CELEX: 62009CJ0496
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastav Euroopa Kohtu otsus
Täitmata jätmine
EÜ artikkel 228
Rahalised sanktsioonid

Esitatud hagiavalduses palub Euroopa Ühenduste Komisjon Euroopa Kohtul:
–        tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid, selleks et täita 1. aprilli 2004. aasta otsust
kohtuasjas C‑99/02: komisjon
vs.
Itaalia (EKL 2004, lk I‑3353), mis käsitleb abisaajatelt sellise abi tagasinõudmist, mis vastavalt komisjoni 11. mai 1999. aasta
otsusele 2000/128/EÜ abikavade kohta, mida Itaalia rakendas tööhõive toetamiseks (EÜT 2000, L 42, lk 1), tunnistati ebaseaduslikuks
ja ühisturuga kokkusobimatuks, rikkus Itaalia Vabariik sellest otsusest ja EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi;
–        kohustada Itaalia Vabariiki tasuma komisjonile karistusmakse algselt summas 285 696 eurot, mida seejärel vähendati 244 800 euroni,
iga eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmisega hilinetud päeva eest alates käesolevas kohtuasjas kohtuotsuse kuulutamisest kuni kõnealuse kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia täitmiseni;
–        kohustada Itaalia Vabariiki tasuma komisjonile põhisumma, mille suurus saadakse algselt 31 744 euro suuruse päevamäära, mida
seejärel vähendati 27 200 euroni, korrutamisel päevade arvuga, mil rikkumine vältab eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia kuulutamise päeva ja kuupäeva vahel, mil käesolevas kohtuasjas tehakse lahend otsuse 2000/128 kohta;
–        mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
I –
Vaidluse taust
Komisjon võttis 11. mail 1999 vastu otsuse 2000/128, mille resolutsiooni artiklid 1–4 on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
1.      Abi, mida Itaalia alates novembrist 1995 ebaseaduslikult andis töötajate töölevõtmiseks seadustes 863/84, 407/90, 169/91 ja
451/94 ette nähtud koolitus- ja töölepingute alusel, on ühisturu ja EMP lepinguga kokkusobiv osas, milles see puudutab järgmisi
tegevusi:
–        abi saanud äriühingus uute töökohtade loomine töötajate jaoks, kellel ei ole veel töökohta või kes on oma eelmise töökoha
kaotanud tööhõiveabi käsitlevate suuniste tähenduses,
–        selliste töötajate töölevõtmine, kellel on erilisi raskusi tööturule sisenemise või naasmisega. Käesolevas otsuses mõistetakse
„töötajatena, kellel on erilisi raskusi tööturule sisenemise või naasmisega”, alla 25‑aastaseid ja kuni 29‑aastaseid (k.a)
noori, kellel on kõrgharidus (bakalaureus), ning pikaajalisi töötuid, see tähendab isikuid, kes on töötud olnud vähemalt ühe
aasta.
2.      Kuna koolitus- ja töölepingute abil antud abi ei vasta lõikes 1 nimetatud tingimustele, on see ühisturuga kokkusobimatu.
Artikkel 2
1.      Abi, mille Itaalia on andnud seaduse 196/97 artikli 15 alusel koolitus- ja töölepingute ümbervormistamisele määramata tähtajaga
lepinguteks, on ühisturu ja EMP lepinguga kokkusobiv tingimusel, et see vastab töökohtade arvu puhaskasvu tingimusele, nii
nagu see on määratletud tööhõiveabi käsitlevates suunistes.
Äriühingu töötajate tegeliku arvu arvutamisel lahutatakse ümbervormistatavad töökohad ja töökohad, mis on loodud määratud
tähtajaks sõlmitud lepingutega või mis ei taga töökoha teatavat püsivust.
2.      Koolitus- ja töölepingute määramata tähtajaga lepinguteks ümbervormistamisele antud abi, mis ei vasta lõikes 1 nimetatud tingimusele,
on ühisturuga kokkusobimatu.
Artikkel 3
Itaalia võtab kõik vajalikud meetmed selleks, et nõuda abisaajatelt tagasi abi, mis ei vasta artiklites 1 ja 2 sätestatud
tingimustele ning mis on juba ebaseaduslikult antud.
Abi tagasinõudmine toimub vastavalt siseriikliku õigusega kehtestatud menetlusele. Tagasinõutavatelt summadelt arvutatakse
intressi alates kuupäevast, mil need abisaajatele kättesaadavaks tehti, kuni tegeliku tagastamispäevani. Intressi arvutamise
aluseks on viitemäär, mida kasutatakse toetusekvivalendi arvutamiseks regionaalabi andmisel.
Artikkel 4
Itaalia teatab komisjonile kahe kuu jooksul alates käesoleva otsuse teatavakstegemise kuupäevast, selle otsuse täitmiseks
võetud meetmetest.”
II –
Eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia
Komisjon esitas 15. märtsil 2002 EÜ artikli 226 ja EÜ artikli 88 lõike 2 teise lõigu alusel Itaalia Vabariigi vastu liikmesriigi
kohustuste rikkumise hagi, mille ese on nõue tuvastada, et viimane ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid,
selleks et nõuda abisaajatelt tagasi abi, mis otsuses 2000/128 tunnistati ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks ning
et igal juhul jättis see liikmesriik komisjonile võetud meetmetest teatamata.
Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia resolutsiooni punktis 1 otsustas Euroopa Kohus järgmist:
„Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul kõiki vajalikke meetmeid, selleks et nõuda abisaajatelt tagasi
abi, mis [otsuses 2000/128] tunnistati ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks, rikkus Itaalia Vabariik selle otsuse
artiklitest 3 ja 4 tulenevaid kohustusi.”
III –
Kohtueelne menetlus
Eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia tulemusel pani komisjon tagasinõudmismenetluse kiirendamiseks 7. juuli 2004. aasta kirjaga paika korra, mille kohaselt
tagasinõudmine pidi toimuma. Kuna Itaalia ametivõimud ei vastanud, palus ta 7. detsembri 2004. aasta kirjas teavet tagasinõudmismenetluse
seisu kohta.
28. veebruari, 12. aprilli, 28. juuni ja 19. augusti 2005. aasta informatsiooninõuete tulemusel teatas Itaalia Vabariik komisjonile,
et 588 äriühingut oli saanud üle 500 000 euro suuruse abi ning 871 äriühingut oli saanud abi vahemikus 250 000 kuni 500 000
eurot, ning et septembris 2005 oli 1457 äriühingust 1009 suhtes tehtud tagastamiskorraldused, mille peale olid abi saanud
äriühingud eritanud arvukaid kaebusi.
Itaalia Vabariigi taotlusel nõustus komisjon 27. oktoobri 2005. aasta kirjas sellega, et tagasi ei nõuta abi, mis on antud
pärast novembrit 1995, tingimusel et see puudutab töötajate töölevõtmist enne seda kuupäeva. Sellega seoses küsis komisjon
liikmesriigilt ka põhjuseid, miks 448 tagastamiskorraldust ei olnud veel nende adressaatidele saadetud, ja seda, millised
summad olid juba tagasi saadud ja millised tuli veel sisse nõuda, ning neid küsimusi korrati 9. detsembri 2005. aasta kirjaga.
