CELEX: 62012CJ0371
Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila
Direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ i 2009/103/EEZ
Prometna nezgoda
Nematerijalna šteta
Naknada štete
Nacionalne odredbe koje za prometne nezgode uvode posebne načine izračuna koji su za žrtve nepovoljniji od onih predviđenih općim sustavom građanskopravne odgovornosti
Usklađenost s tim direktivama

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL L 103, str. 1
., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
SL 1984, L 8, str. 17
.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (
SL L 149, str. 14
., u daljnjem tekstu: Druga direktiva), Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
SL L 129, str. 33
.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Treća direktiva), i Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL L 263, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.).
Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Enrica i Carla Petille, s jedne strane, i Unipol Assicurazioni SpA (u daljnjem tekstu: Unipol), s druge strane, radi naknade štete koju je pretrpio Enrico Petillo uslijed prometne nezgode, a koju potražuju od Unipola na ime građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila .
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 1. Prve direktive glasi:
„Za potrebe ove direktive:
[...]
2.
oštećena osoba znači svaka osoba koja ima pravo na naknadu štete u vezi sa štetom ili ozljedom prouzročenom vozilima;
[...]
“ [neslužbeni prijevod]
U smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive:
„Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere [...] kako bi građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bila pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića određuju se na temelju tih mjera.“ [
neslužbeni prijevod
]
Članak 1. stavci 1. i 2. Druge direktive određuju:
„1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
2.   Ne dovodeći u pitanje bilo kakva viša jamstva koja države članice mogu propisati, svaka država članica zahtijeva da to osiguranje bude obvezno najmanje u pogledu sljedećih iznosa:
(a)
kod tjelesne ozljede minimalan iznos pokrića od 1 milijun eura po žrtvi ili 5 milijuna eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava;
(b)
kod oštećenja stvari 1 milijun eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava.
Ako je potrebno, države članice mogu utvrditi prijelazno razdoblje do najviše pet godina računajući od dana provedbe direktive [2005/14], u kojem trebaju prilagoditi svoje minimalne iznose pokrića iznosima predviđenim u ovom stavku.
Države članice koje odrede takvo prijelazno razdoblje o tome obavješćuju Komisiju i navode trajanje prijelaznog razdoblja.
U roku od trideset mjeseci od dana provedbe Direktive [2005/14], države članice povećavaju jamstva najmanje do jedne polovine razina predviđenih ovim stavkom.“ [
neslužbeni prijevod
]
Članak 1. Treće direktive, među ostalim, predviđa da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača, nastale upotrebom vozila“.
Članak 1a. Treće direktive određuje:
„Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obuhvaća tjelesne ozljede i oštećenje stvari pješaka, biciklista i drugih nemotoriziranih korisnika ceste koji, kao posljedica prometne nezgode u kojoj je sudjelovalo motorno vozilo, u skladu s nacionalnim građanskim pravom imaju pravo na naknadu štete. Ovaj članak ne dovodi u pitanje građanskopravnu odgovornost kao ni visinu naknade štete.“ [
neslužbeni prijevod
]
Sukladno članku 30. Direktive 2009/103, ona je stupila na snagu dvadesetog dana od dana objave u
Službenom listu Europske unije
, odnosno 7. listopada 2009.
Talijansko pravo
Članak 139. Zakonske uredbe br. 209 od 7. rujna 2005. koja uspostavlja zakonik o privatnim osiguranjima (uobičajeni dodatak GURI‑ju br. 239 od 13. listopada 2005.), kako je izmijenjen uredbom ministra od 17. lipnja 2011. (GURI br. 147 od 27. lipnja 2011., u daljnjem tekstu: Zakonik o privatnim osiguranjima), predviđa:
„1.   Šteta zbog trajnog narušenja zdravlja kod lakših tjelesnih ozljeda nastalih uslijed nezgoda uzrokovanih upotrebom motornih vozila i plovila naknađuje se sukladno sljedećim kriterijima i u sljedećem opsegu:
(a)
na ime trajnog narušenja zdravlja za posljedice jednake ili niže od [9%] u iznosu koji se na više nego proporcionalan način povećava u vezi sa svakim postotnim bodom invaliditeta; taj se iznos utvrđuje tako da se na svaki postotni bod invaliditeta primjenjuje mjerodavan koeficijent sukladno međuodnosu izloženoj u stavku 6. Na taj način određeni iznos smanjuje se s povećanjem starosti osobe u omjeru od [0,5%] za svaku godinu starosti počevši od jedanaeste godine. Vrijednost prvog postotnog boda iznosi [759,04 eura];
(b)
na ime privremenog narušenja zdravlja predviđen je iznos od [44,28 eura] za svaki dan potpune nesposobnosti; u slučaju privremene nesposobnosti niže od [100%], iznos odgovara postotku nesposobnosti koji je priznat za svaki pojedini dan.
2.   Za potrebe stavka 1., tjelesnim oštećenjem smatra se privremena ili trajna povreda fizičkog i/ili psihičkog integriteta osobe koju je moguće sudsko‑medicinski vještačiti i koja negativno utječe na svakodnevne aktivnosti te na aspekte života oštećenika koji se odnose na dinamiku njegovih odnosa, neovisno o eventualnim posljedicama na njegovu mogućnost stjecanja zarade.
3.   Sudac može, pravičnom i obrazloženom ocjenom oštećenikovih subjektivnih prilika, iznos naknade štete zbog narušenja zdravlja koji se naknađuje u smislu stavka 1. povisiti za najviše jednu petinu.
4.   Uredbom predsjednika Republike, nakon odluke Vijeća ministara, na prijedlog ministra zdravlja, uz suglasnost ministra rada i socijalne politike, ministra pravosuđa i ministra proizvodnih aktivnosti, utvrdit će se posebna tablica umanjenja fizičkog i/ili psihičkog integriteta od jednog do devet stupnjeva invaliditeta.
5.   Iznosi iz stavka 1. ažuriraju se jednom godišnje dekretom ministra proizvodnih aktivnosti u skladu s izmjenom nacionalnog indeksa potrošačkih cijena za obitelji radnika i zaposlenika koji utvrđuje Istituto nazionale di statistica (ISTAT).
6.   Radi utvrđenja iznosa iz stavka 1. točke (a), na invaliditet od 1 postotnog boda primjenjuje se množitelj 1,0; na invaliditet od 2 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,1; na invaliditet od 3 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,2; na invaliditet od 4 postotna boda primjenjuje se množitelj 1,3; na invaliditet od 5 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,5; na invaliditet od 6 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,7; na invaliditet od 7 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 1,9; na invaliditet od 8 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,1; na invaliditet od 9 postotnih bodova primjenjuje se množitelj 2,3.“
Glavni postupak i prethodno pitanje
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je 21. rujna 2007. vozilo kojim je upravljao Mauro Recchioni sa stražnje strane udarilo vozilo Carla Petilla, kojim je upravljao Enrico Petillo. Uslijed toga Enrico Petillo zadobio je tjelesne ozljede.
C. Petillo i E. Petillo podnijeli su Tribunale di Tivoli tužbu protiv Unipola, osiguratelja M. Recchionija, kako bi se utvrdila isključiva odgovornost M. Recchionija za prouzročenje navedene prometne nezgode i da se Unipolu naloži plaćanje iznosa od 3350 eura na ime pretrpljene imovinske štete, uz već isplaćen iznos od 6700 eura, kao i ukupnog iznosa od 14155,37 eura na ime neimovinske štete koju je pretrpio Enrico Petillo, umjesto iznosa od 2700 eura koji je već isplaćen.
Stav je suda koji je uputio zahtjev da talijansko pravo člankom 2043. Građanskog zakonika za imovinsku štetu i člankom 2059. tog zakonika za neimovinsku štetu predviđa pravo na potpunu naknadu štete uzrokovane kvazi‑deliktom.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi talijanskih sudova, neimovinska šteta sastoji se od narušenja zdravlja nastalog uslijed povrede fizičkog i/ili psihičkog integriteta, psihološke štete nastale zbog duševnih boli koje je uzrokovala navedena povreda i preostale štete do koje je došlo zbog nemogućnosti obavljanja uobičajenih i svakodnevnih aktivnosti, osobito zbog nemogućnosti iznadprosječnog osobnog ispunjenja.
Corte constituzionale u presudi iz 2003. smatrao je da neimovinska šteta ima jedinstvenu strukturu i da se ne dijeli na kategorije ili posebne dijelove. Međutim, sudska praksa nastavlja razlikovati sastavne dijelove navedene u prethodnoj točki ove presude. Usto, talijanski pravni sustav prepušta sucu procjenu te štete.
Međutim, u cilju ograničenja troškova usluga osiguranja, talijanski je zakonodavac u članku 139. Zakonika o privatnim osiguranjima predvidio poseban sustav određivanja iznosa koje treba isplatiti na ime neimovinske štete koju su pretrpjele žrtve prometnih nezgoda u cestovnom prometu ili u pomorskim nezgodama. Taj sustav predviđa ograničenja u vezi s kriterijima procjene koji se primjenjuju na druge sporove i ograničava mogućnost suca da u predmetnom slučaju iznos naknade štete povisi za petinu iznosa koji je određen na temelju članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da bi se, u slučaju da je uzrokovana na drugi način, a ne prometnom nezgodom, neimovinska šteta koju je pretrpio Enrico Petillo, u smislu primjenjivog talijanskog zakonodavstva i sudske prakse, procijenila na sljedeći način:
—
narušenje zdravlja od 4% prouzročeno osobi koja u trenutku nezgode ima 21 godinu: 5407,55 eura;
—
privremeni potpuni invaliditet u trajanju od 10 dana, privremeni djelomični invaliditet od 50% tijekom 20 dana i od 25% tijekom 10 dana: 2250,00 eura, i
—
psihološka šteta, koja odgovara jednoj trećini narušenja zdravlja: 2252,00 eura,
što ukupno iznosi 10210,00 eura na ime neimovinske štete, uz iznos od 445,00 eura na ime liječničkih troškova.
Međutim, s obzirom na to da je predmetna šteta nastala zbog prometne nezgode, iznos koji treba isplatiti primjenom članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima treba procijeniti na sljedeći način:
a)
narušenje zdravlja od 4% prouzročeno osobi koja u trenutku nezgode ima 21 godinu: 3729,92 eura, i
b)
privremeni potpuni invaliditet u trajanju od 10 dana, privremeni djelomični invaliditet od 50% tijekom 20 dana i od 25% tijekom 10 dana: 996,00 eura,
što ukupno iznosi 4725,00 eura na ime neimovinske štete, uz iznos od 445,00 eura na ime liječničkih troškova. Naime, naknada psihološke štete isključena je ako nije predviđena Zakonikom o privatnim osiguranjima, iako u tom smislu postoji tendencija da se razvije sudska praksa koja je povoljnija za žrtve.
Iznosi određeni primjenom različitih metoda izračuna u odnosu na istu štetu razlikuju se za 5485,00 eura. Usto, članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne daje nacionalnom sucu nikakvu mogućnost da svoju procjenu prilagodi predmetnom slučaju, s obzirom na to da on mora primijeniti jednostavan izračun koji ograničava njegovu ovlast da pravično presudi.
Pozivajući se, među ostalim, na presudu Suda EFTA‑e od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen/The Norwegian State (E-8/07, izvješće Suda EFTA‑e 2008., str. 224.), Tribunale di Tivoli sumnja u usklađenost nacionalnog zakonodavstva s Prvom, Drugom i Trećom direktivom kao i Direktivom 2009/103, koje za naknadu štete nastale zbog prometne nezgode u cestovnom prometu ne isključuje osiguranje neimovinske štete, ali ne dopušta naknadu psihološke štete i ograničava naknadu štete zbog narušenja psihičkog i/ili fizičkog integriteta, u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade štete prema ustaljenoj sudskoj praksi nacionalnih sudova.
