 i det [omtvistade] beslutet. Enligt de uppgifter som Republiken Frankrike lämnat skulle den teoretiska sammanlagda skatten
för France Télécom enligt allmän skattelagstiftning för åren 1994–2002 ha uppgått till 8,362 miljarder euro. Den faktiska
sammanlagda skatt som företaget ålagts för samma period enligt den särskilda skatteordningen var 7,222 miljarder euro. Underbeskattningen
till förmån för France Télécom under perioden 1994–2002 var således 1,14 miljarder euro.
82      Kommissionen anförde vidare att de franska myndigheterna genom skrivelsen av den 29 januari 2004 lämnat uppgifter om den skatt
som France Télécom borde ha betalat enligt allmän skattelagstiftning för år 2003 (773 miljoner euro) och bekräftat att beräkningen
av den 15 maj 2003 var välgrundad (skäl 55 i det [omtvistade] beslutet). Det var således inte förrän vid de möten som hölls
den 16 och 23 juni 2003 som de franska myndigheterna bestred tillförlitligheten av dessa uppgifter (skälen 56 och 57 i det
[omtvistade] beslutet).
83      Den 5 juli 2004 lade de franska myndigheterna fram en ny beräkning. Denna ledde till andra resultat, vilka presenterades i
form av en tabell i skäl 58 i det [omtvistade] beslutet. Den teoretiska sammanlagda skatt som skulle ha utgått för France
Télécom enligt allmän skattelagstiftning för åren 1994–2002 hade minskats till 8,02 miljarder euro. Underbeskattningen till
förmån för France Télécom under perioden 1994–2002 uppgick därmed till 798 miljoner euro.
84      Till följd av de motstridiga uppgifter som Republiken Frankrike lämnat under det administrativa förfarandet drog kommissionen
slutsatsen att det inte var möjligt att fastställa det exakta belopp som ska återkrävas, men att detta uppgår till mellan
798 miljoner och 1,14 miljarder euro, exklusive ränta. Enligt kommissionen skulle det exakta belopp som ska återkrävas fastställas
av de franska myndigheterna, med tillämpning av deras lojalitetsplikt, i samband med genomförandet av det [omtvistade] beslutet
(skälen 59 och 60 i det [omtvistade] beslutet).
85      Mot bakgrund av vad som anförts ovan har artikeldelen i det omtvistade beslutet följande lydelse:
’Artikel 1
Det statliga stöd som [Republiken] Frankrike olagligt beviljat i strid med artikel 88.3 … EG … till förmån för France Télécom
genom den ordning för kommunal företagsskatt som var tillämplig på detta företag under perioden den 1 januari 1994 till den
31 december 2002 … är oförenligt med den gemensamma marknaden.
Artikel 2
1.      [Republiken] Frankrike skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att från France Télécom återkräva det stöd som avses
i artikel 1.
2.      Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, under förutsättning att dessa
förfaranden möjliggör en omedelbar och effektiv verkställighet av beslutet.
3.      Det stöd som skall återkrävas skall innefatta ränta som löper från den dag det stod till stödmottagarens förfogande till den
dag det återbetalas.
...
Artikel 3
[Republiken] Frankrike skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder
som har vidtagits för att följa beslutet. För detta ändamål skall [Republiken] Frankrike använda det frågeformulär som bifogats
detta beslut.
Artikel 4
Detta beslut riktar sig till Republiken Frankrike.’
86      Kommissionen väckte den 25 oktober 2006 talan om fördragsbrott. Kommissionen yrkade därvid att domstolen skulle fastställa
att Republiken Frankrike, genom att inte ha verkställt det omtvistade beslutet inom den angivna fristen, hade underlåtit att
uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i detta beslut, artikel 249 fjärde stycket EG och artikel 10 EG.
87      Domstolen biföll kommissionens talan genom dom av den 18 oktober 2007 i mål C‑441/06, kommissionen mot Frankrike (REG 2007,
s. I‑8887).”

Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Republiken Frankrike och France Télécom väckte den 13 oktober 2004 respektive den 10 januari 2005 talan om ogiltigförklaring
av det omtvistade beslutet vid förstainstansrätten. De gjorde i samband med detta i huvudsak gällande att kommissionen felaktigt
hade bedömt dels att France Télécom hade dragit förmån av ett olagligt stöd, dels att detta stöd skulle betalas tillbaka.
Förstainstansrätten ogillade genom den överklagade domen Republiken Frankrikes och France Télécoms talan såvitt avser samtliga
grunder.

Parternas yrkanden
France Télécom har yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen,
–        slutligt avgöra målet i enlighet med artikel 61 i domstolens stadga och bifalla de yrkanden som France Télécom framställde
i första instans,
–        i andra hand återförvisa målet till tribunalen, samt
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Republiken Frankrike har yrkat att domstolen ska
–        upphäva den överklagade domen,
–        slutligt avgöra målet i enlighet med artikel 61 i domstolens stadga,
–        bifalla de yrkanden som France Télécom och Republiken Frankrike framställde i första instans,
–        i andra hand återförvisa målet till tribunalen, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att överklagandet ska ogillas och att France Télécom ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

Prövning av överklagandet
France Télécom har till stöd för sitt överklagande åberopat fem grunder. Som första grund har bolaget gjort gällande att förstainstansrätten
har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att kvalificera den särskilda skatteordningen som statligt stöd,
trots att frågan huruvida France Télécom beviljats en förmån berodde på faktorer som var externa i förhållande till denna
ordning. Den andra grunden avser att förstainstansrätten har missuppfattat begreppet statligt stöd i den mån kommissionen
har underlåtit att beakta den allmänna skatteordning som tillämpats på France Télécom under åren 1991 till 2002. Genom den
tredje grunden har bolaget gjort gällande att principen om berättigade förväntningar har åsidosatts. Såvitt avser den fjärde
grunden har France Télécom anfört att den överklagade domen är bristfälligt motiverad vad gäller preskriptionsprincipen, medan
den femte grunden avser felaktig rättstillämpning och bristfällig motivering vad gäller rättssäkerhetsprincipen.

Den första grunden: Förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att kvalificera den särskilda
skatteordningen som statligt stöd, trots att frågan huruvida France Télécom beviljats en förmån berodde på faktorer som är
externa i förhållande till denna ordning
Parternas argument
France Télécom har gjort gällande att förekomsten av en eventuell ekonomisk förmån till dess fördel i förhållande till den
situation som gäller enligt allmänna bestämmelser beror på ett antal parametrar, till exempel de olika skattesatser för företagsskatten
som tillämpas i olika franska kommuner där beskattningsbara aktier innehas, samt deras geografiska belägenhet. Den undantagsordning
som tillämpades på France Télécom från och med år 1994 kunde följaktligen inte vara förmånlig i sig. Förstainstansrätten borde
därför inte ha godtagit att den ifrågavarande skatteordningen kvalificerades som statligt stöd.
France Télécom anser att förstainstansrätten gjorde en felaktig tolkning av begreppet statligt stöd genom att i punkt 323
i den överklagade domen fastställa att förekomsten av en eventuell förmån inte berodde på den ifrågavarande skatteordningens
egen beskaffenhet, utan på faktorer som var externa i förhållande till denna ordning, vilkas följder enbart kunde bedömas
i efterhand. De förmånliga eller oförmånliga efterverkningarna av dessa faktorer innebär inte att en åtgärd som vid åtgärdens
vidtagande inte hade karaktären av statligt stöd därefter tillskrivs denna egenskap.
Republiken Frankrike har anfört att en skatterättslig undantagsordning i sig inte kan anses utgöra statligt stöd. En sådan
ordning innebär nämligen inte nödvändigtvis en selektiv förmån för de berörda företagen.
Kommissionen har anfört att denna grund inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den inte har åberopats i första instans.
Kommissionen har även gjort gällande att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund. Den exakta skattenivån till
följd av undantagsordningen kunde nämligen inte fastställas i förväg för varje år. Denna ordning borde emellertid ha medfört
en skattelättnad i förhållande till den ordning som gällde genom tillämpning av allmänna bestämmelser om företagsskatt.
Kommissionen har dessutom anfört att bedömningen av statliga stöd ofta innebär att omständigheter som uppkommit efter vidtagandet
av den ifrågavarande åtgärden måste beaktas för att det ska bli möjligt att avgöra huruvida denna åtgärd har realiserats och
kunna kvantifiera den i syfte att återkräva den erhållna förmånen.
Domstolens bedömning
Kommissionen har bestritt att den första grunden kan tas upp till sakprövning. Domstolen finner emellertid att denna grund,
som omfattas av resonemanget gällande förekomsten av statligt stöd, har åberopats i målet vid förstainstansrätten, nämligen
inom ramen för den första och den andra grunden.
Vad gäller bedömningen av huruvida överklagandet kan vinna bifall såvitt avser denna grund, ska det framhållas att begreppet
statligt stöd enligt fast rättspraxis är mer allmänt än begreppet subvention. Det omfattar inte enbart konkreta förmåner utan
även ingripanden som på olika sätt minskar de kostnader som normalt belastar ett företags budget och som därigenom, utan att
det är fråga om subventioner i strikt bemärkelse, är av samma beskaffenhet och har identiska effekter (se dom av den 8 september 2011
i de förenade målen C‑78/08–C‑80/08, Paint Graphos m.fl., REU 2011, s. I‑0000, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
Det ska även erinras om att begreppet förmån – som innefattas i kvalificeringen av en åtgärd som statligt stöd – är av objektiv
beskaffenhet och ska bedömas oberoende av vilka ändamål den ifrågavarande åtgärdens upphovsmän eftersträvade. Arten av de
syften som eftersträvas genom de statliga åtgärderna och motiveringen av desamma saknar således all betydelse för bedömningen
av huruvida de utgör statligt stöd. Enligt fast rättspraxis görs det enligt artikel 87.1 EG nämligen inte någon uppdelning
efter skälen för eller målen med de statliga ingripandena, utan de definieras i förhållande till verkningarna (se dom av den
13 februari 2003 i mål C‑409/00, Spanien mot kommissionen, REG 2003, s. I‑1487, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
Vad beträffar förevarande fall kan det konstateras att den skatteordning som tillämpades på France Télécom under den andra
av de ifrågavarande perioderna, nämligen under åren 1994 till 2002, var ett undantag i förhållande till den allmänna beskattningsordningen.
Bolaget beviljades särskild skattebehandling på nationell nivå, vilken karakteriserades av att företagsskatt beräknades enligt
ett viktat medelvärde i förhållande till de olika skattesatser som tillämpades inom de lokala enheterna, medan de skattesatser
som tillämpades på andra företag var de som fastställts årligen av dessa enheter. Dessutom tillämpades endast en skattesats
för företagsskatt på France Télécom vid dess huvudsakliga driftställe, medan olika skattesatser som fastställts av de lokala
enheterna tillämpades på andra företag där de har sina driftställen. France Télécom beviljades även en skattesats på 1,9 procent
i stället för de 8 procent som tillämpades på andra företags driftkostnader.
France Télécom har anfört att förstainstansrätten vid prövningen av den ifrågavarande skatteordningen borde ha beaktat ett
antal olika parametrar och externa faktorer. Beträffande detta argument, ska det påpekas att även om kommissionen med hänsyn
till skatteordningens beskaffenhet inte i förväg och för varje beskattningsförfarande kunde avgöra den exakta beskattningsnivån
som ordningen skulle ge upphov till, får det ändå anses utrett att den kunde medföra och – såsom framgår av skäl 59 i det
omtvistade beslutet och punkt 225 i den överklagade domen – faktiskt har medfört en skattelättnad för France Télécom vad avser
den företagsskatt som bolaget ålades i förhållande till den skatt som skulle ha blivit resultatet av den allmänna företagsskatteordningen.
Oberoende av den företagsskattesats som de lokala enheterna fastställt har France Télécom i detta avseende under alla omständigheter
åtnjutit en skattelättnad vad beträffar driftkostnaderna.
Förstainstansrätten hade under dessa omständigheter fog för sin bedömning, i punkt 323 i den överklagade domen, att frågan
huruvida statligt stöd förelåg berodde på ”omständigheter som ligger utanför den särskilda skatteordningen”, såsom den omständigheten
att företagsskatten utgår årligen och de skattesatsnivåer som för varje år genom omröstning fastställs av de lokala enheter
där France Télécom var etablerat.
Till skillnad från det som France Télécom och Republiken Frankrike har hävdat, utgör sådana omständigheter inget hinder för
att den särskilda skatteordningen redan vid dess antagande kan anses vara statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1
EG. Det ska nämligen göras åtskillnad mellan antagandet av en stödordning, i förevarande fall den särskilda skatteordningen,
och beviljandet av årligt stöd till France Télécom på grundval av denna stödordning och vars exakta belopp berodde på vissa
externa faktorer.
Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 59 i sitt förslag till avgörande, är det i förevarande fall fråga om en blandad
beskattningsmodell i vilken fördelen avser dels en fast del som är knuten till den särskild skatteordning som tillämpades
på France Télécom i förhållande till den allmänna skattelagstiftningen, dels en rörlig del beroende på de faktiska omständigheterna,
det vill säga bestämmandet av platsen för lokaler eller mark i olika kommuner samt den skattesats som är tillämplig i de aktuella
lokala enheterna.
Denna särskilda skatteordning kan, på grund av sin beskaffenhet såsom den beskrivs i punkt 18 i denna dom, medföra en skattelättnad
till France Télécoms fördel jämfört med den ordning som skulle ha tillämpats på bolaget om det var skyldigt att erlägga företagsskatt
enligt den allmänna skattelagstiftningen.
Den omständigheten att France Télécom faktiskt beviljats en skattelättnad från år 1994 vad avser företagsskatten har ett direkt
samband med beskaffenheten av den skatterättsliga undantagsordning som har tillämpats på bolaget, även om det belopp som bolaget
sparat genom det årliga stödet på grundval av denna ordning berodde på externa faktorer.
Det framgår för övrigt av systematiken i den överklagade domen att punkt 323 däri (avseende omständigheter som ligger utanför
den särskilda skatteordningen) endast gäller årliga stöd som beviljats France Télécom på grundval den särskilda skatteordningen.
Denna punkt ingår nämligen i prövningen av grunden avseende preskriptionsfristen för kommissionens befogenhet att återkräva
olagligt beviljade stöd. Den bedömning som tribunalen gjort vad avser en sådan grund kan endast gälla stöd som faktiskt uppburits
och kan följaktligen endast avse de stöd som France Télécom uppburit på grundval av den särskilda skatteordningen.
Av ovanstående överväganden framgår att förstainstansrätten inte har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom
att bedöma att den särskilda skatteordningen medförde en förmån för France Télécom i den mening som avses i artikel 87.1 EG,
även om det exakta belopp som stödet enligt denna skatteordning uppgick till måste fastställas med hänsyn till vissa externa
faktorer i förhållande till denna ordning.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.

Den andra grunden: Förstainstansrätten har missuppfattat begreppet statligt stöd i den mån kommissionen har underlåtit att
beakta den allmänna skatteordning som tillämpades på France Télécom under åren 1991 till 2002
Den andra grund som France Télécom har åberopat till stöd för sitt överklagande innehåller tre delar. Domstolen ska först
pröva den andra delgrunden som avser en felaktig tolkning av det omtvistade beslutet. Därefter ska den första och den tredje
delgrunden prövas tillsammans, eftersom det finns ett direkt samband dem emellan.
Den andra delgrunden: Förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att göra en felaktig
tolkning av det omtvistade beslutet och ersätta kommissionens motivering med sin egen
–       Parternas argument
France Télécom har anfört att förstainstansrätten har tolkat det omtvistade beslutet på ett felaktigt sätt genom att komma
fram till att kommissionen hade ansett att det ifrågavarande stödet inte utgjordes av de särskilda skatterättsliga bestämmelser
som tillämpades på bolaget, utan av den årliga underbeskattning som konstaterades till följd av mellanskillnaden av de belopp
bolaget var skyldig att betala och den företagsskatt som skulle erläggas genom tillämpning av den allmänna skattelagstiftningen.
Förstainstansrätten ersatte således motiveringen i det omtvistade beslutet med sin egen. France Télécom har även anfört att
en sådan tolkning står i strid med artikeldelen i det omtvistade beslutet, där det anges att det ifrågavarande stödet består
av den företagsskatteordning som tillämpades på bolaget under perioden från den 1 januari 1994 till den 31 december 2002.
Grunden för kommissionens beslut var således inte att underbeskattningen uppstod årligen från och med år 1994, utan andra
skäl av annan beskaffenhet.
Kommissionen har invänt att den tolkning som förstainstansrätten har gjort av det omtvistade beslutet i den överklagade domen
står i överensstämmelse med beslutets lydelse. Kommissionen har vidare förtydligat att det inte var nödvändigt att i det omtvistade
beslutets artikeldel upprepa att underbeskattningen utgjorde en förmån. Det stöd som France Télécom har åtnjutit, vilket bestod
av minskad företagsskatt för detta bolag åren 1994 till 2002, beviljades genom den företagsskatteordning som tillämpades på
detta bolag under denna period.
–       Domstolens bedömning
Förstainstansrätten har i punkt 201 i den överklagade domen prövat slutsatsen i det omtvistade beslutet att stödet bestod
av en underbeskattning som utgjordes av skillnaden mellan å ena sidan de skattebelopp som France Télécom skulle ha betalat
om bolaget hade varit skattskyldigt enligt allmänna bestämmelser och å andra sidan de belopp bolaget faktiskt har betalat
med stöd av den ifrågavarande skatteordningen. Förstainstansrätten har i punkterna 219–225 i den överklagade domen prövat
huruvida denna underbeskattning verkligen föreligger, utan att rättens bedömningar har bestritts av France Télécom.
Vad beträffar påståendet att förstainstansrätten skulle ha ersatt kommissionens motivering med sin egen, är det tillräckligt
att konstatera att rätten inte har gått utöver den erfordrade nivån för domstolsprövningen genom att ersätta kommissionens
motivering med sin egen. Den ifrågavarande underbeskattningen och det förhållandet att företagsskatten uppbars årligen enligt
den allmänna skattelagen (code général des impôts) utgjorde nämligen en integrerad del av kommissionens resonemang i det omtvistade
beslutet.
Det kan nämligen påpekas att det i skäl 42 i det omtvistade beslutet anges ”att skillnaden mellan den kommunala företagsskatt
som [France Télécom] faktiskt betalat och den som borde ha betalats enligt allmän skattelagstiftning från den 1 januari 1994
till den 1 januari 2003 utgör statligt stöd för det utgör en fördel som [France Télécom] beviljats genom resurser som annars
skulle ha förts upp i statens budget”. I skäl 49 i det omtvistade beslutet framhålls vidare det förhållandet att företagsskatten
uppbars årligen. Även skäl 25 i beslutet att inleda förfarandet, som skäl 15 i detsamma hänvisar till, innehåller en tydlig
hänvisning till detta förhållande.
Den tolkning förstainstansrätten kommer fram till, nämligen att det ifrågavarande stödet består av en underbeskattning som
är en följd av bestämmelserna om undantagsordningen, överensstämmer således med det omtvistade beslutets artikeldel. I denna
artikeldel förklaras den skatteordning som tillämpades på France Télécom åren 1994 till 2002 utgöra stöd som är oförenligt
med den gemensamma marknaden. Det är nämligen med stöd av denna undantagsordning som bolaget har undgått att betala den företagsskatt
som bolaget normalt sett var skyldigt att erlägga enligt allmän skattelagstiftning.

Den andra grundens andra del kan således inte godtas.
Den första och den tredje delgrunden: Förstainstansrätten har missuppfattat begreppet statligt stöd i den mån rätten har underlåtit
att göra en helhetsbedömning av den skatteordning som tillämpades på France Télécom
–       Parternas argument
France Télécom har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt skyldigheten att göra en helhetsbedömning av samtliga
bestämmelser som omfattas av undantagsordningen och som avviker från allmänna bestämmelser. För att kunna avgöra huruvida
det föreligger en förmån borde förstainstansrätten ha jämfört den skattskyldighet som följde av undantagsordningen med de
skattesatser som skulle ha tillämpats på bolaget om det var underställt den skatteordning som gällde enligt allmänna bestämmelser.
Förstainstansrätten har emellertid begränsat denna jämförelse till att endast avse perioden mellan år 1994 och år 2002, utan
att beakta den skattebörda som ålåg France Télécom under åren 1991–1993.
France Télécom anser att varken det förhållandet att skatten uppbars årligen eller att det fanns skillnader mellan de två
skatteperioderna kan motivera att prövningen endast skedde delvis och begränsades till den skatteordning som var tillämplig
från och med år 1994. Förstainstansrätten har sålunda felaktigt underlåtit att beakta den överbeskattning som schablonavgiften
innebar för bolaget under åren 1991–1993 i förhållande till den skatt det hade varit skyldigt att betala enligt den ordning
för företagsskatt som gällde enligt de allmänna bestämmelserna under samma år. Även om det antas att det förhållandet att
företagsskatten utgick årligen kan beaktas vid prövningen, borde förstainstansrätten ha medgett att detta bolag vid de första
beskattningsförfarandena enligt den allmänna skatterättsliga undantagsordningen hade överbeskattats, nämligen under åren 1991–1993.
France Télécom anser även att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkt 207
i den överklagade domen hänvisa till domstolens dom av den 15 december 2005 i mål C‑66/02, Italien mot kommissionen (REG 2005,
s. I‑10901). Förstainstansrätten har med stöd av denna dom felaktigt bedömt att France Télécom dragit förmån av minskade kostnader
under åren 1994–2002 och att denna förmån inte kunde kompenseras genom att en specifik pålaga ålades bolaget under åren 1991–1993.
Republiken Frankrike har likaledes gjort gällande att förstainstansrätten har missuppfattat begreppet förmån, eftersom förstainstansrätten
har tillämpat en restriktiv tolkning av det samband som måste finnas mellan de skattelättnader och pålagor som följer av den
ifrågavarande skatteordningen. Förstainstansrätten borde ha bedömt den undantagsordning som föreskrivs genom lag nr 90‑568
i dess helhet, inklusive de eventuella förmåner som beviljats France Télécom jämfört med de orimliga kostnader som enligt
allmänna bestämmelser har belastat detta bolag.
Kommissionen har anfört att det inte är möjligt att ”kompensera” ett stöd genom att åberopa pålagor av annat slag som saknar
samband med detta stöd. Denna begränsning gällde inte enbart statliga medel, utan även frågan avseende beviljade förmåner.
Det förhållandet att staten förlorar resurser kan inte undgå att kvalificeras som stöd med hänvisning till att det sker en
”kompensation” genom att andra belopp betalas in till staten till följd av andra ålägganden. Eftersom det inte föreligger
något tillräckligt samband mellan den skatteordning som tillämpades åren 1991–1993, och den som gällde från och med år 1994,
saknas det fog för den teori om kompensation som ligger till grund för France Télécoms resonemang.
–       Domstolens bedömning
Med hänsyn till parternas argument ska domstolen pröva huruvida förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning
i punkt 218 i den överklagade domen. I denna punkt 218 slog förstainstansrätten fast att det var riktigt av kommissionen att
i det omtvistade beslutet inte godta någon kompensation mellan de belopp som France Télécom erlagt i form av schablonavgift
från år 1991 till år 1993 och den underbeskattning som i förekommande fall följer av den särskilda skatteordningen för åren 1994
till 2002, för att avgöra om detta bolag har beviljats statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG.
Förstainstansrätten har i detta avseende medgett att kommissionen vid prövningen av huruvida en åtgärd kan utgöra statligt
stöd har befogenhet att beakta de specifika kostnader som kan urholka en förmån. Förstainstansrätten har emellertid i punkt 207
i den överklagade domen bedömt att en åtgärd inte kan undgå att kvalificeras som statligt stöd när mottagaren av detta åläggs
en specifik pålaga av annat slag, utan samband med det ifrågavarande stödet. Förstainstansrätten har gjort denna bedömning
med stöd av en korrekt tolkning av artikel 87.1 EG (se dom av den 2 juli 1974 i mål 173/73, Italien mot kommissionen, REG 1974,
s. 709, punkt 34; svensk specialutgåva, volym 2, s. 321), även om rätten i detta avseende felaktigt har hänvisat till domstolens
dom av den 15 december 2005 i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen.
Förstainstansrätten har således inte gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning i punkt 208 i den överklagade
domen. I denna punkt slog förstainstansrätten fast att frågan huruvida Republiken Frankrike och France Télécom kan vinna framgång
med argumentet att den överbeskattning som skulle ha belastat France Télécom åren 1991–1993, till följd av schablonavgiften,
kompenserar den underbeskattning som företaget varit föremål för från åren 1994–2002 ska bedömas utifrån de objektiva särdragen
för den schablonavgift som tillämpats åren 1991–1993 och utifrån frågan om den kan anses ha utgjort en pålaga som hör samman
med den förmån för France Télécom som i förekommande fall följt av den särskilda skatteordningen från och med år 1994.
Det kan härvid konstateras att den avgift som tillämpades på France Télécom mellan år 1991 och år 1993 präglades av andra
villkor än dem som tillämpades från år 1994 inom ramen för den särskilda skatteordningen. Grunden för de två skatteordningarna
består nämligen av skilda juridiska modeller och genomförandeparametrar.
Såsom framgår av skäl 17 i det omtvistade beslutet och av punkt 209 i den överklagade domen, var France Télécom enligt den
tillämpliga skatteordningen åren 1991–1993 nämligen inte underkastat någon annan skatt eller avgift än schablonavgiften. Avgiftens
belopp fastställdes inte enligt de villkor som gällde för fastställelse av företagsskatten, utan med hänvisning till den vinst
den berörda enheten genererat till staten under åren 1989 och 1990. Schablonavgiften var för övrigt av temporär beskaffenhet.
Enligt den särskilda skatteordning som tillämpades från och med år 1994 på obestämd tid, underkastades France Télécom däremot
samtliga skatter som föreskrevs i allmän skattelagstiftning. Bolaget var emellertid skyldigt att utge företagsskatt enligt
beräkningsmetoder som avvek från de allmänna bestämmelserna, vilket utgjorde den särskilda skatteordningen.
Under dessa omständigheter hade förstainstansrätten fog för sin bedömning i punkt 213 i den överklagade domen att schablonavgiften
inte kan anses vara en pålaga som är oupplösligt förbunden med införandet av den särskilda skatteordningen, utan snarare som
ett särskilt sätt att beskatta France Télécom för åren före år 1994. Såsom förstainstansrätten har framhållit i punkt 215
i den överklagade domen kan i vart fall inte den omständigheten i sig att både schablonavgiften och den särskilda skatteordningen
införts genom lag nr 90-568 visa att France Télécoms skyldighet att erlägga schablonavgiften åren 1991–1993 var oupplösligt
förbunden med införandet av den särskilda skatteordningen för åren efter år 1994.
Härav följer att förstainstansrätten inte gjorde någon felaktig rättstillämpning då den i punkt 218 i den överklagade domen
slog fast att det var riktigt av kommissionen att inte godta någon kompensation mellan de belopp som France Télécom erlagt
i form av schablonavgift från år 1991 till år 1993 och den underbeskattning som i förekommande fall följer av den särskilda
skatteordningen för åren 1994 till 2002.
Även om det antas att teorin om att den skatteordning som tillämpades på France Télécom bestod av två oskiljbara perioder,
varav den första medförde en överbeskattning och den andra en underbeskattning, var korrekt, är det utrett att en särskild
skatteordning från och med år 1994 föreskrevs genom lag nr 90-568 och utformades för obestämd tid. Denna lag innehöll emellertid
inte någon mekanism som möjliggjorde en kompensationsberäkning mellan de belopp som betalats i form av schablonavgift under
perioden 1990 –1993 och de belopp som betalades enligt den särskilda skatteordningen från och med år 1994. Lagen innebar således
inte att det var möjligt att bestämma den tidpunkt vid vilken överbeskattningen enligt den första skatteordningen borde ha
kompenserats genom tillämpning av den andra ordningen. Såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 100 i sitt förslag till
avgörande borde den aktuella överbeskattningens verkningar ha upphört vid en viss tidpunkt, vilket nödvändigtvis innebar att
France Télécom beviljades en förmån till följd av den särskilda skatteordningen.
Den andra grundens första och tredje del kan således inte godtas. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt
avser någon del av den andra grunden.

Den tredje grunden: Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Den tredje grunden som France Télécom har åberopat till stöd för sitt överklagande består av två delar.
Den första delen av den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning vid bedömningen av vilka omständigheter som innebär att
principen om skydd för berättigade förväntningar kan åberopas
–       Parternas argument
France Télécom har anfört att förstainstansrätten – när det gäller möjligheten att åberopa principen om skydd för berättigade
förväntningar – gjorde fel då den begränsade möjligheten att beakta vissa exceptionella omständigheter till att endast gälla
de fall då stödet har anmälts. Att det i förevarande fall endast i efterhand var möjligt att avgöra huruvida en förmån förelåg,
beroende på vissa faktorer som var externa i förhållande till den särskilda skatteordningen, utgör emellertid en sådan exceptionell
omständighet.
France Télécom har påpekat att förstainstansrätten varken har klargjort vilken rättsakt som borde ha anmälts eller vid vilken
tidpunkt denna anmälan borde ha skett. Om förmånen motsvarades av en underbeskattning som uppkom varje beskattningsår, vore
det nämligen omöjligt att i förväg fastställa att anmälningsplikt förelåg före genomförandet av den ifrågavarande skatteordningen.
France Télécom har även anfört att förstainstansrätten har bortsett från det förhållandet att den nationella lagstiftarens
avsikter var en av de omständigheter som måste beaktas vid bedömningen av huruvida bolaget kunde ha berättigade förväntningar
på att den ifrågavarande skatteåtgärden var förenlig med gällande regler om statligt stöd.
Kommissionen har erinrat om att företag som mottar stöd i princip endast kan ha berättigade förväntningar på att detta är
lagligt om det beviljas i enlighet med det förfarande som föreskrivs i EG‑fördraget.
Kommissionen har gjort gällande att den särskilda skatteordning som tillämpades på France Télécom under åren 1994–2002 var
en selektiv undantagsordning som staten var ansvarig för och som tillämpades på ett företag vars verksamhet skedde inom en
marknad öppen för konkurrens och handel mellan medlemsstaterna. De nationella myndigheterna borde således ha anmält den särskilda
ordning för företagsskatt som tillämpades på detta bolag innan denna skatt utgick.
–       Domstolens bedömning
Det ska inledningsvis erinras om att anmälningsplikten utgör en avgörande del av det kontrollsystem som genom fördraget inrättats
för statligt stöd. Medlemsstaterna är enligt detta system skyldiga att underrätta kommissionen om alla planer på att vidta
eller ändra stödåtgärder i den mening som avses i artikel 87.1 EG, och att enligt artikel 88.3 EG inte genomföra en sådan
åtgärd förrän kommissionen har antagit ett slutligt beslut vad avser åtgärden.
Med hänsyn till den tvingande arten av kommissionens kontroll av statligt stöd, kan de företag som mottar stöd i princip endast
hysa berättigade förväntningar på att ett stöd är tillåtet om det har lämnats med iakttagande av det förfarande som föreskrivs
i artikel 88 EG. Vidare ska en omdömesgill näringsidkare i normalfallet kunna avgöra om detta förfarande har iakttagits. Om
ett stöd har genomförts utan att det dessförinnan anmälts till kommissionen, och det således är rättsstridigt enligt artikel 88.3
EG, kan mottagaren av stödet vid detta tillfälle inte ha berättigade förväntningar på att stödet är rättsenligt (se dom av
den 11 november 2004 i de förenade målen C‑183/02 P och C‑187/02 P, Demesa och Territorio Histórico de Álava mot kommissionen,
REG 2004, s. I‑10609, punkterna 44 och 45 samt där angiven rättspraxis).
Domstolen har dessutom slagit fast att en eventuell passivitet från kommissionens sida saknar betydelse när en stödordning
inte har anmälts till denna institution (se domen i de ovannämnda förenade målen Demesa och Territorio Histórico de Álava
mot kommissionen, punkt 52).
I förevarande mål är det utrett att den ifrågavarande skatteordningen som inrättats genom lag nr 90-568 inte har anmälts till
kommissionen.
Såvitt avser France Télécoms påstående att någon anmälningsplikt inte förelåg eftersom förmånen inte var fastställd, påpekar
domstolen följande. Varken den ifrågavarande skatteordningens påstådda komplexitet eller stödåtgärdens periodiska beskaffenhet
kan frita medlemsstaten från dess anmälningsplikt eller skapa några som helst berättigade förväntningar hos stödmottagaren.
Vad sedan beträffar frågan angående relevansen av exceptionella omständigheter som, oberoende av övervägandena i ovanstående
punkt, kan skapa berättigade förväntningar på att ett stöd är tillåtet, konstaterar domstolen följande. Den bedömning som
förstainstansrätten har gjort i punkterna 263–269 i den överklagade domen, vid den fördjupade prövningen av samtliga av de
argument som åberopats i detta hänseende, innebär inte någon felaktig rättstillämpning.
Förstainstansrätten hade följaktligen fog för sin bedömning i punkt 270 i den överklagade domen att Republiken Frankrike och
France Télécom inte hade visat att det förelåg några exceptionella omständigheter som berättigar dem att åberopa principen
om skydd för berättigade förväntningar.
Domstolen kan således inte godta den första delen av den tredje grunden.
Den andra delen av den tredje grunden: Felaktig rättstillämpning vid bedömningen av de rättsliga följderna av ett annat beslut
som kommissionen har antagit om statligt stöd
–       Parternas argument
France Télécom anser att förstainstansrätten har tolkat de rättsliga följderna av det beslut som kommissionen antog den 8 februari 1995
om det franska postverket La Poste (EGT C 262 s. 11) (nedan kallat beslutet om La Poste) på ett felaktigt sätt.
France Télécom har anfört att detta beslut utgör ett positivt förvaltningsbeslut som medför rättsliga följder och skapar berättigade
förväntningar på att den ifrågavarande skatteordningen är förenlig med reglerna om statligt stöd.
Kommissionen har påpekat att eftersom den särskilda skatteordningen utgjorde en beskattningsmodell för företagsskatt som avvek
från allmänna bestämmelser, kunde ordningen innebära att en ekonomisk förmån tillföll France Télécom. Med hänsyn till skatteordningens
beskaffenhet borde en anmälan ha ingetts senast vid den tidpunkt då den företagsskatt som bolaget var skyldigt att betala
för år 1994 kunde uppbäras.
Kommissionen anser att ett annat granskningsförfarande för statligt stöd inte kan skapa berättigade förväntningar hos France
Télécom vad beträffar den särskilda skatteordning som har beviljats bolaget.
–       Domstolens bedömning
Såsom har angetts i punkterna 59 och 60 i denna dom kan stödmottagaren i princip inte åberopa principen om skydd för berättigade
förväntningar när det ifrågavarande stödet inte har anmälts till kommissionen.
Vad beträffar resonemanget avseende beslutet om La Poste, kan det påpekas att detta beslut inte innehåller någon bedömning
av den undantagsordning för företagsskatt som tillämpades på France Télécom. Förstainstansrätten kunde under dessa omständigheter
endast, i punkt 266 i den överklagade domen, konstatera att kommissionen inte på något sätt hade tagit ställning till den
särskilda skatteordningen och därmed inte uttalat sig angående frågan huruvida denna ordning utgjorde ett stöd.
Vad beträffar argumentet att France Télécom kunde tolka det sammanhang där beslutet om La Poste hade antagits som ett ställningstagande
från kommissionens sida avseende den ifrågavarande skatteordningen, kan det konstateras att förstainstansrätten inte gjorde
någon felaktig rättstillämpning i punkterna 265–269 i den överklagade domen, då den fann att detta argument inte kunde godtas.
Förstainstansrätten hade således fog för sin bedömning att beslutet om La Poste inte i någon del kunde ge upphov till berättigade
förväntningar hos France Télécom på att den ifrågavarande skatteordningen var förenlig med reglerna om statligt stöd. Den
andra delen av den tredje grunden kan därför inte godtas.
Överklagandet kan mot bakgrund av ovanstående överväganden inte vinna bifall såvitt avser någon del av den tredje grunden.

Den fjärde grunden: Den överklagade domens bristfälliga motivering vid bedömningen av argumenten om preskriptionsfristen
Parternas argument
France Télécom har erinrat om att de franska myndigheterna under det administrativa förfarandet förklarade att den eventuella
underbeskattningen under åren 1994–2002 i vart fall inte kunde bli föremål för ett återkrav, eftersom den ifrågavarande skatteordningen
hade inrättats för mer än tio år sedan. I artikel 15 i förordning nr 659/1999 föreskrivs nämligen att en preskriptionstid
på tio år ska gälla för kommissionens befogenheter att återkräva stöd.
France Télécom anser att förstainstansrätten inte har uttalat sig angående preskriptionsprincipen som åberopades i målet.
I stället har förstainstansrätten i detta avseende ersatt motiveringen i det omtvistade beslutet med sin egen bedömning. I
den överklagade domen anges dessutom inte vilken bindande rättsakt som utgör startpunkten för preskriptionsfristen. Den rättsakt
som medfört att fristen började löpa borde anses vara lag nr 90-568.
Republiken Frankrike har påpekat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att bedöma
att stödets preskriptionsfrist inte kunde börja löpa innan år 1994. Själva medgivandet av att den skatterättsliga undantagsordningen
utgjorde statligt stöd innebär i sig att den enda bindande rättsakt som kan identifieras som startpunkten för preskriptionsfristen
avseende den ifrågavarande åtgärden är lag nr 90-568 som trädde i kraft den 2 juli 1990. Kommissionen beslutade att inleda
det preliminära granskningsförfarandet avseende den särskilda skatteordningen som tillämpades på France Télécom genom att
den 28 juni 2001 lämna en begäran om upplysningar till de franska myndigheterna. Vid denna tidpunkt hade emellertid preskriptionsfristen
avseende återkravsskyldigheten löpt ut.
Kommissionen har understrukit att förstainstansrätten endast var skyldig att pröva frågan huruvida det stöd som beviljats
France Télécom genom den särskilda ordningen för företagsskatt som tillämpades från och med år 1994 hade preskriberats. Invändningen
att förstainstansrätten ersatt motiveringen i det omtvistade beslutet med sin egen bedömning kan således inte godtas.
Kommissionen har vidare förklarat att preskriptionsreglerna om statligt stöd gäller återkrav av sådant stöd. Det är emellertid
endast möjligt att återkräva ett stöd när beloppet för det är fastställbart. Vad beträffar den ifrågavarande skatteordningen
kunde förmånen endast fastställas i efterhand på årlig basis.
Domstolens bedömning
När det gäller preskriptionsprincipen kan det inledningsvis erinras om att en preskriptionstid på tio år enligt artikel 15.1
i förordning nr 659/1999 ska gälla för kommissionens befogenheter att återkräva stöd. Av punkt 2 i samma artikel framgår att
preskriptionstiden ska börja först den dag då det olagliga stödet beviljas mottagaren. Den avgörande omständigheten för att
fastställa preskriptionstiden i den mening som avses i artikel 15 är således tidpunkten då stödet verkligen beviljades.
Av artikel 15.2 framgår att det i denna bestämmelse, för att fastställa det datum då preskriptionsfristen börjar löpa, hänvisas
till den tidpunkt då stödmottagaren beviljades stödet och inte tidpunkten för antagandet av en stödordning.
Det ska i detta hänseende påpekas att fastställandet av den tidpunkt när ett stöd beviljades kan variera beroende på det ifrågavarande
stödets beskaffenhet. När en flerårig stödordning innebär periodiska utbetalningar eller beviljanden av förmåner, kan tidpunkten
för antagandet av en rättsakt som utgör stödets lagliga grund och den tidpunkt då företagen verkligen erhåller förmånen skiljas
åt av en betydande tidsperiod. I en sådan situation måste stödet – vid beräkningen av preskriptionstiden – anses ha beviljats
stödmottagaren först vid den tidpunkt då denna verkligen beviljades stödet.
Det ska härvid erinras om att kommissionen i skäl 49 i det omtvistade beslutet preciserade att preskriptionsfristen började
löpa varje år vid den tidpunkt då France Télécoms skyldighet att erlägga företagsskatt uppkom.
Såsom framgår av punkt 320 i den överklagade domen börjar preskriptionsfristen löpa när förmånen verkligen kan anses beviljad,
i förevarande fall årligen, så att beräkningen av preskriptionstiden kan bero på hur förmånen identifieras.
Eftersom fastställandet av stödet i förevarande fall berodde på de olika skattesatser som tillämpades i varje kommun där France
Télécom hade driftställen, har förstainstansrätten gjort en bedömning, i punkt 323 i den överklagade domen, av företagsskattens
årlighet och följderna därav.
Förstainstansrätten hade således fog för sin slutsats, i punkt 324 i den överklagade domen, att det ifrågavarande stödet –
på grund av att företagsskatten uppbars årligen – inte kan anses ha beviljats före år 1994, eftersom det var under detta år som
bindande rättsakter antogs utifrån vilka det för första gången kunnat konstateras en underbeskattning.
Att förstainstansrättens tillvägagångssätt är korrekt bekräftas vidare av ordalydelsen i artikel 15.1 i förordning nr 659/1999,
där det föreskrivs att det är för kommissionens befogenheter att återkräva stöd som preskriptionstiden gäller.
Vad slutligen beträffar argumentet att förstainstansrätten har åsidosatt motiveringsskyldigheten när det gäller preskriptionsprincipen,
framgår det av fast rättspraxis att förstainstansrätten inte är skyldig att lämna en uttömmande redogörelse för vart och ett
av de resonemang som parterna i tvisten fört. Motiveringen kan således vara underförstådd, under förutsättning att de som
berörs kan få kännedom om skälen för de ifrågavarande åtgärderna och att den behöriga domstolen ges möjlighet att utföra sin
prövning (se dom av den 21 september 2006 i mål C‑105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied mot kommissionen, REG 2006, s. I‑8725, punkt 72, och av den 8 februari 2007 i mål C‑3/06 P, Groupe Danone mot kommissionen,
REG 2007, s. I‑1331, punkt 46).
Förstainstansrätten har i detta avseende utvecklat sin bedömning, i punkterna 323 och 324 i den överklagade domen, av företagsskatteordningens
beskaffenhet för att, i punkt 325, komma fram till slutsatsen att den preskriptionstid som föreskrivs i artikel 15 i förordning
nr 659/1999 inte hade löpt ut den 28 juni 2001, då en begäran om upplysningar lämnades till Republiken Frankrike.
Under dessa omständigheter kan förstainstansrätten anses ha bemött de argument som France Télécom har åberopat avseende preskriptionstiden
i tillräcklig utsträckning. Förstainstansrätten har därmed inte åsidosatt den motiveringsskyldighet som följer av ovan i punkt 88
angiven rättspraxis.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts kan överklagandet således inte bifallas på den fjärde grunden.

Den femte grunden: Felaktig rättstillämpning och bristfällig motivering av den överklagade domen vid bedömningen av argumentet
att rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts
Den femte grunden som France Télécom har åberopat till stöd för sitt överklagande innehåller två delar.
Parternas argument
–       Den första delen av den femte grunden: Bristfällig motivering och felaktig rättstillämpning på grund av att det stödbelopp
som ska återkrävas omöjligen kan fastställas
France Télécom anser att förstainstansrätten inte har bemött argumentet att kommissionen, vid granskningen av en förmån vars
egentliga belopp omöjligen kan fastställas, är förhindrad att återkräva en sådan förmån.
Enligt bolaget har förstainstansrätten därför åsidosatt rättssäkerhetsprincipen, eftersom det belopp som ska återkrävas förblir
hypotetiskt och beräkningen av det återkrävbara stödet inte får baseras på ungefärliga uppskattningar.
–       Den andra delen av den femte grunden: Bristfällig motivering och felaktig rättstillämpning vid bedömningen av metoderna för
att beräkna stödet
France Télécom anser att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att, i punkterna 297
och 305 i den överklagade domen, slå fast att kommissionen hade fog för att fastställa en intervall för det återkrävbara stödbeloppet
på grundval av de ungefärliga uppskattningar som franska myndigheter hade tillhandahållit samt att det inte styrkts att kommissionen
åsidosatt rättssäkerhetsprincipen.
France Télécom har påpekat att de ifrågavarande uppskattningarna inte hade tillhandahållits av de franska myndigheterna för
att fastställa underbeskattningens verkliga omfattning under åren 1994–2002. Beräkningarna hade i stället ingetts för att
bevisa att en eventuell underbeskattning av bolaget under denna period kompenserades av en överbeskattning under de första
åren av den skatterättsliga undantagsordningen, nämligen under åren 1991–1993.
Kommissionen har till bestridande av de två delarna i den femte grunden gjort gällande att utgångspunkten för förstainstansrättens
överväganden gällande rättssäkerhetsprincipen endast är vissa slutsatser som förekommer i domstolens dom av den 18 oktober 2007
i mål C‑441/06, kommissionen mot Frankrike (REG 2007, s. I‑8887).
Kommissionen anser således att förstainstansrätten på ett lämpligt sätt har motiverat sin slutsats att France Télécom saknar
grund för sitt påstående att rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts, redan på den grunden att beloppet för det ifrågavarande
stödet måste fastställas för att det ska kunna återkrävas.
Domstolens bedömning
De två delarna av den femte grunden ska, med hänsyn till den anknytning som föreligger dem emellan, prövas tillsammans.
Det ska erinras om att rättssäkerhetsprincipen, som utgör en del av unionsrättens allmänna principer, kräver att rättsreglerna
är klara och precisa samt förutsägbara vad avser vilka följder de kan få, så att berörda parter kan förstå de situationer
och rättsförhållanden som omfattas av unionens rättsordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 februari 1996
i mål C‑63/93, Duff m.fl., REG 1996, s. I‑569, punkt 20, av den 7 juni 2007 i mål C‑76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals
mot kommissionen, REG 2007, s I‑4405, punkt 79, samt av den 18 november 2008 i mål C‑158/07, Förster, REG 2008, s. I‑8507,
punkt 67).
Vad beträffar de argument som har åberopats till stöd för den femte grunden kan det påpekas att förstainstansrätten, i punkt 301
i den överklagade domen, har angett att stödbeloppet, enligt kommissionens uppskattningar, borde uppgå till mellan 798 miljoner
och 1,14 miljarder euro. Eftersom dessa sifferuppgifter utgör den intervall inom vilken det slutliga beloppet bör fastställas
har förstainstansrätten, med hänvisning till bland annat punkterna 31–40 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike,
bedömt att det omtvistade beslutet innehöll tillräckliga anvisningar för att detta belopp, utan betydande svårigheter, skulle
kunna fastställas.
Domstolen har dessutom, i punkt 29 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, slagit fast att det inte i någon
unionsrättslig bestämmelse föreskrivs att kommissionen ska fastställa det exakta stödbelopp som ska återbetalas när den förordnar
om återkrav av ett stöd som har förklarats vara oförenligt med den gemensamma marknaden. Det är tillräckligt att kommissionens
beslut innehåller anvisningar som gör det möjligt för beslutets adressat att själv utan alltför stora svårigheter fastställa
detta belopp (se även dom av den 12 oktober 2000 i mål C‑480/98, Spanien mot kommissionen, REG 2000, s. I‑8717, punkt 25,
och av den 12 maj 2005 i mål C‑415/03, kommissionen mot Grekland, REG 2005, s. I‑3875, punkt 39).
Förstainstansrätten har således, i punkterna 302 och 303 i den överklagade domen, angett att denna intervall har fastställts
på grundval av de uppskattningar som de franska myndigheterna har tillhandahållit under det administrativa förfarandet, och
att kommissionen, med hänsyn till att dessa myndigheter inte exakt kunnat beräkna den förmån som enligt den ifrågavarande
skatteordningen tillföll France Télécom, hade fog för att förlita sig på de sålunda förmedlade uppgifterna.
Under dessa omständigheter hade förstainstansrätten fog för sin bedömning i punkt 305 i den överklagade domen att det omtvistade
beslutet inte innebar något åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
Av ovanstående överväganden följer att varken Republiken Frankrike eller France Télécom kunde åberopa rättssäkerhetsprincipen
för att förhindra återkrav av ett olagligt stöd (se dom av den 15 december 2005 i mål C‑148/04, Unicredito Italiano, REG 2005,
s. I‑11137, punkt 104).
Förstainstansrätten gjorde således en riktig bedömning då den kom fram till att det omtvistade beslutet inte var rättsstridigt
till följd av att endast en indikativ intervall angavs vad beträffar det återkrävbara stödbeloppet.
Det framgår för övrigt av punkterna 301–305 i den överklagade domen att denna inte är bristfälligt motiverad i den del där
förstainstansrätten prövade France Télécoms och Republiken Frankrikes grund avseende åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen.
Eftersom överklagandet inte heller kan vinna bifall såvitt avser France Télécoms femte grund, ska överklagandet ogillas i
sin helhet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 118, ska tappande part förpliktas
att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att France Télécom ska förpliktas att ersätta
rättegångskostnaderna. Eftersom bolaget har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas. Republiken Frankrike ska bära
sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
France Télécom SA ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Republiken Frankrike ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
1 Rättegångsspråk: franska