Kuna Itaalia Vabariik teatas komisjonile, et 62 äriühingut tuleb tagasinõudmismenetlusest välja jätta, küsis institutsioon
liikmesriigilt selle väljajätmise põhjuseid, kuna kontrollimenetlused oleksid pidanud lõppema 2005. aasta alguseks, ning komisjon
kordas oma palveid tagasinõudmise seisu kohta informatsiooni saamiseks.
Itaalia ametivõimud teatasid 29. märtsi 2006. aasta kirjaga komisjonile veel 113 äriühingu tagasinõudmismenetlusest väljajätmisest
ning mainisid 363 kaebust, mis oli esitatud tagastamiskorralduste peale. Komisjon kordas 11. aprillil ja 6. juulil 2006 oma
palvet teabe ja täpsustuste saamiseks ning teatas, et on valmis Itaalia ametivõimudega kohtuma.
Kohtumisel, mis toimus 20. juulil 2006, teatas Itaalia Vabariik sellise uue haldusasutuse loomisest, mille pädevusse lähevad
kõik tagasinõudmismenetlused.
Itaalia ametivõimud teatasid 10. novembril 2006 komisjonile, et 1059 äriühingult tagasinõudmisele kuuluv kogusumma on 444 738 911,88
eurot, millest 2 481 950,42 eurot on juba tagasi nõutud.
Komisjon tõdes, et tagasinõudmismenetlus ei edene, ning täpsustas 19. detsembril 2006 Itaalia ametivõimudele, et tal on õigus
pöörduda EÜ artikli 228 lõike 2 alusel Euroopa Ühenduste Kohtusse. Vastuseks teatasid need ametivõimud 23. märtsi 2007. aasta
kirjaga komisjonile, et tagasinõudmisele kuuluva abi kogusumma ulatub 519 958 761,97 euroni, millest 1 626 129,22 eurot on
juba tagasi saadud.
Komisjon saatis 19. juulil 2007 Itaalia Vabariigile nimetatud sätte alusel märgukirja, milles ta rõhutas liikmesriigi võimetust
teha selgelt kindlaks nende abisaajate arv, kes on kohustatud kõnealuse ebaseadusliku abi tagastama.
Vastuseks märgukirjale teatas Itaalia Vabariik 23. septembril ja 7. detsembril 2007 komisjonile esiteks, et Presidente del
Consiglio dei Ministri 23. mai 2007. aasta dekreediga, mis reguleerib tõendina käsitatava avalduse tegemise korda seoses Euroopa
Komisjoni poolt ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud teatud riigiabiga (
GURI
nr 160, 12.7.2007, lk 13), on nüüd ette nähtud, et ebaseaduslikku ja ühisturuga kokkusobimatut abi saanud äriühingutele ei
saa anda uut riigiabi, kui nad eelnevalt ei avalda, et nad on esimese abi tagastanud, ning teiseks, et Itaalia Vabariik oli
avanud Banca d’Italias blokeeritud konto, mis võimaldab tagasinõudmismenetlusega seotud äriühingutel abi tagasi maksta. Lisaks
väitis liikmesriik, et abi tagasinõudmisel esinevad objektiivsed raskused, mis on seotud abisaajate suure arvuga ning asjaoluga,
et otsusega 2000/128 kehtestati abi kokkusobivuse kontrollimiseks alates novembrist 1995 uued kriteeriumid, näiteks töötajate
haridus ja töökohtade arvu võimalik suurenemine uute töölevõtmiste tulemusel.
Komisjon edastas 1. veebruaril 2008 Itaalia Vabariigile EÜ artikli 228 lõike 2 alusel põhjendatud arvamuse, mille kohaselt
ta võttis teadmiseks praktilised probleemid, mis Itaalia Vabariigil tekkisid ebaseaduslikult antud abi tagasinõudmisel, ning
asjaolu, et otsuse 2000/128 täitmise menetlused olid lõpuks alustatud, kuid ta märkis siiski, et enam kui kolm aastat pärast
eespool viidatud kohtuotsust komisjon
vs.
Itaalia oli sisse nõutud ainult 0,5% asjaomasest ebaseaduslikust abist. Lisaks palus ta liikmesriigil viia oma tegevus põhjendatud
arvamusega kooskõlla kahe kuu jooksul alates selle teatavakstegemisest ning võtta kõnealuse kohtuotsuse täitmiseks vajalikud
meetmed.
Vastuseks edastasid Itaalia ametivõimud komisjonile mitmesuguseid dokumente, milles viidati sissenõutud summade suurenemisele
ning sellele, et võeti vastu 8. aprilli 2008. aasta dekreetseadus nr 59, millega kehtestatakse kiireloomulised meetmed ühenduse
õigusest tulenevate kohustuste täitmiseks ja Euroopa Ühenduste Kohtu otsuste täitmiseks (
GURI
nr 84, 9.4.2008, lk 3), mille eesmärk on lahendada Itaalia kohtute tagastamiskorralduste peatamisega seotud menetluslik probleem.
Dekreetseaduse edastamise tulemusel nõustus komisjon 14. mai ja 23. juuli 2008. aasta kirjadega peatada mõneks kuuks oma otsus
pöörduda Euroopa Kohtusse, selleks et hinnata uue õigusakti mõju tagasinõudmismenetlusele.
Komisjoni palvel esitada tagasinõudmismenetluse seisu kohta täielikud ajakohastatud andmed edastas Itaalia Vabariik 11. septembril
2008 dokumendid, millest nähtus, et 3. septembri 2008. aasta seisuga oli tagasinõudmisele kuuluv kogusumma 389 712 614,57 eurot
ning juba sisse nõutud kogusumma 37 508 710,80 eurot.
Itaalia ametivõimud edastasid 14. novembril 2008 komisjonile uue tagasinõutavate summade arvestuse, milles oli kogusumma vähendatud
363 526 898,76 euroni, millest 43 348 730,34 eurot oli juba tagasi makstud, ning väitsid selle kohta, et sundtäitmist korraldab
äriühing, kellel on kogu pädevus võlgade sissenõudmise tähtaegade kindlaksmääramisel, kes aga ei pea siiski oma toimingutest
aru andma enne kui pärast alates täitedokumendi saamisest arvutatava kolmeaastase tähtaja möödumist.
Itaalia Vabariik teatas 22. juunil 2009 komisjonile, et tagasinõudmisele kuuluvat summat tuleb vähendada 281 525 686,79 euroni,
millest 52 088 600,60 eurot on juba sisse nõutud.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
IV –
Rikkumine
A –
Poolte argumendid
Väidetava rikkumise kohta märgib komisjon, et põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel ei nõudnud Itaalia Vabariik
tagasi ebaseaduslikult makstud abi kogusummat, milleks oli 519 958 761,97 eurot, mida oli mainitud selle liikmesriigi 27. märtsi
2007. aasta kirjas.
Komisjon välistab ka selle abi tagasinõudmise igasuguse täieliku võimatuse, väites esiteks, et asjaomane liikmesriik ei viidanud
kohtueelses menetluses sellele kordagi, ning teiseks, et tingimused, mille esinemisel võib niisugust võimatust lubatavaks
pidada, ei ole käesolevas asjas ilmselgelt täidetud. Selles suhtes välistas Euroopa Kohus juba eespool viidatud kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia punktis 27 Itaalia Vabariigi võimaluse tugineda tagasinõudmismenetlusega seotud äriühingute suurele arvule ja asjaomaste
töötajate veelgi suuremale arvule.
Itaalia Vabariik vaidleb vastu tagasinõutavate summade kogusuurusele, väites, et see on 251 271 032,37 eurot, kuid mööndes
samas, et 2010. aasta juuliks oli ta tagasi saanud ainult 63 062 555,46 eurot, millele peab siiski lisama erinevatel alustel
saadud 73 353 387,28 eurot, nagu annavad tunnistust vasturepliigile lisatud DVD‑l sisalduvad andmed.
Komisjon möönis selles suhtes kohtuistungil, et antud abi kogusumma on tõepoolest 251 271 032,37 eurot ning et Itaalia Vabariik
on abi summas 63 062 555,46 eurot tõepoolest tagasi nõudnud.
Rikkumise esinemise vaidlustamiseks väidab Itaalia Vabariik, et asjaomase ebaseadusliku abi tagasinõudmise menetlusega kaasnevad
väga erilised probleemid, mis vastavad ajutist laadi täieliku võimatuse tingimustele. Ta toob selles suhtes esile otsuse 2000/128
tingimuslikkuse. Ta väidab samuti, et Itaalia ametivõimudel ei olnud andmeid, mis oleksid võimaldanud neil kontrollida kõnealuse
abi kokkusobivust ühisturuga. Lisaks on ta võtnud asjaomasete äriühingute suhtes kõik tagasinõudmismenetluse rakendamiseks
vajalikud meetmed. Menetluse alustamine kõigi äriühingute suhtes, kes sotsiaalmaksust vabastati, ning Itaalia õigusnormide
vastav kohandamine võimaldasid pealegi saada hädavajalikku teavet, selleks et täita oma tagasinõudmiskohustus, ning tõid kaasa
sissenõutud summade märkimisväärse suurenemise. Perioodi osas, mille kohta Itaalia ametivõimudel ei ole piisavalt teavet,
mis võimaldaks tagasinõudmismenetlust ellu viia, on täieliku võimatuse tingimused täidetud ning selline olukord lõpeb siis,
kui menetluse jaoks vajalikud andmed on kättesaadavad.
B –
Euroopa Kohtu hinnang
Selleks et teha kindlaks, kas Itaalia Vabariik võttis kõik eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks vajalikud meetmed, tuleb kontrollida, kas abi saanud äriühingud on käesoleva vaidluse esemeks olevad abisummad
tagastanud.
Selles suhtes tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on kuupäev, mis tuleb aluseks võtta selle hindamisel,
kas tegemist on kohustuste rikkumisega EÜ artikli 228 lõike 2 tähenduses, nimetatud sätte alusel antud põhjendatud arvamuses
ette nähtud tähtaja lõppemise kuupäev (vt 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑304/02: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2005, lk I‑6263, punkt 30, ja 7. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑369/07: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 2009, lk I‑5703, punkt 43), milleks on käesoleval juhul 1. aprill 2008.
On aga selge, et kõnealusel kuupäeval ei olnud Itaalia ametivõimud alusetult makstud abi summat täielikult tagasi nõudnud
ning järelikult oli eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia osaliselt täitmata.
Mis puudutab Itaalia Vabariigi väidet, mille kohaselt oli tal ajutiselt täiesti võimatu asjaomast abi tagasi nõuda, kuna abi
saanud äriühingute arv oli suur ja tagasinõudmisele kuuluvate summade kindlakstegemiseks vajalik teave ei olnud kättesaadav,
siis tuleb kõigepealt märkida, et Euroopa Kohus juba keeldus sarnase argumendiga nõustumast eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia punktides 22 ja 23.
Pärast seda kui Euroopa Kohus oli meenutanud väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt juhul, kui komisjoni otsuse peale,
millega nõutakse ühisturuga kokkusobimatu riigiabi tühistamist, ei ole esitatud hagi või kui selline hagi on jäetud rahuldamata,
on ainus vastuväide, millele liikmesriik saab kohustuste rikkumise hagi korral tugineda, see, et kõnealust otsust on täiesti
võimatu nõuetekohaselt täita, märkis kohus punktides 22 ja 23, et kartus sisemiste probleemide ees, isegi kui need on ületamatud,
ega ka asjaolu, et kõnealusel liikmesriigil on vaja iga asjaomase äriühingu konkreetset olukorda kontrollida, ei saa selles
suhtes õigustada seda, et liikmesriik ei täida kohustusi, mis tal liidu õiguse kohaselt lasuvad.
Lisaks tuleb tõdeda, et meetmed, mis Itaalia Vabariik on alates 2006. aastast rakendanud selleks, et kõrvaldada asjaomase
ebaseadusliku abi summa tuvastamise ja sissenõudmisega seotud probleemid, on osutunud sellisteks, mis võivad abi tagasinõudmist
kiirendada, nagu muu hulgas väidab see liikmesriik, ning et otsuse 2000/128 täitmisega viivitamine tulenes peamiselt liikmesriigi
hilisest sekkumisest, kuivõrd ta võttis kõnealused meetmed alles enam kui kaks aastat pärast eespool viidatud kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia tegemist. Siinkohal ei puutu asjasse see, et asjaomane liikmesriik teavitas komisjoni probleemidest, mis tekkisid
kõnealuse abi tagasinõudmisel, ning nende probleemide leevendamiseks leitud lahendustest.
Pealegi, kuigi vastab tõele, et Itaalia Vabariigil oli selleks, et teha kindlaks ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava
alusel antud abi saajad ja summa, vaja pikemat ajavahemikku kui juhul, kui tegemist oleks olnud üksiku abiga (see on asjaolu,
mida võib arvesse võtta karistusmakse alussumma kindlaksmääramisel), ei nähtu liikmesriigi antud selgitustest, et nagu niisugustel
juhtudel kohustuste rikkumise asjas tehtud otsuse täitmine nõuab, oleks kõiki asjaomase abi tagasinõudmiseks võetud meetmeid
pidevalt ja tõhusalt kontrollitud.
Itaalia Vabariik ei saa seega tulemuslikult väita, et ta võttis kõik asjaomase abi tagasinõudmise menetluse läbiviimiseks
vajalikud meetmed.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuna Itaalia Vabariik ei võtnud kuupäevaks, mil möödus komisjoni poolt EÜ artikli 228 alusel
1. veebruaril 2008 väljastatud põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg, kõiki vajalikke meetmeid, et täita eespool viidatud
kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, mis käsitleb abisaajatelt selle abi tagasinõudmist, mis vastavalt otsusele 2000/128 tunnistati ebaseaduslikuks ja
ühisturuga kokkusobimatuks, on Itaalia Vabariik rikkunud sellest otsusest ja EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
V –
Rahalised sanktsioonid
Olles tuvastanud, et Itaalia Vabariik ei täitnud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul eespool viidatud kohtuotsust
komisjon
vs.
Itaalia, võib Euroopa Kohus vastavalt EÜ artikli 228 lõike 2 kolmandale lõigule määrata sellele liikmesriigile põhisumma
või karistusmakse.
Siinkohal tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu ülesanne on igas tema menetluses olevas kohtuasjas konkreetse juhtumi asjaoludest
ning tema hinnangul nõutavast vajalikust veenvuse ja hoiatavuse määrast lähtudes määrata sobivad rahalised sanktsioonid, et
tagada algselt rikkumise tuvastanud kohtuotsuse võimalikult kiire täitmine ja hoida ära liidu õiguse analoogsete rikkumiste
kordumine (vt 31. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑407/09: komisjon
vs.
Kreeka, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seejuures ei ole komisjoni ettepanekud rahaliste karistuste kohta Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid kujutavad endast ainult
vajalikku lähtepunkti. Samuti ei ole komisjoni teatistes sisalduvad suunised Euroopa Kohtu jaoks siduvad, vaid need aitavad
tagada nimetatud institutsiooni tegevuse läbipaistvuse, ootuspärasuse ja õiguskindluse (eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta
kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika).
A –
Karistusmakse
1.     Poolte argumendid
Viidates arvutusmeetodile, mis on sätestatud tema 13. detsembri 2005. aasta teatises SEK(2005) 1658, mis käsitleb EÜ artikli 228
kohaldamist, nii nagu see teatis on ajakohastatud 20. juuli 2010. aasta teatisega SEK(2010) 923 „Euroopa Liidu toimimise lepingu
artikli 260 rakendamine. Rikkumismenetlustes komisjoni poolt Euroopa Kohtule välja pakutava põhisumma ja karistusmakse arvutamiseks
kasutatavate andmete ajakohastamine” (edaspidi „2010. aasta teatis”), on komisjon seisukohal, et karistusmakse päevamäär,
milleks algselt määrati 285 696 eurot ja mida 2010. aasta teatise alusel vähendati 244 800 euroni, kuna niisugune karistusmakse
arvutatakse 600 euro suuruse kindlasummalise alussumma põhjal, mida korrutatakse raskuskoefitsiendiga 8, kestuskoefitsiendiga 3
ja teguriga
n
, milleks on 17, on rikkumise raskuse ja kestusega proportsionaalne, arvestades vajadust tagada sellise karistusmakse karistav
ja hoiatav toime.
Selles suhtes väidab komisjon esiteks, et EÜ asutamislepingu riigiabi käsitlevad sätted kujutavad endast ühte siseturu saavutamise
nurgakivi, nagu ilmneb eelkõige EÜ artikli 87 ülesehitusest ja Euroopa Kohtu praktikast. Teiseks on ebaseadusliku abi tagasinõudmata
jätmise kahjulikud tagajärjed seda olulisemad, kui selle abi suurus on märkimisväärne ja seda on antud suurele hulgale äriühingutele,
kes pealegi kuuluvad paljudesse majandussektoritesse. Ta toob esile ka asjaolu, et Euroopa Kohtusse pöördumise kuupäevaks
oli rikkumine kestnud 62 kuud. Ta märgib lisaks, et tema hinnangut kinnitavad eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsuse
komisjon
vs.
Kreeka punktid 118–120.
Itaalia Vabariik väidab, et komisjoni taotletava karistusmakse suurus on ebaproportsionaalne ja väär. Kõnealuse summa puhul
ei ole arvesse võetud esiteks sellel liikmesriigil lasuva kohustuse täitmisel tehtud edusamme, mille tulemusel on asjaomased
äriühingud 70% tagasinõudmisele kuuluvast summast tõepoolest tagastanud, ning teiseks kõnealuse tagasinõudmisega kaasnevaid
olemuslikke raskusi. Liikmesriik väidab ka, et raskuskoefitsient on ebaproportsionaalne ja selleks tuleks määrata 1, arvestades
koefitsienti 4, mille komisjon pakkus välja juhtumi puhul, mille kohta tehti 25. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑278/01:
komisjon
vs.
Hispaania (EKL 2003, lk I‑14141) ja mis puudutas inimeste tervise ja keskkonna küsimusi.
Lõpuks väidab Itaalia Vabariik, et Euroopa Kohus peab karistusmakse summat kohandama vastavalt liikmesriigil lasuva kohustuse
täitmisel tehtud edusammudele, nagu ta seda tegi eespool viidatud kohtuotsuses komisjon
vs.
Hispaania. Kohandamata jätmine kujutab endast olulist rikkumist, mis mõjutab komisjoni välja pakutud arvutamismeetodit.
2.     Euroopa Kohtu hinnang
a)     Karistusmakse määramise põhimõte
Euroopa Kohus on leidnud, et karistusmakse määramine on üldjuhul õigustatud vaid siis, kui eelneva kohtuotsuse täitmata jätmises
seisnev rikkumine vältab seni, kuni Euroopa Kohus analüüsib asjaolusid (eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab lisaks ühisturuga kokkusobimatu riigiabi tagasinõudmist, siis nii Euroopa Kohtu praktikas kui ka nõukogu 22. märtsi
1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks
(EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), põhjenduses 13 ja artikli 14 lõikes 3 on ette nähtud, et abi andnud liikmesriik
nõuab asjaomase abi tõhusalt ja viivitamata tagasi, selleks et tagada ebaseaduslikult makstud abi tagasinõudmise kohta komisjoni
tehtud otsuse kasulik mõju (vt selle kohta 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑232/05: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2006, lk I‑10071, punktid 42, 43 ja 50).
Praegusel juhul tuleb tõdeda, et käesolevas kohtuasjas suulise menetluse lõpetamise kuupäevaks oli suur osa asjaomasest abist
tagasi nõudmata, mistõttu oli takistatud tõhusa konkurentsi taastamine, nii nagu see on ette nähtud määruse nr 659/1999 põhjenduses 13.
Neil asjaoludel leiab Euroopa Kohus, et Itaalia Vabariigi kohustamine tasuma karistusmakset on sobiv rahaline meede, et ajendada
teda võtma vajalikke meetmeid, selleks et lõpetada tuvastatud rikkumine ning tagada otsuse 2000/128 ja eespool viidatud kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia täielik täitmine.
b)     Karistusmakse määramine
Käesoleval juhul karistusmakse määramiseks tuleb kindlaks teha esiteks karistusmakse vorm, teiseks selle alussumma ja kolmandaks
selle tasumise kohustuse lõppemise tingimused.
i)     Karistusmakse vorm
Karistusmakse vormi kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta otsuses 2000/128 ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava
alusel antud abi tagasinõudmise toimingute spetsiifilisust, millele viitab Itaalia Vabariik.
Mis puudutab komisjoni välja pakutud karistusmakse muutumatut suurust, siis ilmneb, et Itaalia Vabariigil on eriti keeruline
saavutada lühikese aja jooksul otsuse 2000/128 ja seega ka eespool viidatud kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia täielik täitmine, arvestades, et sellega kaasnevad toimingud puudutavad märkimisväärset hulka ettevõtjaid.
Seda eripära silmas pidades on mõeldav, et kõnealune liikmesriik suudab oluliselt tõsta otsuse 2000/128 täitmise taset, ilma
et ta sellise aja jooksul seda täielikult täidaks. Kui karistusmakse suurus oleks muutumatu, jääks see täies ulatuses sissenõutavaks
nii kaua, kuni asjaomane liikmesriik ei ole kõnealust otsust täielikult rakendanud. Neil asjaoludel näib karistus, mis võtab
arvesse edusamme, mida liikmesriik oma kohustuste täitmisel võib teha, käesoleva juhtumi erilistel asjaoludel sobilik ja seega
tuvastatud rikkumisega proportsionaalne (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punktid 48 ja 49).
Selle kohta tuleb samuti märkida, et ebaseadusliku riigiabi tagasinõudmise korral on asjaomane liikmesriik kohustatud esitama
komisjonile tõendid abi tagasinõudmise kohta, nagu tuleneb lojaalse koostöö põhimõttest, selleks et tagada asutamislepingu
sätete täielik järgimine, nagu käesoleval juhul nähtub otsuse 2000/128 artiklist 4 (vt selle kohta eespool viidatud 7. juuli
2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 75). Käesolevas kohtuasjas karistusmakse arvutamisel võib kõnealuse abi tagasinõudmist seetõttu arvesse võtta
üksnes tingimusel, et komisjoni on sellest teavitatud ja tal on olnud võimalik hinnata talle selle kohta esitatud tõendite
piisavust.
Eespool esitatut silmas pidades tuleb selleks, et karistusmakse oleks juhtumi erilistele asjaoludele vastav ja tuvastatud
rikkumisega proportsionaalne, võtta selle suuruse kindlaksmääramisel arvesse edusamme, mida kostjaks olev liikmesriik on otsuse 2000/128
täitmisel teinud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Hispaania, punkt 50), kuna toimikust ilmneb, et liikmesriigil on võimalik esitada otseseid ja usaldusväärseid tõendeid otsuse
täitmise kohta, mistõttu niisuguse muutuva karistusmakse määramine osutub mõeldavaks. Käesolevas asjas lisas Itaalia Vabariik
oma vasturepliigile DVD, mis sisaldab maksekinnituste kujul esinevaid tõendeid, mis annavad otseselt ja usaldusväärselt tunnistust
raha liikumisest, mis kujutab endast juba tagastatud ebaseadusliku abi tagasisaamist. Vastuseks kirjalikule küsimusele märkis
komisjon, et konkreetsete äriühingute maksekinnitused vastandatuna samuti vasturepliigi lisas leiduvas kokkuvõtlikus tabelis
kajastatud summadele kinnitavad Itaalia Vabariigi väiteid juba tagasi saadud abi summa kohta, milleks on 63 062 555 eurot.
Neil asjaoludel võib liikmesriigi poolt selliste maksekinnituste esitamist pidada oma kohustuste täitmise kohta otseste ja
usaldusväärsete tõendite esitamiseks.
Samas tuleb Itaalia Vabariiki kohustada perioodiliselt tasuma summa, mis arvutatakse alussumma korrutamise teel selle ebaseadusliku
abi protsendimääraga, mida ei ole veel tagasi nõutud või mille tagasinõudmist ei ole tõendatud, võrreldes selle kogusummaga,
mida käesoleva kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks ei ole veel tagasi nõutud (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Hispaania, punkt 50).
Käesolevas kohtuasjas karistusmakse arvutamisel tuleb kõnealuse abi tagasinõudmist arvesse võtta üksnes tingimusel, et komisjoni
on sellest teavitatud ja tal on olnud võimalik hinnata talle selle kohta esitatud tõendite piisavust (vt selle kohta eespool
viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 75).
Seetõttu tuleb karistusmakse tasumise perioodilisus määrata kindlaks poolaasta põhjal, selleks et võimaldada komisjonil hinnata
tagasinõudmise toimingute seisu kõnealuse perioodi lõpuks saavutatud olukorda silmas pidades, andes kostjaks olevale liikmesriigile
samas vajaliku aja, selleks et koguda kokku ja edastada komisjonile tõendid alusetult makstud summade tagasinõudmise kohta
käsitletaval perioodil.
Sellest tulenevalt määratakse karistusmakse poolaasta põhjal ja selle suuruse arvutamisel korrutatakse alussumma selle ebaseadusliku
abi protsendimääraga, mida käsitletava perioodi lõpuks ei ole veel tagasi nõutud või mille tagasinõudmist ei ole tõendatud,
võrreldes selle kogusummaga, mida käesoleva kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks ei ole veel tagasi nõutud.
ii)  Karistusmakse alussumma
Tuleb meenutada, et selles valdkonnas kaalutlusõigust teostades on Euroopa Kohtu ülesanne määrata karistusmakse kindlaks selliselt,
et see oleks ühelt poolt asjaoludele vastav ning teiselt poolt proportsionaalne tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi
maksevõimega (eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 114 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kaalutlusõiguse teostamisel peab Euroopa Kohus liidu õiguse ühetaoliseks ja tõhusaks kohaldamiseks tagama karistusmakse sunniiseloomu,
arvestades üldjuhul selliseid põhikriteeriume nagu rikkumise kestus, raskusaste ja kõnealuse liikmesriigi maksevõime. Nende
kriteeriumide kohaldamisel peab Euroopa Kohus arvesse võtma eelkõige täitmata jätmise tagajärgi avalikele ja erahuvidele ning
edasilükkamatut vajadust, et kõnealune liikmesriik täidaks oma kohustusi (eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsus
komisjon
vs.
Kreeka, punkt 115 ja seal viidatud kohtupraktika).
Rikkumise kestuse kohta nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et Euroopa Kohtu ülesanne on selle hindamisel arvesse võtta
hetke, mil ta fakte hindab, mitte hetke, mil komisjon tema poole pöördus (vt selle kohta eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta
kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna Itaalia Vabariik ei ole olnud võimeline tõendama, et ta ei riku enam oma kohustust täita eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs.
Itaalia täielikult, nagu see rikkumine tuvastati käesoleva kohtuotsuse punktis 44, siis tuleb seega asuda seisukohale, et
kohustuste rikkumine vältab juba enam kui seitse aastat, mis on märkimisväärselt pikk aeg.
Rikkumise raskuse kohta tuleb meenutada konkurentsi valdkonda reguleerivate asutamislepingu sätete ja täpsemalt riigiabi käsitlevate
sätete olulisust, kuivõrd need on ühe Euroopa Liidule antud peamise ülesande väljendus. Hetkel, mil Euroopa Kohus hindab käesoleva
karistusmakse otstarbekust ja suurust, nähtub see olulisus ELL artikli 3 lõikest 3, milles on ette nähtud siseturu rajamine,
ning protokollist nr 27 siseturu ja konkurentsi kohta, mis vastavalt ELL artiklile 51 moodustab aluslepingute lahutamatu osa
ning mille kohaselt hõlmab siseturg süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata.