Sud koji je uputio zahtjev posebno smatra da članak 139. Zakonika o privatnim osiguranjima ne poštuje načelo potpune naknade neimovinske štete, poštovanje kojeg ni na koji način ne smije biti ograničeno prirodom događaja koji je uzrokovao oštećenja tjelesnog integriteta.
U tim je okolnostima Tribunale di Tivoli odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li nacionalnom zakonodavcu države članice u svjetlu [Prve, Druge i Treće direktive] i [Direktive] 2009/103/EZ, koje uređuju obvezno osiguranje na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, dopušteno da obvezujućim pravnim kriterijima procjene, koji se primjenjuju samo na prometne nezgode, predvidi stvarno ograničenje (s kvantitativne točke gledišta) odgovornosti za neimovinsku štetu za koju odgovaraju osobe (osiguravajuća društva) koje su u smislu tih istih direktiva dužne jamčiti obvezno osiguranje za štetu nastalu upotrebom vozila?“
O dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku
Unipol i talijanska vlada osporavaju dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku. Smatraju da sud koji je uputio zahtjev ne obrazlaže zašto bi traženo tumačenje prava Unije bilo korisno za rješavanje spora u glavnom postupku. Nadalje, smatraju da zahtjev za prethodnu odluku ne sadrži obrazloženje u pogledu izbora odredbi prava Unije tumačenje kojih se zahtijeva kao ni u pogledu veze koja postoji između tih odredbi i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.
U tom smislu dovoljno je navesti da iz činjeničnog i pravnog okvira izloženog u zahtjevu za prethodnu odluku, kako je dopunjen u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji je Sud na temelju članka 101. svog Poslovnika poslao sudu koji je uputio zahtjev, kao i izloženih razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev na to da Sudu postavi predmetno prethodno pitanje proizlazi da bi odgovor na to pitanje bio koristan za rješavanje spora koji se pred njim vodi te da je stoga to pitanje dopušteno.
O prethodnom pitanju
Najprije je potrebno navesti da se, kako to s pravom ističu njemačka i španjolska vlada, uzimajući u obzir datum nezgode koja je povod glavnom postupku, Direktiva 2009/103 ne primjenjuje
ratione temporis
na činjenice u glavnom postupku. Usto, Treća direktiva ne primjenjuje se
ratione materiae
na taj spor jer E. Petillo i C. Petillo nemaju nijedno od njome predviđenih obilježja posebno osjetljivih žrtava. Prethodno pitanje stoga treba shvatiti na način da se njime zahtijeva isključivo tumačenje Prve i Druge direktive.
Stoga treba smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive tumačiti na način da im je protivno nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale uslijed lakših tjelesnih ozljeda prouzročenih nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu za tu štetu u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete nastale uslijed drugih uzroka, a ne tim nezgodama.
U tom smislu treba podsjetiti da uvodne izjave Prve i Druge direktive upućuju na to da su one s jedne strane usmjerene na to da osiguraju slobodno kretanje, kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Unije tako i osoba koje se u njima nalaze, te s druge strane da osiguraju da žrtve nezgoda koje su uzrokovala navedena motorna vozila imaju pravo na usporedivo postupanje bez obzira na to u kojem se dijelu područja Unije dogodila nezgoda (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).
Prva direktiva, kako je precizirana i dopunjena Drugom direktivom, stoga nalaže državama članicama da jamče kako je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovom području pokrivena osiguranjem i precizira, među ostalim, vrste šteta koje to osiguranje treba pokrivati (presuda od 24. listopada 2013., Haasová, C‑22/12, t. 38.).
Bez obzira na to, treba podsjetiti da je obveza osiguravateljnog pokrića građanskopravne odgovornosti za štetu uzrokovanu trećima motornim vozilima različita od opsega naknade te štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva definirana i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (presuda od 24. listopada 2013., Drozdovs, C‑277/12, t. 30.).
