CELEX: 62007TJ0234
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Alankomaiden olutmarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu rikkominen todetaan
Kantajan osallistuminen todettuun rikkomiseen
Puutteellinen näyttö
Puutteelliset perustelut

Tosiseikat
Kantaja Koninklijke Grolsch NV on oluentuottajayhtiö, joka myy olutta omalla tuotemerkillään.
Grolsch-konserni on yksi Alankomaiden olutmarkkinoiden neljästä suuresta toimijasta. Kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa
suurta panimoa ovat Heineken-konserni (jäljempänä Heineken), jonka johdosta vastaa Heineken NV -yhtiö ja tuotannosta tytäryhtiö
Heineken Nederland BV, sekä InBev-konserni (jäljempänä InBev), joka tunnettiin ennen vuotta 2004 nimellä Interbrew ja jonka
johdosta vastaa InBev SA ja tuotannosta tytäryhtiö InBev Nederland NV, ja kolmanneksi Bavaria NV -yhtiö.
Grolsch-konserni ja kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa suurta panimoa myyvät oluttaan loppuasiakkaalle erityisesti kahden
jakelukanavan kautta. Nämä ovat yhtäältä hotelli- ja ravintola-alan jakelukanava ”horeca” eli hotellit, ravintolat ja kahvilat,
joiden myymä olut kulutetaan kyseisissä liiketiloissa, sekä toisaalta markettien ja viini- ja alkoholimyymälöiden jakelukanava
”food”, jonka kautta ostettu olut on tarkoitettu kotikulutukseen. Viimeksi mainittuun sektoriin kuuluu myös jakelijan tuotemerkillä
myytävän oluen segmentti. Kyseisistä neljästä panimosta vain InBev ja Bavaria toimivat viimeksi mainitulla segmentillä.
Mainitut neljä panimoa ovat Centraal Brouwerij Kantoorin (jäljempänä CBK) jäseniä. Se on kattojärjestö, joka perussääntönsä
mukaan edustaa jäsentensä etuja ja koostuu yleiskokouksesta ja erilaisista komiteoista; näitä ovat esimerkiksi hotelli- ja
ravintola-alaan liittyvistä kysymyksistä vastaava komitea ja rahoituskomitea, josta on tullut toimintaa ohjaava komitea. CBK:n
sihteeristö laatii kokouksia varten kutsut ja juoksevasti numeroidut pöytäkirjat, jotka lähetetään niihin osallistuneille
jäsenille.

Hallinnollinen menettely
InBev toimitti 28.1.2000 sekä 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyillä kirjeillä joukon lausuntoja, joita täydensivät
niihin liitetyt viiden InBevin johtajan antamat lausunnot (jäljempänä yhdessä InBevin lausunto) ja jotka koskivat tietoja
rajoittavista kauppatavoista Alankomaiden olutmarkkinoilla. InBevin lausunto toimitettiin Euroopan komission tekemän tutkimuksen
– joka ajoittui erityisesti vuoteen 1999 – yhteydessä; tutkimus koski yhteistoimintamenettelyjä ja mahdollista määräävän markkina-aseman
väärinkäyttöä Belgian olutmarkkinoilla. InBev esitti yhdessä lausunnon kanssa myös leniency-hakemuksen sakkojen määräämättä
jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4) mukaisesti.
Komissio teki InBevin lausunnon johdosta tarkastuspäätöksen 6.12.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81 ja EY 82]
artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 10.6.1999 annetulla
neuvoston asetuksella (EY) N:o 1216/1999 (EYVL L 148, s. 5), 14 artiklan 3 nojalla.
Päätöksen kahdessa ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Koninklijke Grolsch NV on panimoyritys.
Komission käytettävissä olevien tietojen mukaan Koninklijke Grolsch NV, yritykset, joissa sillä on suora tai välillinen määräysvalta
ja joihin kuuluu Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV, ja sen suurimmat kilpailijat osallistuvat tai ovat osallistuneet sopimuksiin
ja/tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin ja/tai osaltaan vaikuttavat tai ovat vaikuttaneet siihen, että [CBK] on tehnyt
päätöksiä, jotka koskevat hintojen vahvistamista, markkinoiden jakamista ja/tai tietojen vaihtoa Alankomaiden olutsektorilla
sekä vähittäismyynnin että hotelli- ja ravintola-alan markkinoilla – –.”
Päätöksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Koninklijke Grolsch NV:n ja sen suorassa tai välillisessä määräysvallassa olevien yritysten, mukaan lukien Grolsche Bierbrouwerij
Nederland BV:n, on alistuttava tarkastukseen, joka koskee mahdollisia sopimuksia ja/tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja,
joiden tarkoituksena ja vaikutuksena oli panimoyritysten välisen kilpailun rajoittaminen Alankomaissa. Sopimukset ja/tai yhdenmukaistetut
menettelytavat koskevat hintojen vahvistamista, markkinoiden jakamista ja/tai tietojen vaihtoa Alankomaiden olutsektorilla
sekä vähittäismyynnin että hotelli- ja ravintola-alan markkinoilla – – Tällainen käyttäytyminen voi ilmetä myös [CBK:n] eli
yritysten yhteenliittymän, johon Grolsch kuuluu, tekeminä päätöksinä.”
Tarkastuspäätöksen 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tämän päätöksen addressaatit ovat
Koninklijke Grolsch NV
Brouwerijstraat 1
7523 XC Enschede
Alankomaat
ja sen suorassa tai välillisessä määräysvallassa olevat yritykset, joihin kuuluu
Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV
Brouwerijstraat 1
7523 XC Enschede
Alankomaat.”
Komission mukaan ”Koninklijke Grolsch NV:ssa”, kolmessa muussa asianomaisessa alankomaalaisessa panimossa ja CBK:n tiloissa
tehtiin tarkastukset 22.3.2000 ja 23.3.2000.
Komissio osoitti lisäksi ”Grolschille” useita tietopyyntöjä.
Komissio laati 30.8.2005 väitetiedoksiannon, joka lähetettiin kantajalle 31.8.2005. Kantaja esitti tiedonannosta kirjalliset
huomautuksensa 25.11.2005 päivätyssä kirjeessä. Yksikään asianomaisista yrityksistä ei pyytänyt kuulemisen järjestämistä.
Komissio teki 18.4.2007 [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/B-2/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat) päätöksen
K(2007)1697 (jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin kantajalle tiedoksi 24.4.2007 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että ”Grolsch: Koninklijke Grolsch NV” ja muut asianomaiset panimot ovat osallistuneet
yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999 sitoutumalla sopimusten
ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla.
Rikkominen muodostui ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisesta Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä
että kotikulutuksen segmentillä, jakelijan tuotemerkeillä myytävät oluet mukaan luettuina, toiseksi muiden yksittäisille asiakkaille
hotelli- ja ravintolasegmentillä tarjottujen kaupan ehtojen, kuten toimipaikoille myönnettävien lainojen, ajoittaisesta yhteensovittamisesta
sekä kolmanneksi asiakaskunnan jakamisen ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen
segmentillä (riidanalaisen päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).
Panimoiden kilpailunvastaiset menettelyt toteutettiin riidanalaisen päätöksen mukaan monenvälisissä epävirallisissa kokouksissa,
joissa kokoontuivat säännöllisesti yhteen Alankomaiden olutmarkkinoiden neljä suurinta toimijaa, sekä täydentävissä kahdenvälisissä
tapaamisissa, joihin samat panimot osallistuivat eri kokoonpanoissa. Nämä tapaamiset olivat tarkoituksellisesti salaisia,
ja osallistujat tiesivät, etteivät ne olleet luvallisia (riidanalaisen päätöksen 257–260 perustelukappale).
Ensinnäkin 27.2.1996 ja 3.11.1999 välisenä aikana pidettiin joukko monenvälisiä kokouksia, joita kutsuttiin nimellä ”Catherijne-neuvottelut”
tai ”pöytäkirjakomitea”. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että näiden kokousten, jotka oli suunnattu hotelli- ja ravintolasegmentille
mutta jotka saattoivat koskea myös kotikulutuksen segmenttiä, tarkoituksena oli pääasiallisesti sovittaa yhteen oluen hintoja
ja hinnankorotuksia, keskustella ostohyvitysten määrän rajoittamisesta ja asiakaskunnan jakamisesta sekä sovittaa yhteen joitakin
muita kauppaehtoja. Näissä kokouksissa keskusteltiin myös jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen
päätöksen 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252 perustelukappale).
Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan panimoiden kahdenvälisistä kontakteista, että InBev ja Bavaria tapasivat 12.5.1997
ja keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnankorotuksesta (riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappale).
Lisäksi komission mukaan Heineken ja Bavaria tapasivat vuonna 1998 keskustellakseen hotelli- ja ravintolasektorin yrityksiä
koskevista rajoituksista (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale). Komissio toteaa, että Heinekenilla ja ”Grolschilla”
oli myös 5.7.1999 tienoilla kahdenvälisiä kontakteja, jotka koskivat kompensaatiota niille kotikulutuksen segmentin asiakkaille,
jotka toteuttivat väliaikaisia hinnanalennuksia (riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappale).
Lopuksi riidanalaisen päätöksen mukaan InBevin ja Bavarian välillä oli vuonna 1997 kahdenvälisiä kontakteja ja tietojenvaihtoa,
jotka liittyivät yleisiin keskusteluihin oluen hinnoista sekä erityisempiin keskusteluihin jakelijan tuotemerkistä. Jakelijan
tuotemerkkiin liittyneet kahdenväliset tietojenvaihtokontaktit kesä- ja heinäkuussa 1998 koskivat myös belgialaisia panimoita.
Komissio täsmentää, että näissä keskusteluissa olivat läsnä Heineken ja ”Grolsch” (riidanalaisen päätöksen 105, 222–229 ja
231–236 perustelukappale).
Näiden menettelyjen toteaminen perustuu laajalti InBevin lausunnossa esitettyihin tietoihin (riidanalaisen päätöksen 40–62
perustelukappale).
Komissio katsoo lisäksi, että InBevin lausuntoa tukevat tutkimusten ja tietopyyntöjen perusteella saadut Grolsch-konsernin
ja kolmen muun alankomaalaisen panimon sisäiset asiakirjat, kokousten käsin kirjoitetut muistiinpanot, kululaskelmat sekä
jäljennökset esityslistoista (riidanalaisen päätöksen 63–255 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen päätösosassa todetaan seuraavaa:
”1 artikla
Seuraavat yritykset ovat 27.2.1996–3.11.1999 osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun [EY] 81 artiklan rikkomiseen,
joka koostui sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudesta, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua
yhteismarkkinoilla, erityisesti i) oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisella sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä
että kotikulutuksen segmentillä, jakelijan tuotemerkeillä myytävät oluet mukaan luettuina, ii) muiden yksittäisten asiakkaiden
asiakkaille hotelli- ja ravintolasegmentillä tarjottujen kaupan ehtojen ajoittaisella yhteensovittamisella Alankomaissa ja
iii) asiakkaiden jakamisen ajoittaisella yhteensovittamisella sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen segmentillä
Alankomaissa:
InBev: InBev NV ja InBev Nederland NV
Heineken: Heineken NV ja Heineken Nederland BV
Grolsch: Koninklijke Grolsch NV
Bavaria: Bavaria NV
2 artikla
Edellä 1 artiklassa lueteltujen yritysten on lopetettava rikkominen heti, jos niin ei ole vielä tapahtunut.
Niiden on pidättäydyttävä vastedes harjoittamasta edellä 1 artiklassa mainitun rikkomisen kaltaista toimintaa ja toteuttamasta
toimenpiteitä, joilla on samanlaisia tai vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia.
3 artikla
Edellä 1 artiklassa mainituista rikkomisista määrätään seuraavat sakot:
a)       Heineken NV ja Heineken Nederland BV yhdessä ja yhteisvastuullisesti 219 275 000 euroa
b)      Koninklijke Grolsch NV: 31 658 000 euroa
c)      Bavaria NV: 22 850 000 euroa.
– –
4 artikla
Yhtiöt
InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Leuven, Belgia
InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Alankomaat
Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Alankomaat
Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Alankomaat
Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Alankomaat
Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Alankomaat
ovat tämän päätöksen adressaatteja.
– –”

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.7.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin siirsi 10.2.2010 tekemällään päätöksellä asian laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi työjärjestyksensä
14 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan nojalla.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 12.2.2010 prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä asianosaisille, jotka vastasivat
asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska esittelevä tuomari oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen, asia siirrettiin
uudelle esittelevälle tuomarille; tämän tuomion päätösharkintaan osallistui kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet sen
työjärjestyksen 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain ainakin siltä osin kuin kantaja on sen adressaatti
–        kumoaa kantajalle määrätyn sakon tai toissijaisesti alentaa sen määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi kuusi kanneperustetta, joiden mukaan ensinnäkin hallinnolliseen menettelyyn liittyy sääntöjenvastaisuuksia,
toiseksi perusteluvelvollisuus on laiminlyöty siltä osin kuin kyse on kantajan suorasta osallistumisesta todettuun rikkomiseen,
kolmanneksi rikkomiseksi katsotusta käyttäytymisestä ei ole riittävästi todisteita, neljänneksi tämä käyttäytyminen on virheellisesti
luokiteltu osallistumiseksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun sopimusten ja/tai yhdenmukaisten menettelytapojen kokonaisuuteen,
viidenneksi kantaja ei ole suoraan osallistunut todettuun yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen ja kuudenneksi
sakon määrä ei ole asianmukainen.
Ensin on syytä tarkastella viidettä kanneperustetta, jonka mukaan kantaja ei suoraan osallistunut todettuun yhtenä kokonaisuutena
pidettävään jatkettuun rikkomiseen.

Viides kanneperuste, jonka mukaan kantaja ei suoraan osallistunut todettuun yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen
Kantaja kiistää osallistuneensa suoraan todettuun rikkomiseen. Se toteaa olleensa edustettuna vain rahoituskomitean 8.1.1999
pidetyssä kokouksessa, jossa sitä edusti J. T., joka oli sen hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1997. Muut ”Grolschin johtajat”,
jotka nimetään riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa ja jotka osallistuivat kaikkiin muihin riidanalaisiin kokouksiin,
olivat sen tytäryhtiön Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV:n työntekijöitä.
Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
–       Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska kantaja ei ole kyseenalaistanut toteamusta osallistumisestaan
rikkomiseen väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa eikä yhteen tietopyynnöistä 21.12.2001 antamassaan vastauksessa.
Kantaja on päinvastoin toimittanut tietoja, joiden perusteella voitiin päätellä, että se oli riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa
lueteltujen kyseenalaistettuihin kokouksiin osallistuneiden työnantaja.
Koska kantaja ei ole hallinnollisessa menettelyssä esittänyt riittävän selvästi tätä perustetta, se ei voi vedota siihen ensimmäistä
kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa. Kun yritys on nimenomaisesti myöntänyt hallinnollisessa menettelyssä niiden tosiseikkojen,
joista komissio on sitä arvostellut väitetiedoksiannossa, paikkansapitävyyden, se ei enää lähtökohtaisesti voi riitauttaa
niitä unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Kantaja myöntää, ettei se ole esittänyt tätä perustetta hallinnollisessa menettelyssä, mutta huomauttaa, että se on väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa kiistänyt syyllistyneensä rikkomiseen. Se toteaa lopuksi, että se voi esittää tämän menettelyllisen
perusteen ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Kantajan mukaan vain silloin, kun yritys on hallinnollisessa menettelyssä nimenomaisesti myöntänyt tosiseikat, joista sitä
arvostellaan, se ei voi enää lähtökohtaisesti riitauttaa niitä unionin yleisessä tuomioistuimessa. Kantaja ei kuitenkaan ole
myöntänyt syyllistyneensä väitettyyn rikkomiseen, suorasta rikkomisesta puhumattakaan.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä muistuttaa, että missään unionin oikeuden määräyksessä tai säännöksessä ei aseteta väitetiedoksiannon adressaatille
velvollisuutta riitauttaa siinä esitetyt tosiseikat tai oikeudelliset seikat hallinnollisen menettelyn kuluessa sillä uhalla,
ettei se voisi enää myöhemmin tehdä niin asian tuomioistuinkäsittelyssä.
Vaikka se, että yritys komissiossa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä nimenomaisesti tai implisiittisesti myöntää joitakin
tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, voikin olla lisätodiste arvioitaessa sitä, onko tuomioistuimessa nostettu kanne perusteltu,
myöntäminen ei voi kuitenkaan rajoittaa luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä perustamissopimuksen nojalla olevaa
oikeutta sinänsä nostaa kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Komission väite, jonka mukaan kantaja ei voi kiistää unionin yleisessä tuomioistuimessa toteamusta sen osallistumisesta todettuun
kartelliin, koska se ei ole tehnyt sitä selvästi ja täsmällisesti hallinnollisessa menettelyssä, merkitsee sitä, että kantajan
oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa ja erityisemmin sen oikeutta oikeudenkäyntiin rajoitetaan.
Tätä varten nimenomaisesti säädetyn oikeudellisen perustan puuttuessa tällainen rajoitus on vastoin laillisuusperiaatetta
ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, jotka ovat perustavanlaatuisia periaatteita. On kuitenkin huomautettava,
että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen on taattu Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan
unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa (EUVL C 364, s. 1).
Tämä kanneperuste on siis otettava tutkittavaksi.
Kanneperusteen hyväksyttävyys
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että koska se oli edustettuna vain rahoituskomitean 8.1.1999 pidetyssä kokouksessa J. T.:n välityksellä, komission
ei olisi pitänyt katsoa sen osallistuneen todettuun rikkomiseen vaan pikemminkin mahdollisesti katsoa sen olevan vastuussa
rikkomisesta, johon oli syyllistynyt sen tytäryhtiö Grolsche Bierbrouwerij Nederland, jonka työntekijät osallistuivat kaikkiin
muihin kilpailunvastaisiin kokouksiin.
Komissio ei myöskään voinut olla tietämätön tämän tytäryhtiön olemassaolosta, koska myös se oli tarkastuspäätöksen adressaatti.
Komissio katsoo ennen kaikkea, että sillä oli riittävästi syitä olettaa, että kilpailunvastaisiin kokouksiin osallistuneet
olivat kantajan palveluksessa ja että tämä oli näin ollen osallisena rikkomisessa.
Komissio huomauttaa kantajan myös esittäneen väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa tietoja, joiden perusteella voitiin
päätellä, että se oli niiden ”Grolschin johtajien” työnantaja, jotka riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa nimettiin
kyseenalaistettuihin kokouksiin osallistuneiksi.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Grolschin johtajat, joiden roolia tarkastellaan tässä menettelyssä tarkemmin, ovat:
–        [P. P. S.] (hallituksen puheenjohtaja 1987–1996)
–        [J. T.] (kaupallinen johtaja 1990–1996, pääjohtaja 1996–1997, hallituksen puheenjohtaja 1997–)
–        [R. S.] (hotelli- ja ravintolasektorin johtaja Alankomaissa 1992–1995, kaupallinen johtaja Alankomaissa 1996–1999)
–        [H. O. B.] (hotelli- ja ravintolasektorin johtaja 1996–2000)
–        [P. M.] (kotikulutukseen suunnatun myynnin myyntijohtaja –1999, sitten kaupallinen johtaja)
–        [K. H.] (kotikulutukseen suunnatun myynnin myyntijohtaja 2000–, aiemmin market research manager)
–        [L. S.] (tuotantojohtaja ­–1996, sen jälkeen teknisen valvonnan ja palvelujen johtaja)”
Komissio ei kyseenalaista kantajan väitettä, jonka mukaan lukuun ottamatta J. T.:tä, joka oli sen hallituksen puheenjohtaja
vuodesta 1997 alkaen, yksikään henkilöistä, jotka on riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa nimetty ”Grolschin johtaj[iksi],
joiden roolia tarkastellaan tässä menettelyssä tarkemmin” ja joiden osallistumisesta kyseenalaistettuihin kokouksiin kantajan
katsotaan olevan vastuussa, ei ollut kantajan työntekijä. Komissio ei kiistä myöskään sitä, että kyseiset henkilöt olivat
kantajan tytäryhtiön Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtajia, minkä vahvistavat asianomaisten työsopimukset ja muut asiakirjat,
jotka on liitetty kantajan unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamiin vastauksiin.
Komissio on lisäksi myöntänyt kirjelmissään ja unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa,
että se tukeutui pääasiallisesti kantajalle 10.10.2001 osoitettuun tietopyyntöön 21.12.2001 annettuun vastaukseen katsoessaan,
että riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa ”Grolschin johtajiksi” nimetyt henkilöt työskentelivät kantajayhtiössä.
Vastauksen tekstistä ilmenee kuitenkin yhtäältä, että R. S. oli Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin kaupallinen johtaja Alankomaissa
tammikuusta 1996 marraskuuhun 1999 ja että hän on nykyään Grolsch International BV:n johtaja, ja toisaalta, että P. M. ”hoitaa
marraskuusta 1999 lähtien Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV:n kaupallisen johtajan tehtäviä” ja että ”hän vastasi aiemmin
niin sanotusta kotikulutukseen liittyvästä myynnistä (vähittäismyynti, muu kuin hotelli- ja ravintolasektori) myyntijohtajana”.
Kantaja totesi lisäksi väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 47 kohdassa, että ”[J. T.] ei käyttänyt koodinimien luetteloa
Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV:n ominaisuudessa vaan Grolsch NV:n hallituksen puheenjohtajan (jona hän toimi vuosina
1997–2004) ominaisuudessa” ja että ”tätä luetteloa eivät käyttäneet muut henkilöt Grolsch NV:ssä tai Grolsche Bierbrouwerij
Nederland BV:ssä (jossa täysistuntokokouksissa läsnä olleet henkilöt työskentelivät)”.
Lopuksi lausunnossa, jonka J. T. (Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin pääjohtaja vuosina 1996–1997 ja kantajan hallituksen
puheenjohtaja vuodesta 1997 lähtien) esitti komission 23.3.2000 tekemän tarkastuksen yhteydessä ja johon vedotaan todisteena
riidanalaisen päätöksen 249 ja 308 perustelukappaleessa, todetaan, että lausunnon antaja on ”Grolsche Bierbrouwerij Nederland
BV:n pääjohtaja”.
Riidanalaisesta päätöksestä käy tosin ilmi, että J. T. osallistui 21.10.1996 Interbrew Nederlandin pääjohtajan kanssa kahdenväliseen
kokoukseen, jossa käsiteltiin jakelijoiden tuotemerkkejä (riidanalaisen päätöksen 250 perustelukappale). On kuitenkin huomattava,
että asianomainen oli vielä tuohon aikaan palkkatyössä kantajan tytäryhtiössä Grolsche Bierbrouwerij Nederlandissa ja että
hän ei siis vielä työskennellyt kantajan palveluksessa, kuten käy ilmi kantajan unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin
antamista vastauksista sekä kantajan J. T.:n kanssa 2.9.1997 tekemästä, unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetystä työsopimuksesta.
Vaikka riidanalaisessa päätöksessä mainitaan, että J. T. osallistui 10.11.1999 Heinekenin edustajien kanssa kokoukseen, jossa
käsiteltiin eurooppalaisten ja/tai maailmanlaajuisten olutmarkkinoiden yleistä kehitystä (riidanalaisen päätöksen 405 ja 412
perustelukappale), on samoin huomattava, että tämä kokous pidettiin 3.11.1999 – jolloin komissio katsoi rikkomisajanjakson
päättyneen – jälkeen.
Riidanalaisen päätöksen mukaan J. T. toi CBK:n rahoituskomitean kokouksiin aina asiakirjan, jonka oli tarkoitus kiinnittää
Interbrew’n ja Bavarian huomio jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnan vahvistamiseen (riidanalaisen päätöksen 249 ja
308 perustelukappale). Riidanalaisesta päätöksestä ei kuitenkaan ilmene, että asianomainen olisi osallistunut muihin kuin
8.1.1999 pidettyyn kokoukseen, jossa tämän kokouskutsuun tekemien muistiinpanojen mukaan keskusteltiin oluen hinnasta (riidanalaisen
päätöksen 193 perustelukappale).
Riidanalaisessa päätöksessä mainittuja todisteita, joilla voidaan näyttää toteen, että kantaja osallistui kyseenalaistettuihin
menettelyihin, on vain kolme: InBevin lausunto, J. T.:n edellä mainittuun 8.1.1999 pidetyn kokouksen kokouskutsuun tekemät
muistiinpanot (riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappale) ja Heinekenin tiloista löytyneet asiakirjat, joissa viitataan
kahteen J. T.:n ja Heinekenin johdon 5.7.1999 tienoilla käymään puhelinkeskusteluun, jotka koskivat erään kauppaketjun soveltamia
alennuksia (riidanalaisen päätöksen alaviite 473).
Ensinnäkin InBev viittaa lausunnossaan, joka on ainoa kaikkia todetun rikkomisen osatekijöitä koskeva todiste, vain yleisesti
Grolsch-konsernin osallistumiseen rikkomiseen, eikä se mainitse erityisesti kantajan eli Koninklijke Grolschin itsenäistä
osallistumista. Kaikki Grolsch-konserniin kuuluvat henkilöt, joiden nimet mainitaan InBevin lausunnossa, ovat J. T.:tä lukuun
ottamatta tytäryhtiö Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin työntekijöitä.
J. T.:n nimi puolestaan esiintyy vain InBevin lausuntoon liittyvässä luettelossa, jossa mainitaan CBK:n rahoituskomitean kokouspäivät
ja henkilöt, jotka edustivat suurimpia alankomaalaisia panimoita näissä kokouksissa. Luettelosta käy ilmi, että rikkomisajanjaksona
J. T. osallistui neljään rahoituskomitean kokoukseen. Luettelossa mainituista kokouksista kuitenkin vain 8.1.1999 pidetty
kokous mainittiin riidanalaisessa päätöksessä. InBevin lausunnosta käy lisäksi ilmi, että tähän kokoukseen osallistuneiden
nimet eivät olleet tiedossa (”niet bekend”).
Toiseksi edellä mainitut J. T.:n käsin kirjoitetut muistiinpanot, sellaisina kuin ne on toistettu riidanalaisen päätöksen
193 perustelukappaleessa, ovat seuraavanlaiset:
”– myynti 98
–        oluen hinta →
–        ’pinool’-kori                    kampanjat/luokka II
–        korit                            pohja
tynnyri
NMA”
Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että oluen hintaa koskenut keskustelu keskittyi neljään seikkaan: ensiksi
myynninedistämishankkeisiin kotikulutuksen markkinoilla, toiseksi edullisempien ja jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden
hintaan, kolmanneksi tynnyrioluen – tynnyri on Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin käyttämistä suurista pakkauksista
tärkein – hintaan ja neljänneksi Alankomaiden kilpailuviranomaiseen (NMA) (riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappale).
Kolmanneksi komissio päättelee Heinekenin tiloista löydetyistä asiakirjoista, joihin sisältyy viittaus kahteen J. T.:n ja
Heinekenin johdon 5.7.1999 tienoilla käymään puhelinkeskusteluun, että Heineken otti suoraan yhteyttä Grolsch-konserniin hinnanalennuksista,
ja tämä tapahtui puolitoista kuukautta ennen kuin eräs kauppaketju, jolle Grolsch-konserni ei ollut suostunut myöntämään kompensaatiota,
otti väliaikaiset alennukset tosiasiallisesti käyttöön (riidanalaisen päätöksen 213 perustelukappale).
On todettava, että J. T.:n 8.1.1999 pidetyn kokouksen kokouskutsuun tekemät muistiinpanot ja Heinekenin tiloista löytyneet
asiakirjat, joissa viitataan kahteen J. T.:n ja Heinekenin johdon 5.7.1999 tienoilla käymään puhelinkeskusteluun, ovat ainoat
seikat, jotka koskevat erityisesti kantajan mahdollista itsenäistä osallistumista riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettuun
yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksolla 27.2.1996–3.11.1999.
Ensinnäkin on todettava, että asiakirjoihin ei sisälly mitään, mikä osoittaisi, että kantaja olisi osallistunut tämän rikkomisen
toiseen ja kolmanteen osatekijään yhtäältä ”muiden yksittäisten asiakkaiden asiakkaille hotelli- ja ravintolasegmentillä tarjottujen
kaupan ehtojen ajoittaisella yhteensovittamisella Alankomaissa” ja toisaalta ”asiakkaiden jakamisen ajoittaisella yhteensovittamisella
sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen segmentillä Alankomaissa”.
Kun toiseksi tarkastellaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen ensimmäistä osatekijää eli ”oluen hintojen
ja hinnankorotusten [yhteensovittamista] sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen segmentillä”, J. T.:n muistiinpanot
8.1.1999 pidetystä kokouksesta ovat ainoa riidanalaisessa päätöksessä mainittu seikka, joka liittyy kantajan osallistumiseen
hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamiseen jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmentillä, joka kuuluu vain kotikulutuksen
sektoriin.
Lisäksi J. T.:n ja Heinekenin johdon 5.7.1999 tienoilla käymän kahden puhelinkeskustelun ei voida katsoa liittyvän jakelijan
tuotemerkillä myytävän oluen tähän segmenttiin, koska Heineken ja Grolsch-konserni eivät tuota jakelijan tuotemerkillä varustettua
olutta (riidanalaisen päätöksen 7 ja 18 perustelukappale).
Kuten edellä kuvatusta asian taustasta käy ilmi, EY 81 artiklassa tarkoitettujen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen,
jotka on luokiteltu tällaisiksi riidanalaisen päätöksen 337 perustelukappaleessa, kokonaisuus on seuraus asianomaisten neljän
panimon toteuttamasta monimutkaisesta yhdenmukaistamisjärjestelmästä, joka edellytti säännöllistä pidemmän aikaa kestävää
yhteydenpitoa (ks. vastaavasti asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4529, 60 kohta).
Näin ollen J. T.:n muistiinpanot eivät yksinään riitä näytöksi siitä, että kantaja olisi osallistunut riidanalaisessa päätöksessä
todettuun neljän panimon jatkettuun yhteistoimintaan Alankomaiden olutmarkkinoiden tällä segmentillä.
Kun otetaan huomioon tällainen irrallinen indisio kantajan osallistumisesta yhteistoimintaan kolmen muun asianomaisen panimon
kanssa, ei voida pitää näytettynä, että kantaja olisi osallistunut riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettuun, oluen hintoja
ja hinnankorotuksia Alankomaissa koskeneeseen jatkettuun yhteistoimintaan siltä osin kuin kyse on jakelijan tuotemerkillä
myytävästä oluesta oluen kotikulutuksen segmentillä Alankomaissa.
Kolmanneksi on niin, että koska kantaja ei ollut läsnä missään riidanalaisessa päätöksessä mainituista panimoiden kokouksista
lukuun ottamatta 8.1.1999 pidettyä kokousta, ei ole myöskään näytetty, että kantaja olisi osallistunut oluen hintoja ja hinnankorotuksia
koskeneeseen jatkettuun monenväliseen yhteistoimintaan kolmen muun asianomaisen panimon kanssa hotelli- ja ravintolasegmentillä
eikä muulla kuin jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen kotikulutuksen segmentillä.
Koska Heinekenin ja J. T.:n välinen yhteydenpito 5.7.1999 tienoilla oli kahdenvälistä, J. T.:n muistiinpanot 8.1.1999 pidetystä
kokouksesta eivät yksinään voi näyttää toteen sitä, että kantaja olisi osallistunut tähän monenväliseen jatkettuun hintojen
yhteensovittamiseen, jonka osapuolia olivat riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat neljä panimoa.
Näin ollen J. T.:n käsin kirjoitetut muistiinpanot 8.1.1999 pidetystä kokouksesta ja asianomaisen ja Heinekenin johdon 5.7.1999
tienoilla käymät kaksi puhelinkeskustelua eivät riitä osoittamaan, että kantaja olisi osallistunut komission toteamaan yhtenä
kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen.
Edellä esitetystä seuraa, että komissio on päätellyt virheellisesti riidanalaisen päätöksen 399 perustelukappaleessa, että
”sen 4 [kohdassa] mainitut todisteet osoittavat, että [kantaja] Koninklijke Grolsch NV osallistui suoraan kartelliin 27.2.1996–3.11.1999”.
Näin ollen on hyväksyttävä kanneperuste, jonka mukaan kantaja ei osallistunut 27.2.1996–3.11.1999 suoraan yhtenä kokonaisuutena
pidettävään jatkettuun rikkomiseen sellaisena kuin se on todettu riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa.

Toinen kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuus on laiminlyöty siltä osin kuin kyse on kantajan osallistumisesta suoraan
todettuun rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Kantaja arvostelee komissiota siitä, että tämä on laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden väitteillään, jotka koskevat kantajan
osallistumista suoraan riidanalaisessa päätöksessä todettuun rikkomiseen.
Komissio totesi unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin 27.2.2010 antamissaan kirjallisissa vastauksissa, että eri oikeushenkilöiden
eli Koninklijke Grolschin ja sen kokonaan omistaman tytäryhtiön Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin välille ei ollut tehty
eroa ja että kartellin kokoukseen osallistujat toimivat Grolsch-yrityksen – joka oli Koninklijke Grolschin määräysvallan alainen
oikeushenkilö – kaupallisen johtajan, vähittäismyyntijohtajan, pääjohtajan ja muiden vastaavien ominaisuudessa.
Komissio lisäsi istunnossa, että nämä kaksi yhtiötä muodostivat taloudellisen yksikön ja että tämä taloudellinen yksikkö osallistui
rikkomiseen.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia, ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten,
että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen
laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun
muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai
joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen (ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja
Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, ja vastuun kohdistaminen
kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti
niiden osalta, joiden on päätöksen mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Sellaisen emoyhtiön osalta, jonka katsotaan olevan vastuussa tytäryhtiönsä käyttäytymisestä, tällaisessa päätöksessä on oltava
yksityiskohtainen selvitys niistä syistä, joiden vuoksi on perusteltua, että emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen
rikkomisesta (ks. vastaavasti asia T-327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1373, 78–80 kohta).
Kantaja arvostelee kanneperusteessaan komissiota ennen kaikkea siitä, että se on tosiasiallisesti katsonut kantajan olevan
vastuussa tytäryhtiönsä Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin osallistumisesta kartelliin, koska sen työntekijät osallistuivat
riidanalaisiin kokouksiin, mutta se ei ole esittänyt tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja tämän vastuussa olemisen tueksi.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta erityisesti
silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään
vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset
ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä (asia C-97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio
10.9.2009, Kok., s. I-8237, 58 kohta).
Tällaisessa tapauksessa emo- ja tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan
yrityksen. Siten se, että emo- ja tytäryhtiö muodostavat yhden EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, mahdollistaa sen, että
komissio voi osoittaa sakkojen määräämispäätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön
itse osallistuneen rikkomiseen (em. asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta).
Sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin kilpailusääntöjä rikkoneen tytäryhtiönsä, yhtäältä tämä emoyhtiö
voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen, ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan
kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (em. asia Akzo Nobel ym. v. komissio,
tuomion 60 kohta).
Tällaisessa tapauksessa riittää, että komissio osoittaa emoyhtiön omistavan täysin tytäryhtiönsä voidakseen olettaa, että
emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti kyseisen tytäryhtiön kauppapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö
on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä
riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla (em. asia Akzo Nobel ym. v. komissio,
tuomion 61 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa voidaan kuitenkin todeta, että mainittuaan riidanalaisen päätöksen 3 perustelukappaleessa Grolsch-konsernin
riidanalaiseen kartelliin osallistuneiden neljän panimon joukossa komissio rinnastaa 18 perustelukappaleessa kantajan ja Grolsch-konsernin,
johon kantajan tytäryhtiö Grolsche Bierbrouwerij Nederland kuuluu.
Kun komissio tämän jälkeen luettelee riidanalaisen päätöksen 19 perustelukappaleessa panimoiden kokouksiin osallistuneiden
”Grolschin” johtajien nimet mainitsematta kuitenkaan sitä, olivatko he kantajan vai tämän tytäryhtiön Grolsche Bierbrouwerij
Nederlandin palveluksessa, se rinnastaa kaikki asianomaiset kantajan johtajiin, vaikka he kaikki J.T.:tä lukuun ottamatta
olivat todettuna rikkomisajanjaksona tytäryhtiö Grolsche Bierbrouwerijn palveluksessa.
Rinnastettuaan kantajan ja Grolsch-konsernin toisiinsa komissio ei kuitenkaan edellä mainitun oikeuskäytännön edellyttämällä
tavalla ilmoita syitä, joiden vuoksi se katsoo kantajan olevan vastuussa tytäryhtiönsä Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin
kartelliin osallistumisesta siten, että sen työntekijät osallistuivat riidanalaisiin kokouksiin kuvatun oikeuskäytännön mukaisesti.
Komissio toteaa kantajan vastuun riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetusta rikkomisesta seuraavaa:
”8.2. Vastuu tässä asiassa
– –
8.2.2.  Grolsch
(399) 4 [kohdassa] mainitut todisteet osoittavat, että Koninklijke Grolsch NV osallistui suoraan kartelliin 27.2.1996–3.11.1999.”
Riidanalaisessa päätöksessä ei siis käsitellä kantajan ja sen tytäryhtiön välisiä taloudellisia, organisatorisia tai oikeudellisia
yhteyksiä, eikä sen perustelujen missään kohdassa mainita kyseisen tytäryhtiön nimeä.
On siis ilmeistä, että komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 397 perustelukappaleessa esittämänsä periaatteen edellyttämällä
tavalla esittänyt syitä, joiden perusteella se päätyi ”määrittämään, mikä oikeushenkilö vastasi yrityksen toiminnasta silloin,
kun kilpailusääntöjä rikottiin, jotta tämä oikeushenkilö voi vastata siitä” tai tarvittaessa jotta tämä oikeushenkilö voi
kumota olettaman siitä, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen.
Tästä seuraa, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä esittänyt syitä, joiden vuoksi kantaja on vastuussa tytäryhtiönsä
Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin menettelystä, joka ilmeni tytäryhtiön työntekijöiden osallistumisena riidanalaisiin kokouksiin.
Komissio on näin riistänyt kantajalta mahdollisuuden tarvittaessa riitauttaa tämä vastuun kohdistaminen unionin yleisessä
tuomioistuimessa kumoamalla olettama sekä unionin yleiseltä tuomioistuimelta mahdollisuuden valvoa laillisuutta tässä yhteydessä.
Toinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä siltä osin kuin sen mukaan perusteluvelvollisuus on laiminlyöty katsottaessa
kantajan olleen vastuussa rikkomisesta sen vuoksi, että sen tytäryhtiö Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV oli osallistunut
yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999, sellaisena kuin se on todettu
riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa.
Tästä seuraa, että kyseinen päätöksen kohta on kumottava kokonaisuudessaan, ja näin ollen on kumottava myös riidanalaisen
päätöksen koko päätösosa siltä osin kuin se koskee kantajaa, ilman että on tarpeen lausua muista kantajan esittämistä kanneperusteista.
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että kantaja
on ”27.2.1996–3.11.1999 osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun [EY] 81 artiklan rikkomiseen, joka koostui
sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudesta, jonka tavoitteena oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla,
erityisesti i) oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisella sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen
segmentillä, jakelijan tuotemerkeillä myytävät oluet mukaan luettuina, ii) muiden yksittäisten asiakkaiden asiakkaille hotelli-
ja ravintolasegmentillä tarjottujen kaupan ehtojen ajoittaisella yhteensovittamisella Alankomaissa ja iii) asiakkaiden jakamisen
ajoittaisella yhteensovittamisella sekä hotelli- ja ravintolasegmentillä että kotikulutuksen segmentillä Alankomaissa”, ja
näin ollen koko riidanalaisen päätöksen päätösosa on kumottava siltä osin kuin se koskee kantajaa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian ja koska kantaja on vaatinut oikeudenkäyntikulujen
korvaamista, komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/B-2/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat) 18.4.2007 tehty komission päätös
K(2007) 1697 kumotaan siltä osin kuin se koskee Koninklijke Grolsch NV:tä.
2)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä syyskuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.