Ühisturuga kokkusobimatu abi tagasinõudmise eesmärk on kõrvaldada konkurentsimoonutus, mille on põhjustanud konkurentsieelis,
mis on selle abi saajal turul võrreldes tema konkurentidega, ning taastada seega abi maksmisele eelnenud olukord (vt selle
kohta 4. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑348/93: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1995, lk I‑673, punkt 27).
Lisaks karistatakse tagasinõudmisega mitte ainult asjaomase abi ühisturuga kokkusobimatuse eest, vaid ka selle eest, et liikmesriik
on rikkunud kahte kohustust, mis on sätestatud ELTL artikli 108 lõikes 3, mille kohaselt esiteks peab see riik teavitama komisjoni
plaanidest abi määramise või muutmise kohta ning teiseks ei tohi ta rakendada kavatsetud meetmeid enne, kui nimetatud menetluse
tulemusel on tehtud lõplik otsus.
Lõpuks tuleb lisada, et lisaks asjaolule, et asjaomane ebaseaduslik abi on selle suuruse, eriti suure arvu abisaajate ning
abisaajatele sõltumata majandussektorist abi maksmise tõttu konkurentsi eriti kahjustav, nagu komisjon õigesti märkis, on
käesoleval juhul selge, et olulist osa asjaomastest summadest ei ole veel tagasi nõutud või ei ole selle kohta komisjonile
tõendeid esitatud.
Sellest lähtudes ja nagu ilmneb kohtuistungil toimunud vaidlustest, tuleb märkida, et Itaalia Vabariik ja komisjon on ühel
meelel antud abi kogusumma osas, milleks on 251 271 032,37 eurot. Peale selle möönab viimane, et abi kogusummas 63 062 555
eurot tuleb pidada tagasinõutuks.
Mis puudutab Itaalia Vabariigi maksevõimet, siis on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et arvutusmeetod, mille alusel komisjon
teeb ettepaneku korrutada alussumma asjaomasele liikmesriigile kohaldatava konkreetse koefitsiendiga, on kohane vahend, et
peegeldada asjaomase riigi maksevõimet, säilitades samas erinevate liikmesriikide vahelise mõistliku erinevuse (eespool viidatud
7. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 123 ja seal viidatud kohtupraktika). Seetõttu tuleb nii, nagu komisjon seda 2010. aasta teatise alusel tegi,
võtta arvesse inflatsiooni ja sisemajanduse kogutoodangu (SKT) hiljutist arengut asjaomases liikmesriigis.
Euroopa Kohus peab käesolevas asjas karistusmakse alussumma kindlaksmääramisel siiski arvestama ka ühisturuga kokkusobimatuks
tunnistatud abikava alusel makstud abi tagasinõudmisele omaseid iseärasusi, nagu neid on käsitletud käesoleva kohtuotsuse
punktis 32.
Eespool esitatud kaalutluste põhjal leiab Euroopa Kohus, et käesoleval juhul on sobiv määrata karistusmakse, mille alussumma
poolaasta kohta on 30 miljonit eurot.
Sellest lähtuvalt tuleb kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjoni kontole „Euroopa Liidu omavahendid” karistusmakse, mille
summa vastab korrutisele, mis saadakse 30 miljoni euro suuruse alussumma korrutamisel selle ühisturuga kokkusobimatu ebaseadusliku
abi protsendimääraga, mida ei ole asjaomase perioodi lõpuks veel tagasi nõutud või mille tagasinõudmist ei ole tõendatud ning
mis arvutatakse suhestatuna selle kogusummaga, mida käesoleva kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks ei ole veel tagasi nõutud,
kusjuures karistusmakse tuleb tasuda iga poolaasta kohta, millega hilinetakse eespool viidatud 1. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse
komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks vajalike meetmete rakendamisega, alates käesolevast kohtuotsusest kuni 1. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse
täitmiseni.
iii)  Karistusmakse tasumise kohustuse lõppemise kord
Tuleb meenutada, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 51, on asjaomase liikmesriigi ülesanne esitada komisjonile
otseseid ja usaldusväärseid tõendeid otsuse 2000/128 täitmise ja asjaomase ebaseadusliku abi summade tegeliku tagasinõudmise
kohta.
Juhul kui abi saanud ettevõtja tagastab asjaomase ebaseadusliku abi, on Itaalia Vabariik seega kohustatud esitama maksekinnitused,
mis annavad tunnistust igast raha liikumisest, mis väidetavalt vastab tagasinõudmisele kuuluva ebaseadusliku abi ühe osa tagastamisele.
Kui ei ole tegemist sellise olukorraga, tuleb nõutavate tõendite laadi kohandada nende faktiliste olukordade eripäraga, millesse
kõnealune liikmesriik satub tagasinõudmise toimingute tegemisel.
Mis puudutab olukorda, kus asjaomane abi tuleb tagasi nõuda maksejõuetutelt äriühingutelt või äriühingutelt, kelle suhtes
on algatatud pankrotimenetlus, mille eesmärk on vara müümine ja nõuete rahuldamine, siis tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud
kohtupraktikale ei mõjuta tagasinõudmiskohustust asjaolu, et äriühingud on raskustes või pankrotis (vt eelkõige 6. detsembri
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑280/05: komisjon
vs.
Itaalia, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et varasema olukorra taastamise ja ebaseaduslikult antud abist tuleneva konkurentsimoonutuse
kõrvaldamise võib üldjuhul saavutada asjaomase abi tagastamisega seotud nõuete kandmisega võlanimekirja (14. aprilli 2011. aasta
otsus kohtuasjas C‑331/09: komisjon
vs.
Poola, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas on Itaalia Vabariik kohustatud karistusmakse arvutamise jaoks esitama komisjonile tõendid asjaomaste nõuete
registreerimise kohta pankrotimenetluses. Kui tal ei ole võimalik seda teha, on liikmesriigi ülesanne esitada mis tahes dokumendid,
mis võivad tõendada, et ta on üles näidanud kogu vajalikku hoolsust. Täpsemalt juhul, kui nõude registreerimise taotlus on
jäetud rahuldamata, peab ta esitama tõendid selle kohta, et ta algatas selle keeldumise vaidlustamiseks siseriikliku õiguse
alusel menetluse.
Sellest lähtuvalt ja vastupidi komisjoni väidetele ei saa Itaalia Vabariiki käesolevas asjas karistusmakse arvutamise jaoks
seoses maksejõuetute või pankrotis olevate äriühingutega kohustada esitama tõendeid mitte ainult nõuete pankrotipessa esitamise
kohta, vaid ka nende äriühingute vara müümise kohta turutingimustel. Nagu liikmesriik õigesti väidab, ei saa selleks, et rahuldada
komisjoni nõue tasuda käesoleva kohtuotsuse alusel tasumisele kuuluvad karistusmaksed, arvesse võtta summasid, mida ei ole
pankrotis olevatelt äriühingutelt veel tagasi saadud, kuid mille tagasisaamiseks on liikmesriik üles näidanud kogu vajalikku
hoolsust. Vastasel juhul ei oleks karistusmakse enam kohane ja tuvastatud rikkumisega proportsionaalne, nii nagu on ette märgitud
käesoleva kohtuotsuse punktis 49, kuna Itaalia Vabariigile pandaks rahaline kohustus, mis tuleneb pankrotimenetluse laadist
endast ja selle menetluse lühendamatust kestusest ning mille suhtes ei ole liikmesriigil otsest mõju.
Mis puudutab olukordi, kus ebaseaduslik abi tuleb tagasi nõuda äriühingutelt, kelle suhtes on edutult tehtud hagi tagamise
ja täitetoiminguid, siis on kohane meenutada, et ajaomane liikmesriik on kohustatud võtma kõik meetmed – ning neist seejärel
komisjonile teatama –, mis võimaldavad saavutada ebaseadusliku abi tagastamise, ning vajaduse korral ka meetmed nende äriühingute
sundlikvideerimiseks, mille tulemusel võidakse liikmesriigi nõuded rahuldada äriühingute vara arvelt (vt selle kohta eespool
viidatud 6. detsembri 2007. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest lähtuvalt on liikmesriik kohustatud tõendama esiteks asjaomaste
äriühingute suhtes pankrotimenetluse algatamist ning teiseks nõuete esitamist nende pankrotipesadesse vastavalt käesoleva
kohtuotsuse punktides 72–74 meenutatud põhimõtetele.
Mis puudutab olukordi, kus ebaseaduslik abi tuleb tagasi nõuda lõpetatud äriühingutelt, siis piisab tõendist nende registrist
kustutamise kohta, selleks et tõendada, et neid ei ole olemas ja seega on võimatu abi tagasi nõuda.
Mis puudutab lõpuks olukordi, kus ebaseadusliku abi tagastamise korraldused on siseriiklikes kohtutes vaidlustatud, siis on
asjaomane liikmesriik kohustatud vastavalt ühisturuga kokkusobimatu abi tegeliku tagasisaamise nõudele vaidlustama mis tahes
siseriikliku otsuse, mis võtab komisjoni otsuselt toime eelkõige põhjustel, mis on seotud – nagu käesoleval juhul – aegumisnormide
(vt analoogia alusel 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑24/95: Alcan Deutschland, EKL 1997, lk I‑1591, punktid 34 ja 38)
või tõendamisnormide kohaldamisega. Sellest tulenevalt ja sarnastel põhjustel nagu need, mis esitati käesoleva kohtuotsuse
punktis 74, piisab sellise hoolsuse tõendamisest, et välistada asjaomane abi selle abi hulgast, mida ei ole veel tagasi nõutud
ja mida tuleb karistusmakse arvutamisel arvesse võtta.
B –
Põhisumma
1.     Poolte argumendid
Viidates oma 13. detsembri 2005. aasta teatises (ajakohastatud 2010. aasta teatisega) esitatud arvutusmeetodile, leiab komisjon,
et põhisumma, mille päevamääraks kehtestati algselt 31 744 eurot ja mida viimati nimetatud teatise alusel vähendati 27 200 euroni,
mis arvutati 200 euro suuruse kindlasummalise alussumma põhjal, mida korrutati raskuskoefitsiendiga 8, kestuskoefitsiendiga 3
ja teguriga
n
, milleks on 17, ning seejärel nende päevade arvuga, mil rikkumine vältas ajavahemikus 1. aprillist 2004 kuni käesoleva kohtuotsuse
kuulutamiseni, on rikkumise raskusele vastav ja sellel on vajalik hoiatav mõju.
Komisjon väidab, et tema arvutusmeetod peab igal konkreetsel juhul lähtuma kõigist asjakohastest teguritest, milleks on eelkõige
kohustuste rikkumise kestus alates kohtuotsusest, milles rikkumine tuvastati, asjaomased avalikud ja erahuvid ning Itaalia
Vabariigi käitumine. Pidades silmas asjaolu, et viimane ei täitnud oma kohustusi kümne aasta jooksul pärast otsuse 2000/128
vastuvõtmist ja kuue aasta jooksul pärast eespool viidatud 1. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia tegemist, ning samuti asjaolu, et kõnealust abi maksti sõltumata abisaajate majandussektorist ja see abi andis eelise
peamiselt Itaalia äriühingutele, leiab komisjon, et Euroopa Kohtule tehtud ettepanek on sobiv.
Itaalia Vabariik väidab, et põhisumma suurus on tema käitumise ja etteheidetavast rikkumisest tuleneda võiva kahju suhtes
ebaproportsionaalne, arvestades eelkõige eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsust komisjon
vs.
Prantsusmaa. Liikmesriik rõhutab käesoleva asja erilisi tingimusi, mis on seotud otsuse 2000/128 olemusliku keerukusega ja
võimatusega täita see otsus lühikese aja jooksul, ning oma positiivset käitumist menetluse käigus.
2.     Euroopa Kohtu hinnang
a)     Põhisumma määramise põhimõte
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et pidades silmas EÜ artikli 228 lõikes 2 ette nähtud menetluse eesmärke, on Euroopa Kohtul
õigus talle selles artiklis antud hindamispädevuse teostamisel määrata kumulatiivselt nii karistusmakse kui ka põhisumma (vt
selle kohta eespool viidatud 12. juuli 2005. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 83).
Põhisumma kindlaksmääramisel tuleb igal konkreetsel juhul lähtuda kõigist asjakohastest teguritest, mis puudutavad nii tuvastatud
rikkumise tunnuseid kui ka EÜ artikli 228 alusel algatatud menetlusega seotud liikmesriigi hoiakut. Selleks on kõnealuse sättega
antud Euroopa Kohtule lai kaalutlusõigus otsustamisel, kas määrata niisugune karistus või mitte (eespool viidatud 7. juuli
2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 144 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb lisaks kõnealuse rikkumise raskusele, nii nagu see on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktides 60–63,
esile tuua, et suulise menetluse lõpetamise kuupäeval ehk enam kui seitse aastat pärast eespool viidatud 1. aprilli 2004. aasta
kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia kuulutamise kuupäeva ja enam kui 12 aastat pärast otsuse 2000/128 vastuvõtmist, mis toimus 11. mail 1999, ei olnud
Itaalia Vabariik ikka veel võimeline täpselt kindlaks tegema tagasinõudmisele kuuluva abi lõplikku kogusummat, nagu nähtub
selle liikmesriigi repliigist.
Lisaks võttis see liikmesriik parimal juhul alles kaks aastat pärast sama kohtuotsuse komisjon
vs.
Itaalia kuulutamist esimesed meetmed selleks, et lahendada otsusega 2000/128 ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks
tunnistatud abi tuvastamise ja tagasinõudmise probleemid, nagu ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 10–19 ning nagu Itaalia
Vabariik kohtuistungil möönis. Täpsemalt 8. aprilli 2008. aasta dekreetseadus nr 59, mille eesmärk oli lahendada menetluslik
probleem, mille põhjustas ebaseadusliku abi tagasinõudmise korralduste peatamine Itaalia kohtute poolt, võeti vastu alles
pärast 1. veebruaril 2008 väljastatud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist ning see võimaldas üksnes osaliselt
leevendada viivitust, mis oli tekkinud kõnealuses otsuses nimetatud abi tagasinõudmisel (vt analoogia alusel 22. detsembri
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑304/09: komisjon
vs.
Itaalia, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 40–42, ja 5. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑305/09: komisjon
vs.
Itaalia, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 38–40).
Väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb aga, et liikmesriik peab saavutama tagasinõudmisele kuuluvate summade tegeliku tagastamise
ning pärast määratud tähtaegu hilinenult toimunud tagastamine ei vasta asutamislepingu nõuetele (vt selle kohta eespool viidatud
5. mai 2011. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Ei saa nõustuda põhjendustega, mis Itaalia Vabariik selle kohta esitas, ehk asjaoluga, et kõnealuse kohtuotsuse täitmisega
hilinemine tuleneb sisemistest probleemidest, mis on seotud nende meetmete keerukusega, mida tuleb rakendada ebaseadusliku
abi saajate tuvastamiseks ja neilt abi tagasinõudmiseks. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, ei saa esiteks liikmesriik
oma sisemises õiguskorras kehtivatele sätetele, valitsevale praktikale või olukorrale tugineda selleks, et õigustada liidu
õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist (vt eelkõige 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑568/07: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 2009, lk I‑4505, punkt 50), ning teiseks on ebaseadusliku abi kõrvaldamine selle tagasinõudmise teel abi ebaseaduslikkuse
tuvastamise loogiline tagajärg, mis ei saa sõltuda vormist, milles abi anti (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Poola, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb tõdeda, et Itaalia Vabariigile süüks pandav kohustuste rikkumine vältas märkimisväärse perioodi jooksul ning igal
juhul sõltumata ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abikava alusel antud abi tagasinõudmisega seotud
raskustest.
Lisaks leiab Euroopa Kohus, et tuvastatud rikkumise õiguslik ja faktiline kontekst võib viidata sellele, et liidu õiguse analoogsete
rikkumiste tulevikus kordumise tõhusaks ärahoidmiseks tuleb võtta hoiatav meede (vt selle kohta 9. detsembri 2008. aasta otsus
kohtuasjas C‑121/07: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2008, lk I‑9159, punkt 69).
Täpsemalt on kohane märkida, et Itaalia Vabariigi suhtes on EÜ artikli 88 lõike 2 alusel tehtud juba palju kohtuotsuseid,
milles on tuvastatud kohustuste rikkumine seeläbi, et ta ei ole ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud
abikava alusel antud abi viivitamata ja tõhusalt tagasi nõudnud.
Nimelt, lisaks otsuse 2000/128 viivitamatu ja tõhusa täitmise puudumisele, mis tuvastati eespool viidatud 1. aprilli 2004. aasta
kohtuotsuses komisjon
vs.
Itaalia, mille täitmata jätmise tõttu algatati käesolev menetlus, on Euroopa Kohus tuvastanud palju muid rikkumisi, eelkõige
1. juuni 2006. aasta otsusega kohtuasjas C‑207/05: komisjon
vs.
Itaalia ning eespool viidatud 6. detsembri 2007. aasta kohtuotsusega komisjon
vs.
Itaalia, 22. detsembri 2010. aasta kohtuotsusega komisjon
vs.
Itaalia, ja 5. mai 2011. aasta kohtuotsusega komisjon
vs.
Itaalia.
Eespool esitatut silmas pidades on Euroopa Kohus seisukohal, et käesolevas menetluses on Itaalia Vabariigilt põhisumma väljamõistmine
põhjendatud.
b)     Põhisumma suurus
Kui Euroopa Kohus otsustab määrata põhisumma, siis peab ta oma kaalutlusõigust teostades määrama selle kindlaks nii, et esiteks
vastab põhisumma asjaoludele ning teiseks on see proportsionaalne tuvastatud rikkumise ja asjaomase liikmesriigi maksevõimega
(vt eespool viidatud 31. märtsi 2011. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punkt 31).
Asjakohaste tegurite hulka kuuluvad siinkohal sellised tegurid nagu rikkumise vältamise kestus alates rikkumise tuvastanud
kohtuotsusest ning rikkumise raskus (vt selle kohta eespool viidatud 7. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon
vs.
Kreeka, punktid 147 ja 148 ning seal viidatud kohtupraktika).
Vastukaaluks käesoleva kohtuotsuse punktides 58–63, 84 ja 85 esitatud kaalutlustele, mis käsitlevad rikkumise kestust ja raskust,
tuleb arvesse võtta Itaalia Vabariigi esile toodud asjaolusid, mis annavad tunnistust sellest, et ebaseadusliku abi tagasinõudmise
muutis keerulisemaks asjaolu, et abi maksti abikava alusel, et otsuses 2000/128 seati asjaomase abi kokkusobivusele tingimused
ning et seega eeldas selle otsuse täitmine, et liikmesriik tuvastaks eelnevalt abisaajad ja neist igaühe saadud summa suuruse.
Kõikide nende asjaolude põhjal leiab Euroopa Kohus, et käesoleva juhtumi asjaolusid on õigesti hinnatud, kui selle põhisumma
suuruseks, mis Itaalia Vabariik on kohustatud EÜ artikli 228 lõike 2 kolmanda lõigu alusel maksma, määratakse 30 miljonit
eurot.
Järelikult tuleb kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjoni kontole „Euroopa Liidu omavahendid” põhisumma 30 miljonit eurot.
VI –
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on Itaalia Vabariigilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja liikmesriigi rikkumine on tuvastatud, tuleb
kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud kuupäevaks, mil möödus Euroopa Ühenduste Komisjoni poolt EÜ artikli 228 alusel 1. veebruaril
2008 väljastatud põhjendatud arvamuses määratud tähtaeg, kõiki vajalikke meetmeid, et täita 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑99/02:
komisjon
vs.
Itaalia, mis käsitleb abisaajatelt selle abi tagasinõudmist, mis vastavalt komisjoni 11. mai 1999. aasta otsusele 2000/128/EÜ
abikavade kohta, mida Itaalia rakendas tööhõive toetamiseks, tunnistati ebaseaduslikuks ja ühisturuga kokkusobimatuks, on
Itaalia Vabariik rikkunud sellest otsusest ja EÜ artikli 228 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
2.
Kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjoni kontole „Euroopa Liidu omavahendid” karistusmakse, mille summa vastab korrutisele,
mis saadakse 30 miljoni euro suuruse alussumma korrutamisel selle ühisturuga kokkusobimatu ebaseadusliku abi protsendimääraga,
mida ei ole asjaomase perioodi lõpuks veel tagasi nõutud või mille tagasinõudmist ei ole tõendatud ning mis arvutatakse suhestatuna
selle kogusummaga, mida käesoleva kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks ei ole veel tagasi nõutud, kusjuures karistusmakse tuleb
tasuda iga poolaasta kohta, millega hilinetakse 1. aprilli 2004. aasta otsuse kohtuasjas C‑99/02: komisjon
vs.
Itaalia täitmiseks vajalike meetmete rakendamisega, alates käesolevast kohtuotsusest kuni 1. aprilli 2004. aasta kohtuotsuse
täitmiseni.
3.
Kohustada Itaalia Vabariiki maksma komisjoni kontole „Euroopa Liidu omavahendid” põhisumma 30 miljonit eurot.
4.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.