U tom pogledu Sud je već presudio da posebno iz cilja Prve i Druge direktive kao i iz njihovih tekstova proizlazi da njihova svrha nije usklađenje sustava građanskopravne odgovornosti država članica te da države članice, prema sadašnjem stanju prava Unije, ostaju slobodne odrediti sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na nezgode izazvane upotrebom motornih vozila (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 29. i navedena sudska praksa).
Slijedom toga i osobito uzimajući u obzir članak 1. točku 2. Prve direktive, prema sadašnjem stanju prava Unije, države članice u načelu ostaju slobodne u okviru svojih sustava građanskopravne odgovornosti odrediti, posebno, koja se šteta uzrokovana motornim vozilima treba naknaditi, opseg naknade te štete i osobe koje imaju pravo na navedenu naknadu (gore navedene presude Haasová, t. 41. i Drozdovs, t. 32.).
Međutim, Sud je istaknuo da države članice moraju jamčiti da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje prema njihovom nacionalnom pravu bude pokrivena osiguranjem sukladno odredbama, među ostalim, Prve i Druge direktive (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 30. i navedena sudska praksa).
Također, iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice trebaju izvršavati svoje nadležnosti na tom području poštujući pravo Unije te da odredbe nacionalnog prava koje uređuju naknadu štete kod nezgoda izazvanih motornim vozilima ne mogu lišiti, među ostalim, Prvu i Drugu direktivu njihova korisnog učinka (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 31. i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da je sloboda kojom raspolažu države članice kod određivanja koje su štete pokrivene kao i uvjeta obveznog osiguranja ograničena, među ostalim, Drugom direktivom, s obzirom na to da je ona učinila pokriće određenih šteta obveznim utvrđujući minimalne iznose tog pokrića. Među tim su štetama, pokriće kojih je obvezno, i tjelesne ozljede, kako je to precizirano člankom 1. Druge direktive (gore navedene presude Haasová, t. 46. i Drozdovs t. 37.).
Pojam tjelesnih ozljeda obuhvaća svaku štetu, u mjeri u kojoj je njezina naknada na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor, koja je nastala povredom integriteta osobe, što uključuje kako fizičke tako i psihičke boli (gore navedene presude Haasová, t. 47. i Drozdovs, t. 38.).
Stoga u štetu koja treba biti naknađena sukladno Prvoj i Drugoj direktivi ulazi nematerijalna šteta naknada koje je na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor (gore navedene presude Haasová, t. 50. i Drozdovs, t. 41.).
U predmetnom slučaju, kao prvo, iz spisa koji je podnesen Sudu proizlazi da, u okolnostima poput onih koje su dovele do gore navedene presude Marques Almeida, nacionalni propisi o kojima je riječ u glavnom postupku nastoje odrediti opseg prava žrtve na naknadu štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika i ne ograničavaju pokriće osiguranja za građanskopravnu odgovornost.
Naime, prema prikazu koji je načinio sud koji je uputio zahtjev, talijansko pravo s jedne strane člankom 2059. Građanskog zakonika propisuje temelj prava na naknadu nematerijalne štete izazvane prometnim nezgodama i, s druge strane, člankom 139. Zakonika o privatnim osiguranjima propisuje načine određivanja opsega prava na naknadu štete, bez obzira na to radi li se o tjelesnim oštećenjima nastalima uslijed lakše ozljede uzrokovane posebno takvim nezgodama.
Usto, u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje koji mu je uputio Sud na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je, što je talijanska vlada potvrdila tijekom saslušanja pred Sudom, da sukladno talijanskom pravu građanskopravna odgovornost osiguranika za nematerijalnu štetu koju osobe pretrpe zbog prometne nezgode ne može prijeći iznose pokrivene obveznim osiguranjem u smislu članka 139. Zakonika o privatnim osiguranjima.
