CELEX: 62012FJ0122
Civildienests
Līgumdarbinieks
Uz nenoteiktu laiku noslēgts līgums
Līguma izbeigšana
Amata vieta, kurā ir vajadzīga drošības pielaide
Valsts drošības iestādes atteikums piešķirt drošības pielaidi
Lēmums, ko grozījusi pārsūdzības iestāde
Valsts drošības iestādes un pārsūdzības iestādes secinājumi, kas nav saistoši IPDL

Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 22. oktobrī,
B. Arguelles Arias
būtībā lūdz atcelt Eiropas Savienības Padomes institūcijas, kas ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPDL”), 2012. gada 12. janvāra lēmumu par līgumdarbinieka līguma izbeigšanu, sākot no 2012. gada 31. maija, par kuru viņam tika paziņots 2012. gada 16. janvārī, kā arī atlīdzināt iespējamo materiālo un morālo kaitējumu, kas ir provizoriski lēsts attiecīgi EUR 160 181,85 un EUR 25 000 apmērā.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “PDNK”) 3. pantā ir noteikts:
“1.   Šajā nodarbināšanas kārtībā “līgumdarbinieki” ir darbinieki, kuri nav iecelti amatā, kas iekļauts attiecīgās iestādes budžeta iedaļai pievienotajā amatu sarakstā, un kuri ir pieņemti uz pilnu darba laiku vai uz nepilnu darba laiku:
a)
kādā iestādē, lai veiktu manuālus vai administratīvā atbalsta pakalpojumu uzdevumus;
[..].”
Saskaņā ar PDNK 119. pantu tā 47.–50.a pants par noteikumiem attiecībā uz pagaidu darbinieku dienesta attiecību izbeigšanu pēc analoģijas ir piemērojami līgumdarbiniekiem.
PDNK 47. pantā ir noteikts šādi:
“Pagaidu darbinieku darba tiesiskās attiecības beidzas, izņemot nāves iestāšanās gadījumus:
[..]
c)
ja līgums ir noslēgts uz nenoteiktu laiku:
i)
līgumā paredzētā paziņošanas termiņa beigās; paziņošanas termiņš ir vismaz viens mēnesis par katru pilnu dienesta gadu, bet ne īsāks kā trīs mēneši un ne ilgāks kā desmit mēneši. [..]
[..]”
Ar 2011. gada 16. jūnija lēmumu Padome, pamatojoties uz Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 110. pantu un PDNK 79. panta 2. punktu un 85. panta 2. punktu, pieņēma vispārīgos izpildes noteikumus, lai ieviestu procedūras līgumdarbinieku pieņemšanai darbā un nodarbināšanai Padomes Ģenerālsekretariātā (turpmāk tekstā – “VIN”), kas attiecas uz līgumdarbiniekiem, kuri pieņemti darbā, pamatojoties it īpaši uz PDNK 3.a pantu.
Saskaņā ar VIN 5. pantu par drošības pielaidi:
“1.   Ja PĢS [Padomes Ģenerālsekretariāts] uzskata, ka līgumdarbiniekam uzticēto pienākumu veikšanai ir vajadzīgi īpaši piesardzības pasākumi drošības jomā, tad saskaņā ar Lēmumu, ar ko pieņem Padomes drošības reglamentu [..], tiek prasīta drošības pielaide.
2.   IPDL var izbeigt līgumu gadījumā, ja:
a)
darbinieks atsakās veikt drošības pārbaudi;
b)
darbiniekam pēc pārbaudēm nav piešķirta drošības pielaide;
c)
darbiniekam ir anulēta drošības pielaide.
3.   2. punkta b) un c) apakšpunktā minētajos gadījumos IPDL vispirms būs jāpārbauda, vai līgumdarbinieku ir iespējams pārcelt citā amatā, kur nav prasīta drošības pielaide, vienlaikus ņemot vērā iemeslu, kādēļ netika piešķirta drošības pielaide.
[..]”
VIN 8. pantā par funkciju grupām ir noteikts:
“3.a panta līgumdarbinieki ir pieņemti darbā PĢS, lai veiktu pienākumus amatā, kas nav iekļauts amatu sarakstā, nolūkā veikt fizisku darbu un administratīvus palīgdarbus I funkciju grupā.”
2011. gada 31. martā Padome pieņēma Lēmumu 2011/292/ES par drošības noteikumiem Eiropas Savienības klasificētās informācijas aizsardzībai (
OV L 141, 17. lpp.
), ar ko tika ieviesta visaptveroša drošības sistēma klasificētās informācijas aizsardzībai, kas attiecas uz Padomi, tās ģenerālsekretariātu (turpmāk tekstā – “ģenerālsekretariāts”) un dalībvalstīm.
Lēmuma 2011/292 2. panta 1. punktā ir noteikts šādi:
““[Eiropas Savienības (ES)] [..] klasificēta informācija” ir jebkura informācija vai materiāli, kuriem piemērota [Savienības] drošības klasifikācija un kuru neatļauta izpaušana var izraisīt dažāda līmeņa apdraudējumu Eiropas Savienības vai vienas vai vairāku tās dalībvalstu interesēm.”
No Lēmuma 2011/292 2. panta 2. punkta izriet, ka Savienības klasificētajai informācijai tiek piešķirts kāds no šādiem klasifikācijas līmeņiem: “ES [sevišķi slepeni]”, “ES [slepeni]”, “ES [konfidenciāli]”, “[ES dienesta vajadzībām]”.
Lēmuma 2011/292 7. pantā par personāla drošību ir noteikts:
“1.   Personāla drošība nozīmē tādu pasākumu piemērošanu, lai nodrošinātu, ka piekļuvi [Savienības klasificētajai informācijai] piešķir tikai tādām personām:
—
[..]
—
kurām vajadzības gadījumā ir attiecīga līmeņa drošības pielaide un
—
[..]
2.   Personāla drošības pielaides procedūras izstrādā tā, lai noteiktu, vai konkrētai personai drīkst nodrošināt piekļuvi [Savienības klasificētajai informācijai], ņemot vērā attiecīgās personas lojalitāti un uzticamību.
[..]”
Lēmuma 2011/292 15. pantā par drošības organizāciju Padomē ir noteikts šādi:
“[..]
2.   Ģenerālsekretārs ir [ģenerālsekretariāta] drošības iestāde. Veicot šīs funkcijas, ģenerālsekretārs:
[..]
c)
atbilstīgi 7. panta 3. punktam [ģenerālsekretariāta] ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem piešķir [Savienības personāla drošības pielaidi], pirms viņiem var piešķirt piekļuvi informācijai, kas klasificēta kā ES [konfidenciāli] vai augstāk;
[..].”
Lēmuma 2011/292 I pielikumā ir noteikta šā lēmuma 7. panta piemērošanas kārtība.
Lēmuma 2011/292 I pielikuma II sadaļā “Atļauja piekļūt [Savienības klasificētajai informācijai]” ir noteikts:
“3.
Personai piešķir atļauju piekļūt informācijai, kas klasificēta kā ES [konfidenciāli] vai augstāk, vienīgi, ja
[..]
b)
personai piešķirta attiecīgā līmeņa [personāla drošības pielaide] vai saņemta cita pienācīga atļauja ieņemamā amata dēļ atbilstīgi valsts normatīvajiem aktiem; [..]
[..]
4.
Katra dalībvalsts un [ģenerālsekretariāts] apzina tos amatus savās struktūrās, kuriem vajadzīga piekļuve informācijai, kas klasificēta kā ES [konfidenciāli] vai augstāk, un tādēļ vajadzīga attiecīga līmeņa [personāla drošības pielaide].”
Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļā “Personāla drošības pielaides prasības” ir noteikts šādi:
“5.
Pēc tam, kad saņemts pienācīgi atļauts pieprasījums, [valsts drošības iestādes] vai cita kompetentā valsts iestāde ir atbildīga par to, lai nodrošinātu, ka tiek veiktas drošības izmeklēšanas attiecībā uz personām, kam vajadzīga piekļuve informācijai, kas klasificēta kā ES [konfidenciāli] vai augstāk. Izmeklēšanas standarti atbilst valsts normatīvajiem aktiem.
[..]
[Personāla drošības pielaides] piešķiršanas procedūras [ģenerālsekretariātā]
17.
Attiecībā uz [ģenerālsekretariāta] ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem [ģenerālsekretariāta] drošības iestāde nosūta aizpildītās personāla drošības anketas tās dalībvalsts [valsts drošības iestāde], kuras valstspiederīgā ir šī persona, un lūdz veikt drošības izmeklēšanu saistībā ar [Savienības klasificētās informācijas] līmeni, kuram šai personai varētu vajadzēt piekļūt.
18.
Ja [Padomes ģenerālsekretārs] uzzina informāciju, kas attiecas uz personu, kura pieteikusies [Savienības personāla drošības pielaides] saņemšanai, un kas nozīmīga drošības izmeklēšanā, [Padomes ģenerālsekretārs] rīkojas atbilstīgi attiecīgiem noteikumiem un paziņo attiecīgajai [valsts drošības iestādei] par šo informāciju.
19.
Pēc drošības izmeklēšanas beigām attiecīgā [valsts drošības iestāde] sniedz [ģenerālsekretariāta] drošības iestādei izmeklēšanas rezultātus Drošības komitejas noteiktajā standarta saziņas formātā.
a)
Ja drošības izmeklēšanas rezultātā apstiprinās, ka nav zināms nekas negatīvs, kā dēļ varētu apšaubīt personas lojalitāti un uzticamību, [Padomes ģenerālsekretariāta] iecēlējinstitūcija var attiecīgajai personai piešķirt [..] S[avienības] [personāla drošības pielaidi] un līdz noteiktai dienai ļaut piekļūt kāda konkrēta līmeņa [ES klasificētajai informācijai].
b)
Ja drošības izmeklēšanas rezultātā nerodas šāda pārliecība, [Padomes ģenerālsekretariāta] iecēlējinstitūcija dara to zināmu attiecīgajai personai, kura var lūgt, lai iecēlējinstitūcija viņu uzklausītu. Iecēlējinstitūcija var lūgt kompetento [valsts drošības iestādi] sniegt papildu skaidrojumus, ko tā var sniegt saskaņā ar saviem valsts normatīvajiem aktiem. Ja negatīvo atzinumu apstiprina, [..] S[avienības] [personāla drošības pielaidi] nepiešķir.
20.
Uz drošības izmeklēšanu kopā ar iegūtajiem rezultātiem attiecas atbilstīgi normatīvie akti, kas ir spēkā attiecīgajā dalībvalstī, tostarp tiesību akti par pārsūdzēšanu. Uz [ģenerālsekretariāta] iecēlējinstitūcijas lēmumiem attiecas pārsūdzēšanas iespēja saskaņā ar [..] noteikumiem un [PDNK].
[..]”
Beļģijas 1998. gada 11. decembra Likumā par drošības klasifikāciju, pielaidēm, sertifikātiem un paziņojumiem (1999. gada 7. maija
Moniteur Belge
, 15752. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 3. maija Likumu (2005. gada 27. maija
Moniteur Belge
, 24993. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par drošības pielaidēm”), ir noteikts:
“[..]
12. pants. Šo likumu piemēro, ja interesēs aizsargāt valsts teritoriālo integritāti, militārās aizsardzības plānus, militāro spēku misiju pildīšanu, valsts iekšējo drošību, tostarp kodolenerģētikas jomā, konstitucionālās un demokrātiskās kārtības noturīgumu, valsts ārējo drošību un starptautiskās attiecības, valsts zinātniskā vai ekonomiskā potenciāla intereses vai kādas citas būtiskas valsts intereses, Beļģijas valstspiederīgo drošību ārvalstīs, valsts lēmējinstitūciju darbību, Beļģiju saistošo līgumu piemērošanu, kompetentā iestāde, kas reglamentē piekļuvi nodarbinātībai, funkcijai vai pakāpei, informācijai, dokumentiem vai datiem, materiāliem, klasificētai informācijai vai materiāliem, telpām, celtnēm vai objektiem, vai lai organizētu līguma vai publiskā iepirkuma līguma noslēgšanu vai izpildi, pieprasa drošības pielaidi.
[..]
22. pants. Pēc drošības izmeklēšanas drošības iestāde, pamatojoties uz tai iesniegto drošības dienesta sagatavoto izmeklēšanas ziņojumu, Karaļa noteiktajā termiņā pieņem pamatotu lēmumu par drošības pielaides piešķiršanu.
Drošības iestāde minētajam dienestam pieprasa nodrošināt visu izmeklēšanas materiālu kopijas, ja tā uzskata, ka tie ir noderīgi izmeklēšanas ziņojuma pārbaudes veikšanai. Tā arī var pieprasīt minētajam dienestam sniegt jebkuru papildu informāciju, ko tā uzskata par lietderīgu izmeklēšanas ziņojuma pārbaudes veikšanai.
Fiziskai vai juridiskai personai, kurai ir vajadzīga drošības pielaide, lēmumu paziņo drošības ierēdnis Karaļa noteiktajā termiņā.
[..]”
1998. gada 11. decembra Likumā par pārsūdzības iestādes, kas izskata jautājumus par drošības pielaidēm, drošības sertifikātiem un paziņojumiem, izveidi (1999. gada 7. maija
Moniteur Belge
, 15758. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 3. maija Likumu (2005. gada 27. maija
Moniteur Belge
, 24989. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par pārsūdzības iestādes izveidi”), ir noteikts:
“[..]
4. pants.
1.   Ja saskaņā ar Likuma [par drošības pielaidēm] 22. pantu, drošības pielaidi nepiešķir [..], persona, kurai ir vajadzīga minētā pielaide, var 30 dienu laikā [..] pēc lēmuma paziņošanas [..] iesniegt sūdzību [..] pārsūdzības iestādē.
[..]
6. pants. [..]
Pārsūdzības iestāde pēc sūdzības iesniedzēja pieprasījuma vai pēc savas ierosmes uzklausa sūdzības iesniedzēju. Sūdzības iesniedzējam var palīdzēt advokāts.
[..]
9. pants. [..]
Pārsūdzības iestādes lēmumi ir jāpamato. Tos paziņo ierakstītā vēstulē sūdzības iesniedzējam, drošības iestādei un drošības dienestam atkarībā no tā, kas ir veicis drošības izmeklēšanu vai sagatavojis drošības izmeklēšanas materiālus. Lēmumi pēc to paziņošanas ir tieši izpildāmi.
[..]
Pārsūdzības iestādes lēmumi nav pārsūdzami.
[..]
11. pants. Ja tiek pārsūdzēts lēmums par [..] drošības sertifikāta nepiešķiršanu, pārsūdzības iestāde var pieprasīt iestādei piešķirt drošības sertifikātu, ja pēc sūdzības iesniedzēja vai viņa advokāta uzklausīšanas tā atzīst, ka apstrīdētā lēmuma atbalstam minētie pamati nav pamatoti un atbilstīgi.
[..]
12. pants. [..]
[6]   Pārsūdzības iestādes lēmumi pēc to paziņošanas ir izpildāmi nekavējoties, un tie nav pārsūdzami.
[7]   Procedūrai attiecīgajā pārsūdzības iestādē nav apturošas iedarbības.
[..]”
Tiesvedības rašanās fakti
Prasītājs kā līgumdarbinieks PDNK 3.a panta izpratnē tika pieņemts darbā Padomē I funkciju grupā, 1. pakāpes 1 līmenī no 2007. gada 1. oktobra līdz 2010. gada 30. septembrim. Viņš tika norīkots darbā ģenerāldirektorāta (ĢD) “Personāls un administrācija” direkcijas “Konferences, organizācija, infrastruktūra” nodaļas “Konferences” dienestā “Kalpotāji”, lai veiktu manuālus un/vai administratīvā atbalsta pakalpojumu uzdevumus PDNK 80. panta 2. punkta izpratnē.
Prasītāja darba līguma 7. pantā bija noteikts, ka “attiecībā uz darbinieku, kuram, iespējams, būs jādarbojas jomā, kurā prasīts augsts konfidencialitātes līmenis, būtu jāveic drošības izmeklēšana saskaņā ar Padomes 2001. gada 19. marta lēmumu [2001/264/EK] [, ar ko pieņem Padomes drošības reglamentu (
OV L 101, 1. lpp.
)].”
It īpaši no ģenerālsekretariāta 2009. gada 11. marta paziņojuma personālam Nr. 58/09, ar ko atceļ un aizstāj paziņojumus personālam Nr. 14/09 un Nr. 91/05, izriet, ka visiem Padomes darbiniekiem, kas nodarbināti ĢD “Personāls un administrācija” direkcijā “Konferences, organizācija, infrastruktūra”, var būt vajadzīga piekļuve Savienības klasificētajai informācijai un ka viņiem jābūt piešķirtai drošības pielaidei informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir vismaz “ES [slepeni]” – dažiem telpu pārziņiem vai “ES [konfidenciāli]” – visiem pārējiem darbiniekiem.
Padome un prasītājs vienojās par darba līguma pagarināšanu uz trim gadiem no 2010. gada 1. oktobra līdz 2013. gada 30. septembrim. Tika uzsākta procedūra saistībā ar pieteikumu drošības pielaides saņemšanai. Prasītājs 2010. gada 8. decembrī iesniedza attiecīgu anketu, un viņa pieteikums tika apstiprināts nākamajā dienā.
No 2011. gada 16. maija prasītājs tika pieņemts darbā ĢD “Personāls un administrācija” direkcijas “Protokols/konferences” nodaļas “Darbība/tehniskie pakalpojumi” dienestā “Uzņemšana/telpas”. Pēc tam, kad Padome 2011. gada 16. jūnijā bija pieņēmusi VIN, prasītāja līgumdarbinieka darba līgums tika atjaunots 2011. gada 1. oktobrī uz nenoteiktu laiku, noslēdzot līguma papildinājumu Nr. 1 par tā pagarināšanu.
Ar 2011. gada 17. novembra vēstuli Beļģijas Valsts drošības iestādes (turpmāk tekstā – “VDI”) priekšsēdētājs informēja Padomes drošības ierēdni, ka pēc prasītāja lietas izskatīšanas pieteikums par drošības pielaidi informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “slepeni”, ticis noraidīts.
2011. gada 5. decembrī Padomes drošības ierēdnis uzaicināja prasītāju uz pārrunām un viņam oficiāli paziņoja par lēmumu nepiešķirt drošības pielaidi. No dokumentiem, kurus Padome ir pievienojusi savai atbildei uz tiesvedības organizatoriskajiem pasākumiem, izriet, ka tajā pašā dienā prasītājs parakstīja VDI priekšsēdētāja 2011. gada 17. novembra vēstules kopiju, norādot, ka ir ar to “iepazinies”.
2011. gada 5. decembrī arī prasītāja nodaļas vadītājam, kas tika informēts par VDI lēmumu, bija saruna ar prasītāju. Pēc Civildienesta tiesas pieprasījuma minētais nodaļas vadītājs tiesas sēdē norādīja, ka sarunas galvenais mērķis bija informēt prasītāju, ka viņš tiks pārcelts no dienesta “Uzņemšana/telpas” uz dienestu “Ēkas
Justus Lipsius
stāva kalpotāji”, kurā drošības pielaides līmenis bija zemāks. Prasītāja nodaļas vadītājs piebilda, ka minētais pasākums tika īstenots tūlītēji, ievērojot ģenerālsekretariātam uzlikto piesardzības pienākumu.
Prasītājs 2011. gada 8. decembrī iesniedza prasību Beļģijas pārsūdzības iestādē, kas izskata jautājumus par drošības pielaidēm, drošības sertifikātiem un paziņojumiem (turpmāk tekstā – “pārsūdzības iestāde”).
Saskaņā ar VIN 5. panta 3. punktu, atbilstoši kuram pirms līguma izbeigšanas IPDL ir jāpārbauda, vai ir iespējams ieinteresēto personu pārcelt citā amatā, kurā drošības pielaide nav vajadzīga, ĢD “Personāls un administrācija” nodaļa “Direkcijas padomnieki”, ņemot vērā, ka drošības pielaide netika piešķirta, sagatavoja 2012. gada 11. janvāra paziņojumu (turpmāk tekstā – “2012. gada 11. janvāra paziņojums”). Šajā paziņojumā tika secināts, ka ieinteresēto personu, ņemot vērā viņa profilu, atlases procedūru, proti, līgumdarbinieku atlasi kalpotāja amatam, kurai noslēdzoties, viņš tika pieņemts darbā, VDI konstatētos faktus, kā arī Padomes pienākumu veikt īpašus piesardzības pasākumus drošības jomā, nav iespējams pārcelt citā amatā.
Nodaļas “Individuālās tiesības” vadītājs 2012. gada 16. janvārī uzaicināja prasītāju uz pārrunām un viņam personīgi nodeva 2012. gada 11. janvāra paziņojumu, informējot viņu par IPDL lēmumu izbeigt līgumu 2012. gada 31. maijā, četrus mēnešus pēc paziņošanas par darba attiecību izbeigšanu, skaitot no 2012. gada 1. februāra (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). No apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka paziņojums ir balstīts uz VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, kuros paredzēta IPDL iespēja izbeigt līgumu ar darbinieku, kuram pēc veiktajām drošības izmeklēšanām drošības pielaide nav piešķirta. Ar šo pašu lēmumu prasītājs pirms uzteikuma termiņa sākuma tika uzaicināts doties atvaļinājumā un, sākot no 2012. gada 16. janvāra, tika atbrīvots no viņa pienākumu pildīšanas.
Prasītāja 2012. gada 17. janvāra lūgumu, pirmkārt, saglabāt situāciju līdz brīdim, kad noslēgsies pārsūdzības procedūra, kuru viņš bija uzsācis, un, otrkārt, neīstenot atlaišanu līdz brīdim, kad pārsūdzības iestāde būs pieņēmusi lēmumu, Padome noraidīja ar 2012. gada 26. janvāra vēstuli. Noraidījums tostarp bija pamatots, pirmkārt, ar to, ka prasītājs nevar pildīt savus amata pienākumus bez drošības pielaides, otrkārt, ka procedūrai pārsūdzības iestādē nav apturošas iedarbības, treškārt, ka VDI lēmums ir bijis pamatots un, ceturtkārt, ka Padomes ģenerālsekretāra pienākums ir nodrošināt visu to personu lojalitāti, uzticamību un nopietnību, kurām ir piešķirta piekļuve Savienības klasificētajai informācijai.
2012. gada 8. martā pārsūdzības iestāde grozīja VDI lēmumu un pieprasīja piešķirt prasītājam drošības pielaidi informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “slepeni”. Minētās iestādes lēmums bija formulēts šādi:
“[..] Savā sūdzībā un [..] sēdē [prasītājs] apstrīdēja informāciju, ar kuru ticis pamatots lēmums, izņemot policijas uzliktos sodus par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Viņš apliecina, ka viņš nav ticis saukts pie atbildības par lietas materiālos minētajiem nodarījumiem un viņa sodu reģistrā nav ierakstu, izņemot ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumus. Šajā ziņā viņš ir iesniedzis to protokolu kopijas, kas iekļauti dažādos lēmumā minēto lietu materiālos. Lietas materiālos attiecībā uz vissmagāko pārkāpumu [..] federālā policija protokola kopsavilkumā ir secinājusi, ka par [prasītāju] minētā informācija nav pierādīta un viņam ir bijusi tikai virspusēja loma. Attiecībā uz citiem minētajiem protokoliem, atsaucoties uz savu sodu reģistru, viņš apgalvo, ka viņš nekad nav tiesāts krimināltiesā.
[..]
[Prasītājs] nenoliedz, ka viņam ir daži parādi, bet tie nav lieli. [..]
Pārsūdzības iestāde var tikai konstatēt, ka policijas dienestiem ir informācija par ieinteresēto personu saistībā ar agrāk izdarītajiem pārkāpumiem, ka viņš nekad nav ticis saukts pie kriminālatbildības un ka viņam nav lielu parādu, kas ieinteresētajai personai varētu radīt apdraudējuma risku.”
[..]
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu prasītājs ar 2012. gada 30. marta vēstuli iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu.
2012. gada 24. maijā Padomē notika sanāksme ar prasītāja un viņa advokāta piedalīšanos par prasītāja sūdzību un šajā ziņā veicamajām darbībām. No Padomes 2012. gada 11. jūnija vēstules prasītāja advokātam izriet, ka šajā sanāksmē tika panākta vienošanās, ka advokāts nosūtīs Padomei pārsūdzības iestādē iesniegto dokumentu kopijas, kas varētu pierādīt, ka prasītājs pat netieši nav bijis iesaistīts nodarījumos, kas minēti VDI lēmumā nepiešķirt drošības pielaidi un pārsūdzības iestādes lēmumā, ar kuru tika atcelts minētais lēmums nepiešķirt drošības pielaidi.
2012. gada 12. jūnijā prasītāja advokāts uz Padomes 2012. gada 11. jūnija vēstuli tostarp atbildēja šādi:
“Pretēji tam, ko biju iztēlojies, es nevaru jums nodrošināt pārsūdzības iestādē saistībā ar drošības pielaidēm iesniegto dokumentu kopijas. Šie dokumenti ir konfidenciāli un nevar tikt iesniegti Padomei, lai tā varētu veikt to pārbaudi. Tie attiecas uz mana klienta privāto dzīvi, un Padomei [..] nav tiesību tos pārbaudīt.”
Padome prasītāja sūdzību noraidīja ar 2012. gada 20. februāra lēmumu. Galvenokārt noraidījums it īpaši ir balstīts uz to, ka, tā kā prasītāja ieņemamajā amatā ir vajadzīga piekļuve Savienības klasificētajai informācijai, viņš nevar pildīt savus pienākumus, ja viņam nav drošības pielaides, ka Padomes ģenerālsekretāram ir pienākums nodrošināt to personu lojalitāti, uzticamību un nopietnību, kurām ir piešķirta piekļuve Savienības klasificētajai informācijai, kā arī balstīts uz faktiem, ar kuriem VDI bija pamatojusi savu 2011. gada 17. novembra lēmumu. Pakārtoti Padomes lēmumā ir atgādināts, ka pārsūdzības iestādes lēmuma formulējums nevar atjaunot īpašo uzticības saikni, kas tikusi zaudēta attiecībās starp prasītāju un viņa iestādi, jo pat virspusēja loma tik smagos nodarījumos, kā arī parādu esamība ir pietiekami iemesli, lai apšaubītu lojalitāti, uzticamību un neaizsargātības neesamību, kas tiek prasītas no prasītāja, pildot viņa amata pienākumus, kā arī nepieciešamos morālos nosacījumus to pildīšanai ģenerālsekretariātā.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu un, ciktāl tas ir nepieciešams, atcelt lēmumu, ar kuru tikusi noraidīta viņa sūdzība par šo lēmumu;
—
piespriest Padomei atlīdzināt mantisko kaitējumu, kas ir provizoriski lēsts EUR 160 181,85 apmērā;
—
piespriest Padomei atlīdzināt morālo kaitējumu, kas ir provizoriski lēsts EUR 25 000 apmērā;
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par pirmo prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu un, ciktāl tas ir nepieciešams, atcelt lēmumu, ar kuru tikusi noraidīta viņa sūdzība par šo lēmumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta izriet, ka personas, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi, prasība par institūcijas, kas pilnvarota iecelt amatā (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”), lēmumu vai par šīs iecēlējinstitūcijas atturēšanos veikt Civildienesta noteikumos paredzētu pasākumu ir pieņemama tikai tad, ja ieinteresētā persona iepriekš iecēlējinstitūcijā ir iesniegusi sūdzību un tā vismaz daļēji ir tikusi tieši vai netieši noraidīta. Saskaņā ar PDNK 117. pantu šī judikatūra pēc analoģijas ir piemērojama arī darbinieka prasībai par IPDL lēmumu vai arī minētās iestādes atturēšanos īstenot PDNK noteikto pasākumu.
Administratīva sūdzība un tās tieša vai netieša noraidīšana ir sarežģītas procedūras neatņemama sastāvdaļa, un tas ir tikai viens no priekšnosacījumiem prasības celšanai tiesā. Šādos apstākļos ar prasību, pat ja tā formāli ir vērsta pret sūdzības noraidījumu, faktiski izskatīšanai tiesā tiek iesniegts nelabvēlīgais akts, par kuru bijusi iesniegta sūdzība, izņemot gadījumu, kad sūdzības noraidījuma apjoms atšķiras no akta, par kuru šī sūdzība tikusi iesniegta, apjoma. Vairākkārt ir ticis nospriests, ka lēmums par sūdzības tiešu noraidīšanu, ņemot vērā tā saturu, var nebūt prasītāja apstrīdētā akta apstiprinājums. Tā tas ir gadījumā, kad lēmumā par sūdzības noraidīšanu ir pārskatīta prasītāja situācija, ņemot vērā jaunus tiesiskos un faktiskos apstākļus, vai kad ar to tiek grozīts vai papildināts sākotnējais lēmums. Šādos gadījumos sūdzības noraidījums ir akts, kas ir pakļauts pārbaudei tiesā, kura to ņem vērā, izvērtējot apstrīdētā akta tiesiskumu, proti, tas tiek uzskatīts par nelabvēlīgu aktu, ar ko tiek aizstāts pēdējais minētais (Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 21. septembra spriedums lietā T‑325/09 P
Adjemian
u.c./Komisija, 32. punkts).
Tā kā Civildienesta noteikumu vai PDNK sistēmā ieinteresētajai personai ir jāiesniedz sūdzība par apstrīdēto lēmumu, ko tā apstrīd, un par lēmumu noraidīt šo sūdzību ir jāceļ prasība, Eiropas Savienības Tiesa prasību atzīst par pieņemamu, ja tā ir vērsta tikai pret sūdzībā apstrīdēto lēmumu, pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu vai pret abiem šiem lēmumiem kopā, ja vien sūdzība un prasība ir iesniegta Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzētajos termiņos. Taču saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu tiesa var nolemt, ka tai nav konkrēti jālemj par prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu, ja tā konstatē, ka tiem nav autonoma satura un tie patiesībā atbilst prasījumiem, kas ir vērsti pret lēmumu, par kuru ir tikusi iesniegta sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87
Vainker
/Parlaments, 7. un 8. punkts). Tā tas var būt arī tad, ja tiesa konstatē, ka lēmums par sūdzības noraidīšanu, tā kā tas var būt arī netiešs, ir tikai sūdzībā apstrīdētā lēmuma apstiprinājums un tādēļ lēmuma par sūdzības noraidīšanu atcelšana neietekmē ieinteresētās personas tiesisko stāvokli citādi kā sūdzībā apstrīdētā lēmuma atcelšana (iepriekš minētais spriedums lietā
Adjemian
u.c./Komisija, 33. punkts).
Izskatāmajā lietā, pamatojoties uz VDI veiktās izmeklēšanas, kuras rezultāti kļuva zināmi 2011. gada novembrī, secinājumiem, 2012. gada janvārī tika izbeigts uz nenoteiktu laiku noslēgtais līgums un tas stājās spēkā 31. maijā. Pārsūdzības iestādes lēmums, ar kuru tika grozīts VDI lēmums, ir datēts ar 2012. gada 8. martu, un prasītāja sūdzība, ar kuru viņš apstrīd apstrīdēto lēmumu, ir datēta ar 2012. gada 30. martu. No šā sprieduma 32. punkta izriet, ka 2012. gada maijā Padome rīkoja sanāksmi ar prasītāja piedalīšanos un ka 11. jūnijā Padome prasītāja advokātam lūdza nosūtīt papildu dokumentus, ko minētais advokāts atteicās darīt.
Šādos apstākļos izskatāmajā lietā 2012. gada 20. jūlijā pieņemtais lēmums par sūdzības noraidīšanu ietver prasītāja situācijas pārskatīšanu, ņemot vērā jaunus tiesiskos vai faktiskos apstākļus, pārsūdzības iestādes 2012. gada 8. marta lēmumu un prasītāja atteikumu iesniegt Padomes pieprasītos dokumentus. No tā izriet, ka lēmums noraidīt sūdzību ir tiesību akts, ko pārbauda Civildienesta tiesa, kas to ņems vērā apstrīdētā lēmuma tiesiskuma vērtējumā.
Lai pamatotu savus prasījumus apstrīdētā lēmuma atcelšanai, prasītājs izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Lēmuma 2011/292 un VIN, kā arī Likuma par drošības pielaidēm, Likuma par pārsūdzības iestādes izveidi un Karaļa dekrētu par to izpildi neievērošanu. Otrais pamats ir balstīts uz nelabvēlīga tiesību akta pamatojuma trūkumu. Trešais pamats ir atvasināts no tiesību uz aizstāvību pārkāpuma, kā arī sacīkstes principa un tiesību iepriekš tikt uzklausītam neievērošanu. Ceturtais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Piektais pamats attiecas uz atlaišanas nesamērīgumu un IPDL pienākuma pārbaudīt iespējamo pārcelšanu citā amatā vai atstāšanu iepriekšējā amatā neizpildi. Civildienesta tiesa izskatīs minētos pamatus šajā pašā secībā.
Pirmais pamats, kas ir balstīts uz Lēmuma 2011/292 7. panta un tā I pielikuma, it īpaši 20. punkta, VIN, kā arī Likuma par drošības pielaidēm, Likuma par pārsūdzības iestādes izveidi un Karaļa dekrētu par to izpildi neievērošanu.
Prasītājs ir sadalījis šo pamatu divās daļās – pirmā daļa attiecas uz juridiskā pamata trūkumu, pamatojot atlaišanu, kas esot prettiesiska. Otrā daļa attiecas uz Padomes pieļauto pilnvaru pārsniegšanu, mēģinot VDI un pārsūdzības iestādes vērtējumu aizstāt ar savu vērtējumu.
– Lietas dalībnieku argumenti par pirmā pamata pirmo daļu
Prasītājs uzskata, ka viņa atlaišana ir pretrunā Lēmuma 2011/292 7. pantam un I pielikumam, it īpaši 20. punktam, Likumam par drošības pielaidēm, Likumam par pārsūdzības iestādes izveidi un Karaļa dekrētiem par to izpildi, kā arī VIN.
Viņš apgalvo, ka, tā kā likumdevējs ir paredzējis pārsūdzību drošības pielaides piešķiršanas procedūrā, tam, ka apelācijas sūdzības iesniegšanai par to nav apturošas iedarbības, nav lielas nozīmes. Tā kā izskatāmajā lietā VDI lēmums varēja tikt grozīts, iesniedzot pārsūdzību, Padome nedrīkstēja izpildīt apstrīdēto lēmumu, nesagaidot procedūras iznākumu. Izskatāmajā lietā prasītājs ir ieguvis drošības pielaidi, tāpēc darba līguma izbeigšanai neesot juridiska pamata, un tādējādi tā ir prettiesiska.
Prasītājs piebilst, ka atbilstoši VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam iestāde var izbeigt līgumu ar darbinieku, kuram nav piešķirta drošības pielaide, bet, pretēji Padomes apgalvojumam, tajā nav noteikts pienākums to darīt.
Padome lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Civildienesta tiesa vispirms norāda, ka saskaņā ar Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jāiekļauj izvirzītie faktiskie un tiesību pamati un argumenti.
Lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedību, lai pamati vai iebildumi būtu pieņemami, būtiskiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasītājs pamatojas, jābūt konsekventi un saprotami atspoguļotiem paša prasītāja pieteikuma tekstā, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Civildienesta tiesai lemt par prasību, vajadzības gadījumā bez nepieciešamības iegūt papildu informāciju (Civildienesta tiesas 2011. gada 10. novembra spriedums lietā F‑18/09
Merhzaoui
/Padome, 42. un 43. punkts).
Pirmā pamata pirmajā daļā prasītājs norāda, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Padome ir pārkāpusi Lēmuma 2011/292 7. pantu, Likumu par drošības pielaidi, Likumu par pārsūdzības iestādes izveidi un Karaļa dekrētus par to izpildi, taču pretēji Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajam noteikumam šie viņa iebildumi ir tikai minēti un nav pamatoti ar argumentiem. Tādēļ tie ir jānoraida kā nepieņemami.
Tā kā prasītājs nenorāda, kādā veidā izskatāmajā lietā tikuši pārkāpti Lēmuma 2011/292 I pielikuma 20. punkta noteikumi, iebildums par iespējamo noteikumu pārkāpumu arī ir jānoraida kā nepieņemams. Turklāt ir jākonstatē, ka vienīgais šo noteikumu mērķis ir noteikt attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošos tiesību aktus, kas piemērojami, pirmkārt, dalībvalstu veiktajām drošības izmeklēšanām, tostarp pārsūdzībām par to rezultātiem, un, otrkārt, prasībām par ģenerālsekretariāta iecēlējinstitūcijas vai IPDL lēmumiem, kas šajā gadījumā ir Civildienesta noteikumi.
Saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu vēl ir tikai jāpārbauda, vai apstrīdētais lēmums, kā to apgalvo prasītājs, pirmkārt, tika pieņemts, pārkāpjot VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kurā esot paredzēts, ka IPDL var, bet tai nav pienākuma izbeigt līgumu ar darbinieku, kuram pēc izmeklēšanām drošības pielaide nav piešķirta, un, otrkārt, vai [apstrīdētajam lēmumam] nav juridiska pamata, jo pārsūdzības iestāde pieprasīja VDI piešķirt prasītājam drošības pielaidi informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “slepeni”.
Vispirms no Lēmuma 2011/292 7. panta 1. punkta izriet, ka personāla drošība nozīmē tādu pasākumu īstenošanu, lai tiktu nodrošināts, ka piekļuve Savienības klasificētajai informācijai tiek piešķirta tikai tādām personām, kurām ir vajadzība pēc informācijas, kurām vajadzības gadījumā ir attiecīga līmeņa drošības pielaide un kuras ir informētas par viņu pienākumiem.
Turklāt saskaņā ar Lēmuma 2011/292 15. panta 2. punkta c) apakšpunktu Padomes ģenerālsekretārs ir VIN drošības iestāde, un saskaņā ar šā lēmuma 7. panta 3. punktu ģenerālsekretārs šādā kvalitātē piešķir personāla drošības pielaidi ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, pirms viņiem tiek piešķirta piekļuve informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “ES konfidenciāli” vai augstāk.
Visbeidzot, Lēmuma 2011/292 A papildinājumā Savienības personāla drošības pielaide Savienības klasificētajai informācijai ir definēta kā “[ģenerālsekretariāta] [iecēlējinstitūcijas] atļauja, kas pieņemta atbilstīgi šim lēmumam pēc tam, kad dalībvalsts kompetentās iestādes veikušas drošības izmeklēšanu, un ar ko apliecina, ka personai, ja ir apzināta viņas vajadzība pēc informācijas, līdz konkrētam datumam var sniegt piekļuvi [Savienības klasificētajai informācijai] līdz konkrētam līmenim [..]; var uzskatīt, ka tāda persona ir saņēmusi drošības pielaidi”.
No iepriekš minētajiem nosacījumiem izriet, ka tikai Padomes ģenerālsekretārs ir pilnvarots lemt par to, vai piešķirt vai atteikt Savienības personāla drošības pielaidi ģenerālsekretariāta darbiniekiem.
Ir taisnība, ka, piemērojot Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļas 5. punktu, valsts drošības iestādes vai kompetentās valsts iestādes ir atbildīgas par drošības izmeklēšanu veikšanu attiecībā uz saviem valstspiederīgajiem, jo minētajām iestādēm ir labākas iespējas piekļūt informācijai dažādās dalībvalstīs nekā Padomes ģenerālsekretāram.
Tomēr saskaņā ar Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļas 19. punkta a) apakšpunktu, ja drošības izmeklēšanas rezultātā apstiprinās, ka nav zināms nekas negatīvs, kā dēļ varētu tikt apšaubīta personas lojalitāte un uzticamība, ģenerālsekretariāta iecēlējinstitūcija vai attiecībā uz ģenerālsekretariāta darbiniekiem – IPDL var piešķirt ieinteresētajai personai Savienības personāla drošības pielaidi un ļaut piekļūt kāda konkrēta līmeņa Savienības klasificētajai informācijai līdz noteiktai dienai.
No iepriekšējā punktā minētā noteikuma formulējama izriet, ka ģenerālsekretariāta iecēlējinstitūcijai vai attiecībā uz darbiniekiem – IPDL nav saistoši valsts drošības iestāžu veikto drošības izmeklēšanu secinājumi, pat pārsūdzības iestādes secinājumi, un ka pat tad, ja ieinteresētajai personai rezultāti ir labvēlīgi, tām nav pienākuma piešķirt Savienības personāla drošības pielaidi un tās patur tiesības to nepiešķirt.
Ņemot vērā drošības pielaides procedūras mērķi, kas saskaņā ar Lēmuma 2011/292 7. panta 2. punktu ir noteikt, vai konkrētai personai, ņemot vērā tās lojalitāti un uzticamību, var tikt nodrošināta piekļuve Savienības klasificētajai informācijai, IPDL, ņemot vērā VDI veiktās izmeklēšanas noslēgumā iegūto un Padomei ar 2011. gada 17. novembra vēstuli paziņoto negatīvo informāciju par prasītāju, varēja šaubīties par prasītāja apdraudējuma riska neesamību un nolemt, ka viņam vajadzīgā drošības pielaide nav piešķirama.
Izskatāmajā lietā netiek apstrīdēts, ka prasītājam ģenerālsekretariātā bija amats, kurā bija vajadzīga drošības pielaide. Saskaņā ar VIN 5. pantu 3. punktu pārbaudījusi, vai ir iespējams prasītāju pārcelt citā amatā, kurā viņam nebūtu vajadzīga drošības pielaide, un, ņemot vērā 2012. gada 11. janvāra paziņojumu, kura saturs ir izklāstīts šā sprieduma 27. punktā, secinājusi, ka šāda pārcelšana nav iespējama, IPDL, nepārkāpjot VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, varēja pieņemt lēmumu par prasītāja darba līguma izbeigšanu četru mēnešu uzteikuma termiņa beigās atbilstoši PDNK 47. panta c) punkta i) apakšpunktam.
Šo konstatējumu nevar atspēkot prasītāja arguments, ka pārsūdzības iestāde bija pieprasījusi VDI piešķirt prasītājam drošības pielaidi informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “slepeni”, – tas ir apstāklis, kura dēļ lēmumam par līgumdarbinieka līguma izbeigšanu varētu nebūt juridiskā pamata.
Kā izriet no Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļas 20. punkta formulējuma, drošības izmeklēšanām un iegūtajiem rezultātiem tiek piemēroti attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošie normatīvie un leģislatīvie akti, tostarp attiecībā uz pārsūdzēšanu. Beļģijas tiesībās Likuma par pārsūdzības iestādes izveidi 11. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka, ja minētā iestāde pēc pārsūdzības iesniedzēja un viņa advokāta uzklausīšanas uzskata, ka tāda lēmuma pamatojumam, ar kuru nav tikusi piešķirta drošības pielaide, minētie pamati nav pamatoti vai atbilstīgi, tā var prasīt valsts drošības iestādei piešķirt drošības pielaidi.
Izskatāmajā lietā, piemērojot Likumu par drošības pielaidi, VDI saskaņā ar pārsūdzības iestādes lēmumu piešķīra prasītājam drošības pielaidi informācijai, kuras klasifikācijas līmenis ir “slepeni”, tā ir derīga attiecībā uz piekļuvi informācijai, kas ir šā likuma piemērošanas jomā, kā arī uz piekļuvi Savienības klasificētajai informācijai Lēmuma 2011/292 14. panta 3. punktā minētajam dalībvalstu personālam.
Tomēr no šā sprieduma 56. un 59. punkta izriet, ka attiecībā uz piekļuvi Savienības klasificētajai informācijai tikai iecēlējinstitūcijai vai attiecībā uz darbiniekiem – IPDL pēc valsts iestāžu veiktās drošības izmeklēšanas ir tiesības pieņemt lēmumu par Savienības personāla drošības pielaides piešķiršanu vai nepiešķiršanu un tai nav saistoši minētās izmeklēšanas – ko izskatāmajā lietā veikusi pārsūdzības iestāde – secinājumi.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
– Prasītāja argumenti par pirmā pamata otro daļu
Prasītājs apgalvo, ka Padome mēģina ar savu vērtējumu aizstāt VDI un pārsūdzības iestādes vērtējumu, lietojot jēdzienu “uzticības saikne”. Tādējādi tā esot pārsniegusi savas pilnvaras. Pārsūdzības iestāde esot apzinājusi VDI pieļautās kļūdas, jo prasītājam neesot bijis parādu un, iesniedzot izrakstu no sodu reģistra, viņš esot pierādījis VDI secinājumu neprecizitāti. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējam drošības pielaide ir piešķirta, Padomei šis lēmums būtu jāņem vērā.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka drošības pielaides procedūrā tiek noskaidrots, vai personai, ņemot vērā tās lojalitāti un uzticamību, var tikt piešķirta drošības pielaide Savienības klasificētajai informācijai, un, otrkārt, ka Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļas 8. punktā minētais kritēriju saraksts, kas jāņem vērā, veicot izmeklēšanu, nav pilnīgs. Turklāt minētā 8. punkta a)–k) apakšpunktā uzskaitītajiem kritērijiem attiecīgi ir pievienojami arī 9. un 10. punktā norādītie kritēriji – personas finanšu un medicīniskā vēsture, laulātā, dzīvesbiedra, kas nav laulātais, vai tuva ģimenes locekļa raksturs, uzvedība un apstākļi –, kas var tikt ņemti vērā.
Civildienesta tiesa uzskata, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Padomes rīcībā bija tikai VDI secinājumi un ka, ņemot vērā drošības izmeklēšanā iegūto negatīvo informāciju par prasītāju, nebija pierādīta it īpaši prasītāja apdraudējuma riska neesamība. Tādējādi, kā izriet no šā sprieduma 61. punkta, IPDL 2012. gada janvārī varēja nepiešķirt prasītājam Savienības personāla drošības pielaidi un pieņemt lēmumu par viņa darba līguma izbeigšanu.
Ņemot vērā pārsūdzības iestādes 2012. gada 8. marta lēmumu, Padome, izskatot prasītāja iesniegto sūdzību, bija pārskatījusi iespēju piešķirt Savienības personāla drošības pielaidi, tāpēc tā it īpaši organizēja 2012. gada 24. maija sanāksmi ar prasītāja un viņa advokāta piedalīšanos un lūdza advokātam nodrošināt pārsūdzības iestādē iesniegto dokumentu kopijas, kuras sākotnēji advokāts piekrita iesniegt, bet vēlāk atteicās to darīt, pamatojoties uz to, ka dokumenti esot konfidenciāli un attiecoties uz viņa klienta privāto dzīvi.
Lai arī pārsūdzības iestāde ir grozījusi VDI lēmumu par labu prasītājam, tomēr ir jākonstatē, ka minētās iestādes noslēdzošais konstatējums, ka “policijas dienestos ir informācija par ieinteresēto personu saistībā ar agrāk izdarītajiem pārkāpumiem, ka viņš par tiem nav ticis saukts pie kriminālatbildības, ka viņam nav lielu parādu, kas ieinteresētajai personai varētu radīt apdraudējuma risku”, ir jālīdzsvaro ar citiem šajā lēmumā minētajiem mazāk pozitīvajiem konstatējumiem, ka “[prasītājs] nenoliedz, ka viņam ir daži parādi” vai ka “lietas materiālos attiecībā uz vissmagāko pārkāpumu [..] federālā policija protokola kopsavilkumā ir secinājusi, ka par [prasītāju] minētie fakti nav pierādīti, un viņam ir bijusi tikai virspusēja loma”.
Tiesas sēdē noskaidrojās, ka secinājumu, ka prasītājam ir bijusi “virspusēja loma” VDI lēmumā minētajos smagākajos nodarījumos, Padome ir interpretējusi tādējādi, ka prasītājs šajos smagākajos nodarījumos esot bijis iesaistīts, lai arī tikai virspusēji, proti, ka viņš esot uzturējis attiecības ar apšaubāmām aprindām, tādējādi šie apstākļi paši par sevi attaisnojot Padomes atteikumu piešķirt drošības pielaidi, ņemot vērā piesardzības pienākumu. Turpretī prasītājs norādīja, ka minētais secinājums tikai norāda, ka viņu kā liecinieku attiecībā uz trešām personām bija nopratinājusi federālā policija un ka no šo tiesas sēžu protokoliem neizriet, ka viņš jebkādā veidā būtu bijis līdzdalībnieks nodarījumos, par kuriem ir paredzēta kriminālatbildība.
Ņemot vērā šo prasītāja sniegto informāciju, kas nebija iekļauta lietas materiālos, Civildienesta tiesa, pirmkārt, jautāja Padomei, vai tā būtu gatava pārskatīt apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā iepriekš minētos tiesas sēžu protokolus, kas tikuši iesniegti pārsūdzības iestādē un kas prasītājam būtu jānosūta, jo citādi Padomei tie nebūtu pieejami. Otrkārt, Civildienesta tiesa jautāja prasītājam, vai tagad viņš būtu gatavs iesniegt Padomei minētos protokolus, ko viņš bija atteicies izdarīt 2012. gada maijā. Padome atbildēja apstiprinoši, bet prasītājs atkārtoti apstiprināja savu atteikumu un norādīja, ka viņu vairs neinteresē atjaunošana viņa iepriekšējā amatā Padomē un ka tagad viņa prasības vienīgais mērķis ir saņemt atlīdzību par materiālo un morālo kaitējumu.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, ņemot vērā Padomes rīcībā esošos dokumentus un prasītāja, kas ir vienīgā persona, kura varēja nodrošināt Padomei pārsūdzības iestādē iesniegtos dokumentus, attieksmi, ģenerālsekretariāta IPDL ir rīkojusies savas kompetences ietvaros un nav aizstājusi pārsūdzības iestādes [vērtējumu], atsakoties pārskatīt apstrīdēto lēmumu par sūdzības noraidīšanu.
No tā izriet, ka otrā pamata pirmā daļa un attiecīgi viss pirmais prasības pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas ir balstīts uz nelabvēlīga akta pamatojuma trūkumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka apstrīdētais lēmums nav pamatots un tajā nav minēts neviens dokuments, kas ļautu izprast viņa atlaišanas iemeslu. Tādējādi Padome neesot ievērojusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā noteikto pienākumu sniegt pamatojumu.
Padome lūdz šo pamatu noraidīt.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Attiecībā uz pienākumu norādīt nelabvēlīgu lēmumu pamatojumu Civildienesta tiesa atgādina, ka viena no garantijām, kas Savienības tiesībās ir paredzētas administratīvajos procesos, tostarp ir Hartas 41. pantā noteiktais labas pārvaldības princips, kas it īpaši ietver “pārvaldes iestādes pienākumu pamatot savus lēmumus” (Civildienesta tiesas 2013. gada 11. jūlija spriedums lietā F‑46/11
Tzirani
/Komisija, 136. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt pienākums norādīt nelabvēlīgu lēmumu pamatojumu ir būtisks Savienības tiesību princips, no kura var atkāpties tikai svarīgu apsvērumu dēļ (iepriekš minētais spriedums lietā
Tzirani
/Komisija, 137. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, kas prasīts LESD 296. pantā, ir skaidri un nepārprotami jānorāda tiesību akta autora apsvērumi (iepriekš minētais spriedums lietā
Tzirani
/Komisija, 138. punkts un tajā minētā judikatūra).
Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt nelabvēlīgā lēmuma pamatojumu mērķis, pirmkārt, ir nodrošināt ieinteresētajai personai pietiekamu informāciju par tiesību akta pamatotību vai arī, ja tajā, iespējams, ir pieļautas kļūdas, dot iespēju apstrīdēt akta spēkā esamību Savienības tiesā un, otrkārt, ļaut tiesai veikt kontroli pār šā akta likumību. Tādējādi pamatojums attiecīgajai personai parasti ir jāpaziņo vienlaikus ar tai nelabvēlīgo lēmumu, un pamatojuma trūkumu nevar novērst tā, ka attiecīgā persona par lēmuma pamatojumu uzzina tiesvedības Savienības tiesā laikā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 7. decembra spriedumu lietā T‑562/10
HTTS
/Padome, 32. punkts).
Ir jāprecizē, ka nav tādu primāru apsvērumu, kas ļautu nenodrošināt līgumdarbiniekiem aizsardzību pret nepamatotu atlaišanu, it īpaši tad, ja līgums ar viņiem ir noslēgts uz nenoteiktu laiku, vai arī tad, ja līgums ar viņiem ir noslēgts uz noteiktu laiku, bet viņi tiek atlaisti pirms termiņa. Tātad, lai šajā ziņā nodrošinātu pietiekamu aizsardzību, pirmkārt, ieinteresētajām personām ir jāļauj pārliecināties, vai viņu likumīgās intereses ir tikušas ievērotas vai arī tikušas pārkāptas, kā arī novērtēt iespēju vērsties tiesā un, otrkārt, jāļauj tiesai veikt pārbaudi; tas savukārt nozīmē, ka kompetentās iestādes pienākums ir norādīt pamatojumu (šajā ziņā skat. Civildienesta tiesas 2008. gada 24. aprīļa spriedumu lietā F‑74/06
Longinidis
/
Cedefop
, 49. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzītā pamatojuma raksturu un akta adresāta iespējamo interesi paskaidrojumu saņemšanā. Lai novērtētu, vai pamatojums ir pietiekams, ir svarīgi ņemt vērā situāciju, kādā apstrīdētais lēmums ir pieņemts (iepriekš minētais spriedums lietā
Longinidis
/
Cedefop
, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja darbiniekam, kas pieņemts darbā ar līgumu uz nenoteiktu laiku, tiek piemērots atlaišanas līdzeklis, īpaša nozīme ir tam, lai šāda līdzekļa piemērošanas pamatā esošie iemesli parasti tiktu skaidri norādīti rakstveidā, vislabāk pašā attiecīgā lēmuma tekstā. Tikai šis tiesību akts, kura tiesiskums tiek novērtēts tā pieņemšanas dienā, materializē iestādes lēmumu. Tomēr pienākumu norādīt atlaišanas pamatojumu var uzskatīt par izpildītu arī tad, ja ieinteresētā persona ir tikusi pienācīgi informēta par šiem iemesliem pārrunās ar saviem priekšniekiem un ja IPDL lēmums ir ticis pieņemts īsā laikā pēc minētajām pārrunām. Sniedzot atbildi uz ieinteresētās personas iesniegto sūdzību, IPDL vajadzības gadījumā var papildināt šo pamatojumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Longinidis
/
Cedefop
, 51. punkts).
Jānorāda, ka izskatāmajā lietā, pirmkārt, apstrīdētais lēmums ir pamatots ar VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, kuros IPDL ir paredzēta iespēja izbeigt darba līgumu ar darbinieku, kuram pēc veiktajām izmeklēšanām nav tikusi piešķirta drošības pielaide, otrkārt, prasītājs ir ticis informēts par VDI veiktās izmeklēšanas nelabvēlīgajiem rezultātiem, jo 2011. gada 8. decembrī viņš tos apstrīdēja pārsūdzības iestādē, un, treškārt, vispirms – 2011. gada 5. decembrī prasītājam bija saruna ar Padomes drošības ierēdni, bet pēc tam ar viņa nodaļas vadītāju, kurš informēja prasītāju par viņa pārcelšanu amatā, kurā ir nepieciešama zemāka līmeņa drošības pielaide, un tad – 2012. gada 16. janvārī viņam bija saruna ar nodaļas “Individuālās tiesības” vadītāju, kurā minētais nodaļas vadītājs paziņoja par lēmumu izbeigt viņa darba līgumu. Tādēļ prasītājs nevarēja nezināt iemeslus, kuru dēļ ģenerālsekretariāta IPDL pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Šo konstatējumu apstiprina prasītāja Padomei adresētās 2012. gada 17. janvāra vēstules saturs, kurā viņš sūdzas, ka iestāde ir izbeigusi darba līgumu, nesagaidījusi procedūras pārsūdzības iestādē iznākumu. Padome uz šo vēstuli atbildēja ar 2012. gada 26. janvāra vēstuli, kurā tā atspēkoja prasītāja argumentus.
Visbeidzot, atbilde uz sūdzību, kurā apstrīdētais lēmums tika pārskatīts, ne tikai ņemot vērā VDI secinājumus, bet arī pārsūdzības iestādes lēmumu, ļāva prasītājam izvērtēt minētā lēmuma pamatotību un deva viņam iespēju iesniegt par to prasību Civildienesta tiesā.
No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.
Trešais pamats, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kā arī sacīkstes principa un tiesību iepriekš tikt uzklausītam neievērošanu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka esot pārkāptas viņa tiesības tikt uzklausītam Hartas 41. panta 2. punkta izpratnē, jo viņš neesot ticis uzklausīts līdz 2012. gada 12. janvārim, proti, līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai.
Padome lūdz šo pamatu noraidīt. Proti, pirms lēmuma izbeigt darba līgumu paziņošanas prasītāju vairākkārt bija uzklausījuši viņa priekšnieki. Padome min prasītāja 2011. gada 5. decembra sarunas ar Padomes drošības ierēdni un viņa nodaļas vadītāju, kā arī 2012. gada 16. janvāra sarunu ar nodaļas “Individuālās tiesības” vadītāju.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru aizstāvības tiesību ievērošana visos procesos, kas uzsākti pret personu un kuru rezultātā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs tiesību akts, ir Savienības tiesību pamatprincips un tas ir jānodrošina, pat ja nav attiecīgās procedūras tiesiskā regulējuma. Šis princips, kas atbilst labas pārvaldības prasībām, noteic, ka attiecīgajai personai ir jānodrošina iespēja lietderīgi iepazīstināt ar savu viedokli par informāciju, kas varētu tikt izmantota pret viņu tiesību aktā, kas tiks izdots (Pirmās instances tiesas 2005. gada 8. marta spriedums lietā T‑277/03
Vlachaki
/Komisija, 64. punkts).
Izskatāmajā lietā Padome nav pierādījusi, piemēram, pievienojot prasītāja priekšnieka vēstuli par uzaicinājumu, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas prasītājs ir ticis uzklausīts.
Savukārt prasītājs lietas materiāliem ir pievienojis VDI 2011. gada 17. novembra vēstuli Padomes drošības ierēdnim, kas norāda, ka viņš ir ticis savlaicīgi informēts par VDI lēmumu un tātad pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas varēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli.
Šajā vēstulē tās saņēmējam tiek lūgts, pirmkārt, informēt ieinteresēto personu par VDI lēmumu, otrkārt, informēt par iespēju minēto lēmumu pārsūdzēt un, treškārt, nosūtīt atpakaļ parakstītu un datētu VDI vēstules kopiju. Tātad ir skaidrs, ka šī paziņošana ir notikusi, jo, atbildot uz Civildienesta tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Padome ir pievienojusi iepriekš minētās vēstules kopiju, kuru prasītājs ir parakstījis 2011. gada 5. decembrī un kurā ir ar roku rakstīta norāde “iepazinies”, un prasītājs 2011. gada 8. decembrī ir iesniedzis savu prasību pārsūdzības iestādē.
Otrkārt, saskaņā ar Lēmuma 2011/292 I pielikuma III sadaļas 19. punkta b) apakšpunktu prasītājs varēja lūgt IPDL viņu uzklausīt. Padome savos rakstveida apsvērumos apgalvo, ka šo informāciju viņam esot darījis zināmu drošības ierēdnis, kad viņš 2011. gada 5. decembrī paziņoja viņam par VDI veiktās izmeklēšanas secinājumiem; to tiesas sēdē apstiprināja arī pats drošības ierēdnis, atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumiem. Savā rakstveida atbildē uz Civildienesta tiesas noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem prasītājs apstiprināja, ka pirms līguma izbeigšanas viņam nebija laika iesniegt minēto lūgumu, un tiesas sēdē norādīja, ka, ņemot vērā VDI izmeklēšanas secinājumus, viņš gribēja koncentrēties uz prasību pārsūdzības iestādē, uzskatīdams, ka Padomei būtu jāpārskata tās lēmums par viņa darba līguma izbeigšanu, ja tiktu grozīts VDI lēmums.
Tā kā IPDL ir pārskatījusi apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā pārsūdzības iestādes lēmumu, ir arī jāpārbauda, vai pirms lēmuma par sūdzības noraidīšanu pieņemšanas tika ievērotas prasītāja tiesības uz aizstāvību.
Kā izriet no šā sprieduma 32. punkta, šajā ziņā Padomē tika organizēta sanāksme ar prasītāja un viņa advokāta piedalīšanos, kurā tika izskatīta sūdzība un turpmāk veicamie pasākumi, ar 2012. gada 11. jūnija vēstuli prasītājs tika informēts par iespēju iesniegt Padomei dažādu VDI lēmumā minēto lietu materiālu protokolus, kā arī federālās policijas protokolu kopsavilkumu, kurus viņš bija iesniedzis pārsūdzības iestādei un ar kuriem bija iespējams pierādīt, ka viņš ir ticis uzklausīts tikai kā liecinieks – kā viņš to norādīja tiesas sēdē – un tādējādi personīgi nebija iesaistīts smagākajos nodarījumos, kas minēti VDI veiktās izmeklēšanas secinājumos. Tomēr ir skaidrs, ka prasītājs, kurš sākotnēji bija piekritis nodrošināt Padomei šos dokumentus, vēlāk atteicās to darīt.
Šāda prasītāja rīcība laikā, kad Padome izskatīja viņa 2012. gada 30. marta sūdzību, kurā viņš lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā pārsūdzības iestādes 2012. gada 8. martā veiktos grozījumus VDI lēmumā, šķiet, nav saderīga ar pamatpienākuma ievērot lojalitāti pret iestādi, kas viņu nodarbināja, un sadarboties ar to ievērošanu – tas savukārt ir katra ierēdņa pienākums saskaņā ar Civildienesta noteikumu 11. pantu, kas pēc analoģijas piemērojams līgumdarbiniekiem atbilstoši PDNK 81. pantam. Šis lojalitātes un sadarbības pienākums jāpilda, ne tikai veicot darbiniekam uzticētos īpašos uzdevumus, bet arī visās minētā darbinieka un viņa iestādes attiecību jomās (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 26. novembra spriedumu lietā T‑146/89
Williams
/Revīzijas palāta, 72. punkts).
Tāpēc Civildienesta tiesa uzskata, ka, lai arī Padome pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nebija organizējusi sanāksmi ar prasītāja un IPDL piedalīšanos, kurā būtu tieši uzklausīti prasītāja apsvērumi par paredzēto viņa darba līguma izbeigšanu, apstākļi, kādos notika minētā lēmuma pieņemšana un tā paziņošana, kā arī Padomes sūdzības izskatīšanas procedūra, kuras laikā IPDL pārskatīja apstrīdēto lēmumu, ņemot vērā jaunos faktiskos un tiesiskos apstākļus, ļāva prasītājam lietderīgi paust savu viedokli par pierādījumiem pret viņu.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā
– Lietas dalībnieku argumenti
Šī pamata atbalstam prasītājs apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, atlaižot viņu, neņemot vērā, ka VDI lēmums varētu tikt grozīts. Padomei esot bijusi jāsaglabā prasītāja situācija līdz brīdim, kad tiktu izskatīta pārsūdzības iestādē iesniegtā prasība. Turklāt Padome esot pieļāvusi nopietnu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka atlaišana ir obligāta, lai gan saskaņā ar VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu tā esot tikai iespēja, kuru tā var izmantot.
Padome lūdz šo pamatu noraidīt.
– Civildienesta tiesas vērtējums
No PDNK 47. panta c) punkta, kas pēc analoģijas ir piemērojams līgumdarbiniekiem atbilstoši PDNK 119. pantam, izriet, ka kompetentās iestādes novērtējuma brīvība ietver iespēju izbeigt līgumu uz nenoteiktu laiku, ja vien tā rīkojas, ievērojot šajā līgumā paredzēto paziņošanas termiņu un saskaņā ar minētā panta prasībām. Civildienesta tiesa var pārbaudīt šādu novērtējumu tikai tad, ja var tikt konstatēta acīmredzamas kļūdas esamība vai pilnvaru nepareiza izmantošana (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 14. jūlija spriedumu lietā T‑123/95
B
/Parlaments, 70. punkts).
Civildienesta tiesai saistībā ar prasītāja izvirzītajiem pamatiem ir jāpārbauda, vai Padome nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, izvērtējot pierādījumus, kurus tā ir izmantojusi apstrīdētā lēmuma pieņemšanā. Tomēr tādā situācijā kā izskatāmajā lietā, kad pārvaldes iestādei ir plaša novērtējuma brīvība, lai pierādītu, ka, izmantojot šo brīvību, minētā iestāde faktu vērtējumā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, kas pēc sava rakstura var pamatot apstrīdētā lēmuma atcelšanu, prasītājam ir jāiesniedz pietiekami pierādījumi, lai apstrīdētu pārvaldes iestādes veiktā vērtējuma ticamību (Civildienesta tiesas 2013. gada 19. februāra spriedums lietā F‑17/11
BB
/Komisija, 60. punkts).
Definējot acīmredzamas kļūdas vērtējumā jēdzienu, ja IPDL ir novērtējuma brīvība, Tiesa ir norādījusi, ka kļūda ir acīmredzama, ja tā ir viegli pamanāma un skaidri nosakāma (Civildienesta tiesas 2011. gada 24. marta spriedums lietā F‑104/09
Canga Fano
/Padome, 35. punkts). Ņemot vērā šo definīciju, ir jāpārbauda, vai apstrīdētajā lēmumā nav pieļauta acīmredzama kļūda.
Šajā ziņā Civildienesta tiesa konstatē, ka, ņemot vērā VDI veiktās izmeklēšanas secinājumus, prasītājs nevarēja turpināt pildīt savus amata pienākumus. Otrkārt, no 2012. gada 11. janvāra paziņojuma, kura saturs ir izklāstīts šā sprieduma 27. punktā, izriet, ka prasītāju nebija iespējams pārcelt citā amatā. Treškārt, no Likuma par pārsūdzības iestādes izveidi 12. panta 7. punkta formulējuma izriet, ka procedūrai pārsūdzības iestādē nav apturošas iedarbības. Ceturtkārt, tā kā Padomes ģenerālsekretāram nebija saistoši VDI veiktās izmeklēšanas secinājumi, tie nebija saistoši arī attiecībā uz pārsūdzības iestādes lēmumu – tās lēmumi ir saistoši tikai Likuma par drošības pielaidēm piemērošanas jomā un ar tiem nevar tikt apšaubīts apstrīdētā lēmuma tiesiskums. Šādos apstākļos Padome nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pieņemot lēmumu izpildīt apstrīdēto lēmumu, nesagaidot procedūras pārsūdzības iestādē iznākumu.
Jāpiebilst, ka prasītāja apgalvojums, ka Padome, uzskatot, ka saskaņā ar VIN 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu atlaišana bija obligāta, esot pieļāvusi būtisku un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ir balstītas uz kļūdainu lietas materiālu interpretāciju. Pirmkārt, pirms lēmuma par darba līguma izbeigšanu ar prasītāju IPDL pārbaudīja, vai nebūtu iespējams pārcelt viņu citā amatā, kurā Savienības personāla drošības pielaide nav vajadzīga. Otrkārt, ņemot vērā pārsūdzības iestādes secinājumus, IPDL 2012. gada maijā uzaicināja prasītāju uz sanāksmi, kurā viņš piedalījās kopā ar savu advokātu, un deva viņam iespēju pierādīt, ka VDI veiktajā izmeklēšanā iegūtā, viņam nelabvēlīgā informācija nav pamatota.
No tā izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu, kas balstīts uz atlaišanas nesamērīgumu un IPDL pienākuma pārbaudīt iespējamo pārcelšanu citā amatā vai atstāšanu iepriekšējā amatā nepildīšanu
– Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs apgalvo, ka pēdējā novērtējuma ziņojumā viņa profils bija ļoti labs, jo viņš esot bijis viens no labākajiem telpu pārziņiem, trīspadsmit vērtēšanas kritērijos viņš saņēma novērtējumu “labi” vai “ļoti labi”, tas pats attiecināms uz viņa valodu prasmēm.
Ņemot vērā pārsūdzības iestādes lēmumu pieprasīt VDI piešķirt prasītājam drošības pielaidi, Padomei esot bijis jāpārskata apstrīdētais lēmums, jo prasītājam ir visas garantijas palikt viņa amatā vai vismaz tikt atjaunotam iepriekšējā stāva kalpotāja amatā, jo šajā amata vietā nav vajadzīga drošības pielaide un nav jāievēro drošības procedūra.
Padome lūdz šo pamatu noraidīt.
– Civildienesta tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses, kā arī labas pārvaldības princips tostarp ietver to, ka kompetentajai iestādei, lemjot par ierēdņa vai darbinieka situāciju, pat īstenojot plašu novērtējuma brīvību, ir jāņem vērā visi fakti, kas var ietekmēt tās lēmumu, tādējādi tai ir jāņem vērā ne tikai dienesta, bet arī attiecīgā ierēdņa vai darbinieka attiecīgā interese. Ņemot vērā tieši novērtējuma brīvības, kas iestādēm ir dienesta interešu novērtēšanā, apjomu, Savienības tiesas veiktajā pārbaudē tomēr ir jānoskaidro, vai kompetentā iestāde ir ievērojusi saprātīgas robežas un vai tā nav kļūdaini izmantojusi savu novērtējuma brīvību (Civildienesta tiesas 2012. gada 13. jūnija spriedums lietā F‑63/11
Macchia
/Komisija, 50. punkts un tajā minētā judikatūra, spriedums pārsūdzēts Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lieta T‑368/12 P).
Lemjot par to, vai ir lietderīgi atlaist prasītāju, IPDL bija jāpārbauda ne tikai acīmredzamā prasītāja interese neizbeigt darba tiesiskās attiecības, kas to saistīja ar viņa iestādi, bet arī dienesta interese, ko nosaka Padomes, kas ir atbildīga par Savienības klasificētās informācijas pārvaldību, vajadzība pārliecināties par tajā nodarbinātā personāla lojalitāti un uzticamību.
Attiecībā uz interešu izsvēršanu izskatāmajā lietā no 2012. gada 11. janvāra paziņojuma, kura saturs ir izklāstīts šā sprieduma 27. punktā, izriet, ka, piemērojot VIN 5. panta 3. punktu, Padomes ģenerālsekretārs ir apsvēris iespēju pārcelt prasītāju citā amatā. Tomēr, ņemot vērā viņa profilu, atlases procedūru, kurai noslēdzoties, viņš tika pieņemts darbā, nelabvēlīgo informāciju, kas kļuva zināma VDI drošības izmeklēšanas laikā, un Padomes ģenerālsekretāra pienākumu veikt īpašus piesardzības pasākumus attiecībā uz drošību, prasītājs netika pārcelts.
Šajā ziņā prasītāja 2012. gada 11. janvāra paziņojuma interpretācija, ka, ņemot vērā viņa pēdējo novērtējuma ziņojumu, viņa profils esot piemērots, lai turpinātu pildīt telpu pārziņa pienākumus vai vismaz iepriekšējos stāva kalpotāja pienākumus, nevar tikt pieņemta.
Attiecībā uz iespēju palikt savā amatā vai tikt pārceltam iepriekšējā amatā no Lēmuma 2011/292 7. panta 3. punkta, lasot to kopā ar paziņojumu personālam Nr. 58/09, kura saturs šīs lietas vajadzībām ir izklāstīts šā sprieduma 20. punktā, izriet, ka visiem ģenerālsekretariāta telpu pārziņiem, ņemot vērā viņu pienākumus, var būt vajadzīga piekļuve Savienības klasificētajai informācijai, kuras līmenis ir “[konfidenciāli] ES” vai “[slepeni] ES”, un tāpēc viņiem var būt vajadzīga drošības pielaide. Tā kā prasītājam nebija drošības pielaides, viņš nevarēja pildīt pienākumus, kuru pildīšanai viņš tika pieņemts darbā 2007. gadā un kuri bija tādi paši, kādus viņš veica pirms darba līguma izbeigšanas, tā, lai viņa priekšnieki būtu ar viņa veikumu apmierināti, kā tas izriet no viņa pēdējā novērtējuma ziņojuma.
Attiecībā uz iespēju pārcelt prasītāju citā amatā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas IPDL bija vienlaikus jāņem vērā iespējamā amata prasības un prasītāja kvalifikācijas un spējas. Tā kā līgumdarbinieku atlases procedūrā prasītājs tika pieņemts darbā kā kalpotājs, lai veiktu manuālus vai administratīvā atbalsta pakalpojumu uzdevumus, kas ietilpst I funkciju grupā, viņu varēja pārcelt tikai tādā pašā amatā ar tādu pašu darba aprakstu, kam atbilstoši VIN 8. pantam bija jābūt amata vietām, kas nav iekļautas štata darbinieku sarakstā. No paziņojuma personālam Nr. 58/09 izriet, ka, lai veiktu amata pienākumus ar līdzīgu darba aprakstu, personālam ir jābūt drošības pielaidei vismaz līmenī “konfidenciāli ES”.
Prasītāja arguments, ka, lai arī viņam nav Savienības personāla drošības pielaides, viņš, tāpat kā citi kolēģi, varētu tomēr ieņemt kalpotāja amatu, nevar tikt pieņemts. Lai gan ir taisnība, ka Padome tiesas sēdē norādīja, ka no 120 darbiniekiem – 88 no tiem ir telpu pārziņi –, kas strādā apkalpošanas dienestā, trijiem nav drošības pielaides, tomēr saskaņā ar informāciju, ko tiesas sēdē sniedza prasītāja nodaļas vadītājs, šie trīs cilvēki, kas ir saņēmuši Padomes ģenerālsekretāra atbrīvojumu, vienmēr ir bijuši godīgi, ir tuvu pensionēšanās vecumam, ir iecelti darbā jomās, kurās nav paaugstināta riska, un netiek iesaistīti mobilitātē. Padome piebilda, ka attiecīgajā dienestā katrā ziņā nav līgumdarbinieku, kam nav drošības pielaides.
Attiecībā uz to iemeslu ņemšanu vērā, kuru dēļ IPDL nebija piešķīrusi prasītājam Savienības personāla drošības pielaidi, ir pietiekami konstatēt, ka, ņemot vērā Padomes piesardzības pienākumu, fakti, ar kuriem ticis pamatots VDI lēmums, varēja likumīgi pamatot līgumslēdzējinstitūcijas bažas par iespējamu prasītāja apdraudējuma risku.
Prasītāja interpretācija, ka VDI veiktajā izmeklēšanā iegūto nelabvēlīgo informāciju par viņu esot atspēkojusi pārsūdzības iestāde, nevar tikt pieņemta.
Šajā ziņā ir pietiekami konstatēt, ka, tā kā Padomes rīcībā nebija to tiesas sēžu protokolu kopiju, kas tika iesniegti pārsūdzības iestādē, pārsūdzības iestādes 2012. gada 8. marta lēmuma pamatojums nespēja kliedēt šaubas, kuras VDI lēmuma secinājumi bija radījušas Padomē attiecībā uz iespējamo prasītāja apdraudējumu.
Lai gan pārsūdzības iestāde lika VDI piešķirt prasītājam drošības pielaidi līmenī “slepens”, šajos apstākļos, nepārkāpjot savus pienākumus, IPDL kā prasītāja darba devēja varēja, pirmkārt, pieņemt lēmumu nepiešķirt prasītājam piekļuvi Savienības klasificētajai informācijai, otrkārt, izbeigt darba līgumu, jo tajā nebija amata vietas, uz kuru varētu pārcelt prasītāju, un, visbeidzot, noraidīt sūdzību pret apstrīdēto lēmumu, ievērojot pārsūdzības iestādes lēmumu.
Tātad arī piektais pamats un līdz ar to pirmais prasījums kopumā, kura mērķis ir atcelt apstrīdēto lēmumu un, ciktāl tas ir nepieciešams, atcelt lēmumu, ar kuru tikusi noraidīta viņa sūdzība par šo lēmumu, ir jānoraida.
Par otro un trešo prasījumu attiecībā uz kompensāciju par materiālo kaitējumu un morālo kaitējumu
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu viņam radītais materiālais kaitējums varētu tikt kompensēts, ja Padome samaksātu EUR 160 181,85, kā arī procentu maksājumus, ievērojot summas palielināšanas vai samazināšanas iespēju tiesvedības gaitā.
Attiecībā uz morālo kaitējumu viņš uzskata, ka tikai apstrīdētā lēmuma atcelšana nebūtu pietiekama, lai to atlīdzinātu, un lūdz piespriest Padomei samaksāt summu EUR 25 000 apmērā, kas noteikta
ex æquo et bono
, ievērojot summas palielināšanas vai samazināšanas iespēju tiesvedības gaitā.
Padome lūdz noraidīt prasījumus par kaitējuma atlīdzību.
Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja prasītāja minēto kaitējumu ir izraisījusi tāda lēmuma pieņemšana, kura priekšmets ir prasījumi saistībā ar tā atcelšanu, šo prasījumu saistībā ar atcelšanu noraidīšana parasti izraisa prasījumu par kaitējuma atlīdzību noraidīšanu, jo tie ir savstarpēji cieši saistīti (Civildienesta tiesas 2011. gada 29. septembra spriedums lietā F‑121/10
Heath
/ECB, 129. punkts).
Turpretī, ja kaitējumu neizraisa lēmuma pieņemšana vai ja prasījumi saistībā ar atcelšanu netiek noraidīti, prasītājam, lai iestātos pārvaldes iestādes atbildība, ir jāpierāda pārkāpuma un reāla kaitējuma esamība un cēloņsakarība starp rīcību un norādīto kaitējumu. Tā kā šiem nosacījumiem ir jābūt izpildītiem kumulatīvi, ar to, ka viens no tiem nav izpildīts, pietiek, lai noraidītu prasību par zaudējumu atlīdzību (iepriekš minētais spriedums lietā
BB
/Komisija, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītāja minētais materiālais un morālais kaitējums izriet no tā, ka Padome ir pieņēmusi lēmumu izbeigt uz nenoteiktu laiku noslēgto līgumu. Tomēr, tā kā prasījumi atcelt apstrīdēto lēmumu tika noraidīti, jo Civildienesta tiesa nav konstatējusi pārkāpumus IPDL rīcībā saistībā ar lēmumu pieņemšanu, prasītāja prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citus šā reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas noteikumus, dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji, vai pat vispār atbrīvot to no šā pienākuma.
No šajā spriedumā izklāstītā pamatojuma izriet, ka prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Padome savos prasījumos ir tieši lūgusi, lai prasītājam tiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošana nav attaisnota, prasītājam ir jāsedz savi un jāatlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumi.

Ar šādu pamatojumu
EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
B. Arguelles Arias
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

Rofes i Pujol
Barents
Bradley
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 21. novembrī.
Sekretāre
W. Hakenberg
Priekšsēdētāja
M. I. Rofes i Pujol
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.