CELEX: 62013CJ0334
Ennakkoratkaisupyyntö
Maatalous
Asetus (EY) N:o 800/1999
Vientituet
Asetus (EY) N:o 1291/2000
Vientitodistusmenettely
Vienti-ilmoitus, joka on jätetty ilman vientitodistusta
Vientitullitoimipaikan myöntämä määräaika
Tulliasiakirjat, joilla osoitetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan
Väärennetyt asiakirjat
Sääntöjenvastaisuuksien oikaiseminen
Asetuksen (EY) N:o 800/1999 51 artiklassa tarkoitetun seuraamuksen soveltaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 15.4.1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 800/1999 (
EYVL L 102, s. 11
ja oikaisu
EYVL L 180, s. 53
), sellaisena kuin se on muutettuna 26.11.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2299/2001 (
EYVL L 308, s. 19
; jäljempänä asetus N:o 800/1999), 4 artiklan 1 kohdan, 49 artiklan 2 kohdan ja 51 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Nordex Food A/S (jäljempänä Nordex), joka on Tanskaan sijoittautunut yhtiö, ja Hauptzollamt Hamburg-Jonas ja joka koskee vientituen myöntämisen epäämistä ja seuraamuksen soveltamista asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan perusteella.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (
EYVL L 302, s. 1
; jäljempänä tullikoodeksi) 4 artiklan 5 alakohdassa määritellään käsite ”päätös”siten, että sillä tarkoitetaan ”tulliviranomaisen yksittäistapauksessa suorittamaa tullilainsäädäntöä koskevaa hallinnollista tointa, jolla on oikeudellisia vaikutuksia yhteen tai useampaan määritettyyn tai määritettävissä olevaan henkilöön”.
Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 7.7.2009 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 612/2009 (
EUVL L 186, s. 1
) kumottiin asetus N:o 800/1999, jota sovelletaan kuitenkin edelleen pääasian tosiseikkoihin.
Asetuksen N:o 800/1999 johdanto-osan 63 ja 64 perustelukappaleen sanamuoto oli seuraava:
”(63)
– – saatujen kokemusten perusteella yhteisön talousarviota vahingoittavien sääntöjenvastaisuuksien ja erityisesti petosten torjuntaa olisi vahvistettava; tässä tarkoituksessa on tarpeen säätää perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperinnästä sekä seuraamuksista, joilla viejiä kannustetaan noudattamaan yhteisön lainsäädäntöä,
(64)
vientitukijärjestelmän moitteettoman toiminnan varmistamiseksi seuraamuksia olisi sovellettava virheen subjektiivisesta syystä riippumatta; joissakin tapauksissa olisi kuitenkin oltava soveltamatta seuraamusta, erityisesti jos kyseessä on ilmeinen toimivaltaisen viranomaisen tunnustama erehdys, sekä säätää ankarampia seuraamuksia, kun teko on tahallinen – –”
Asetuksen N:o 800/1999 4 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tuen maksamisen edellytyksenä on tuen ennakkovahvistuksen sisältävän vientitodistuksen esittäminen, lukuun ottamatta tavaroiden vientiä. – –”
Kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan vientipäivällä tarkoitetaan päivää, jona tulliviranomainen vastaanottaa vienti-ilmoituksen, jossa ilmoitetaan, että tukea haetaan. Vienti-ilmoituksen vastaanottamispäivän perusteella vahvistetaan erityisesti sovellettavan tuen määrä, tuen määrään tehtävät tarkistukset ja viedyn tuotteen määrä, laatu ja ominaisuudet.
Kyseisen asetuksen 5 artiklan 7 kohdan neljännen alakohdan mukaan toimivaltaisen tullitoimipaikan on voitava tehdä fyysinen tarkastus ja toteuttaa yhteisön tullialueen poistumispaikkaan suuntautuvan kuljetuksen tunnistamistoimenpiteet.
Saman asetuksen 49 artiklan 2 ja 4 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”2.   Lukuun ottamatta ylivoimaista estettä tuen maksamista tai vakuuden vapauttamista koskevat asiakirjat on annettava vienti-ilmoituksen vastaanottamista seuraavien 12 kuukauden kuluessa.
– –
4.   Kun 16 artiklan mukaisesti vaadittavia asiakirjoja ei ole voitu esittää 2 kohdassa vahvistetun määräajan kuluessa, vaikka viejä on tehnyt kaiken voitavansa hankkiakseen ja toimittaakseen ne tämän määräajan kuluessa, hakemuksesta voidaan viejälle myöntää lisäaikaa kyseisten asiakirjojen esittämistä varten.”
Asetuksen N:o 800/1999 50 artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Kun todiste kaikkien yhteisön säännöksissä annettujen vaatimusten noudattamisesta esitetään 49 artiklan 2 ja 4 kohdassa säädettyjä määräaikoja seuraavien kuuden kuukauden kuluessa, maksettava tuki vastaa 85:tä prosenttia tuesta, joka olisi maksettu, jos kaikkia vaatimuksia olisi noudatettu.
– –”
Kyseisen asetuksen 51 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Kun todetaan, että viejä on vientitukea saadakseen hakenut sovellettavaa tukea suurempaa tukea, kyseiselle vientitapahtumalle kuuluva tuki on tosiasiallisesti toteutuneeseen vientiin sovellettava tuki, josta on vähennetty määrä, joka vastaa:
a)
puolta haetun tuen ja toteutuneeseen vientiin sovellettavan tuen erotuksesta;
b)
kaksinkertais[ta] haetun tuen ja toteutuneeseen vientiin sovellettavan tuen erotusta, jos viejä on tahallisesti antanut vääriä tietoja.
– –
3.   Edellä 1 kohdan a alakohdassa säädettyä seuraamusta ei sovelleta:
a)
ylivoimaisen esteen tapauksessa;
b)
poikkeuksellisissa tapauksissa kun viejä omasta aloitteestaan heti huomattuaan hakeneensa liikaa tukea ilmoittaa siitä välittömästi kirjallisesti toimivaltaiselle viranomaiselle, paitsi jos toimivaltainen viranomainen on ilmoittanut viejälle aikovansa tutkia hakemuksen tai viejä on muulla tavoin tullut tietoiseksi tästä aikomuksesta tai toimivaltainen viranomainen on jo todennut, että haettu tuki ei ole oikea;
c)
kun haettuun tukeen liittyy toimivaltaisen viranomaisen tunnustama selvä erehdys;
– –
7.   Seuraamuksia ei sovelleta silloin, kun haettu tuki on suurempi kuin sovellettava tuki johtuen ainoastaan 4 artiklan 2 kohdan, 18 artiklan 3 kohdan, 35 artiklan 2 kohdan ja/tai 50 artiklan soveltamisesta.
– –”
Maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 9.6.2000 annettu komission asetus (EY) N:o 1291/2000 (
EYVL L 152, s. 1
) kumottiin maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 23.4.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 376/2008 (
EUVL L 114, s. 3
).
Asetusta N:o 1291/2000 sovelletaan kuitenkin edelleen pääasian tosiseikkoihin.
Asetuksen N:o 1291/2000 johdanto-osan 15 ja 16 perustelukappaleen sanamuoto oli seuraava:
”(15)
Tuonti- tai vientitodistus antaa oikeuden tuoda tai viedä. Tämän vuoksi se on esitettävä tuonti- tai vienti-ilmoituksen vastaanottamisen yhteydessä.
(16)
Kun kyseessä on yksinkertaistettu tuonti- tai vientimenettely, todistuksen esittämisestä tulliviranomaisille voidaan vapauttaa tai todistus voidaan esittää jälkikäteen. Tuojan tai viejän hallussa on kuitenkin oltava todistus sinä päivänä, jota pidetään tuonti- tai vienti-ilmoituksen vastaanottopäivänä.”
Kyseisen asetuksen 24 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Todistuksen kappale numero 1 esitetään tullitoimipaikassa, joka vastaanottaa:
– –
b)
vientitodistuksen tai vientituen ennakkovahvistustodistuksen osalta ilmoituksen:
—
viennistä – –
– –
2.   Todistuksen kappale numero 1 on esitettävä tai pidettävä tulliviranomaisten saatavilla 1 kohdassa tarkoitettua ilmoitusta vastaanotettaessa.
3.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toimipaikan merkittyä ja vahvistettua toteutuneet määrät kappale numero 1 palautetaan asianomaiselle. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin määrätä tai hyväksyä, että asianomainen tekee merkinnän; toimivaltaisen toimipaikan on kaikissa näissä tapauksissa tarkastettava ja vahvistettava kyseiset merkinnät.
– –”
Kyseisen asetuksen 25 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Edellä olevan 24 artiklan säännöksistä poiketen jäsenvaltio voi hyväksyä, että todistus jätetään todistuksen myöntävälle virastolle tai tarvittaessa tuen maksamisesta vastaavalle viranomaiselle.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Nordex teki 2.5.2002 toimivaltaiselle tullitoimipaikalle, Zollamt Nesserlandille, ilmoituksen fetajuuston viennistä Saksasta Kosovoon. Se viittasi tässä yhteydessä Tanskan viranomaisten antamaan vientitodistukseen. Koska kyseistä todistusta ei ollut liitetty vienti-ilmoitukseen, Zollamt Nesserland myönsi Nordexille viikon määräajan kyseisen todistuksen esittämistä varten. Kun tämä todistus esitettiin kyseisessä määräajassa, Zollamt Nesserland teki siihen merkinnän viedystä tavarasta.
Nordex teki 22.5.2002 eriytettyä vientitukea koskevan hakemuksen Hauptzollamt Hamburg-Jonasille, joka on kyseisen tuen maksamiseen toimivaltainen viranomainen. Tähän hakemukseen oli liitetty 7.5.2002 päivätty ja Kosovon väliaikaisten tulliviranomaisten, Yhdistyneiden Kansakuntien väliaikaisen Kosovon-siviilioperaation (UNMIK), antama lomake, jolla osoitettiin, että kyseinen juusto oli luovutettu vapaaseen liikkeeseen Kosovossa.
Hauptzollamt Hamburg-Jonas epäsi 9.8.2002 tekemällään päätöksellä haetun vientituen maksamisen sillä perusteella, että kyseinen vienti oli tapahtunut ilman pätevää vientitodistusta. Koska Hauptzollamt Hamburg-Jonas hylkäsi Nordexin tästä päätöksestä tekemän oikaisuvaatimuksen, Nordex nosti Finanzgericht Hamburgissa kanteen kyseisen tuen saamiseksi.
Kosovolaisia tulliasiakirjoja rasittavat sääntöjenvastaisuudet havaittiin vasta vuosina 2004 ja 2005. Koska tulliasiakirjaan, jolla osoitettiin, että tavara oli luovutettu vapaaseen liikkeeseen Kosovossa, leimattu tulliviranomaisten leima oli väärennetty, Hauptzollamt Hamburg-Jonas määräsi 25.1.2006 tekemällään oikaisupäätöksellä Nordexille seuraamuksen asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan perusteella.
Näin ollen Nordex vaati vientituen myöntämistä koskevassa oikeudenkäynnissä, joka oli yhä vireillä Finanzgericht Hamburgissa, myös määrätyn seuraamuksen kumoamista. Tässä yhteydessä Nordex esitti uusia asiakirjoja, jotka olivat UNMIKin tulliviranomaisten kirjeitä, ja kyseisten viranomaisten laatiman alkuperäisen tulliselvitystodistuksen oikeaksi todistetun jäljennöksen.
Finanzgericht Hamburg hylkäsi Nordexin kanteen. Kyseisen tuomioistuimen mukaan Hauptzollamt Hamburg-Jonasia sitoo Zollamt Nesserlandin tekemä määräajan pidentämistä koskeva päätös ja se ei voi näin ollen evätä vientituen maksamista sillä perusteella, että vientitodistus on esitetty myöhässä. Koska Nordexin oikeudenkäynnin aikana esittämiä asiakirjoja, joilla osoitetaan kaikkien Kosovoon tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttäminen, ei ollut esitetty asetetuissa määräajoissa eli asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohdassa säädetyssä 12 kuukauden määräajassa tai, jos niitä ei ollut esitetty tässä määräajassa, kyseisen asetuksen 50 artiklan 2 kohdassa mainitussa 18 kuukauden määräajassa, haettua vientitukea ei voitu sen sijaan myöntää ja myös asetuksen N:o 800/1999 51 artiklassa tarkoitetun seuraamuksen määräämisen edellytykset täyttyivät.
Nordex valitti tästä ratkaisusta Bundesfinanzhofiin (liittovaltion ylin verotuomioistuin).
Kyseinen tuomioistuin katsoo ensinnäkin, että asian ratkaisu riippuu siitä, onko pääasiassa kyseessä olevan tukioikeuden edellytyksenä asetuksen N:o 800/1999 4 artiklan mukaan menettelysääntöjen noudattaminen, sellaisina kuin ne ilmenevät erityisesti asetuksen N:o 1291/2000 24 artiklan 2 kohdasta. Se täsmentää, että tämä kysymys nousee kuitenkin esiin ainoastaan siinä tapauksessa, että tuen maksamiseen toimivaltaista viranomaista ei sido vientitullitoimipaikan vientitodistuksen esittämistä varten myöntämä lisäaika.
Toiseksi Bundesfinanzhofilla on epäilyjä asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohdassa säädetyn 12 kuukauden määräajan sovellettavuudesta siinä tapauksessa, että tavaroiden määräpaikkaan saapumista koskevien todisteiden esittäminen myöhässä ei ole estänyt eikä viivästyttänyt tukimenettelyä, koska toimivaltaiset viranomaiset ovat hylänneet Nordexin hakemuksen muista syistä.
Kolmanneksi Bundesfinanzhof toteaa seuraamuksen soveltamisesta, että asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdasta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, ei ilmene selkeästi, että seuraamuksen määräämisen edellytykset täyttyvät myös silloin, kun asiakirjat, joilla osoitetaan tavaroiden määräpaikkaan saapuminen, osoittautuvat väärennetyiksi mutta ne korvataan oikeudenkäynnin aikana asiakirjoilla, jotka täyttävät asetetut vaatimukset.
Näissä olosuhteissa Bundesfinanzhof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko päätettäessä vientituen myöntämisestä katsottava, että vientitodistus on esitetty asianmukaisesti [asetuksen N:o 800/1999] 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos vientitullitoimipaikka on vastaanottanut vienti-ilmoituksen ilman vientitodistusta ja antanut viejälle mahdollisuuden toimittaa vientitodistuksen jälkikäteen tietyssä määräajassa ja jos viejä on toimittanut sen määräajassa?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [asetuksen N:o 800/1999] 4 artiklan 1 kohdan nojalla vientitodistus esitettävä välttämättä jo vienti-ilmoitusta jätettäessä vai riittääkö, että viejä esittää (sille ennen vientiä annetun) vientitodistuksen vasta maksumenettelyssä?
3)
Voiko viejä, joka on ensin esittänyt väärennettyjä tulliasiakirjoja vientitavaran saapumisesta määräpaikkaan, esittää päteviä tulliasiakirjoja vielä [asetuksessa N:o 800/1999] asiakirjojen esittämiselle asetettujen määräaikojen päätyttyä säilyttääkseen oikeutensa, jos asiakirjojen esittäminen myöhässä ei ole viivästyttänyt tai haitannut maksumenettelyn etenemistä, koska tukihakemus on ensin hylätty muista syistä kuin tavaroiden saapumista koskevien todisteiden esittämättä jättämisen vuoksi ja todisteet esitetään sen jälkeen, kun kyseiset asiakirjat on todettu väärennetyiksi?
4)
Täyttyvätkö [asetuksen N:o 800/1999] 51 artiklassa säädetyn seuraamuksen määräämisen edellytykset myös silloin, kun haettu vientituki tosin vastaa tosiasiallisesti myönnettävää vientitukea mutta viejä on ensin esittänyt maksumenettelyssä asiakirjoja, joiden perusteella sille ei olisi voitu myöntää vientitukea?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voidaanko katsoa, että vientitodistus on esitetty asetuksen N:o 800/1999 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti, kun vienti on tapahtunut ilman kyseistä todistusta, jonka olemassaolo on kuitenkin kiistatonta vienti-ilmoituksen tekohetkellä ja jonka viejä on esittänyt toimivaltaisen tullitoimipaikan todistuksen esittämistä varten myöntämässä viikon pituisessa lisäajassa.
On todettava, että asetuksen N:o 800/1999 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tuen maksamisen edellytyksenä on vientitodistuksen esittäminen toimivaltaisille tulliviranomaisille.
Koska asetuksen N:o 800/1999 4 artikla sisältyy kyseisen asetuksen tukioikeutta koskevien yleisten säännösten osaan, on todettava, että oikeuskäytännössä on todettu maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27.11.1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 (
EYVL L 351, s. 1
) 3 artiklasta, joka vastaa asetuksen N:o 800/1999 5 artiklaa ja joka kuuluu tukioikeutta koskeviin yleisiin säännöksiin, että kyseisessä 3 artiklassa tarkoitettuja tietoja ei ole tarkoitettu pelkästään tuen täsmällisen määrän laskemiseen vaan niiden tarkoitus on ennen kaikkea selvittää, onko tähän tukeen oikeus vai ei, ja käynnistää tukihakemuksen tarkastusjärjestelmä (tuomio Dachsberger & Söhne, C‑77/08,
EU:C:2009:172
, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksen N:o 800/1999 5 artiklan 7 kohdassa säädetään tehtävistä tarkastuksista, että toimivaltaisen tullitoimipaikan on voitava tehdä tavaroiden, joiden osalta vientitukia on haettu, fyysinen tarkastus ja toteuttaa unionin tullialueen poistumispaikkaan suuntautuvan kuljetuksen tunnistamistoimenpiteet.
Nämä tarkastukset ovat nimittäin välttämättömiä vientitukia koskevan unionin säännöstön tavoitteiden toteuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio Dachsberger & Söhne,
EU:C:2009:172
, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Südzucker ym., C-608/10, C-10/11 ja C‑23/11,
EU:C:2012:444
, 43 kohta).
Tästä seuraa, että vientitodistuksen esittäminen on tukihakemusten tarkastusjärjestelmän olennainen osa.
Asetukseen N:o 800/1999 ei kuitenkaan sisälly minkäänlaisia täsmennyksiä, jotka koskisivat vientitodistuksen esittämistä koskevia yksityiskohtia. Nämä täsmennykset ilmenevät asetuksesta N:o 1291/2000. Kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappaleesta ilmenee, kyseinen todistus antaa oikeuden viedä ja se on tämän vuoksi esitettävä vienti-ilmoituksen vastaanottamisen yhteydessä.
Asetuksen N:o 1291/2000 24 artiklan 1 kohdassa säädetään, että vientitodistus esitetään tullitoimipaikassa, joka vastaanottaa vienti-ilmoituksen. Kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan mukaan todistus on esitettävä tai pidettävä tulliviranomaisten saatavilla kyseistä ilmoitusta vastaanotettaessa.
Kyseisen asetuksen 25 artiklassa sallitaan se, että asetuksen 24 artiklasta poiketen jäsenvaltio hyväksyy sen, että vientitodistus jätetään todistuksen myöntävälle virastolle tai tarvittaessa tuen maksamisesta vastaavalle viranomaiselle.
Lisäksi saman asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleessa todetaan, että kun kyseessä on yksinkertaistettu vientimenettely, vientitodistuksen esittämisestä tulliviranomaisille voidaan vapauttaa tai kyseinen todistus voidaan esittää jälkikäteen. Kyseisen todistuksen on kuitenkin oltava viejän hallussa sinä päivänä, jota pidetään vienti-ilmoituksen vastaanottopäivänä.
Näin ollen asetuksen N:o 1291/2000 24 ja 25 artiklasta ja kyseisen asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut säätää tiettyjä tapauksia varten siitä, että viejällä on joko mahdollisuus pitää vientitodistus tulliviranomaisten saatavilla tai mahdollisuus esittää se myöhemmin niille.
Jo näiden poikkeuksien olemassaolo osoittaa näin ollen, että vientitodistuksen esittäminen vienti-ilmoituksen vastaanottohetkellä ei ole kaikissa tapauksissa vientituen myöntämisen välttämätön edellytys, edellyttäen kuitenkin, että vientitukia koskevan unionin säännöstön tavoitteita ei vaaranneta ja toimivaltaiset viranomaiset ovat voineet tehdä fyysiset tarkastukset.
Käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin riidatonta, että vientitodistus oli olemassa vienti-ilmoituksen vastaanottohetkellä ja että toimivaltainen tullitoimipaikka sai tästä tiedon. Toiseksi sitä, että Tanskan viranomaisten antaman vientitodistuksen toimittaminen kyseiseen toimipaikkaan on viivästynyt, ei ole luettava suoraan Nordexin syyksi. Kolmanneksi ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene, että kyseisen vientitodistuksen esittäminen vienti-ilmoituksen jättämisen jälkeen olisi ollut esteenä toimivaltaisen tullitoimipaikan tekemille tarpeellisille fyysisille tarkastuksille.
Siitä, pystyikö vientituen maksamiseen toimivaltainen viranomainen vastustamaan toimivaltaisten tulliviranomaisten lisäajan myöntämisestä tekemää päätöstä, on muistutettava, että unionin tullisäännöstöä on tulkittava siten, että kyseisen tuen maksamiseen toimivaltaista tullitoimipaikkaa sitoo vientitullitoimipaikan tekemä päätös, jos kyseinen päätös täyttää sekä tullikoodeksin 4 artiklan 5 alakohdan että kyseisen kansallisen oikeuden merkityksellisten säännösten mukaiset päätöstä koskevat muodolliset ja aineelliset edellytykset (ks. vastaavasti tuomio Südzucker ym.,
EU:C:2012:444
, 64–67 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, täyttääkö kyseinen päätös nämä edellytykset (ks. vastaavasti tuomio Südzucker ym.,
EU:C:2012:444
, 67 kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 800/1999 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 1291/2000 24 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä vientituen myöntämiselle pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa erityisissä olosuhteissa, joissa vienti on tapahtunut ilman vientitodistusta, jonka olemassaolo oli kuitenkin kiistatonta vienti-ilmoituksen tekohetkellä ja jonka viejä on esittänyt toimivaltaisen tullitoimipaikan todistuksen esittämistä varten myöntämässä viikon pituisessa lisäajassa.
Toinen kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voiko viejä, joka on esittänyt väärennettyjä tulliasiakirjoja osoittaakseen, että vientitavarat ovat saapuneet määräpaikkaan, esittää asetuksen N:o 800/1999 49 ja 50 artiklassa säädettyjen määräaikojen päätyttyä vireillä olevassa vientituen myöntämistä koskevassa oikeudenkäynnissä päteviä tulliasiakirjoja, vaikka vientituen myöntäminen on viivästynyt muista kuin kyseisten tavaroiden saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä.
Aluksi on muistutettava, että viejän on asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 1 kohdan mukaan tehtävä nimenomainen vientituen maksamista koskeva hakemus. Kyseisen asetuksen 49 artiklan 2 kohdan mukaan muulloin kuin ylivoimaisen esteen tapauksissa viejällä on ilmoituksen vastaanottamista seuraavat 12 kuukautta aikaa antaa kyseisen tuen maksamista koskevat asiakirjat toimivaltaisille kansallisille viranomaisille.
Tästä 12 kuukauden määräajasta oikeuskäytännössä on todettu yhtäältä, että tällaisessa määräajassa otetaan huomioon jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten intressi saattaa vientitukia koskevat asiat päätökseen kohtuullisessa ajassa (ks. vastaavasti asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa olevista vastaavista säännöksistä tuomio Eribrand, C‑467/01,
EU:C:2003:364
, 40 kohta).
Toisaalta unionin säännöstössä otetaan huomioon myös se, että viejillä voi olla käytännön vaikeuksia saada tulliasiakirjoja sen kolmannen maan, johon tavarat on tuotu, viranomaisilta, joita vastaan heillä ei ole käytössään minkäänlaisia painostuskeinoja. Unionin säännöstössä annetaan juuri tässä yhteydessä toimivaltaisille kansallisille viranomaisille mahdollisuus myöntää kyseessä olevalle viejälle lisäaikaa (ks. vastaavasti tuomio Eribrand,
EU:C:2003:364
, 41 ja 42 kohta).
Sovellettavan säännöstön systematiikasta ja tarkoituksesta ja etenkin asetuksen N:o 800/1999 49 artiklasta nimittäin ilmenee, että siinä ei pyritä epäämään huolellisesti toimineelta viejältä säädettyjä tukia automaattisesti siinä tapauksessa, että viejä ei voi kaikista sellaisista pyrkimyksistään huolimatta, joita siltä voidaan edellyttää, esittää tuen maksamiseksi vaadittavia asiakirjoja, koska nämä asiakirjat ovat kadonneet siitä riippumattomien seikkojen vuoksi (ks. vastaavasti tuomio Bonn Fleisch, C-1/06,
EU:C:2007:396
, 46 kohta).
Näin ollen asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 4 kohdassa säädetään, että kun asiakirjoja, joilla osoitetaan tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttäminen, ei ole voitu esittää 12 kuukauden määräajan kuluessa, vaikka viejä on tehnyt kaiken voitavansa hankkiakseen ja toimittaakseen ne tämän määräajan kuluessa, viejälle voidaan hakemuksesta myöntää lisäaikaa.
Vaikka asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan sanamuoto ei sisällä mitään rajoitusta, joka koskisi sen lisäajan pituutta, joka voidaan myöntää, kyseisen asetuksen 50 artiklan 2 kohdassa olevasta nimenomaisesta viittauksesta kyseisen asetuksen 49 artiklan 2 ja 4 kohdassa säädettyihin määräaikoihin seuraa, että silloin, kun viejälle on myönnetty lisäaikaa, viejällä on edelleen käytössään tämän määräajan päättymistä seuraava kuuden kuukauden ajanjakso, jonka kuluessa hän voi täydentää asiakirjojansa sekä saada siten 85 prosenttia tuesta, joka olisi pitänyt maksaa, jos kaikki vaatimukset olisi täytetty (ks. vastaavasti tuomio Eribrand,
EU:C:2003:364
, 45 kohta).
Kuten jo asetuksen N:o 3665/87 johdanto-osan 25. perustelukappaleesta ilmeni, tukea ei sen sijaan enää myönnetä, jos viennin määräaikoja tai tuen maksamiseen tarvittavien todisteiden esittämisen määräaikoja ei noudateta. Niinpä oikeuskäytännössä on todettu kyseisestä asetuksesta, että säännöstössä vahvistettujen menettelysääntöjen rikkomisesta voi aiheutua vientitukien alentaminen tai jopa menettäminen ja että asian laita on näin muun muassa silloin, kun viejä esittää vientituen maksamiseen tarvittavat todisteet vasta tämän asetuksen 47 artiklan 2 kohdassa ja 48 artiklan 2 kohdassa, jotka ovat sisällöltään pääosin samanlaisia kuin asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohta ja 50 artiklan 2 kohta, säädettyjen määräaikojen päätyttyä (tuomio Laub, C-428/05,
EU:C:2007:368
, 16 kohta).
Tätä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi se, että vientitavaroiden määräpaikkaan saapumista koskevien todisteiden esittämisellä myöhässä ei ole ollut mitään vaikutusta vientituen myöntämistä koskevan menettelyn, joka on viivästynyt muista kuin kyseistä saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä, kulkuun.
Tällaisen myöhässä esittämisen hyväksyminen merkitsisi sitä, että asetuksen N:o 800/1999 49 ja 50 artiklan ja toimivaltaisilla viranomaisilla olevan valtuuden, joka koskee määräaikojen pidentämistä viejän hakemuksesta, lisäksi myös tukihakemusten tarkastusprosessi menettäisi tehokkaan vaikutuksensa. Jos pätevät asiakirjat, joilla todistetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan, voitaisiin esittää alun perin esitettyjen tulliasiakirjojen väärentämisen toteamisen jälkeen, viejä voisi nimittäin muuttaa tukihakemustaan oman mielensä tai mahdollisen tarkastuksen tuloksen mukaan ja siten välttyä erityisesti asetuksen N:o 800/1999 51 artiklassa säädetyiltä seuraamuksilta, mikä veisi kyseiseltä artiklalta sen ennalta ehkäisevän vaikutuksen ja suuren osan sen tehokkaasta vaikutuksesta.
Tässä samassa asiayhteydessä toimivaltaisten kansallisten viranomaisten suorittamien tutkimusten, joiden perusteella asiakirjojen, joilla todistetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan, väärentäminen on voitu todeta, kestoa ei voida rinnastaa asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun ylivoimaiseen esteeseen, koska – kuten asetuksen N:o 3665/87 johdanto-osan toiseksi viimeisestä perustelukappaleesta ilmenee – kansallisten viranomaisten viivästykset voivat muodostaa ylivoimaisen esteen, kun ne ovat luonteeltaan hallinnollisia ja viejästä riippumattomia.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan, että vaikka viejän sopimuskumppanin virheellinen menettely tai virhe voi olla seikka, johon viejä ei voi vaikuttaa, ne ovat kuitenkin tavanomaisia kaupallisia riskejä, joita ei voida pitää ennalta-arvaamattomina liiketoiminnassa. Viejällä on vapaus valita sopimuskumppaninsa, ja sen on ryhdyttävä asianmukaisiin varotoimiin joko sisällyttämällä näiden kanssa tekemiinsä sopimuksiin asianmukaiset ehdot tai ottamalla tätä tarkoitusta varten erityinen vakuutus (ks. vastaavasti tuomio AOB Reuter, C‑143/07,
EU:C:2008:249
, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Eurofit, C‑99/12,
EU:C:2013:487
, 43 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 800/1999 49 ja 50 artiklaa on tulkittava siten, että muulloin kuin ylivoimaisen esteen tapauksissa viejä, joka osoittaakseen, että vientitavarat ovat saapuneet määräpaikkaan, on esittänyt tulliasiakirjoja, jotka ovat myöhemmin osoittautuneet väärennetyiksi, ei voi esittää kyseisissä artikloissa säädettyjen määräaikojen päätyttyä vireillä olevassa vientituen myöntämistä koskevassa oikeudenkäynnissä päteviä tulliasiakirjoja, vaikka vientituen myöntäminen on viivästynyt muista kuin kyseisten tavaroiden saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä.
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetyn seuraamuksen määräämisen edellytykset täyttyvät silloin, kun viejä on esittänyt asetetuissa määräajoissa asiakirjoja, joilla osoitetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan ja jotka ovat osoittautuneet väärennetyiksi, vaikka oikeudenkäynnin aikana esitetyistä pätevistä asiakirjoista ilmenee, että haettu vientituki vastaa vientitukea, joka olisi pitänyt myöntää.
Asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan ulottuvuutta arvioitaessa on muistutettava, että kyseisen asetuksen johdanto-osan 63 ja 64 perustelukappaleen mukaan unionin säännöstön tarkoituksena on saatujen kokemusten perusteella unionin talousarviota vahingoittavien sääntöjenvastaisuuksien ja erityisesti petosten torjunta siten, että siinä säädetään seuraamuksista, joilla viejiä kannustetaan noudattamaan asiaa koskevia sääntöjä (ks. vastaavasti tuomio Elfering Export, C‑27/05,
EU:C:2006:260
, 31 kohta), ja viejän tekemän virheen subjektiivisella syyllä ei ole tässä yhteydessä merkitystä (tuomio Eurofit,
EU:C:2013:487
, 38 kohta).
Tästä seuraa, että vastuu, johon asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty seuraamus perustuu, on luonteeltaan pääasiallisesti objektiivinen (ks. asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan säännöksistä, jotka ovat sisällöltään pääosin samanlaisia kuin kyseinen asetuksen N:o 800/1999 säännös, tuomio AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, 19 kohta). Tästä seuraa, että asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua tuen alentamista on sovellettava myös, vaikkei viejä olisi toiminut virheellisesti (ks. vastaavasti tuomio AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, 17 kohta).
On myös todettava, että seuraamuksia koskevien sääntöjen tavoitteena on se, että unionin säännöstöä noudatetaan yleisesti, eli että noudattaminen ei rajoitu vain kyseisen säännöstön johonkin osaan tai sen tiettyihin säännöksiin (ks. tuomio Elfering Export,
EU:C:2006:260
, 32 kohta). Seuraamuksia koskevissa säännöksissä ei näin ollen tehdä eroa määräaikojen noudattamista koskevien muodollisten edellytysten ja ilmoitusten sisältöä koskevien aineellisten edellytysten välillä.
Käsiteltävässä asiassa asiakirjat, joilla osoitetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan ja jotka on esitetty säännöstössä asetetuissa määräajoissa, ovat kuitenkin osoittautuneet väärennetyiksi. Koska kyseinen viejä ei ole näin ollen esittänyt määräajoissa kaikkia kyseisessä säännöstössä edellytettyjä asiakirjoja, asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu seuraamus oli määrättävä viejälle, jollei viejään sovelleta jotakin kyseisen asetuksen 51 artiklan 3 kohdassa esitettyyn tyhjentävään luetteloon, johon ei voida lisätä uutta vapauttamisperustetta eli tapausta, jossa viejä ei ole toiminut virheellisesti, sisältyvää vapauttamisperustetta (ks. vastaavasti tuomio AOB Reuter,
EU:C:2008:249
, 36 kohta ja tuomio Eurofit,
EU:C:2013:487
, 43 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetyn seuraamuksen määräämisen edellytykset täyttyvät silloin, kun viejä on esittänyt asetetuissa määräajoissa asiakirjoja, joilla osoitetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan ja jotka ovat osoittautuneet väärennetyiksi, vaikka oikeudenkäynnin aikana esitetyistä pätevistä asiakirjoista ilmenee, että haettu vientituki vastaa vientitukea, joka olisi pitänyt myöntää.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 15.4.1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna 26.11.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2299/2001, 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 9.6.2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1291/2000 24 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä vientituen myöntämiselle pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa erityisissä olosuhteissa, joissa vienti on tapahtunut ilman vientitodistusta, jonka olemassaolo oli kuitenkin kiistatonta vienti-ilmoituksen tekohetkellä ja jonka viejä on esittänyt toimivaltaisen tullitoimipaikan todistuksen esittämistä varten myöntämässä viikon pituisessa lisäajassa.

2)
Asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2299/2001, 49 ja 50 artiklaa on tulkittava siten, että muulloin kuin ylivoimaisen esteen tapauksissa viejä, joka osoittaakseen, että vientitavarat ovat saapuneet määräpaikkaan, on esittänyt tulliasiakirjoja, jotka ovat myöhemmin osoittautuneet väärennetyiksi, ei voi esittää kyseisissä artikloissa säädettyjen määräaikojen päätyttyä vireillä olevassa vientituen myöntämistä koskevassa oikeudenkäynnissä päteviä tulliasiakirjoja, vaikka vientituen myöntäminen on viivästynyt muista kuin kyseisten tavaroiden saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä.

3)
Asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2299/2001, 51 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetyn seuraamuksen määräämisen edellytykset täyttyvät silloin, kun viejä on esittänyt asetetuissa määräajoissa asiakirjoja, joilla osoitetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan ja jotka ovat osoittautuneet väärennetyiksi, vaikka oikeudenkäynnin aikana esitetyistä pätevistä asiakirjoista ilmenee, että haettu vientituki vastaa vientitukea, joka olisi pitänyt myöntää.

Allekirjoitukset
(
*1
)   Oikeudenkäyntikieli: saksa.