Stoga valja uzeti u obzir, s jedne strane, da navedeni nacionalni propisi pripadaju u nacionalno materijalno pravo građanskopravne odgovornosti na koje upućuju Prva i Druga direktiva (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Haasová, t. 58.) i, s druge strane, da oni ne ograničavaju pokriće građanskopravne odgovornosti osiguranika (vidjeti analogijom gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 35.).
Treba dodati da, u odnosu na obvezno osiguravateljno pokriće oštećenja stvari i tjelesnih ozljeda predviđeno člankom 3. stavkom 1. Prve direktive, nijedan element u spisu ne upućuje na to da nacionalni propisi o kojima je riječ ne predviđaju iznose koji su u skladu s minimalnim iznosima utvrđenima člankom 1. Druge direktive.
Kao drugo, treba provjeriti imaju li ti nacionalni propisi za posljedicu da automatski isključuju ili da neproporcionalno ograničavaju pravo žrtve na naknadu štete temeljem obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila.
U tom pogledu, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 69. do 74. kao i 82. i 83. svoga mišljenja, iz sudske prakse navedene u točkama 30. do 32. ove presude proizlazi da Prva i Druga direktiva ne nameću državama članicama izbor posebnog sustava za određivanje opsega prava žrtve na naknadu štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika.
Dakle, tim se direktivama u načelu ne protive ni nacionalno zakonodavstvo koje nacionalnim sudovima nameće obvezujuće kriterije za određivanje nematerijalne štete koju treba naknaditi ni posebni sustavi prilagođeni posebnostima prometnih nezgoda, iako neki od tih sustava za pojedine nematerijalne štete predviđaju nepovoljniji način određivanja opsega prava na naknadu štete za žrtve nezgoda koje nisu nastale upotrebom automobila.
Posebno, okolnost da su pri procjeni iznosa naknade nematerijalne štete nastale zbog lakše ozljede neki elementi izračuna koji se primjenjuje na području naknade štete žrtvama nezgoda koje nisu nastale upotrebom automobila izuzeti ili ograničeni ne utječe na usklađenost takvog nacionalnog zakonodavstva s gore navedenim direktivama, s obzirom na to da nacionalno zakonodavstvo ne dovodi do automatskog isključenja ili neproporcionalnog ograničavanja prava žrtve na naknadu štete (u tom smislu vidjeti presudu od 9. lipnja 2011., Ambrósio Lavrador i Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, str. I‑4955., t. 29. i gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 32.).
U predmetnom slučaju spis koji je podnesen Sudu ne sadrži nijedan element koji bi upućivao na postojanje takvog automatskog isključenja ili takvog neproporcionalnog ograničavanja. Naime, iz tog spisa prije svega proizlazi da je dosuđena naknada štete, zatim da je najrestriktivnija metoda izračuna primjenjiva samo na štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda i, konačno, da je iznos dobiven tim izračunom proporcionalan, među ostalim, težini zadobivenih ozljeda i trajanju prouzročenog invaliditeta. Navedeni sustav ujedno omogućava sucu da prilagodi iznos naknade štete koju treba dosuditi tako da primijeni povećanje koje može desegnuti jednu petinu izračunatog iznosa.
Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, treba ustvrditi da se u predmetnom slučaju ne povrjeđuje jamstvo, koje predviđa pravo Unije, da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila određena primjenjivim nacionalnim pravom bude pokrivena osiguranjem sukladnim, među ostalim, Prvoj i Drugoj direktivi (u tom smislu vidjeti gore navedenu presudu Marques Almeida, t. 38. i navedenu sudsku praksu).
Slijedom toga, na postavljeno pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda uzrokovanih prometnim nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu navedene štete u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete uzrokovane na drukčiji način, a ne tim nezgodama.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti i članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onoga u glavnom postupku, koje predviđa poseban sustav naknade nematerijalne štete nastale zbog lakših tjelesnih ozljeda uzrokovanih prometnim nezgodama u cestovnom prometu, ograničavajući naknadu navedene štete u odnosu na ono što je dopušteno na području naknade istovjetne štete uzrokovane na drukčiji način, a ne tim nezgodama.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski