CELEX: 62013CJ0388
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2005/29/EZ
Nepoštena poslovna praksa
Pogrešna informacija koju je telekomunikacijski operater dao pretplatniku uzrokovavši mu dodatne troškove
Kvalifikacija ,zavaravajuće poslovne prakse’

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (
SL L 149, str. 22
.). (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (Mađarske agencije za zaštitu potrošača) i UPC Magyarország Kft. (u daljnjem tekstu: UPC) o pogrešnoj informaciji koju je UPC dao jednom od svojih pretplatnika, zbog čega je potonji snosio dodatne troškove.
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 5. do 9., 11. do 14., 18. i 22. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navodi se:
„(5)
[...] [p]repreke slobodnom prekograničnom kretanju usluga i robe te slobodi poslovnog nastana [...] trebalo [bi] ukloniti. Te se prepreke mogu ukloniti jedino tako da se na razini Zajednice ustanove jednoobrazna pravila koja utvrđuju visoku razinu zaštite potrošača, kao i tako da se razjasne određeni pravni koncepti na razini Zajednice, u mjeri koja je nužna za uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i zadovoljavanje zahtjeva pravne sigurnosti.
(6)
Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. [...]
(7)
Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačev[e] odluk[e] o transakcijama vezanim uz proizvode. [...]
(8)
Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču. Pri tome, ona također neizravno štiti legitimne poslovne subjekte od njihovih konkurenata na tržištu koji se ne ponašaju u skladu s pravilima ove Direktive te na taj način jamči pošteno tržišno natjecanje u područjima koja uređuje. [...]
(9)
Ova Direktiva ne dovodi u pitanje pojedinačnu praksu [pojedinačne tužbe] [podnesene od strane] onih kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta. Ne dovodi u pitanje ni pravila Zajednice i nacionalna pravila o ugovornom pravu [...]
[...]
(11)
Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...]
(12)
Usklađivanje će u znatnoj mjeri povećati pravnu sigurnost kako za potrošače, tako i za poslovne subjekte. Obje će se skupine moći oslanjati na jedinstven pravni okvir temeljen na jasno utvrđenim pravnim konceptima koji uređuju sve aspekte nepoštene poslovne prakse u cijeloj Europskoj uniji. [...]
(13)
[...] Stoga, jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom [...] trebala [bi se] jednako primjenjivati na nepoštenu poslovnu praksu […] koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja. Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa.
(14)
Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. [...]
[...]
(18)
[...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud [...]
[...]
(22)
Potrebno je da države članice utvrde sankcije za povredu odredaba ove Direktive i osiguraju provedbu tih sankcija. Sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“
Sukladno članku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi:
„Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.“
U članku 2. navedene direktive predviđa se:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe koje sežu izvan njezine trgovačke odnosno poslovne djelatnosti, obrta ili slobodnog zanimanja;
(b)
‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca;
(c)
,proizvod’ znači svu robu ili usluge [...]
(d)
‚poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču’ (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;
[...]
(h)
‚profesionalna pažnja’ znači standard posebne vještine i pažnje koja se u razumnoj mjeri očekuje u odnosu trgovca prema potrošačima, i to razmjerno [u skladu] s poštenom tržišnom praksom i/ili opć[im] načel[om] dobre vjere u području aktivnosti trgovca;
[...]“
Članak 3. navedene direktive određuje:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu [poslovnih subjekata] prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla [poslovne transakcije] u vezi s proizvodom.
2.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o […] učinku ugovora.
[...]“
Članak 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, naslovljen „Zabrana nepoštene poslovne prakse“, glasi kako slijedi:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
2.   Poslovna praksa je nepoštena:
(a)
ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje;
i
(b)
ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti [može narušiti] gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača.
[...]
4.   Nepoštenom poslovnom praksom smatra se posebno:
(a)
zavaravajuća poslovna praksa kako je određena u člancima 6. i 7.;
[...]
5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.“
Kao što je i vidljivo iz njihovih naslova, u člancima 6. i 7. te direktive definiraju se „zavaravajuće radnje“ i „zavaravajuća izostavljanja“.
Članak 6. stavak 1. navedene direktive propisuje:
„Poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije te je stoga neistinita ili ako na bilo koji način, uključujući sveukupno predstavljanje, zavarava ili je vjerojatno da će zavarati [može zavarati] prosječnog potrošača, čak i ako je informacija činjenično točna, i to u odnosu na jedan ili više sljedećih čimbenika, te ako u bilo kojem od spomenutih slučajeva potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti [ga može navesti] da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio:
(a)
postojanje ili priroda proizvoda;
(b)
glavna obilježja proizvoda kao što su njegova raspoloživost, pogodnosti, rizici, izvedba, sastav, pripadajući pribor, poslijeprodajne usluge za korisnike [i postupanje po pritužbama], metoda i datum proizvodnje odnosno nabave, isporuka, spremnost za uporabu, korištenje, količina, specifikacija, zemljopisno odnosno trgovačko podrijetlo, rezultati koji se očekuju od njegove uporabe odnosno rezultati i materijalna obilježja testova ili kontrola provedenih na proizvodu;
(c)
mjera u kojoj je trgovac preuzeo obveze [...]
(d)
cijena ili način na koji je cijena izračunana, odnosno postojanje posebne cjenovne prednosti;
[...]
(g)
prava potrošača [...]“
Prema članku 11. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi:
„1.   Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.
Takva sredstva uključuju pravne odredbe prema kojima osobe odnosno organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju zakoniti [opravdani] interes u borbi protiv nepoštene poslovne prakse, uključujući i konkurente na tržištu, mogu:
a)
iskoristiti pravno sredstvo protiv takve nepoštene poslovne prakse;
i/ili
b)
iznijeti takvu nepoštenu poslovnu praksu pred upravno tijelo nadležno bilo za odlučivanje o pritužbama ili za pokretanje primjerenog pravnog postupka.
[...]
2.   Prema pravnim odredbama iz stavka 1. države članice sudovima odnosno upravnim tijelima dodjeljuju ovlasti koje im, u slučajevima kada takve mjere smatraju nužnima uzimajući u obzir sve uključene interese, a posebno javni interes, omogućuju sljedeće:
(a)
da daju nalog za prestanak nepoštene poslovne prakse, odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za nalog za njezin prestanak;
ili
(b)
ako nepoštena poslovna praksa još nije provedena, ali je njezina provedba neminovna, da daju nalog za zabranu te prakse odnosno pokrenu primjeren pravni postupak za njezinu zabranu,
čak i bez dokaza stvarnog gubitka ili štete odnosno namjere ili nepažnje na strani trgovca.
[...]“
Članak 13. navedene direktive propisuje:
„Države članice utvrđuju sankcije za povredu nacionalnih odredaba usvojenih u primjeni ove Direktive i poduzimaju sve mjere nužne za njihovu provedbu. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. Te su sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.“
Mađarsko pravo
Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi prenesena je u mađarsko pravo Zakonom br. XLVII iz 2008. o zabrani nepoštene poslovne prakse prema potrošačima.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Iz odluke kojom je upućen zahtjev razvidno je da je L. I. Szabó, kao privatna osoba koja je dugo vremena bila pretplatnik UPC‑a, pružatelja usluga kabelske televizije, želeći prekinuti ugovorni odnos s tim društvom zatražio tijekom travnja 2010. da mu potonje društvo navede na koje se razdoblje točno odnosi račun izdan mu tijekom 2010. godine s obzirom na to da račun nije sadržavao spomenuto navedeno razdoblje.
UPC je podnositelju zahtjeva odgovorio da se potonji godišnji račun odnosio na „razdoblje od 11. siječnja 2010. do 10. veljače 2011.“.
Želeći da se prestanak pretplate koju je bio ugovorio s UPC‑om podudara sa zadnjim danom već podmirenih pruženih usluga, L. I. Szabó je zatražio raskid predmetnog ugovora s učinkom od 10. veljače 2011.
Pružanje usluga prekinuto je tek 14. veljače 2011., a podnositelj zahtjeva je 12. ožujka 2011. od UPC‑a primio ispravu kojom se od njega tražilo da plati iznos od 5243 mađarskih forinti (HUF) na ime zaostalih plaćanja zaključno do 14. veljače 2011.
L. I. Szabó podnio je prigovor pred Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelősége (Inspektorat za zaštitu potrošača pri Uredu državne uprave u Budimpešti) tvrdeći da je dobio pogrešnu informaciju slijedom koje je trebao platiti dodatni iznos od 5243 HUF, s obzirom na to da je morao snositi troškove pretplate za isto razdoblje kod dvaju različitih pružatelja usluga, dok je pružena usluga bila takve naravi da je nije bilo moguće istovremeno primiti od dva pružatelja usluga.
Odlukom od 11. srpnja 2011. spomenuto tijelo naložilo je UPC‑u plaćanje novčane kazne u iznosu od 25.000 HUF zbog nepoštene poslovne prakse na temelju Zakona br. XLVII iz 2008. o zabrani nepoštene poslovne prakse prema potrošačima. Tu odluku potvrdio je 10. listopada 2011. Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság, kao drugostupanjsko tijelo, smatrajući da dostavljanje pogrešne informacije samo po sebi predstavlja povredu dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom, bez potrebe posebnog ispitivanja pitanja povrede te dužnosti u konkretnom slučaju.
U postupku koji je pokrenuo UPC, Fővárosi Törvényszék (sud u Budimpešti) preinačio je odluku spomenutog državnog tijela od 10. listopada 2011. te je ukinuo novčanu kaznu koja je bila izrečena tom društvu. Taj je sud smatrao da je pitanje povrede dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom trebalo biti razmotreno i u slučaju dostavljanja pogrešne informacije kao i da nije bilo moguće utvrditi postojanje navedene povrede jer je navedeno ispitivanje ukazivalo na nepostojanje namjere dotičnog trgovca da zavara potrošača.
Naime, on je istaknuo da postupanje koje se stavlja na teret UPC‑u u konkretnom slučaju nije dio kontinuiranog djelovanja, a izoliranu administrativnu pogrešku koja se tiče samo jednog klijenta ne može se smatrati „praksom“. Smatra da se u ovom slučaju radilo o običnoj omašci u pisanju na mjestu gdje se navodi brojka („2“ kao oznaka za mjesec veljaču umjesto „1“ kao oznaka za mjesec siječanj) i da je potrošač uostalom mogao doći do informacija iz više drugih izvora.
Navedeni sud dodao je i da u predmetnom postupku nije bila riječ ni o cijeni ni o načinu izračuna cijene, a još manje o postojanju cjenovne prednosti u smislu članka 6. stavka 1. točke (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, pa informacija koju je dao UPC nije zavaravajuća nego samo pogrešna. Navodi da ovu ocjenu potvrđuje i činjenica da je Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság (Državna agencija za medije i telekomunikacije) odbila žalbu po kojoj je postupala u istom predmetu.
Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság u prilog žalbi u kasacijskom postupku koji je pokrenuo pred Kúrijom (vrhovnim sudom) prije svega navodi da UPC ne osporava da je dostavio pogrešnu informaciju na temelju koje je potrošač odredio datum raskida svoje pretplate.
To tijelo nadalje tvrdi da, kada je riječ o dostavljanju takve informacije, nije potrebno odvojeno ispitivati pitanje povrede dužnosti postupanja s profesionalnom pažnjom.
Također, Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság osporava stajalište prema kojem nije bilo potrebno utvrđivanje postojanja „poslovne prakse“ ako se postupanje koje se stavljalo na teret odnosilo na samo jednog potrošača. Naime, tvrdi da se izraz „potrošač“ u člancima 6. do 9. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi uvijek koristi u jednini te da tu direktivu treba tumačiti u skladu s njezinim ciljem.
Konačno, tvrdi da se pogrešna informacija o kojoj je riječ ticala načina izračuna cijene u smislu članka 6. stavka 1. točke (d) navedene direktive ili, barem, određivanja razdoblja kojim je obuhvaćena usluga te ulazi u članak 6. stavak 1. točku (b) iste direktive kao glavno obilježje pružene usluge.
U tim okolnostima Kúria je odlučila prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da u slučaju zavaravajuće poslovne prakse u smislu članka 5. stavka 4. navedene direktive nije moguće odvojeno ispitivanje kriterija iz članka 5. stavka 2. točke (a)?
2.
Može li se smatrati da davanje neistinite informacije samo jednom potrošaču predstavlja poslovnu praksu u smislu navedene direktive?“
O prethodnim pitanjima
Prije svega treba reći da prvo postavljeno pitanje polazi od pretpostavke da je slučaj iz glavnog postupka obuhvaćen područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.
Međutim, kao prvo, valja istaknuti da se samo ako je moguće dostavljanje informacije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku smatrati „poslovnom praksom“ u smislu članka 2. točke (d) te direktive, može razmatrati koje uvjete ta praksa mora ispunjavati da bi je se smatralo „zavaravajućom“ u smislu članaka 6. i 7. te direktive.
Kao drugo, Sud je pozvan izjasniti se o određivanju značenja i područja primjene pojma „poslovne prakse“ za potrebe primjene navedene direktive u okviru ispitivanja drugog pitanja.
S obzirom na navedeno, valja prije svega odgovoriti na drugo pitanje.
Drugo pitanje
Drugo pitanje u bitnome se odnosi na određivanje treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti u smislu da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, može smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.
U tom pogledu valja s jedne strane podsjetiti da je cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi osigurati visoku razinu zaštite potrošača kroz potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi (vidjeti među ostalim presude Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, t. 27.; Citroën Belux, C‑265/12,
EU:C:2013:498
, t. 20.; CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, t. 47., te Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, t. 34.).
S druge strane, kako iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Europske unije tako i iz načela jednakosti proizlazi da tekst odredbe prava Europske unije, koja ne sadrži izravno upućivanje na pravo država članica radi određivanja njezinog značenja i područje primjene, u pravilu treba imati autonomno i ujednačeno tumačenje u cijeloj Uniji (vidjeti među ostalim presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
Kao prvo, Sud je već zauzeo stajalište da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ističe po sadržajno posebno širokom području primjene (presude Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08,
EU:C:2010:660
, t. 21., i Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, t. 40.), s obzirom na to da je zakonodavac Unije postavio vrlo široko shvaćanje pojma „poslovne prakse“ u smislu te direktive jer se ona u članku 2. točki (d) definira kao „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac“.
Stoga se jedini kriterij koji određuje navedena odredba odnosi na to da praksa trgovca mora biti u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem stvari ili usluge potrošačima (vidjeti među ostalim presude Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08,
EU:C:2010:12
, t. 39., i CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, t. 27.).
Kao drugo, sukladno članku 3. stavku 1. u vezi s člankom 2. točkom (c) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, pojam „poslovne prakse“ iz te direktive obuhvaća aktivnosti trgovca slijedom poslovne transakcije čiji je predmet bilo koja roba ili usluga. Također, iz uvodne izjave 13. te direktive proizlazi da se ona primjenjuje na poslovnu praksu u odnosima između trgovca i potrošača, nastavno na sklapanje ugovora ili tijekom njegovog izvršenja.
Slijedom navedenog, valja zaključiti da je dostava informacije koju je, kao što je to u glavnom postupku, poduzeo poslovni subjekt u okviru poslijeprodajne usluge pretplate na kabelsko televizijsko emitiranje koju je potpisala privatna osoba, obuhvaćena pojmom „poslovne prakse“ u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.
Također, sukladno članku 5. stavcima 1. i 4. te direktive, posebno je zabranjena i nepoštena svaka zavaravajuća poslovna praksa.
Kao što je vidljivo iz teksta samog članka 6. stavka 1. navedene direktive, poslovna praksa smatra se zavaravajućom ako sadrži lažne informacije pa je stoga neistinita ili ako na bilo koji način zavarava ili bi mogla zavarati prosječnog potrošača, među ostalim o glavnim obilježjima stvari ili usluge, uključujući i poslijeprodajne usluge, o cijeni ili načinu na koji je cijena izračunata kao i o pravima potrošača, te ako potrošača navodi ili bi ga mogla navesti da donese poslovnu odluku koju inače ne bi donio.
Treba zaključiti, kao što proizlazi iz odluke kojom je upućen zahtjev za prethodnu odluku, da su u slučaju iz glavnog postupka svi čimbenici navedeni u toj odredbi ispunjeni. Naime, taj slučaj karakterističan je po činjenici da je potrošač, nakon što je podnio zahtjev koristeći svoje pravo da raskine ugovor o uslugama koji je ugovorio s trgovcem, od trgovca primio pogrešnu informaciju o trajanju odnosa koji vezuje dvije strane te po činjenici da je pogreška koju je učinio poslovni subjekt spriječila pojedinca da donese informiranu odluku i pritom mu uzrokovala dodatne troškove.
S tim u vezi treba naglasiti da činjenica da je do postupanja dotičnog trgovca došlo samo jednom i da je ono utjecalo na samo jednog potrošača nema nikakve važnosti u ovom kontekstu.
Naime, ni definicije navedene u članku 2. točkama (c) i (d), članku 3. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni ta direktiva promatrana u cijelosti ne sadrže naznaku da bi činjenje ili propuštanje trgovca trebali biti repetitivni ili se ticati više od jednog potrošača.
Uzevši u obzir potrebu zaštite potrošača koja čini temelj navedene direktive, spomenute odredbe ne mogu se tumačiti kao da se njima postavljaju uvjeti te vrste, s obzirom na to da se oni u njima izričito ne navode (vidjeti u tom smislu presudu CHS Tour Services, C‑435/11,
EU:C:2013:574
, t. 41.).
Nadalje, teza koju zastupa UPC prema kojoj se izolirano djelovanje trgovca koje je utjecalo samo na jednog potrošača ne može smatrati dijelom „prakse“ u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi mogla bi izazvati ozbiljne teškoće.
Prvo, ta direktiva ne određuje nikakav prag, bilo u pogledu učestalosti ili broja obuhvaćenih potrošača, iznad kojeg bi radnja ili propuštanje trebali ulaziti u područje primjene direktive, pa teza koju zastupa UPC nije u skladu s načelom pravne sigurnosti.
Drugo, ta bi teza podrazumijevala da potrošač mora dokazati da su drugi pojedinci oštećeni od strane istog operatera. Ali u praksi je iznimno teško pružiti takav dokaz.
Također, bez ikakvog je značaja i navodno nenamjerna narav postupanja o kojem je riječ u glavnom postupku.
Naime, u članku 11. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi izričito se određuje da je primjena mjera koje poduzimaju države članice radi borbe protiv takve prakse neovisna o dokazivanju namjere odnosno nepažnje trgovca, jednako kao i o stvarnoj šteti koju je pretrpio potrošač.
U svakom slučaju, kao što i proizlazi iz korištenja izraza „vjerojatno da će“ [„može“] [francuski:
susceptible
], članak 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u suštini je preventivne naravi pa je, za potrebe primjene ovog članka, dovoljno da je trgovac dostavio objektivno pogrešnu informaciju koja je takva da može negativno utjecati na potrošačevu poslovnu odluku.
U konkretnom slučaju jasno je da, u slučaju da UPC nije učinio pogrešku u pogledu datuma, stranka s kojom je bio u ugovornom odnosu ne bi tražila raskid svog ugovora s učinkom od 10. veljače 2011. jer je mjerodavni datum bio 10. siječnja 2011., kao i da joj je zbog proteka vremena između ta dva datuma nastao dodatni trošak. Osim toga, slijedom razmatranja iz točke 48. ove presude i analogno stajalištu koje je Sud zauzeo u presudi Purely Creative i dr. (C‑428/11,
EU:C:2012:651
, t. 57.), u tom je pogledu bez ikakvog utjecaja činjenica da je dodatni trošak potrošača zanemariv.
Navedeno tumačenje potvrđuje i činjenica da se njime osigurava puni učinak Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, jamčeći da, sukladno zahtjevu da se osigura visoka razina zaštite potrošača predviđenom među ostalim u članku 1. te direktive, nepoštena poslovna praksa bude, sukladno članku 11. stavku 1. prvom podstavku iste direktive, učinkovito suzbijana „u interesu potrošača“. Kao što slijedi među ostalim iz njezinih uvodnih izjava 7., 8., 11., 13. i 14., tom direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača (vidjeti presudu Trento Sviluppo i Centrale Adriatica, C‑281/12,
EU:C:2013:859
, t. 32.).
Sud je tako već zauzeo stajalište da su odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zapravo osmišljene iz perspektive potrošača kao adresata i žrtve nepoštene poslovne prakse (vidjeti presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
Cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, koji se sastoji u tome da se potrošače u potpunosti zaštiti od prakse te vrste, počiva na činjenici da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca, posebice kada je riječ o razini obaviještenosti, pa ga stoga treba smatrati ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na svog suugovaratelja (vidjeti presudu Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12,
EU:C:2013:634
, t. 35.).
S obzirom na prethodna razmatranja, valja smatrati da je bez važnosti tvrdnja UPC‑a da je potrošač u konkretnom slučaju mogao i sam doći do točne informacije.
U tim okolnostima treba zaključiti da postupanje poput onog iz glavnog postupka koje se stavlja na teret UPC‑u ulazi u područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi pa se stoga na njega primjenjuju pravila propisana tom direktivom.
Uz navedeno pojašnjenje treba reći i da ta direktiva predviđa samo, i to u članku 5. stavku 1., da se nepoštena poslovna praksa „zabranjuje“.
Sud je već ranije zauzeo stajalište da navedena direktiva državama članicama stoga daje diskrecijski prostor kod izbora nacionalnih mjera za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, sukladno člancima 11. i 13. te direktive, pod uvjetom da su odgovarajuće i učinkovite i da su tako predviđene sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće (presuda Köck, C‑206/11,
EU:C:2013:14
, t. 44.).
Iz navedenog slijedi da države članice moraju predvidjeti odgovarajući sustav sankcija za trgovce koji primjenjuju nepoštenu poslovnu praksu, pazeći da te sankcije među ostalim odgovaraju načelu proporcionalnosti. U tom će kontekstu biti moguće valjano uzeti u obzir u obzir čimbenike kao što su učestalost prakse o kojoj je riječ, njezin namjerni ili nenamjerni karakter i značaj štete koju je ona uzrokovala potrošaču.
U konkretnom slučaju, na sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku je da ocijeni, uzimajući u obzir sve karakteristične okolnosti predmeta u kojem vodi postupak, jesu li posljedice, primjenom temeljem nacionalnog propisa kojim je prenesena Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi, koje proizlaze iz zabrane zavaravajuće poslovne prakse koju je u predmetnom slučaju koristio trgovac, u skladu sa zahtjevima iz te direktive, a osobito s načelom proporcionalnosti.
Slijedom svih navedenih razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti u smislu da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.
Prvo pitanje
Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u bitnome želi znati treba li Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi tumačiti na način da je, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava sve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, potrebno također provjeriti je li takva praksa usto u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.
Sud je već bio u prilici odgovoriti na to pitanje u presudi CHS Tour Services (C‑435/11,
EU:C:2013:574
), a u njoj izneseni odgovor u potpunosti se može primijeniti i na ovaj predmet.
U tim okolnostima, iz razloga koji su jednaki onima iznesenima u točkama 31. do 47. presude CHS Tour Services (C‑435/11,
EU:C:2013:574
), na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi treba tumačiti na način da, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava sve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, nije potrebno još i provjeriti je li takva praksa u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) treba tumačiti na način da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača.

2.
Direktivu 2005/29 treba tumačiti na način da, u slučaju kad poslovna praksa zadovoljava sve kriterije navedene u članku 6. stavku 1. te direktive da bi je se smatralo zavaravajućom praksom prema potrošaču, nije potrebno još i provjeriti je li takva praksa u suprotnosti sa standardom profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) navedene direktive da bi je se moglo opravdano smatrati nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju članka 5. stavka 1. iste direktive.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski