CELEX: 62007TJ0122
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP
Delitev trga
Učinki na skupni trg
Pojem trajajoče kršitve
Trajanje kršitve
Zastaranje
Globe
Sorazmernost
Zgornja meja 10 % prometa
Solidarna odgovornost za plačilo globe
Olajševalne okoliščine
Sodelovanje
Pravica do obrambe

Dejansko stanje
I –
Tožeče stranke in skupina VA Tech
Družba VA Technologie AG je 20. septembra 1998 pridobila hčerinsko družbo družbe Rolls-Royce, to je družbo Reyrolle Ltd, ki
je postala VA Tech Reyrolle Ltd in nato Siemens Transmission & Distribution Ltd ter je tožeča stranka v zadevi T-123/07 (v
nadaljevanju: Reyrolle). Družba VA Technologie je 13. marca 2001 prek hčerinske družbe VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG, ki je v njeni stoodstotni lasti in je druga tožeča stranka v zadevi T-122/07 (v nadaljevanju: KEG), družbo
Reyrolle vložila v novoustanovljeno družbo VA Tech Schneider High Voltage GmbH (v nadaljevanju: VAS), v kateri je imela prek
hčerinske družbe 60-odstotni delež, preostali delež pa je imela v lasti družba Schneider Electric SA. Zadnja je v družbo VAS
prispevala družbo Schneider Electric High Voltage SA, ki je postala VA Tech Transmission & Distribution SA in nato Siemens
Transmission & Distribution SA ter je prva tožeča stranka v zadevi T-124/07 (v nadaljevanju: SEHV), in družbo Nuova Magrini
Galileo SpA, ki je druga tožeča stranka v zadevi T-124/07 (v nadaljevanju: Magrini), ki sta bili prej hčerinski družbi v njeni
stoodstotni lasti, pri čemer so bile v družbi SEHV od leta 1999 združene visokonapetostne dejavnosti, ki jih je prej izvajalo
več hčerinskih družb družbe Schneider Electric.
Družba VA Technologie je oktobra 2004 prek družbe KEG pridobila celoten kapitalski delež družbe Schneider Electric v družbi
VAS.
Družba Siemens AG je leta 2005 pridobila izključni nadzor nad skupino, katere matična družba je bila družba VA Technologie
(v nadaljevanju: skupina VA Tech), tako da je prek ene od hčerinskih družb, in sicer prve tožeče stranke v zadevi T-122/07,
to je družbe Siemens AG Österreich (v nadaljevanju: Siemens Österreich), objavila javno ponudbo za nakup. Po tem prevzemu
nadzora se je družba VA Technologie in nato še družba VAS združila z družbo Siemens Österreich.
II –
GIS in predhodni postopek
Plinsko izolirane stikalne naprave (v nadaljevanju: GIS) se uporabljajo za nadzor pretoka energije v elektroenergetskih omrežjih.
Gre za težko električno napravo, ki se uporablja kot pomembni sestavni del elektrorazdelilnih postaj, izdelanih na ključ.
Razdelilne postaje so pomožni električni postroji, ki pretvarjajo električni tok. Poleg transformatorja so sestavni deli razdelilne
postaje sistem za nadzor, releji, akumulatorji, napajalniki in stikalna naprava. Stikalna naprava ščiti transformator pred
preobremenitvijo in/ali prekine tok med omrežjem in pokvarjenim transformatorjem.
Stikalne naprave so lahko plinsko, zračno ali kombinirano izolirane, kadar združujejo obe prejšnji tehniki. GIS se po vsem
svetu prodajajo kot sestavni deli elektrorazdelilnih postaj, izdelanih na ključ, ali kot ločeni deli za vgradnjo v take razdelilne
postaje. Njihova cena pomeni približno od 30 do 60 % celotne cene teh razdelilnih postaj.
Družba ABB Ltd je 3. marca 2004 Komisijo opozorila na obstoj protikonkurenčnih ravnanj v sektorju GIS in je v skladu z Obvestilom
Komisije z dne 19. februarja 2002 o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 2002, C 45, str. 3,
v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ustno zaprosila za imuniteto pred globami.
Ravnanja, ki jih je navajala družba ABB, so vključevala usklajevanje prodaje projektov GIS na svetovni ravni, kar je zajemalo
delitev trgov, dodelitev kvot in ohranitev tržnih deležev posameznega podjetja, dodelitev projektov GIS proizvajalcem, ki
so bili za to določeni, manipulacije v postopkih javnega razpisa (manipulacije pri razpisih za zbiranje ponudb), da bi bile
pogodbe dodeljene tem proizvajalcem, zapletene mehanizme za določitev cen za projekte GIS, ki niso bili dodeljeni, prekinitve
licenčnih pogodb z družbami nečlanicami omejevalnega sporazuma in izmenjavo občutljivih poslovnih informacij na trgu.
Ustna prošnja družbe ABB za imuniteto pred globami je bila dopolnjena z ustnimi informacijami in pisnimi dokazi. Komisija
je 25. aprila 2004 družbi ABB odobrila pogojno imuniteto pred globami.
Komisija je na podlagi navedb družbe ABB uvedla preiskavo ter 11. in 12. maja 2004 pregledala prostore družbe Areva T&D SA,
družbe Siemens AG, skupine VA Tech, družbe Hitachi Ltd in družbe Japan AE Power Systems Corp (v nadaljevanju: JAEPS).
Skupina VA Tech je 30. julija 2004 Komisiji predložila memorandum in dokumente, 23. avgusta 2004 pa še dodatna pojasnila.
Komisija je 20. aprila 2006 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo poslano 20 družbam, med katerimi
so bile tudi tožeče stranke.
III –
Izpodbijana odločba
Komisija je 24. januarja 2007 sprejela Odločbo C(2006) 6762 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma
EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Tožečim strankam je
bila odločba vročena 7. oziroma 8. februarja 2007.
Izpodbijana odločba je bila naslovljena na tožeče stranke in na družbo Schneider Electric, poleg tega pa tudi na družbe ABB,
Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA in Areva T&D SA (v nadaljevanju skupaj: družbe skupine Areva), Fuji
Electric Holdings Co., Ltd in Fuji Electric Systems Co., Ltd (v nadaljevanju skupaj: Fuji), Hitachi Ltd in Hitachi Europe
Ltd (v nadaljevanju skupaj: Hitachi), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (v nadaljevanju: Melco), Siemens in Toshiba
Corp.
V točkah od 113 do 123 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija navedla, da so različna podjetja, ki so sodelovala pri
omejevalnem sporazumu, dodeljevanje projektov GIS po dogovorjenih pravilih razen na nekaterih trgih usklajevala po vsem svetu,
zlasti zato, da bi obdržala kvote, ki so pretežno odražale njihove na podlagi preteklih obdobij ocenjene tržne deleže. Pojasnila
je, da je bila dodelitev projektov opravljena na podlagi skupne „japonske“ in skupne „evropske“ kvote, ki ju je bilo treba
nato razdeliti med japonske in evropske proizvajalce. Sporazum, ki je bil podpisan 15. aprila 1998 na Dunaju (v nadaljevanju:
sporazum GQ), je postavil pravila, ki so omogočala dodelitev projektov GIS japonskim ali evropskim proizvajalcem in upoštevanje
njihove vrednosti pri ustrezni kvoti. Poleg tega je Komisija v točkah od 124 do 132 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila,
da so različna podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, sklenila nezapisan dogovor (v nadaljevanju: skupni dogovor),
v skladu s katerim so bili projekti GIS na Japonskem na eni strani in v državah evropskih članic kartela na drugi strani,
ki so bile skupaj določene kot „matične države“ za projekte GIS, rezervirani za japonske oziroma evropske članice omejevalnega
sporazuma. Informacije o projektih GIS v „matičnih državah“ se med tema skupinama niso izmenjevale, prav tako se ti projekti
niso upoštevali pri kvotah teh skupin.
Sporazum GQ je vseboval tudi pravila v zvezi z izmenjavo informacij, ki so bile potrebne za delovanje kartela, med tema skupinama
proizvajalcev, za kar sta skrbela zlasti tajnika teh skupin, v zvezi z manipulacijami pri zadevnih razpisih za zbiranje ponudb
in v zvezi z določitvijo cen za projekte GIS, katerih dodelitev ni bila mogoča. V skladu s prilogo 2 k sporazumu GQ se je
ta uporabljal za ves svet, razen za Združene države Amerike, Kanado, Japonsko in 17 držav Zahodne Evrope. Poleg tega so bili
na podlagi skupnega dogovora projekti GIS v evropskih državah, ki niso bile „matične države“, rezervirani za evropsko skupino,
ker so se japonski proizvajalci zavezali, da ne bodo dajali ponudb za projekte GIS v Evropi.
Po navedbah Komisije je bila razdelitev projektov GIS med evropske proizvajalce urejena v sporazumu, ki je bil podpisan na
Dunaju 15. aprila 1988, z naslovom „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (sporazum skupine E za izvajanje sporazuma
GQ) (v nadaljevanju: sporazum EQ). Komisija je navedla, da so za dodeljevanje projektov GIS v Evropi veljala enaka pravila
in postopki kot za dodeljevanje projektov GIS v drugih državah. Zlasti naj bi tudi za projekte GIS v Evropi veljala dolžnost
obveščanja, treba naj bi jih bilo navesti na seznamu, dodeliti, se o njih dogovoriti ali jim določiti najnižjo ceno.
V točki 142 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila, da so bili v sporazumih GQ in EQ zaradi organizacije in
delovanja omejevalnega sporazuma različni člani omejevalnega sporazuma označeni z oznako, ki je bila za evropske člane sestavljena
iz dveh cifer in za japonske člane iz črk. Prvotne oznake so bile po juliju 2002 nadomeščene s številkami.
Komisija je v členu 1(p) in (t) izpodbijane odločbe ugotovila, da sta družbi Siemens Österreich in KEG pri kršitvi sodelovali
v obdobjih od 20. septembra 1998 do 13. decembra 2000 in od 1. aprila 2002 do 11. maja 2004.
Komisija je v členu 1(m), (q) in (r) izpodbijane odločbe ugotovila, da so družbe Reyrolle, SEHV in Magrini pri kršitvi sodelovale
v obdobjih od 15. aprila 1988 do 13. decembra 2000 in od 1. aprila 2002 do 11. maja 2004.
Za kršitve iz člena 1 izpodbijane odločbe je bila družbama Siemens Österreich in KEG v členu 2(l) te odločbe naložena globa
12.600.000 EUR, za plačilo te globe pa sta bili odgovorni solidarno z družbo Reyrolle.
Za kršitve iz člena 1 izpodbijane odločbe je bila družbi Reyrolle v členu 2(l) te odločbe naložena globa 22.050.000 EUR, od
tega 17.550.000 EUR solidarno z družbama SEHV in Magrini in 12.600.000 EUR solidarno z družbama Siemens Österreich in KEG.
Za kršitve iz člena 1 izpodbijane odločbe je bila družbama SEHV in Magrini v členu 2(k) in (l) te odločbe naložena globa 22.050.000
EUR, od tega 17.550.000 EUR solidarno z družbo Reyrolle in 4.500.000 EUR solidarno z družbo Schneider Electric.

Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so 17. aprila 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbe.
Komisija je 27. avgusta 2007 vložila odgovore na tožbe.
Tožeče stranke so 22. oktobra 2007 vložile replike.
Komisija je 14. decembra 2007 vložila duplike.
Splošno sodišče je s sklepom z dne 20. januarja 2010 po opredelitvi strank sklenilo, da se zadeve v skladu s členom 50 Poslovnika
Splošnega sodišča združijo za ustni postopek in izdajo sodbe.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika stranke pozvalo, naj odgovorijo na njegova pisna
vprašanja. Tožeče stranke in Komisija so na ta vprašanja odgovorile v postavljenem roku.
Stranke so na obravnavi 16. marca 2010 podale stališča in odgovore na ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Na poziv Splošnega sodišča sta družbi SEHV in Magrini na obravnavi 16. marca 2010 predložili kopijo sodbe Tribunal de commerce
de Grenoble (Francija) z dne 18. decembra 2009 v zadevi, ki vzbuja dvom o navedbah nekaterih tožečih strank, o kateri so lahko
stranke podale stališča. Komisiji je Splošno sodišče na njen predlog postavilo dodatni rok za predložitev pisnih stališč,
in sicer do 26. marca 2010. Ta stališča, ki so bila predložena v postavljenem roku, je Splošno sodišče upoštevalo le v delu,
v katerem se nanašajo na sodbo Tribunal de commerce de Grenoble z dne 18. decembra 2009.
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–        člen 1 izpodbijane odločbe razglasi za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da so družbe Reyrolle, SEHV in Magrini kršile
člen 81 ES in člen 53 Sporazuma o evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP) v obdobju od 15. aprila 1988
do 13. decembra 2000 in da so v obdobjih od 1. aprila 2002 do 9. oktobra 2002 in od 21. januarja 2004 do 11. maja 2004 ti
določbi kršile vse tožeče stranke;
–        člen 2 izpodbijane odločbe razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša nanje;
–        po potrebi zmanjša globo, ki jim je bila naložena, na največ 1.980.000 EUR za družbi Siemens Österreich in KEG, na največ
1.100.000 EUR za družbi Reyrolle in Magrini ter na največ 2.750.000 EUR za družbo SEHV;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožečim strankam naloži plačilo stroškov.

Pravo
I –
Predlogi za razglasitev ničnosti
Tožeče stranke v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti navajajo dva tožbena razloga. Prvi se nanaša na kršitev člena
81(1) ES, člena 53(1) Sporazuma EGP ter členov 23(2) in (3) ter 25 Uredbe Sveta št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju
pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1). Drugi se nanaša na kršitev pravice do izjave.
A –
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 81 ES, člena 53(1) Sporazuma EGP in nekaterih določb Uredbe št. 1/2003
Tožeče stranke v prvem tožbenem razlogu navajajo, da je Komisija z določitvijo globe v več pogledih kršila člen 81 ES, člen
53 Sporazuma EGP in nekatere določbe Uredbe št. 1/2003. Ta tožbeni razlog se deli na tri dele, ki se nanašajo, prvič, na neobstoj
dokazov za zatrjevano kršitev, drugič, na napake pri presoji trajanja zatrjevane kršitve in, tretjič, na prevelik znesek naložene
globe. Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini v zadevah T‑123/07 in T‑124/07 navajajo tudi tožbeni razlog, ki se nanaša na zastaranje
zatrjevane kršitve za obdobje pred 16. julijem 1998.
1.     Del tožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj dokazov za zatrjevano kršitev
a)     Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da Komisija za obdobje pred 13. decembrom 2000 ni v zadostni meri dokazala kršitve člena 81 ES. Po
njihovem mnenju iz priloge 2 k sporazumu GQ nedvomno izhaja, da je bil evropski trg izvzet s področja uporabe tega sporazuma.
Tako naj Komisija na podlagi tega sporazuma ne bi mogla sklepati na omejevalni sporazum v smislu člena 81 ES, to je na sporazum,
katerega cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu.
Poleg tega naj bi bila dokazna vrednost seznama projektov GIS, ki je naveden v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe,
dvomljiva. Na eni strani naj Komisija ne bi navedla, čemu je bil ta seznam izdelan, in naj ne bi pojasnila, ali našteti projekti
GIS spadajo v okvir sporazumov med strankami. Na drugi strani naj bi ta seznam, ker vsebuje le 11 projektov GIS, ki se geografsko
nanašajo na skupni trg, od skupaj približno 1620 projektov, dokazoval predvsem neobstoj občutnih učinkov takih sporazumov
na skupni trg.
Komisija trditvam tožečih strank nasprotuje.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Iz izpodbijane odločbe in zlasti iz točk od 124 do 163 njene obrazložitve je razvidno, da je Komisija menila, da je bil omejevalni
sporazum, ki ga očita tožečim strankam in zaradi katerega jih kaznuje, utemeljen na „skupnem dogovoru“, v skladu s katerim
so bili projekti GIS v „matičnih državah“ rezervirani za japonske oziroma evropske člane kartela, na zaščiti tako imenovanih
„matičnih“ trgov v Evropi in na delitvi trga v „nematičnih evropskih državah“ med evropskimi proizvajalci z manipulacijami
pri razpisih za zbiranje ponudb in s sporazumi o cenah. Po mnenju Komisije je izvedba „skupnega dogovora“, pri čemer je sporazum
GQ le eden od njegovih elementov, povzročila nastanek omejevalnega sporazuma, ki se nanaša na skupni trg.
Komisija je, da bi dokazala obstoj in obseg „skupnega dogovora“, v izpodbijani odločbi navedla sklop dokazov, med katerimi
so najpomembnejši izjave družbe ABB, izjave priče, gospoda M., ter izjave družb Fuji in Hitachi, pa tudi nekateri dokumenti,
kot sta sporazuma GQ in EQ in priloge k njima, seznam projektov GIS, o katerih so razpravljali v okviru omejevalnega sporazuma,
ki ga je predložila družba ABB, dokument brez datuma z naslovom „Povzetek pogovora z JJC“, ki ga je Komisija našla pri pregledu
v prostorih skupine VA Tech, ter elektronska korespondenca z dne 18. januarja 1999 med gospodi W., J. in B., zaposleni v skupini
VA Tech.
Tožeče stranke so, da bi izpodbile obstoj kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGS, le navedle, da cilj oziroma posledica
sporazuma GQ ni bilo preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu, in izpodbijale dokazno vrednost
seznama projektov GIS za Evropo iz točke 164 obrazložitve izpodbijane odločbe. Nasprotno pa ne izpodbijajo niti obstoja „skupnega
dogovora“ niti ne nasprotujejo dokazni vrednosti drugih dokazov, ki so našteti v točki 39 zgoraj in na katere se je Komisija
oprla pri ugotovitvi, da je omejevalni sporazum tako posledico imel. Vendar tožeče stranke zaradi številčnosti dokazov, na
katere se je v tem primeru oprla Komisija, ne morejo na splošno izpodbijati obstoja kršitve člena 81 ES, ne da bi izrecno
izpodbijale prej navedene ugotovitve Komisije in zlasti ne da bi obrazloženo navedle, zakaj naj bi bili dokazi, na katere
se sklicuje Komisija, nedopustni, neupoštevni ali brez dokazne vrednosti.
Treba je namreč ugotoviti, da dokazi, ki jih navaja Komisija, tudi ob upoštevanju dejstva, da besedilo sporazuma GQ izključuje
njegovo uporabo za večino evropskih držav, in ob neupoštevanju seznama projektov GIS za Evropo iz točke 164 obrazložitve izpodbijane
odločbe zadostujejo za dokaz obsega „skupnega dogovora“.
Prvič, že samo ugotovitev Komisije, da so evropski člani kartela razpravljali in si razdelili projekte GIS na notranjem trgu
in na EGP, zadostuje za ugotovitev, da je omejevalni sporazum na teh območjih vplival na konkurenco. Poleg tega je iz izpodbijane
odločbe razvidno, da se je Komisija oprla tudi na izjave družb ABB in gospoda M., na izjave družb Fuji in Hitachi, na prilogo
2 k sporazumu EQ, na seznam projektov GIS za Evropo iz točke 164 obrazložitve izpodbijane odločbe, na dokument „Povzetek pogovora
z JJC“ in na elektronsko korespondenco z dne 18. januarja 1999.
Drugič, kot je razvidno iz točk od 125 do 131 obrazložitve izpodbijane odločbe, je bila ugotovitev Komisije, da so si evropski
in japonski proizvajalci skupaj razdelili zadevni trg tako, da so bili projekti GIS za Japonsko rezervirani za japonske proizvajalce
in projekti GIS za Evropo načeloma za evropske proizvajalce, utemeljena na izjavah družbe ABB in gospoda M., izjavah družb
Fuji in Hitachi in na prilogi 2 k sporazumu EQ.
Tretjič, kot je razvidno iz točk od 133 do 138 obrazložitve izpodbijane odločbe, je bila ugotovitev Komisije, da je v Evropi
obstajala zaščita tako imenovanih „matičnih“ trgov, tako da so bili v državah, v katerih so bili evropski proizvajalci tradicionalno
prisotni, projekti GIS zanje rezervirani ne glede na njihove kvote na podlagi omejevalnega sporazuma, utemeljena na izjavah
družbe ABB in gospoda M., na dokumentu „Povzetek pogovora z JJC“ ter na elektronski korespondenci z dne 18. januarja 1999.
Zato tudi če bi bili očitki tožečih strank glede dveh dokazov, ki jih izpodbijajo, utemeljeni, to ne bi vplivalo na ugotovitev
Komisije, da je bila posledica omejevalnega sporazuma preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu
in v EGP.
Zato je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
2.     Del tožbenega razloga, ki se nanaša na napake pri presoji trajanja zatrjevane kršitve
Tožeče stranke trdijo, da izpodbijana odločba vsebuje napake pri presoji trajanja kršitve, ki so povzročile neupravičeno podaljšanje
tega trajanja. Te napake naj bi se nanašale, prvič, na dan, ko so tožeče stranke nehale sodelovati pri kršitvi, drugič, na
dan, ko je podjetje, ki so ga ustanovile družbe iz skupine VA Tech (v nadaljevanju: podjetje VA Tech), začelo spet sodelovati
pri kršitvi, in tretjič, na dan prenehanja kršitve.
a)     Dan, ko so tožeče stranke nehale sodelovati pri kršitvi
Trditve strank
Tožeče stranke trdijo – podredno glede na prvi del prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj dokazov za zatrjevano
kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – da je Komisija s trditvijo, da so nehale sodelovati pri kršitvi 13. decembra
2000, na dan večerne prireditve v Ville‑d’Avrayu (Francija), ki so jo zanje organizirali drugi udeleženci, da bi proslavili
navidezno razpustitev omejevalnega sporazuma, storila napako, saj bi morala ugotoviti, da je bilo sodelovanje prekinjeno 16.
julija 1998, to je na dan razprave o zadnjem projektu GIS za Evropo, omenjenem v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe,
ali najpozneje 12. oktobra 2000, ko je v Zürichu (Švica) potekalo zadnje srečanje, na katerem so bili obveščeni o navidezni
razpustitvi omejevalnega sporazuma.
Komisija trditvam tožečih strank nasprotuje.
Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da ni sporno, da je bilo sodelovanje družb Reyrolle, SEHV in Magrini pri omejevalnem sporazumu
dejansko prekinjeno. Nasprotno pa imajo stranke glede točnega datuma te prekinitve nasprotna stališča. Tožeče stranke ugovarjajo
trditvi, da so sodelovale pri kršitvi po 16. juliju 1998 ali najpozneje po 12. oktobru 2000. Komisija trdi, da so družbe Reyrolle,
SEHV in Magrini pri omejevalnem sporazumu nehale sodelovati šele na „poslovilni prireditvi“ 13. decembra 2000.
Glede na to nasprotje si je treba postaviti vprašanje, kdo nosi dokazno breme. Medtem ko tožeče stranke menijo, da mora trajanje
kršitve dokazati Komisija, ta trdi, da se, potem ko dokaže obstoj nezakonitega omejevalnega sporazuma, šteje, da ta traja
do dokaza o njegovem prenehanju, ki ga mora predložiti podjetje, ki je pri tem omejevalnem sporazumu sodelovalo.
Glede tega je treba spomniti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero mora na eni strani stranka ali organ, ki očita kršitev
pravil konkurence, za to predložiti dokaz in v pravno zadostni meri dokazati dejstva, ki sestavljajo kršitev, po drugi strani
pa mora podjetje, ki uveljavlja sredstvo obrambe zoper ugotovitev kršitve, predložiti dokaze, da so izpolnjeni pogoji za uporabo
tega sredstva obrambe, tako da bo moral navedeni organ uporabiti druge dokaze (sodba Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006
v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T‑120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 50; glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča
z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 58, in z dne 7. januarja 2004
v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in
C‑219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 78).
V tem primeru načela, po katerem mora Komisija dokazati vse elemente kršitve, vključno z njenim trajanjem (glej v tem smislu
sodbe Splošnega sodišča z dne 7. julija 1994 v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T‑43/92, Recueil, str. II-441, točka
79; z dne 13. decembra 2001 v zadevi Acerinox proti Komisiji, T‑48/98, Recueil, str. II-3859, točka 55, in z dne 29. novembra 2005
v zadevi Union Pigments proti Komisiji, T‑62/02, ZOdl., str. II-5057, točka 36), ki bi lahko vplivali na presojo teže te kršitve,
ne omaja okoliščina, da so tožeče stranke v zadevah T-123/07 in T-124/07 kot sredstvo obrambe navedle zastaranje, za katero
dokazno breme načeloma nosijo same.
Opiranje na tako sredstvo obrambe namreč predpostavlja, da sta trajanje kršitve in datum njenega prenehanja ugotovljena. Te
okoliščine same ne morejo povzročiti prenosa dokaznega bremena v tem pogledu v škodo tožečih strank. Po eni strani je trajanje
kršitve – pojem, ki predpostavlja poznavanje njenega zadnjega datuma – eden njenih glavnih elementov, glede katerega nosi
dokazno breme Komisija, ne glede na dejstvo, ali je izpodbijanje obstoja teh elementov del sredstva obrambe zastaranja. Po
drugi strani je ta zaključek upravičen s tem, da je neiztek zastaralnega roka za začetek postopka s strani Komisije, v skladu
z določbami Uredbe št. 1/2003 o zastaranju, kot potrjuje druga uvodna izjava, objektivno pravno merilo, ki izhaja iz načela
pravne varnosti (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. oktobra 2005 v združenih zadevah Sumitomo Chemical in
Sumika Fine Chemicals proti Komisiji, T‑22/02 in T‑23/02, ZOdl., str. II-4065, točke od 80 do 82), in je zato pogoj veljavnosti
vsake odločbe, ki vsebuje tako kazen. Ta pogoj mora namreč Komisija upoštevati tudi tedaj, ko podjetje takega sredstva obrambe
ni uveljavljalo (zgoraj v točki 52 navedena sodba Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, točka 52).
Vendar je treba opozoriti, da se v obravnavanem primeru ta porazdelitev dokaznega bremena lahko spremeni, kolikor lahko dejanski
elementi, na katere se sklicuje ena stranka, drugo stranko zavežejo k pojasnilu ali upravičevanju, ker je sicer dopusten zaključek,
da so bile zahteve v zvezi z dokaznim bremenom izpolnjene (zgoraj v točki 52 navedena sodba Peróxidos Orgánicos proti Komisiji,
točka 53; glej v tem smislu tudi zgoraj v točki 52 navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 79). Zlasti
če je Komisija kot v tem primeru priskrbela dokaz o obstoju sporazuma, morajo pri tem sporazumu udeležena podjetja priskrbeti
dokaz, da so se od njega odmaknila, ki mora kazati jasno voljo – s katero so bila seznanjena druga udeležena podjetja – da
se želijo odmakniti od tega sporazuma (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi GlaxoSmithKline Services
proti Komisiji, T‑168/01, ZOdl., str. II-2969, točka 86; glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča z dne 6. januarja 2004 v združenih
zadevah BAI in Komisija proti Bayer, C‑2/01 P in C‑3/01 P, Recueil, str. I-23, točka 63, in zgoraj v točki 52 navedeno sodbo
Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točke od 81 do 84).
V obravnavanem primeru je treba glede na ta načela preveriti, ali Komisija upravičeno navaja, da je bilo sodelovanje tožečih
strank prekinjeno 13. decembra 2000.
Iz točk od 188 do 190 in 297 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da se je Komisija glede tega oprla na izjave družb
ABB, Areva in Schneider Electric. Tako je družba ABB izjavila, da se je sporazumno z družbo Alstom odločila, da tožeče stranke,
ker je bila njihova kvota razmeroma velika glede na njihove proizvodne zmogljivosti, izključi iz omejevalnega sporazuma. S
tem namenom naj bi bilo 13. decembra 2000 v Ville d’Avrayu organizirano srečanje, na katerem so navidezno končali omejevalni
sporazum, ki se je od tedaj nadaljeval z družbami ABB, Alstom, Fuji, Melco in Toshiba. Poleg tega Komisija omenja, da sta
družbi Areva in Schneider Electric potrdili vsebino tega srečanja s konca novembra ali začetka decembra 2000, vendar pa je
družba Areva nasprotovala trditvi, da je bil namen tega srečanja izključiti sodelujoče pri omejevalnem sporazumu.
Tožeče stranke 13. decembru 2000 kot datumu prekinitve sodelovanja pri omejevalnem sporazumu nasprotujejo z dvema argumentoma.
Na eni strani navajajo, da bi moral biti za ta datum določen 16. julij 1998, ko je potekala razprava o zadnjem projektu GIS
za Evropo, omenjenem v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe. Na drugi strani kot v postopku pred Komisijo navajajo,
da je bila odločitev o prenehanju omejevalnega sporazuma sprejeta 12. oktobra 2000 na sestanku v Zürichu, da je bilo srečanje
13. decembra 2000 le „poslovilna zabava“ in da se omejevalni sporazum med tema datumoma ni nadaljeval.
Glede prvega argumenta je treba spomniti, kot je obrazloženo v točkah od 41 do 45 zgoraj, da je obstoj „skupnega dogovora“,
ki je bil tožečim strankam očitan v izpodbijani odločbi, treba šteti za zadostno dokazan, tudi če se seznam projektov GIS
za Evropo iz točke 164 obrazložitve izpodbijane odločbe ne upošteva. Zato z dejstvom, da je zadnja razprava o projektu GIS
na tem seznamu potekala 16. julija 1998 ni mogoče dokazati, da je omejevalni sporazum na ta dan nehal obstajati ali da so
tožeče stranke nehale sodelovati pri njem. Zato je treba ta argument zavrniti.
Glede drugega argumenta je iz sodne prakse, ki je navedena v točki 55 zgoraj, razvidno, da morajo v primeru, kot je ta, v
katerem je Komisija priskrbela dokaz o obstoju sporazuma, pri tem sporazumu udeležena podjetja priskrbeti dokaz, da so se
od njega odmaknila, ki mora kazati jasno voljo, da se želijo odmakniti od tega sporazuma, s katero so bila seznanjena druga
udeležena podjetja.
Seveda je treba upoštevati argument tožečih strank, da je treba tak izrecen odmik izenačiti s položajem, v katerem je udeleženec
omejevalnega sporazuma zaradi tajnega dogovora drugih udeležencev pri tem omejevalnem sporazumu iz njega izrinjen pod pretvezo,
da je ta omejevalni sporazum nehal delovati. Ker pa je Komisija predložila dokaz o obstoju „skupnega dogovora“, nosijo tožeče
stranke dokazno breme v zvezi s trditvijo, da so jih drugi udeleženci prepričali, da je omejevalni sporazum prenehal. Poleg
tega tudi če prenehanje omejevalnega sporazuma na sestanku 13. decembra 2000 ne bi bilo najavljeno kot „presenečenje“, temveč
bi bilo najavljeno nekoliko prej, 12. oktobra 2000, kot navajajo tožeče stranke, to ni podprto z nobenim dokazom. Ker glede
datuma njihovega izrinjenja iz omejevalnega sporazuma ni bilo nobenega dokaza, je Komisija 13. december 2000 upravičeno določila
kot dan, ko so tožeče stranke prekinile sodelovanje v omejevalnem sporazumu, pri čemer ni imela dolžnosti, da dokaže, da so
bili nezakoniti sporazumi sklenjeni prav na ta dan.
Zato je treba očitek glede dne, ko so tožeče stranke prekinile sodelovanje pri kršitvi, zavrniti.
b)     Dan, ko je podjetje VA Tech začelo znova sodelovati pri kršitvi
Trditve strank
Tožeče stranke menijo, da je Komisija napačno ugotovila, da je podjetje VA Tech prek družbe VAS pri kršitvi spet začelo sodelovati
1. aprila 2002. Po njihovem mnenju to podjetje, čeprav je bilo od poletja 2002 že obveščeno o ponovnem delovanju omejevalnega
sporazuma, v tem obdobju še ni obnovilo sodelovanja pri njem. Znova naj bi začelo sodelovati šele 9. oktobra 2002, to je na
dan sestanka v Parizu (Francija), na katerem so sodelovali nekateri od njihovih zastopnikov. Tožeče stranke trdijo, da njihove
izjave v zvezi s tem potrjujejo drugi dokumenti iz spisa. Zlasti naj podjetje VA Tech ne bi bilo zastopano na sestanku v Frankfurtu
(Nemčija) 10. julija 2002, niti pri sporazumih ali koncentraciji glede projektov GIS, katerih rok za dokončanje je bil med
aprilom in oktobrom 2002. Vsekakor naj bi Komisija glede določitve ponovnega začetka kršitve delovala neenotno, saj je pri
družbi Hitachi upoštevala datum prvega sodelovanja na večstranskem srečanju.
Komisija trditvam tožečih strank nasprotuje.
Presoja Splošnega sodišča
Kot izhaja iz točk 199, 203, 204 in 441 obrazložitve izpodbijane odločbe, je Komisija svoj sklep, da je podjetje VA Tech pri
omejevalnem sporazumu spet začelo sodelovati najpozneje 1. aprila 2002, v bistvu utemeljila na navedbah iz odgovora družbe
ABB na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem je ta družba razložila, da se priča, gospod M., spominja, da je
podjetje VA Tech pri omejevalnem sporazumu spet začelo sodelovati v prvih treh mesecih leta 2002. Ker ni poznala natančnega
datuma, je Komisija določila datum 1. april 2002, ki je za to podjetje najugodnejši. Komisija meni, da je ta izjava družbe
ABB zelo verodostojna, saj je šele iz nje izvedela, da je podjetje VA Tech sodelovanje pri omejevalnem sporazumu za nekaj
časa prekinilo. V obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah je Komisija namreč domnevala, da je podjetje VA Tech pri omejevalnem
sporazumu sodelovalo brez prekinitve. Komisija med drugim meni, da to izjavo potrjujejo lastnoročni zapiski gospoda Z., zaposlenega
v skupini VA Tech, ki jih je v prostorih te skupine našla pri pregledu prostorov aprila 2004.
V točki 204 obrazložitve izpodbijane odločbe so navedene tri strani iz zapiskov gospoda Z., ki se po mnenju Komisije nanašajo
na zainteresiranost skupine VA Tech za projekt GIS v Raveni (Italija) in na morebitne možnosti, da se na pogovorih z japonskimi
proizvajalci določi raven cen, na sestanek, ki je bil predviden za julij, na katerem so potekali pogovori o projektih GIS,
in na napredek, ki je bil dosežen pri pogajanjih konec avgusta 2002. V spisu Komisije so te strani povzete na straneh 2014,
2018 in 2024.
Glede tega je treba ugotoviti, da zapiski gospoda Z. pretežno ne vsebujejo niti navedbe datuma njihovega nastanka niti navedbe
datuma glede dejstev, ki so v njih omenjena. Poleg tega iz vrstnega reda teh strani v spisu Komisije ni mogoče izpeljati nobenih
zaključkov, saj je bil vrstni red nekaterih strani očitno spremenjen v primerjavi s kronologijo njihovega nastanka. Zlasti
je bil vrstni red strani, ki so na straneh 2014 in 2015 spisa Komisije, obrnjen, kot je razvidno iz strani 2014, ki je vidna
na desnem robu strani 2015, in strani 2016, ki vsebuje zapisnik sestanka upravnega odbora z dne 27. junija 2002 in iz katere
bi bil lahko razviden podatek o datumu, vendar ne more nadaljevati besedila s strani 2014, saj gre za dve desni strani.
Zato so edine zanesljive informacije, na podlagi katerih je mogoče sklepati na čas nastanka zapiskov gospoda Z., redke navedbe
datumov, ki so na isti strani kot navedbe, na katere se sklicuje Komisija.
Vendar je, prvič, treba ugotoviti, da niti odlomki zapiskov gospoda Z., ki so bili navedeni v izpodbijani odločbi, niti odlomki,
ki jih je Komisija navedla v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča, ne omogočajo določitve 1. aprila 2002 kot datuma,
ko je podjetje VA Tech začelo znova sodelovati v omejevalnem sporazumu. Čeprav tožeče stranke tega, da so bili ti zapiski
narejeni leta 2002, ne izpodbijajo, pa datum 1. april 2002 v teh zapiskih ni izrecno omenjen, niti ni iz vsebine teh zapiskov
mogoče sklepati nanj.
Drugič, treba je ugotoviti, da spis Komisije vsebuje zlasti navedbi „discuter package avec Jap. Ils ont pris une série d’[i]nitiatives“
(dogovoriti paket z Jap. Dali so vrsto pobud) in „en pratique réserver 1 date 1
er
juillet pour discuter 1 package G
d
Export avec Jap.“ (v praksi rezervirati datum 1. julija za pogovore o  paketu G
d
Export z Jap.). Ti navedbi omogočata zaključek, da so zapiski, v katerih sta navedeni, nastali pred 1. julijem 2002 in torej
najpozneje junija 2002. Ker ni natančnega datuma, je torej treba po načelu
in dubio pro reo
za datum, na katerega je podjetje VA Tech znova začelo sodelovati pri omejevalnem sporazumu, šteti 1. julij 2002.
Tretjič, glede vsebine usklajevanja med proizvajalci je treba spomniti, da je Komisija v izpodbijani odločbi ugotovila, da
v drugi fazi kršitve ni bilo več posamične razprave o projektih GIS, temveč je razprava potekala o „paketih“. Tega tožeče
stranke niso izpodbijale. Tožeče stranke prav tako niso izpodbijale tega, da se je med omenjeno drugo fazo omejevalni sporazum
nanašal na projekte GIS v EGP. Del prvega tožbenega razloga, v katerem tožeče stranke ugovarjajo temu, da je imel omejevalni
sporazum posledice na skupnem trgu, se namreč nanaša le na prvo fazo njihovega sodelovanja. Zato to, da v zapiskih, navedenih
v točki 70 zgoraj, ni omenjen noben projekt GIS v EGP, ne more ovreči dejstva, da so tožeče stranke od svojega povratka v
omejevalni sporazum leta 2002 sodelovale pri pogovorih o projektih GIS v EGP.
Torej je treba očitku, ki se nanaša na to, da je Komisija napačno ugotovila, da so tožeče stranke pri kršitvi znova začele
sodelovati 1. aprila 2002, ugoditi.
c)     Prenehanje kršitve
Trditve strank
Tožeče stranke navajajo, da je Komisija s tem, da je menila, da je kršitev dokončno prenehala šele 11. maja 2004, in ne najpozneje
21. januarja 2004, ko je bil zadnji sestanek, na katerem so razpravljali o projektih GIS, vendar do sporazuma ni prišlo, storila
napako. Ker se je sistem sodelovanja po tem začel rušiti, so se na sestankih spraševali samo še o prihodnosti omejevalnega
sporazuma in razpravljali o nekaterih drugih vprašanjih, ki niso povezana s konkurenčnim pravom.
Komisija zavrača trditev, da je omejevalni sporazum prenehal najpozneje 21. januarja 2004, in ne 11. maja 2004. Omejevalni
sporazum naj bi se po 21. januarju 2004 nadaljeval, saj je družba ABB nehala sodelovati šele februarja 2004. Sporazumi naj
bi imeli posledice do sestanka, ki je potekal po odhodu družbe ABB.
Presoja Splošnega sodišča
Prvič, treba je spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz samega besedila člena 81(1) ES izhaja, da so sporazumi med
podjetji ne glede na njihove posledice prepovedani, kadar imajo protikonkurenčni namen (sodba Sodišča z dne 8. julija 1999
v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I-4125, točka 123, in sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004
v združenih zadevah JFE Engineering proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II-2501, točka 181).
Zato se dokazovanje dejanskih protikonkurenčnih posledic ne zahteva, če je protikonkurenčni cilj očitanih ravnanj ugotovljen
(glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T‑62/98, Recueil, str. II-2707, točka
178 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi pa se je Komisija v glavnem oprla na cilj omejevanja konkurence, ki ga imajo sporazumi in usklajena ravnanja,
omenjena v členu 1 izpodbijane odločbe. Najprej je v točkah 303 in 304 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je cilj
vseh opisanih sporazumov in/ali usklajenih ravnanj omejevanje konkurence v smislu člena 81 ES in Sporazuma EGP in da zato
upoštevanje dejanskih posledic sporazuma za uporabo teh določb ne bi bilo potrebno, nato pa je v točki 308 obrazložitve izpodbijane
odločbe navedla, da sprejetje sporazuma, kakršen je opisani, povzroča močno izkrivljanje konkurence. Poleg tega je Komisija
v točki 477 obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z določitvijo glob izrecno navedla, da se pri določitvi teže kršitve
ni posebej oprla na dejanski vpliv.
Drugič, treba je ugotoviti, kot je Komisija na podlagi izjav skupine VA Tech navedla v točki 215 obrazložitve izpodbijane
odločbe, da so se izmenjava informacij in sestanki v okviru omejevalnega sporazuma po odhodu družbe ABB nanašali zlasti na
izmenjavo informacij v zvezi s postopki javnih razpisov, ki so potekali, na položaj subjektov, ki niso bili v omejevalnem
sporazumu, na ohranitev ali prekinitev stikov in na varnostna vprašanja. Vsebina teh pogovorov pa naj bi dokazovala, da so
imeli preostali člani omejevalnega sporazuma po odhodu družbe ABB, čeprav jim ni uspelo doseči soglasja o konkretnih projektih,
namen v prihodnosti nadaljevati omejevalni sporazum ali vsaj da odločitve o njegovem prenehanju še niso sprejeli.
Na to razlago dejstev ne vplivajo izjave družbe Hitachi v zvezi s prenehanjem omejevalnega sporazuma, na katere se sklicujejo
tožeče stranke. Po navedbah tožečih strank je družba Hitachi v zvezi s sestankom 21. januarja 2004 izjavila, da so „stranke
[…] zavrnile vse predloge“ in „sestanek se je nato zaključil“. Isto podjetje naj bi na podlagi tega v neki drugi izjavi sklepalo,
da se je „novi sistem začel rušiti januarja 2004, med zadnjim delovnim sestankom, na katerem je sodelovala družba ABB“.
Na prvem mestu, dejstvo, da na sestanku 21. januarja 2004 ni bilo doseženo soglasje glede nobenega projekta GIS, o katerem
se je razpravljalo, še ne pomeni, da je omejevalni sporazum takrat nehal obstajati – čeprav je družba Hitachi pozneje menila,
da bi ta neuspeh lahko pomenil začetek „rušenja omejevalnega sporazuma“. Vsebina razprav na zadnjih srečanjih, ki ji tožeče
stranke ne ugovarjajo, namreč priča o volji, da se omejevalni sporazum nadaljuje brez družbe ABB. Na drugem mestu, glede mnenja
družbe Hitachi, da se je omejevalni sporazum začel rušiti v januarju 2004, bi ta izjava samo potrjevala – če je to potrebno
– da se „zrušenje omejevalnega sporazuma“ januarja 2004 dejansko še ni zgodilo.
V teh okoliščinah Komisiji ni bilo treba dokazati, da je bil na sestankih, ki so potekali po sestanku 21. januarja 2004, dosežen
dogovor o novih sporazumih o konkretnih projektih GIS, da bi lahko sklepala, da se je omejevalni sporazum po tem datumu nadaljeval.
Zato tožeče stranke niso dokazale, da je Komisija s tem, da je kot datum konca omejevalnega sporazuma navedla 11. maj 2004,
storila napako pri presoji. Iz tega izhaja, da je treba očitek, ki se nanaša na to napako pri presoji, zavrniti.
Torej je treba člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu, v katerem je Komisija ugotovila kršitev, ki naj bi jo
tožeče stranke storile med 1. aprilom in 30. junijem 2002. Poleg tega je treba zavrniti del prvega tožbenega razloga, ki se
nanaša na napake pri presoji trajanja kršitve.
3.     Del tožbenega razloga, ki se nanaša na zastaranje zatrjevane kršitve za obdobje pred 16. julijem 1998
a)     Trditve strank
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini menijo, da so kazni za obdobje pred 16. julijem 1998 zastarale. Po njihovem mnenju je treba
zastaralni rok petih let šteti od 16. julija 1998, povečanje izhodiščnega zneska globe zaradi trajanja kršitve pa zmanjšati
na 10 %, ker je njihovo sodelovanje v novem sistemu trajalo le leto in tri mesece.
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini dodajajo, da je trditev o trajajoči kršitvi, ki jo zagovarja Komisija, v delu, v katerem
se nanaša nanje, napačna, saj pogoja, ki ju postavlja sodna praksa, namreč objektivni pogoj, da ni prekinitve kršitve, in
subjektivni pogoj, da ima ravnanje zadevnih podjetij neki splošni namen, nista izpolnjena.
Komisija tem trditvam nasprotuje.
b)     Presoja Splošnega Sodišča
Člen 25(1)(b) Uredbe št. 1/2003 za kršitve, kakršne so očitane tožečim strankam, določa zastaralni rok petih let. V skladu
s členom 25(3), prvi stavek, iste uredbe zastaranje pretrgajo vse dejavnosti, ki jih Komisija izvaja zaradi preiskave ali
postopka v zvezi s kršitvijo.
V obravnavani zadevi se zahteva, da sta za zatrjevani ugovor zastaranja za prvo fazo kršitve, ki je očitana družbam Reyrolle,
SEHV in Magrini, izpolnjena kumulativno določena pogoja. Na eni strani bi morala biti ta prva faza končana najpozneje 10.
maja 1999, to je pet let pred pregledi prostorov, ki jih je Komisija opravila 11. in 12. maja 2004. Na drugi strani dve fazi
kršitve ne moreta biti del le ene enotne in trajajoče kršitve v smislu člena 25(2) Uredbe št. 1/2003, saj bi v tem primeru
zastaralni rok začel teči šele na dan prenehanja kršitve.
Toda kot je obrazloženo v točkah od 57 do 62 zgoraj, je Komisija v izpodbijani odločbi pravilno ugotovila, da se je prva faza
kršitve, očitane družbam Reyrolle, SEHV in Magrini, končala šele 13. decembra 2000, torej po 10. maju 1999. Zato je treba
ugovor zastaranja zavrniti.
V vsakem primeru pa drugi pogoj iz točke 87 zgoraj ni nič bolj izpolnjen kot prvi. Komisija je namreč pravilno ugotovila,
da je bil omejevalni sporazum, pri katerem so družbe Reyrolle, SEHV in Magrini sodelovale leta 2002, v bistvu isti kot omejevalni
sporazum, pri katerem so sodelovale do leta 2000.
Sodišča Unije so določila več ustreznih meril za presojo, ali je kršitev enotna, in sicer enak cilj zadevnih ravnanj (glej
v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi Technische Unie proti Komisiji, C‑113/04 P, ZOdl., str. I-8831,
točki 170 in 171, in sodbi Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi Dansk Rørindustri proti Komisiji, T‑21/99, Recueil,
str. II-1681, točka 67, in z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T‑43/02, ZOdl., str. II-3435, točka
312), enaki zadevni proizvodi in storitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v združenih zadevah
Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 in T‑91/03, neobjavljena v ZOdl., točke 118, 119 in 124, in
zgoraj navedeno sodbo Jungbunzlauer proti Komisiji, točka 312), ista podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi (zgoraj navedena
sodba Jungbunzlauer proti Komisiji, točka 312), in enak način njene izvedbe (zgoraj navedena sodba Dansk Rørindustri proti
Komisiji, točka 68). Drugi upoštevni merili sta iste fizične osebe, ki zastopajo podjetja, in isto ozemlje, na katerem se
zadevna ravnanja izvajajo.
V tem primeru je treba ugotoviti, da je mogoče iz vseh zgoraj navedenih meril sklepati, da je bil omejevalni sporazum, pri
katerem so družbe Reyrolle, SEHV in Magrini sodelovale leta 2002, v bistvu isti kot omejevalni sporazum, pri katerem so sodelovale
do leta 2000.
Prvič, cilj, to je ustalitev tržnih deležev članov omejevalnega sporazuma, razdelitev svetovnega trga med japonske in evropske
proizvajalce – zlasti tako, da so bili za zadnje rezervirani evropski trgi – in preprečitev znižanja cen, je bil namreč v
obeh zadevnih obdobjih isti.
Drugič, način delovanja omejevalnega sporazuma je načeloma ostal nespremenjen, čeprav se je skozi leta postopno spreminjal,
zlasti zaradi zmanjšanja števila sodelujočih podjetij po koncentraciji v sektorju in zaradi tehničnega napredka komunikacijskih
sredstev. Vendar kot je Komisija obrazložila v točki 280 obrazložitve izpodbijane odločbe, te spremembe niso nastale v nekem
trenutku med letoma 2000 in 2002, temveč postopoma. Poleg tega niso vplivale na bistvene značilnosti delovanja, to je na dodelitev
projektov GIS članom omejevalnega sporazuma na podlagi kvot, ki so jih določili, na manipulacije pri javnih razpisih ter na
določitev minimalnih cen za projekte GIS, ki niso bili dodeljeni.
Teh podrobnih navedb Komisije v zvezi z delovanjem omejevalnega sporazuma, ki jim tožeče stranke podrobneje niso ugovarjale,
s splošno in neobrazloženo trditvijo, da je „usklajevanje […] od leta 2002 potekalo po popolnoma novem sistemu“, kar naj bi
potrjevale zlasti izjave zaposlenih v družbi ABB, ni mogoče ovreči. V odlomkih, ki jih tožeče stranke v zadevah T-123/07 in
T-124/07 navajajo brez sobesedila, zadevni zaposleni, gospod Wi., v bistvu navaja, da mu je v času dejanskega stanja njegov
nadrejeni prikril dejanski obseg „sodelovanja“ z drugimi proizvajalci GIS in dejstvo, da je omejevalni sporazum, ki je obstajal
od leta 2002, nadaljevanje prejšnje faze omejevalnega sporazuma.
Tretjič, omejevalni sporazum se je med zadevnima obdobjema nanašal na isti trg, in sicer trg na projektov GIS kot ločenih
delov ali kot delov razdelilnih postaj, izdelanih na ključ.
Četrtič, podjetja, ki so bila vpletena v omejevalni sporazum, in različne družbe, ki so bile del teh podjetij, so ob upoštevanju
procesa koncentracije v sektorju GIS v tem obdobju med celotnim trajanjem omejevalnega sporazuma med letoma 1988 in 2004 bila
v bistvu ista – edina izjema je bilo začasno nesodelovanje družb Siemens, VA Tech in Hitachi.
Petič, pri omejevalnem sporazumu so različna podjetja leta 2000 in 2002 pretežno zastopale iste osebe, razen nekaterih običajnih
zamenjav pri vsakem podjetju. Osebna kontinuiteta predstavnikov je razvidna z različnih seznamov s sestankov, ki so del spisa,
zlasti tistega iz Priloge I k izpodbijani odločbi, ter s seznama sodelavcev zadevnih podjetij, ki so bila dejavna pri omejevalnem
sporazumu, iz Priloge II k izpodbijani odločbi.
Šestič, omejevalni sporazum je leta 2000 in v obdobju med letoma 2002 in 2004 deloval na istem ozemlju. Od leta 1988 se je
to ozemlje namreč le nekoliko razširilo, ker so trgi držav Srednje in Vzhodne Evrope medtem postali dostopni za člane omejevalnega
sporazuma.
Poleg tega dejstvo, ki ga poudarja Komisija in mu tožeče stranke v zadevah T‑123/07 in T-124/07 ne ugovarjajo, da so omejevalni
sporazum ob nesodelovanju začasno odsotnih podjetij nadaljevali drugi člani in da je bilo tako objektivno nadaljevanje enotne
kršitve ohranjeno, prav tako dokazuje, da gre za isti omejevalni sporazum.
Nazadnje, glede subjektivnega elementa zadostuje, da so se družbe Reyrolle, SEHV in Magrini, ko je podjetje VA Tech spet začelo
sodelovati v omejevalnem sporazumu, zavedale, da sodelujejo pri istem omejevalnem sporazumu kot prej. Glede tega je treba
ugotoviti, da so imeli nekateri zaposleni, ki so zastopali podjetje VA Tech pri omejevalnem sporazumu od leta 2002, vodilne
položaje že v podjetjih, ki so sestavljala to skupino pred prekinitvijo sodelovanja teh družb pri omejevalnem sporazumu leta
2000. Tako so gospodje Z., V., C., B. in W., ki so navedeni na seznamu udeležencev različnih sestankov od oktobra 2002 (glej
Prilogo I k izpodbijani odločbi), za družbe Reyrolle, SEHV, Magrini in Schneider Electric delali že pred letom 2000 (glej
Prilogo II k izpodbijani odločbi). Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini so zato morale vedeti za enakost dejavnikov, zaradi katerih
gre za enotni in trajajoči omejevalni sporazum. V nasprotju s tem, kar navajajo tožeče stranke v zadevah T-123/07 in T-124/07,
subjektivni element torej ne more biti izključen zaradi dejstva, da so bile leta 2000 v zmoti, ker so jih drugi udeleženci
omejevalnega sporazuma prepričali o njegovem prenehanju. Glede tega namreč ni odločilno njihovo zavedanje leta 2000, temveč
zavedanje v trenutku, ko so znova začele sodelovati pri omejevalnem sporazumu.
Zato je treba ugovor zastaranja, ki ga navajajo družbe Reyrolle, SEHV in Magrini, vsekakor zavrniti, ker sta fazi kršitve,
ki jim je bila očitana, del iste enotne in trajajoče kršitve.
Zato je treba del prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na zastaranje prve faze kršitve, očitane družbam Reyrolle, SEHV in
Magrini, zavrniti.
4.     Del tožbenega razloga, ki se nanaša na prevelik znesek naložene globe
V podporo temu tožbenemu razlogu tožeče stranke navajajo več očitkov, ki se nanašajo, prvič, na prekoračitev omejitve na 10
% prometa družb Reyrolle, SEHV in Magrini, drugič, na neupoštevanje individualnega položaja teh družb, tretjič, na preveliko
globo za družbi Siemens Österreich in KEG v primerjavi z družbo Reyrolle, četrtič, na nerazumljivo razdelitev solidarne odgovornosti
med različne tožeče stranke, petič, na to, da naj bi Komisija družbo Reyrolle napačno štela za odgovorno poleg njene matične
družbe, šestič, na kršitev načela
ne bis in idem
v zvezi z družbama Siemens Österreich in KEG in, sedmič, na nezmanjšanje globe tema družbama.
Treba je ugotoviti, da se prvi štirje očitki v bistvu nanašajo na to, da je Komisija pojem podjetja v smislu konkurenčnega
prava Skupnosti uporabila napačno. V argumentih, ki jih navajajo v podporo tem očitkom, tožeče stranke Komisiji očitajo, da
je zanje pri izračunu glob uporabila izhodiščni znesek, ki temelji na celotnem prometu skupine VA Tech v letu 2005, in ne
na njihovem prometu, in da so zneski, ki jih morajo različne družbe iz te skupine plačati solidarno, določeni nerazumljivo.
Zato je treba te štiri očitke obravnavati najprej, preden se preučijo preostali očitki.
a)     Prvi štirje očitki, ki se v bistvu nanašajo na to, da je Komisija pojem podjetja v smislu konkurenčnega prava Skupnosti uporabila
napačno
Trditve strank
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini Komisiji očitajo, da je zanje pri izračunu glob uporabila izhodiščni znesek, ki temelji na
celotnem prometu skupine VA Tech, kakršen je bil ob sprejetju izpodbijane odločbe, in ne na njihovem prometu.
Po mnenju družb Reyrolle, SEHV in Magrini je Komisija tako prišla v očitno nasprotje s pristopom, ki je bil v izpodbijani
odločbi večkrat naveden, da namerava hčerinske družbe skupine VA Tech šteti za „individualno odgovorne“ za kršitev člena 81
ES in člena 53 Sporazuma EGP. Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini prav tako navajajo, da je posledica računske metode, ki jo
je uporabila Komisija, da je bila družbi Reyrolle pripisana odgovornost za ravnanje družb SEHV in Magrini ter obratno, čeprav
največji del trajanja kršitve, to je v obdobju med 15. aprilom 1988 in 13. decembrom 2000, niso bile povezane. Taka „retroaktivna
soodgovornost“ naj bi bila v nasprotju z načelom, da mora biti kazen sorazmerna s storjeno kršitvijo, ker je ekonomska teža
teh družb v omejevalnem sporazumu zaradi nje precej povečana.
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini poleg tega trdijo, da Komisija v izpodbijani odločbi ni upoštevala zgornje meje 10 % prometa,
ki je določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003. Za leto 2005 naj bi bil svetovni promet družbe Reyrolle približno 118.953.000
EUR, družbe SEHV približno 222.034.242 EUR in družbe Magrini 103.047.112 EUR, tako da naj bi bila globa 22.050.000, ki jim
je bila naložena, prevelika.
Poleg tega družbe Reyrolle, SEHV in Magrini menijo, da se z računsko metodo, ki jo je predlagala Komisija, krši člen 7(1)
Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju:
EKČP), v skladu s katerim ni mogoče naložiti strožje kazni kot tiste, ki se je uporabljala, ko je bila kršitev storjena. Po
njihovem mnenju je to, da je Komisija pri izračunu globe retroaktivno uporabila koncept gospodarske enote, povzročilo težjo
sankcijo.
Družba Reyrolle dodaja, da bi morala Komisija njeno omejeno sposobnost, da močno škodi konkurenci na skupnem trgu, upoštevati
bodisi tako, da bi zmanjšala izhodiščni znesek globe, bodisi pri olajševalnih okoliščinah. Iz tehničnih razlogov naj bi bile
njene dejavnosti v EGP med celotnim trajanjem sporazuma GQ omejene na Združeno kraljestvo in Irsko. Zato njen svetovni promet
– ker precej povečuje njeno konkurenčno težo na skupnem trgu – ne odraža ustrezno njene zmožnosti, da škodi drugim gospodarskim
subjektom v EGP.
Družbi Siemens Österreich in KEG trdita, da je globa, ki jima je bila naložena, v primerjavi z globo družbe Reyrolle nesorazmerna,
saj jima je Komisija naložila tolikšno globo, kot da bi bili v obdobju od 1998 do 2000 povezani z družbama SEHV in Magrini,
s čimer je precej povečala njuno gospodarsko moč pri omejevalnem sporazumu.
Družbi Siemens Österreich in KEG dodajata, da načeloma globe, ki so naložene matičnim družbam za kršitve, ki jih storijo njihove
hčerinske družbe, in so utemeljene z odločilnim vplivom, ki jih imajo prve na poslovno ravnanje drugih, ne morejo biti večje
od glob, ki so naložene hčerinskim družbam. Ti družbi pa menita, da je v tem primeru globa, ki jima je bila naložena, ob upoštevanju
trajanja kršitev, za katere jima je pripisana odgovornost, dvakrat večja od globe družbe Reyrolle, to je 242.307 EUR na mesec
kršitve zanju in 124.576 EUR na mesec kršitve za družbo Reyrolle.
Po mnenju družb Siemens Österreich in KEG je pristop, ki ga je izbrala Komisija, v nasprotju z načelom, da mora sankcija ustrezati
individualnemu prispevku družbe k očitanim ravnanjem, in z „načelom krivdne odgovornosti“, zaradi česar krši člen 23(2) Uredbe
št. 1/2003 in člen 7(1) EKČP. Tak pristop naj bi bil tudi v nasprotju s Smernicami o načinu določanja glob, naloženih v skladu
s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člen[om] 65(5) [PJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: smernice), ki jih je izdala Komisija.
Poleg tega naj bi Komisija v odgovoru na tožbo napačno in povsem brez dokazov domnevala, da je družba VA Technologie pri pridobitvi
družbe Reyrolle in ustanovitvi družbe VAS vedela ali bi morala vedeti za sodelovanje družbe Reyrolle pri omejevalnem sporazumu,
čeprav je družba VA Technologie „vstopila v sektor GIS […] šele po pridobitvi družbe Reyrolle“ in čeprav predhodni pregled
(due diligence), ki je bil ob tej priložnosti opravljen, ni pokazal nobene tajne dejavnosti.
Družbi Siemens Österreich in KEG menita, da bi morala Komisija za vsako hčerinsko družbo skupine VA Tech posebej izračunati
globo, nato pa sorazmerno s trajanjem nadzora, ki ga je izvajala ta skupina nad vsako od hčerinskih družb, izračunati globo,
ki jo morajo matične družbe plačati solidarno. Ob uporabi te metode bi morale biti globe, ki jih je naložila Komisija, 720.000
EUR za družbo Reyrolle, 900.000 EUR za družbo SEHV in 360.000 EUR za družbo Magrini, to je skupaj 1.980.000 EUR.
Družbi SEHV in Magrini navajata tudi, da je bila globa v skupnem znesku 22.050.000 EUR, ki jima je bila naložena z izpodbijano
odločbo, napačno razdeljena med skupino, katere matična družba je družba Schneider Electric (v nadaljevanju: skupina Schneider)
(4.500.000 EUR), in skupino VA Tech (17.550.000 EUR). Trdita, da je bila zaradi izračuna, ki ga je verjetno opravila Komisija,
družbi Schneider Electric pripisana le zelo omejena odgovornost, to je 40 %, za obdobje, v katerem ju je nadzorovala sama.
Nasprotno pa naj bi bili skupina VA Tech in družba Reyrolle v očitno slabšem položaju.
Družbi SEHV in Magrini dodajata, da je Komisija izhodiščni znesek globe za družbo Schneider Electric določila glede na njeno
udeležbo v družbi VAS. Družba VA Technologie pa naj bi v družbo VAS prispevala različne dejavnosti, ki nimajo nobene povezave
z omejevalnim sporazumom. Zato naj bi bil znesek, ki je določen v členu 2(l)(i) izpodbijane odločbe in ga morajo družbe SEHV,
Magrini in Reyrolle plačati solidarno, očitno prevelik.
Komisija meni, da so se pri določitvi globe v izpodbijani odločbi upoštevala merila, postavljena v sodni praksi, in kolikor
je bilo treba, individualni položaj družb Reyrolle, SEHV in Magrini.
Komisija glede člena 7 EKČP poudarja, da v tem primeru ni neposredno uporaben. Poleg tega trdi, da izpodbijana odločba ne
krši niti prepovedi retroaktivnosti niti načela „ni kazni brez zakona“.
Komisija zavrača tudi argument družbe Reyrolle, da je bila posledica upoštevanja svetovnega prometa te družbe prevelik izhodiščni
znesek globe pri izračunu njene globe. Ker se omejevalni sporazum nanaša na skoraj celoten svetovni trg, Komisija meni, da
se je pravilno oprla na svetovni promet kot indic za težo kršitve. Poleg tega navaja, da nobena določba prava Skupnosti ne
določa, da mora biti sankcija sorazmerna s trajanjem kršitve.
Komisija poleg tega navaja, da družbi Siemens Österreich in KEG ne trdita, da bi bil znesek dveh ločenih hipotetičnih glob,
ki bi bile naložene skupini VA Tech, ena za ravnanje družbe Reyrolle in druga za ravnanje družb SEHV in Magrini, manjši kot
enotna globa, ki je določena v izpodbijani odločbi. Odločbo pa naj bi bilo mogoče razglasiti za nično le, če je domnevno napačni
izračun tožečo stranko dejansko oškodoval.
Glede določitve zneskov, ki jih je treba plačati solidarno, Komisija navaja, da ta očitek ni dopusten, ker družbi SEHV in
Magrini, ki jih ta določitev neposredno ne zadeva, ne moreta uveljavljati interesov krovne družbe. Komisija meni tudi, da
je dovolj obrazložila izračun glob za tožeče stranke. Poleg tega meni, da bi bila dodelitev večjega dela solidarne odgovornosti
družbi Schneider Electric precej manj ugodna za skupino VA Tech kot razdelitev, ki jo je opravila sama, saj bi bila celotna
odgovornost te skupine v tem primeru precej večja.
Nazadnje, Komisija je v odgovorih na pisna vprašanja Splošnega sodišča in na obravnavi v bistvu navedla, da lahko prosto določi
zneske, ki jih je treba plačati solidarno, saj je solidarna odgovornost prednost za zadevne družbe. Zato naj ne bi bila nepravilnost
niti to, da je bila družbi Reyrolle na eni strani ter družbama SEHV in Magrini na drugi strani pripisana solidarna odgovornost
ne glede na obdobje njihovega skupnega sodelovanja v omejevalnem sporazumu kot hčerinskih družb skupine VA Tech, niti to,
da družbi Reyrolle za samostojno sodelovanje, ki je, preden jo je znova kupila družba VA Technologie, trajalo deset let, ni
naložen znesek, ki bi ga morala nositi sama, niti to, da družbama Siemens Österreich in KEG ni pripisana solidarna odgovornost
za del globe družb SEHV in Magrini. Poleg tega po mnenju Komisije za navedbe iz točke 468 obrazložitve izpodbijane odločbe
v zvezi z obdobji solidarne odgovornosti ni treba šteti, da dokončno ustanavljajo solidarno odgovornost v smislu solidarnega
dolga. Ko se je Komisija v omenjeni točki 468 izrekla o osebni odgovornosti družbe Reyrolle za obdobje med 15. aprilom 1988
in 20. septembrom 1988, naj namreč ne bi izključila možnosti, da bi bilo mogoče solidarno odgovornost pripisati iz drugih
razlogov, kot je obstoj gospodarskega subjekta, saj je bila za to obdobje izključena le solidarna odgovornost z matičnimi
družbami družbe Reyrolle. Komisija meni, da so na koncu solidarni dolžniki popolnoma svobodni glede notranje razdelitve skupnega
zneska globe, kar zanje pomeni prednost.
Presoja Splošnega sodišča
–       Načelo individualizacije kazenskih sankcij
Najprej je treba spomniti, da se sme fizična ali pravna oseba na podlagi načela individualizacije kazenskih sankcij kaznovati
samo zaradi dejstev, ki se ji posamično očitajo (sodba Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2001 v združenih zadevah Krupp
Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II-3757, točka 63), kar je načelo,
ki velja za vsak upravni postopek, v katerem se lahko na podlagi pravil Skupnosti o konkurenci izrečejo sankcije (sodba Splošnega
sodišča z dne 4. julija 2006 v zadevi Hoek Loos proti Komisiji, T-304/02, ZOdl., str. II-1887, točka 118). Vendar je treba
to načelo uravnotežiti s pojmom podjetja v smislu člena 81 ES, kot ga razlaga sodna praksa. V zvezi s tem je treba spomniti,
da pojem podjetja v smislu člena 81 ES vključuje vse gospodarske subjekte, ki so vsak zase enotna organizacija osebnih, opredmetenih
in neopredmetenih elementov, ki trajno sledi določenemu gospodarskemu cilju in je lahko soudeležena pri kršitvi iz te določbe
(glej sodbo Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II-1487, točka
54 in navedena sodna praksa). Konkurenčno pravo Skupnosti namreč priznava, da različne družbe, ki pripadajo isti skupini,
sestavljajo gospodarski subjekt in torej podjetje v smislu člena 81 ES, če hčerinske družbe v skupini ne določajo samostojno
svojega ravnanja na trgu (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji,
T-203/01, Recueil, str. II-4071, točka 290).
Iz tega izhaja, da je treba zavrniti trditev družb Siemens Österreich in KEG, da dejstvo, da je podjetje, ki sodeluje pri
kršitvi, sestavljeno iz več različnih družb, ne pomeni, da morajo biti te obravnavane kot en udeleženec pri kršitvi. Ta trditev
je namreč posledica zamenjave pojma podjetja s pojmom družbe in v sodni praksi, ki jo navajata tožeči stranki, ni podprta.
Poleg tega je treba zavrniti argument družb Reyrolle, SEHV in Magrini, naveden v točki 108 zgoraj, da je to, da je Komisija
pri izračunu globe retroaktivno uporabila koncept gospodarske enote, povzročilo težjo sankcijo in da je bil zato kršen člen
7(1) EKČP, v skladu s katerim ni mogoče naložiti strožje kazni kot tiste, ki se je uporabljala, ko je bila kršitev storjena.
Praksa Komisije, da pri izračunu globe upošteva promet podjetja – in torej po potrebi skupni promet vseh družb, ki tvorijo
to podjetje – je namreč ves čas ostala nespremenjena in bi jo morali gospodarski subjekti poznati. Poleg tega so tožeče stranke
še naprej sodelovale pri kršitvi, potem ko se je promet podjetja zaradi združitve povečal. Zato od Komisije ne morejo zahtevati,
da jih obravnava, kot da združitve ne bi bilo, saj je bilo treba za obdobje delovanja omejevalnega sporazuma uporabiti načelo,
da je pri izračunu glob upošteven promet podjetja, in ne promet posamičnih družb, ki ga sestavljajo, torej to načelo ni moglo
biti uporabljeno retroaktivno.
Prav tako je treba dodati, da je stalno prakso Komisije, da pri določitvi izhodiščnega zneska globe upošteva promet v zadnjem
polnem letu kršitve, sodna praksa implicitno sprejela (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Sarrió
proti Komisiji, C‑291/98 P, Recueil, str. I‑9991, točke od 85 do 87).
Glede tega je na prvem mestu treba spomniti na sodno prakso, da je odvračalen učinek glob eden od elementov, na podlagi katerih
je treba ugotavljati težo kršitev (sodba Sodišča z dne 17. julija 1997 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, C‑219/95 P,
Recueil, str. I-4411, točka 33, in sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih zadevah BASF in UCB proti Komisiji,
T‑101/05 in T‑111/05, ZOdl., str. II-4949, točka 45). Odvračalen učinek globe pa je pretežno odvisen od tega, ali jo zadevno
podjetje dovolj občuti. Da bi lahko izmerili odvračalen učinek globe na podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi, je zato treba
upoštevati položaj, kakršen je bil na koncu kršitve, in ne morebitnega prejšnjega položaja. Posledica upoštevanja prejšnjega
položaja bi lahko bila globa, ki bi bila premajhna, da bi bila dovolj odvračalna, če bi se promet zadevnega podjetja medtem
povečal, ali globa, ki bi bila glede na želeni odvračalen učinek prevelika, če bi se promet zadevnega podjetja medtem zmanjšal.
Na drugem mestu bi bilo nepraktično in dejansko pretirano, glede na načeli dobrega upravljanja in ekonomičnosti postopka,
če bi od Komisije zahtevali, da upošteva spremembe prometa zadevnih podjetij med celotnim trajanjem omejevalnega sporazuma.
Tak pristop bi pomenil, kot pravilno navaja Komisija, da bi ločeno izračunali izhodiščni znesek globe za vsako leto pripadnosti
omejevalnemu sporazumu in da bi s tem namenom določili tržne deleže udeležencev za vsako leto kršitve.
Zato je treba zavrniti tudi argument družb Siemens Österreich in KEG, ki je naveden v točki 110 zgoraj, da je pristop Komisije,
ki jim je naložila globo ob upoštevanju prometa skupine VA Tech za leto 2003, in ne glede na manjši promet pred pridobitvijo
družb SEHV in Magrini, precej povečal njuno gospodarsko moč v omejevalnem sporazumu.
Poleg tega je treba zavrniti argument družb Siemens Österreich in KEG, naveden v točki 112 zgoraj, da ta pristop Komisije
krši načelo, da mora sankcija ustrezati individualnemu prispevku družbe k očitanim ravnanjem, in načelo krivdne odgovornosti.
Iz izpodbijane odločbe, zlasti iz točk 468(c) in 507 njene obrazložitve, je razvidno, da je bila tem tožečim strankam pripisana
odgovornost za obdobje, v katerem so prek svojih hčerinskih družb sodelovale v omejevalnem sporazumu, in sicer najprej družba
Reyrolle, nato pa od leta 2001 tudi družbi SEHV in Magrini.
Glede argumenta družb Siemens Österreich in KEG, ki je prav tako naveden v točki 112 zgoraj, da je Komisija napačno domnevala,
da je družba VA Technologie pri pridobitvi družbe Reyrolle in ustanovitvi družbe VAS vedela ali bi morala vedeti za sodelovanje
družbe Reyrolle pri omejevalnem sporazumu, je treba spomniti, da sme Komisija v teh okoliščinah razumno domnevati, da hčerinska
družba, ki je v stoodstotni lasti matične družbe, v glavnem upošteva navodila matične družbe in da ta domneva pomeni, da Komisija
ni dolžna preverjati, ali je matična družba to pristojnost dejansko izvajala (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra
2006 v zadevi Akzo Nobel proti Komisiji, T‑330/01, ZOdl., str. II-3389, točka 83 in navedena sodna praksa). Pripisovanje odgovornosti
matični družbi za ravnanja hčerinske družbe v njeni stoodstotni lasti torej ni dokaz, da je matična družba vedela za ravnanja
hčerinske družbe. Vendar mora matična družba, če meni, da kljub njeni stoodstotni udeležbi v kapitalu hčerinske družbe ta
samostojno določa svoje ravnanje na trgu, predložiti zadostne dokaze, da to domnevo ovrže (glej zgoraj navedeno sodbo Akzo
Nobel proti Komisiji, točka 83 in navedena sodna praksa).
V tem primeru torej to, ali je družba VA Technologie ob pridobitvi družbe Reyrolle v letu 1998 vedela za vpletenost te družbe
v omejevalni sporazum, ni pomembno, ker družbi Siemens Österreich in KEG pred Splošnim sodiščem nista izpodbijali tega, da
družba Reyrolle, ki je od leta 1998 hčerinska družba v stoodstotni lasti skupine VA Tech, v bistvu upošteva navodila te skupine
in svojega ravnanja na trgu ne določa samostojno. Zato morebitno napačno domnevanje Komisije, da je družba VA Technologie
za to vedela, ne more vplivati na pravilnost izpodbijane odločbe.
Poleg tega je Komisija glede ustanovitve družbe VAS leta 2001 lahko pravilno domnevala, da je družba VA Technologie takrat
vedela za sodelovanje svoje nekdanje hčerinske družbe Reyrolle in njenih novih hčerinskih družb SEHV in Magrini pri omejevalnem
sporazumu. Komisija je namreč v točkah 454 in naslednjih obrazložitve izpodbijane odločbe obrazložila, da je več oseb, ki
so na sestankih omejevalnega sporazuma zastopale podjetje VA Tech, hkrati zasedalo vodilna mesta v hčerinskih družbah Reyrolle,
SEHV in Magrini in njihovih matičnih družbah, in sicer v družbah VA Technologie in VAS – katerih pravna naslednica je družba
Siemens Österreich – in v družbi KEG. Družbi Siemens Österreich in KEG pa teh navedb pred Splošnim sodiščem nista izpodbijali.
Zato je treba ta argument zavrniti.
Nazadnje, ker je subjekt, ki je storil kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, podjetje v smislu konkurenčnega prava,
ki sam po sebi nima pravne osebnosti, mora Komisija v svoji odločbi, s katero se ta kršitev kaznuje in se zanjo določijo globe,
znotraj podjetja določiti posamične družbe, na katere bo odločba naslovljena in ki bodo morale plačati globe za račun podjetja.
Iz tega izhaja, da je treba posamične globe, ki so naložene različnim družbam, ki spadajo v podjetje, razen v izjemnih okoliščinah
izračunati ob upoštevanju gospodarske moči, torej prometa podjetja, in ne ob upoštevanju gospodarske moči posamičnih družb.
V obravnavanem primeru je Komisija v točki 333 obrazložitve izpodbijane odločbe najprej obrazložila, da je predmet členov
81 ES in 53 Sporazuma EGP podjetje v smislu prava Skupnosti, kar ni enak pojem kot pravna oseba v gospodarskem pravu, v pravu
družb ali v nacionalnem davčnem pravu. Ker pa mora biti odločba, s katero se kaznuje kršitev teh členov, naslovljena na pravne
osebe, mora Komisija med zadevnimi podjetji določiti pravne osebe, ki bodo naslovniki te odločbe. Komisija je nato v točki
335 obrazložitve izpodbijane odločbe obrazložila, da so lahko matične družbe, ki izvajajo odločilen vpliv na poslovno ravnanje
hčerinske družbe, solidarno odgovorne za kršitve hčerinske družbe, vendar to te ne odvezuje lastne odgovornosti. Odgovornost
matične družbe je torej dodana odgovornosti hčerinske družbe. Te navedbe v popolnosti upoštevajo načela iz točk 122 in 134
zgoraj.
Zato je treba zavrniti argument družb Reyrolle, SEHV in Magrini, ki je naveden v točki 106 in se nanaša na medsebojno nasprotje
med naložitvijo globe na podlagi skupnega prometa skupine VA Tech in individualno odgovornostjo različnih hčerinskih družb
te skupine za kršitev.
–       Različne družbe, ki jim je mogoče pripisati ravnanje podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, in uporaba pravil
za solidarno odgovornost za plačilo glob
Najprej je treba ugotoviti, katerim družbam je mogoče pripisati ravnanje podjetij, ki so sodelovala v omejevalnem sporazumu.
Nato je treba preveriti, ali je Komisija pravilno izračunala globe, ki jih je treba naložiti tožečim strankam, zlasti ali
je pravilno določila zneske, ki jih morajo tožeče stranke plačati solidarno. Glede na to, da se ta preizkus nanaša zlasti
na notranjo skladnost izpodbijane odločbe, je treba v tej fazi upoštevati trajanje kršitve, ki ga v izpodbijani odločbi navaja
Komisija, predvsem pa je treba kot datum, na katerega je podjetje VA Tech spet začelo sodelovati pri omejevalnem sporazumu,
upoštevati 1. april 2002, in ne 1. julij 2002 (glej točki 72 in 82 zgoraj).
Glede, na prvem mestu, določitve različnih družb, ki jim je mogoče pripisati ravnanje podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem
sporazumu, je treba najprej spomniti, da v delu, ki se nanaša na sodelovanje podjetja VA Tech, ni bilo izpodbijano, da družbe
Reyrolle, SEHV in Magrini svojega ravnanja na trgu niso določale samostojno. Kot je razvidno iz točke 1 zgoraj, gre pri družbi
Reyrolle za obdobje, ki se je začelo 20. septembra 1998, ko jo je kupila družba VA Technologie, pri družbah SEHV in Magrini
pa za obdobje po 13. marcu 2001, ko je bila ustanovljena družba VAS. Komisija v izpodbijani odločbi iz tega sklepa, da so
družbe Reyrolle, SEHV in Magrini v teh obdobjih skupaj z družbama VA Technologie in VAS (ki sta bili leta 2006 pripojeni družbi
Siemens Österreich) ter KEG tvorile eno podjetje v smislu člena 81 ES, česar tožeče stranke ne izpodbijajo.
Nato je treba spomniti kot Komisija v točki 337 obrazložitve izpodbijane odločbe, da pravni subjekti, ki so samostojno sodelovali
pri kršitvi in so jih nato pridobile druge družbe, še naprej sami odgovarjajo za svoje kršitve pred pridobitvijo, če te družbe
niso bile preprosto pripojene k prevzemni družbi, temveč so svojo dejavnost nadaljevale kot hčerinske družbe (glej v tem smislu
sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Cascades proti Komisiji, C‑279/98 P, Recueil, str. I-9693, točke od 78 do 80).
V takem primeru je mogoče pridobitelju pripisati odgovornost za ravnanje njegove hčerinske družbe le od njegove pridobitve
dalje, če hčerinska družba nadaljuje kršitev in če se ugotovi, da je nova matična družba odgovorna (glej v tem smislu sodbo
Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, C‑286/98 P, Recueil, str. I-9925, točke
od 37 do 39).
V tem primeru je položaj, v katerem so družbe Reyrolle, na eni strani ter Siemens Österreich in KEG na drugi strani, podoben
drugemu položaju, ki je omenjen v točki 139 zgoraj, saj je družba Reyrolle pri kršitvi najprej sodelovala samostojno, nato
pa je od 20. septembra 1998 kršitev nadaljevala kot hčerinska družba skupine VA Tech (glej točko 1 zgoraj).
Poleg tega je treba isto načelo uporabiti
mutatis mutandis
, če pridobljena družba, preden je bila pridobljena, pri kršitvi ni sodelovala samostojno, temveč kot hčerinska družba neke
druge skupine, kakor je bilo pri družbah SEHV in Magrini, ki sta, preden sta postali del podjetja VA Tech, do 13. marca 2001
spadali v podjetje, ki je pripadalo skupini Schneider (v nadaljevanju: podjetje Schneider).
Glede tega je iz spisa razvidno, da so bile družbe Reyrolle, SEHV in Magrini od 13. marca 2001 prek družbe VAS v 60-odstotni
lasti skupine VA Tech. Komisija je v točkah 454 in 455 obrazložitve izpodbijane odločbe obrazložila, ne da bi temu tožeče
stranke nasprotovale, da meni, da sta imeli družbi VA Technologie in KEG zaradi njunega 60-odstotnega deleža v kapitalu družbe
VAS možnost izvajanja odločilnega vpliva na poslovno ravnanje družb Reyrolle, SEHV in Magrini. Na podlagi tega je sklepala,
da so družbi Siemens Österreich in KEG ali družbe, katerih pravni naslednici sta, med 13. marcem 2001, ko je bila ustanovljena
družba VAS, in 11. majem 2004, ko je omejevalni sporazum prenehal, s hčerinskimi družbami Reyrolle, SEHV in Magrini tvorile
eno podjetje. Zlasti iz točk 423, 424, 450 in 467 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija menila, da
je odgovornost družbe Schneider Electric za sodelovanje njenih nekdanjih hčerinskih družb SEHV in Magrini z ustanovitvijo
družbe VAS 13. marca 2001 prenehala, čeprav je imela do oktobra 2004 v lasti 40 % njenega kapitala.
Iz načela, omenjenega v točki 139 zgoraj, izhaja, da družbi SEHV in Magrini ostajata odgovorni za kršitve, ki sta jih storili,
preden je v njiju 13. marca 2001 prevzela nadzor skupina VA Tech. Poleg tega, ker sta ti družbi pred tem datumom skupaj z
družbo Schneider Electric spadali v drugo podjetje, mora biti zadnjenavedeni družbi skupaj z njima pripisana solidarna odgovornost
za to obdobje.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba razlikovati štiri obdobja:
–        prvič, za obdobje od 15. aprila 1988 do 20. septembra 1998 družba Reyrolle sama odgovarja za svoje sodelovanje v omejevalnem
sporazumu; za njeno matično družbo v tem obdobju, Rolls-Royce, je kršitev zastarala;
–        drugič, za obdobje od 15. aprila 1988 do 13. decembra 2000 družbi SEHV in Magrini za svoje sodelovanje pri omejevalnem sporazumu
odgovarjata solidarno z družbo Schneider Electric, ki je bila takrat njuna matična družba;
–        tretjič, za obdobje od 20. septembra 1998 do 13. decembra 2000 družba Reyrolle za svoje sodelovanje pri omejevalnem sporazumu
odgovarja solidarno z družbo Siemens Österreich, ki je pravna naslednica družbe VA Technologie in je v tem obdobju njena matična
družba;
–        četrtič, za obdobje med 1. julijem 2002 (po izpodbijani odločbi 1. aprilom 2002) in 11. majem 2004 družbe Reyrolle, SEHV in
Magrini za svoje sodelovanje pri omejevalnem sporazumu odgovarjajo solidarno s svojima matičnima družbama KEG in Siemens Österreich,
ki je pravna naslednica njihovih nekdanjih matičnih družb VAS in VA Technologie.
Dejansko pa je Komisija po načelu, navedenem v točkah od 139 do 143 zgoraj, v točkah od 449 do 451 obrazložitve izpodbijane
odločbe glede sodelovanja družbe Reyrolle pri kršitvi ugotovila, da je treba to družbo šteti za edino odgovorno za to sodelovanje
za obdobje, preden jo je pridobila skupina VA Tech, to je od 15. aprila 1988 do 20. septembra 1998, da je treba družbi Siemens
Österreich in KEG šteti za solidarno odgovorni za to sodelovanje skupaj z družbo Reyrolle po tem, ko je to družbo pridobila
skupina VA Tech, to je od 20. septembra 1998 do 13. decembra 2000 in od 1. aprila 2002 do 11. maja 2004, in da je treba družbi
SEHV in Magrini, preostali hčerinski družbi skupine VA Tech, ki sta sodelovali pri kršitvi, šteti za solidarno odgovorni za
to sodelovanje za obdobje od 1. aprila 2002 do 11. maja 2004.
Glede sodelovanja družb SEHV in Magrini je Komisija v točki 465 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je treba družbo
Schneider Electric šteti za solidarno odgovorno s tema družbama za to sodelovanje za obdobje od 15. aprila 1988 do 13. decembra
2000, in v točki 467 izpodbijane odločbe, da je treba družbi Siemens Österreich in KEG šteti za solidarno odgovorni z njima
za to sodelovanje za obdobje od 1. aprila 2002 do 11. maja 2004.
Komisija je torej v točki 468 obrazložitve izpodbijane odločbe pravilno ugotovila:
„Zato:
(a)      je treba družbo [Reyrolle] šteti za edino odgovorno za njeno sodelovanje pri kršitvi med 15. aprilom 1988 in 20. septembrom
1998;
(b)      je treba družbi [SEHV] in [Magrini] šteti za solidarno odgovorni skupaj z družbo [Schneider Electric] od 15. aprila 1988 do
13. decembra 2000;
(c)      je treba družbi [Siemens Österreich in KEG] šteti za solidarno odgovorni od 20. septembra 1998 do 13. decembra 2000 in od
1. aprila 2002 do 11. maja 2004 (do 13. decembra 2000 solidarno z družbo [Reyrolle] in od 1. aprila 2002 prav tako solidarno
z družbama [SEHV] in [Magrini]).“
Glede, na drugem mestu, izračuna glob, ki jih je treba naložiti različnim družbam, ki jim je mogoče pripisati ravnanje podjetij,
sodelujočih pri omejevalnem sporazumu, in zlasti glede določitve zneskov, ki jih morajo te družbe plačati solidarno, je treba
preizkusiti, ali je Komisija v točkah 122, 134, 139, 141 in 143 obrazložitve izpodbijane odločbe upoštevala načela, ki so
navedena zgoraj, in načrt, ki si ga je v točki 468 obrazložitve izpodbijane odločbe določila sama.
Glede tega je treba poudariti, da je solidarnost med družbami glede plačila glob, ki jih je treba plačati zaradi kršitve člena
81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, pravna posledica, ki neposredno izhaja iz vsebine teh členov.
Če je mogoče več oseb šteti za osebno odgovorne za sodelovanje pri kršitvi istega podjetja v smislu konkurenčnega prava, jih
je treba v skladu s sodno prakso šteti za solidarno odgovorne za to kršitev (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 6. marca 1974
v združenih zadevah Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents proti Komisiji, 6/73 in 7/73, Recueil, str. 223,
točka 41, in z dne 16. novembra 2000 v zadevi Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, C‑294/98 P, Recueil, str. I-10065, točki
33 in 34, sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v združenih zadevah Metsä-Serla in drugi proti Komisiji, od T‑339/94
do T‑342/94, Recueil, str. II-1727, točke od 42 do 44, zgoraj v točki 122 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točke
54, 524 in 525, zgoraj v točki 90 navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 62, in sodbo Splošnega sodišča
z dne 12. decembra 2007 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, T‑112/05, ZOdl., str. II-5049, točke od 57 do 62).
Ker je podjetje na trgu delovalo enotno, se lahko družbam, ali splošneje, pravnim subjektom, ki jih je mogoče šteti za osebno
odgovorne, na podlagi konkurenčnega prava naloži solidarna odgovornost (glej v tem smislu zgoraj v točki 150 navedeno sodbo
Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents proti Komisiji, točka 41, sodbo Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi
Geigy proti Komisiji, 52/69, Recueil, str. 787, točka 45, zgoraj v točki 122 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točke
54, 524 in 525, in zgoraj v točki 150 navedeno sodbo Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 62). Solidarnost pri plačilu
glob, ki so naložene zaradi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, prispeva k cilju odvračanja, ki ga ima na splošno
konkurenčno pravo, saj omogoča dejansko plačilo teh glob (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF
Chemiefarma proti Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točki 172 in 173, in z dne 29. junija 2006 v zadevi Showa Denko proti
Komisiji, C‑289/04 P, ZOdl., str. I-5859, točka 61), in to ob upoštevanju načela
ne bis in idem
, ki je temeljno načelo prava Unije, ki je navedeno tudi v členu 4 Protokola št. 7 k EKČP in prepoveduje, da bi za isto kršitev
konkurenčnega prava prek pravnih subjektov, ki so za to kršitev lahko osebno odgovorni, več kot enkrat kaznovali ravnanje
podjetja na trgu (glej v tem smislu zgoraj v točki 52 navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 338,
ter sodbi Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II-931,
točke od 95 do 99, in z dne 13. decembra 2006 v združenih zadevah FNCBV in drugi proti Komisiji, T‑217/03 in T‑245/03, ZOdl.,
str. II-4987, točka 340).
Dejstvo, da osebna odgovornost, ki jo imajo različne družbe zaradi sodelovanja istega podjetja pri kršitvi, ni enaka, ne preprečuje
naložitve globe, ki jo je treba plačati solidarno, če se solidarnost pri plačilu globe nanaša le na obdobje kršitve, v katerem
so tvorile gospodarsko enoto in torej eno podjetje v smislu konkurenčnega prava.
V nasprotju s tem, kar trdi v okviru argumenta, navedenega v točki 121 zgoraj, Komisija ne more prosto določati zneskov, ki
jih je treba plačati solidarno. Iz načela individualizacije kazenskih sankcij, ki je opisano v točki 122 zgoraj, namreč izhaja,
da mora imeti vsaka družba možnost, da iz odločbe, s katero se ji nalaga globa, ki jo mora plačati solidarno z eno ali več
drugimi družbami, razbere delež, ki ga ima po plačilu globe Komisiji v razmerju do preostalih solidarnih dolžnikov. Zato mora
Komisija predvsem natančno določiti obdobja, v katerih so bile te družbe (so)odgovorne za kršitve podjetij, ki so sodelovala
pri omejevalnem sporazumu, in po potrebi raven odgovornosti teh družb za svoja ravnanja.
Zato je morala v obravnavanem primeru Komisija ugotovitve, ki jih je navedla v točki 468 obrazložitve izpodbijane odločbe
glede obdobij, za katera družbe, ki spadajo v podjetje VA Tech, odgovarjajo skupaj, upoštevati pri določitvi zneskov, ki jih
morajo te družbe plačati solidarno. Ti zneski morajo kar najbolj odražati težo različnih delov odgovornosti, ki jo te družbe
nosijo skupaj, kot so opredeljeni v navedeni točki obrazložitve.
Treba je dodati, da je tako kot pojem „podjetje“ v smislu konkurenčnega prava, ki je neposredna posledica uporabe veljavnega
prava (glej točki 150 in 151 zgoraj), tudi pojem „solidarnost pri plačilu glob“ samostojen pojem, ki ga je treba razlagati
glede na cilje in sistem konkurenčnega prava, v katerega spada, in po potrebi glede na splošna načela, ki izhajajo iz vseh
nacionalnih pravnih sistemov. Zlasti se je treba – čeprav je narava obveznosti plačila, ki jo imajo družbe, ki jim je Komisija
zaradi kršitve konkurenčnega prava Skupnosti naložila globe, ki jih je treba plačati solidarno, drugačna od narave obveznosti
sodolžnikov v zasebnem pravu – zgledovati predvsem po pravni ureditvi solidarnih obveznosti.
Zato ima odločba, s katero Komisija več družbam nalaga solidarno plačilo globe, nujno vse učinke, ki jih pravo določa za plačilo
glob na področju konkurence, in to tako za razmerja med upnikom in solidarnimi dolžniki kot za medsebojna razmerja solidarnih
dolžnikov.
Torej je v izključni pristojnosti Komisije, da v okviru svoje pristojnosti za naložitev glob na podlagi člena 23(2) Uredbe
št. 1/2003 vsaki od družb, ki so spadale v isto podjetje, v okviru zneskov, ki jih morajo plačati solidarno, določi lastni
delež, in te naloge Komisija v nasprotju z njenimi trditvami na obravnavi ne more prepustiti nacionalnim sodiščem.
Treba je ugotoviti, da odločba, s katero je Komisija zaradi kršitve nekega podjetja naložila solidarno plačilo globe več družbam,
če ne določa nasprotnega, tem družbam nalaga enako odgovornost za to ravnanje (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003
v zadevi Aristrain proti Komisiji, C‑196/99 P, Recueil, str. I-11005, točki 100 in 101). Družbe, ki jim je bilo naloženo solidarno
plačilo globe in imajo, če odločba o naložitvi globe ne določa nasprotnega, enako odgovornost za kršitev, morajo načeloma
plačati enake dele globe, ki jim je bila naložena zaradi te kršitve. Zato lahko družba, ki – potem ko jo je morda terjala
Komisija – plača celotni znesek globe, na podlagi same odločbe Komisije zahteva regres od drugih solidarnih dolžnikov, od
vsakega svoj delež. Čeprav odločba, s katero je bila več družbam naložena globa, ki jo je treba plačati solidarno, ne omogoča
vnaprejšnje določitve, katera od teh družb je dejansko zavezana za plačilo globe Komisiji, pa kljub temu ne pušča nobenega
dvoma o deležu globe, ki ga mora plačati vsaka od družb, saj lahko po potrebi vsaka od družb za plačane zneske, ki presegajo
njen delež, zahteva regres od drugih solidarnih dolžnikov.
Ker torej izpodbijana odločba ne določa, da so v podjetju VA Tech nekatere družbe za sodelovanje tega podjetja pri omejevalnem
sporazumu v danem obdobju bolj odgovorne od drugih, je treba domnevati, da imajo te družbe enako obveznost in zato enak delež
zneskov, ki so jim naloženi solidarno.
V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da pri izračunu individualnih glob družb SEHV in Magrini, določitvi zneskov,
ki jih morajo družbe Siemens Österreich, KEG, Reyrolle, SEHV in Magrini ter Schneider Electric, kot izhaja iz točk 505, 509
in 552 obrazložitve izpodbijane odločbe, plačati solidarno, in pri zneskih iz člena 2, od (j) do (l), te odločbe niso bila
upoštevana zgoraj omenjena načela in navedbe iz točke 468 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Prvič, Komisija je družbo Reyrolle na eni strani in družbi SEHV in Magrini na drugi strani štela za solidarno odgovorne za
plačilo 17.550.000 EUR od celotne globe 22.050.000 EUR, ki jim je bila naložena (točki 509 in 552 obrazložitve in člen 2(k)
in (l)(i) izpodbijane odločbe).
Te tri družbe pa so v istem podjetju sodelovale le med 1. aprilom 2002 in 11. majem 2004, to je v obdobju dveh let in enega
meseca. Kot je razvidno iz točk 507 in 509 obrazložitve izpodbijane odločbe, je bil celotni znesek globe, 12.600.000 EUR,
podjetju VA Tech naložen za obdobje med 20. septembrom 1998 in 11. majem 2004, to je za obdobje štirih let in štirih mesecev,
ki je torej za več kot dvakrat daljše v primerjavi z zgoraj omenjenim obdobjem. Zato tudi ob upoštevanju tega, da ni treba,
da so globe, naložene različnim družbam podjetja, ki je sodelovalo pri kršitvi, sorazmerne s trajanjem kršitve (glede tega
glej točko 181 spodaj), znesek 17.550.000 EUR, za katerega sta hčerinski družbi SEHV in Magrini odgovorni solidarno z družbo
Reyrolle, očitno presega znesek, ki je po navedbah Komisije v izpodbijani odločbi primeren za kaznovanje sodelovanja družb
SEHV in Magrini kot hčerinskih družb skupine VA Tech pri omejevalnem sporazumu med 1. aprilom 2002 in 11. majem 2004.
Drugič, od celotne globe 22.050.000 EUR, ki jo je Komisija naložila družbi Reyrolle, sta za plačilo 12.600.000 EUR solidarno
odgovorni družbi Siemens Österreich in KEG, za plačilo 17.550.000 EUR pa sta solidarno odgovorni družbi SEHV in Magrini (točki
509 in 552 obrazložitve in člen 2(l)(i) in (ii) izpodbijane odločbe).
Po eni strani globe, ki jih mora družba Reyrolle plačati solidarno z drugimi družbami, očitno presegajo celotni znesek njene
globe. Čeprav to ne more povzročiti, kot je Komisija poudarila v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča, da bi bila
družba Reyrolle zavezana za plačilo zneska, ki presega 22.050.000 EUR, pa taka določitev zneskov, ki jih je treba plačati
solidarno, tožečim strankam ne omogoča, da bi iz izpodbijane odločbe razbrale deleže, ki jih imajo po plačilu globe Komisiji
v razmerju druga do druge, kar je v nasprotju z dolžnostjo Komisije iz točke 153 zgoraj. Po drugi strani je treba ugotoviti,
da v nasprotju s tem, kar je Komisija pravilno navedla v točki 468(a) obrazložitve izpodbijane odločbe, družbi Reyrolle ni
bil naložen del globe, ki bi jo morala za obdobje med letoma 1988 in 1998, v katerem je samostojno sodelovala pri kršitvi,
nositi sama.
Tretjič, iz tabele v točki 509 obrazložitve in člena 2(l) izpodbijane odločbe je razvidno, da družbama Siemens Österreich
in KEG v nasprotju s tem, kar je Komisija pravilno navedla v točki 468(c) obrazložitve izpodbijane odločbe na koncu, ni bila
pripisana solidarna odgovornost za del globe, ki je bila naložena družbama SEHV in Magrini, da bi se tako upoštevalo obdobje
dveh let in enega meseca, v katerem so bile družbe del istega podjetja.
Treba je ugotoviti, da je Komisija s tem, da je štela, da so družbe Reyrolle, SEHV in Magrini solidarno odgovorne za plačilo
globe, ki očitno presega njihovo skupno odgovornost, da družb Siemens Österreich in KEG ni štela za solidarno odgovorni za
del globe, ki je bila naložena družbama SEHV in Magrini, in da družbi Reyrolle ni naložila globe za del kršitve, za katero
je bila ta družba edina odgovorna, kršila načelo individualizacije kazenskih sankcij, ki je navedeno v točki 122 zgoraj.
Zato je treba člen 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša na izračun globe, ki jo je treba naložiti družbama SEHV
in Magrini, in v delu, v katerem se nanaša na določitev zneskov, ki jih morajo tožeče stranke plačati solidarno, razglasiti
za ničen.
–       Neupoštevanje posebnih okoliščin v zvezi z družbami Reyrolle, SEHV in Magrini pri uporabi izhodiščnega zneska podjetja VA
Tech za te družbe
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini navajajo, da je zaradi okoliščin, ki veljajo le zanje, dejstvo, da je Komisija zanje uporabila
izhodiščni znesek, ki je bil določen za podjetje VA Tech, povzročilo, da so jim bile naložene globe v znesku, ki je nesorazmeren
glede na težo njihovega sodelovanja pri kršitvi.
Argument, ki ga navaja družba Reyrolle (glej točko 109 zgoraj), se nanaša na to, da Komisija, ko je zanjo uporabila izhodiščni
znesek, ki je bil določen za podjetje VA Tech, ni upoštevala omejene zmožnosti te družbe, da škodi konkurenci na notranjem
trgu, ki je posledica tega, da je med trajanjem sporazuma GQ svoje dejavnosti omejila na Združeno kraljestvo in Irsko.
Glede tega je treba spomniti, da se Komisija v primeru omejevalnega sporazuma na svetovni ravni, ki se poleg določitve cen
nanaša tudi na razdelitev trgov, lahko opre na svetovni promet, ki je bil ustvarjen s prodajo zadevnega proizvoda, da bi z
izhodiščnim zneskom ob upoštevanju velikostnih razlik med člani omejevalnega sporazuma izrazila naravo kršitve, njen dejanski
vpliv na trg in geografski obseg trga (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah
Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑236/01, T‑239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T‑251/01 in T‑252/01, Recueil, str. II-1181,
točki 197 in 198, in z dne 27. septembra 2006 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T‑329/01, ZOdl., str. II-3255,
točka 87).
V obravnavani zadevi je treba na prvem mestu ugotoviti, da Združeno kraljestvo in Irska skupaj pomenita velik del skupnega
trga. Zato škode, ki je bila povzročena konkurenci na teh trgih, ni mogoče opredeliti za majhno. Na drugem mestu je treba
ugotoviti, da je kršitev, ki je tožečim strankam očitana v izpodbijani odločbi,  ravno posledica očitka, da so si zadevna
podjetja z uporabo sistema „matičnih držav“ razdelila različne nacionalne trge na evropski ravni. Zato dejstva, da je družba
Reyrolle v skladu s takim nezakonitim sporazumom omejila svojo dejavnost na skupnem trgu na domača trga, ni mogoče šteti za
olajševalno okoliščino. Na tretjem mestu je treba spomniti, da so po trditvah Komisije, ki jim tožeče stranke ne ugovarjajo,
udeleženci omejevalnega sporazuma sami upoštevali svoj svetovni promet, da bi določili individualne kvote pri omejevalnem
sporazumu, to je kvote, ki so se uporabljale tako na evropski ravni – razen „matičnih držav“ – kot na svetovni ravni. Iz tega
izhaja, da je Komisija pri presoji posamične teže različnih vpletenih podjetij pravilno upoštevala njihov svetovni promet,
ustvarjen s projekti GIS.
Torej je treba argument družbe Reyrolle zavrniti.
Argument, ki ga navajata družbi SEHV in Magrini (glej točko 115 zgoraj), se nanaša na to, da je Komisija izhodiščni znesek
za podjetje Schneider določila glede na njeno udeležbo v družbi VAS. Ker naj bi družba VA Technologie v družbo VAS prispevala
različne dejavnosti, ki nimajo nobene zveze z omejevalnim sporazumom, razmerje, ki je tako nastalo med izhodiščnima zneskoma
glob za podjetji VA Tech in Schneider, ne ustreza razmerju med prometom, ki so jih s projekti GIS ustvarile hčerinske družbe,
ki sta jih družba VA Technologie in Schneider Electric prispevali v družbo VAS. To naj bi povzročilo določitev premajhnega
izhodiščnega zneska za podjetje Schneider v primerjavi z izhodiščnim zneskom, ki je bil določen za podjetje VA Tech.
Družbi SEHV in Magrini navajata, da dejavnosti, ki niso nikakor povezane s projekti GIS in jih je družba VA Technologie prispevala
v družbo VAS, ne morejo upravičiti tega, da je bila podjetju VA Tech naložena večja globa kot podjetju Schneider. Družbi SEHV
in Magrini menita, da bi morala Komisija izhodiščni znesek razdeliti glede na promet, ki so ga s projekti GIS ustvarile nekdanje
hčerinske družbe družbe VAS, ali na podlagi njihovih kvot pri omejevalnem sporazumu, ki po njunem mnenju glede na tabelo iz
točke 144 obrazložitve izpodbijane odločbe znašajo 2,79 % za družbo Reyrolle in 7,28 % za družbi SEHV in Magrini.
Glede izhodiščnega zneska, ki se je uporabil za podjetje Schneider, je treba ugotoviti, da dejansko ni bil določen enako kot
za druga podjetja, to je na podlagi svetovnega prometa, ustvarjenega leta 2003, nedvomno zato, ker je Komisija menila, da
to podjetje v tem obdobju ni več sodelovalo pri omejevalnem sporazumu. Kakor je navedeno na koncu točke 489 obrazložitve izpodbijane
odločbe, je bil izhodiščni znesek, ki je bil uporabljen za podjetje Schneider, določen kot 40 % izhodiščnega zneska za podjetje
VA Tech, glede na to, da je imelo podjetje Schneider 40-odstotni delež v družbi VAS, kjer so bile od 13. marca 2001 združene
vse dejavnosti skupin VA Tech in Schneider, ki se nanašajo na GIS. Iz te udeležbe je torej razvidno razmerje med prometom,
ki so ga družba Reyrolle na eni strani in družbi SEHV in Magrini na drugi strani ustvarjale ob ustanovitvi družbe VAS.
Argument družb SEHV in Magrini je treba zavrniti iz treh razlogov.
Prvič, navedeni očitek se v bistvu nanaša na dejstvo, da je Komisija družbe VA Technologie, KEG in Reyrolle v primerjavi z
družbami Schneider Electric, SEHV in Magrini postavila v slabši položaj. Vendar družbi SEHV in Magrini nimata interesa, da
bi se lahko sklicevali na ta očitek. Če bi mu namreč Splošno sodišče ugodilo in tako povečalo izhodiščni znesek globe za podjetje
Schneider, bi to povzročilo povečanje dela globe, ki jima je naložena zaradi sodelovanja pri kršitvi v obdobju, ko sta spadali
v podjetje Schneider, ne da bi hkrati zmanjšalo globo, ki jima je naložena zaradi sodelovanja v obdobju, ko sta spadali v
podjetje VA Tech. Družbi SEHV in Magrini sta zaradi domnevne napake Komisije tako v boljšem položaju in je zato ne moreta
izpodbijati pred Splošnim sodiščem. Zato je treba ta razlog zavrniti kot nedopusten.
Drugič, dodatno, trditev, da je družba VA Technologie v družbo VAS prispevala številne dejavnosti, ki niso povezane s projekti
GIS, ni utemeljena z nobenim dokazom. Poleg tega družbi SEHV in Magrini ne navajata, niti katere dejavnosti naj bi to bile
niti kakšno težo naj bi imele v primerjavi z dejavnostmi na področju GIS. Ta argument je torej treba zavrniti tudi iz tega
razloga.
Tretjič, prvotne kvote posamičnih podjetij pri omejevalnem sporazumu, ki so omenjene v točki 144 obrazložitve izpodbijane
odločbe in na katere se opirata družbi SEHV in Magrini, so bile pozneje spremenjene. Tako je v točki 145 obrazložitve izpodbijane
odločbe tabela, v kateri sta za obdobje, ki ni navedeno, vendar se nanaša na čas po tem, ko je družba Alstom leta 1996 od
družbe AEG prevzela dejavnosti na področju GIS, navedeni kvota 10,94 % za podjetje Schneider in kvota 10,3 % za družbo Reyrolle.
Proti koncu prve faze sodelovanja tožečih strank pri omejevalnem sporazumu je bila zato teža družbe Reyrolle v primerjavi
s težo družb SEHV in Magrini večja, kot kažejo številke, ki jih navajata ti družbi, in jih je treba torej v vsakem primeru
zavrniti kot napačne.
–       Povečanje zaradi trajanja kršitve
Po eni strani družbi Siemens Österreich in KEG navajata, kot je bilo navedeno v točki 111 zgoraj, da je glede na trajanje
kršitev, ki so jima pripisane, njuna globa v primerjavi z globo družbe Reyrolle dvakrat večja, to je 242.307 EUR na mesec
kršitve za družbi Siemens Österreich in KEG v primerjavi s 124.576 EUR na mesec kršitve za družbo Reyrolle.
Glede tega je treba ugotoviti, kot je tudi Komisija navedla v odgovoru na tožbo v zadevi T‑122/07, da pravo Skupnosti ne zahteva,
da morajo biti globe, ki so naložene različnim družbam znotraj istega podjetja, sorazmerne s trajanjem udeležbe, ki je očitana
vsaki od družb. Poleg tega se družbi Siemens Österreich in KEG nista sklicevali na to načelo, temveč sta se zadovoljili z
navedbo načela, da globa, ki je naložena matičnim družbam, ki jim je pripisana solidarna odgovornost za kršitev hčerinskih
družb, in je utemeljena na odločilnem vplivu, ki ga imajo prvonavedene družbe na poslovno ravnanje drugonavedenih družb, ne
more biti večja od globe, ki je naložena tem hčerinskim družbam, na tej podlagi pa sta nato izpodbijali to, da je bila globa,
določena v izpodbijani odločbi za obdobje, v katerem sta nadzorovali družbo Reyrolle, na mesec očitane udeležbe zanju večja,
kot za to družbo. Ker pa se za globe, ki so naložene različnim družbam znotraj istega podjetja, ne zahteva, da so sorazmerne
s trajanjem udeležbe, ki je očitana vsaki od družb, taka primerjava zneskov v eurih na mesec sodelovanja pri kršitvi, ki je
uporabljena za dve družbi, ki jima je bila očitana udeležba različnega trajanja, ni posledica neenakopravnega obravnavanja.
Iz tega zato ne sledi, da praksa Komisije, da globe določi na način, ki ni strogo sorazmeren s trajanjem, presega meje diskrecijske
pravice, ki ji jo priznava sodna praksa (glej v tem smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Martinelli
proti Komisiji, T‑150/89, Recueil, str. II-1165, točka 59; z dne 11. decembra 1996 v zadevi Van Megen Sports proti Komisiji,
T‑49/95, Recueil, str. II-1799, točka 53, in z dne 21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T‑229/94, Recueil,
str. II-1689, točka 127).
Po drugi strani sta družbi Siemens Österreich in KEG glede tega navajali nasprotje med izrekom izpodbijane odločbe in njeno
obrazložitvijo. Kot pa je Komisija prav tako navedla v odgovoru na tožbo v zadevi T‑122/07, iz smernic posredno, vendar jasno
izhaja, da globe, ki so izračunane na podlagi osnovnih meril, v nobenem primeru niso sorazmerne s trajanjem kršitev. Nasprotno,
iz dejstva, da se v skladu s točko 1 B smernic na koncu osnovni znesek dobi tako, da se izhodiščnemu znesku, ki je odvisen
samo od teže kršitve, prišteje povečanje zaradi trajanja, je jasno razvidno, da je znesek na mesec kršitve degresiven glede
na trajanje, saj se relativna teža nespremenljivega izhodiščnega zneska v tem seštevku zaradi zviševanja povečanja zaradi
trajanja vedno zmanjšuje. Ker je Komisija v izpodbijani odločbi večkrat navedla, da je globe računala na podlagi smernic,
kar je med drugim njena stalna praksa, degresivnost globe na mesec v času ne more povzročiti nasprotja ali neskladja med izrekom
izpodbijane odločbe in njeno obrazložitvijo.
Zato je treba te trditve zavrniti.
–       Zgornja meja 10 % prometa
Kot je bilo obrazloženo v točki 107 zgoraj, družbe Reyrolle, SEHV in Magrini navajajo, da izpodbijana odločba ne upošteva
zgornje meje 10 % prometa, ki je določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003.
V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da okoliščina, na podlagi katere je več družb solidarno zavezanih za plačilo globe,
ker skupaj tvorijo podjetje v smislu člena 81 ES, glede uporabe zgornje meje, določene v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, ne
pomeni, da se obveznost vsake omeji na 10 % prometa, ki ga je ustvarila v zadnjem poslovnem letu. Zgornja meja 10 % v smislu
te določbe mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso namreč izračunana na podlagi skupnega prometa vseh družb, ki sestavljajo
enotni gospodarski subjekt, ki deluje kot podjetje v smislu člena 81 ES, saj je lahko le skupni promet družb, ki tvorijo podjetje,
pokazatelj velikosti in gospodarske moči zadevnega podjetja (zgoraj v točki 122 navedena sodba HFB in drugi proti Komisiji,
točki 528 in 529, in zgoraj v točki 150 navedena sodba Splošnega sodišča v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, točka
90).
V nasprotju s trditvami tožečih strank se pojem podjetja v smislu člena 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 ne razlikuje od pojma
podjetja v smislu člena 81(1) ES. Zato tudi v primeru solidarne odgovornosti več družb znotraj skupine, ki tvori eno podjetje
v smislu teh določb, zgornje meje ni treba določiti glede na družbo z najmanjšim prometom.
Z zgoraj v točki 158 navedeno sodbo Aristrain proti Komisiji, ki jo navajajo tožeče stranke, ni mogoče ovreči teh trditev.
V zadevi, v kateri je bila sprejeta ta sodba, je namreč Komisija ugotovila sodelovanje dveh družb, ki sta spadali v isto skupino,
pri kršitvi, vendar je globo naložila le eni od njiju, ob tem pa navedla, da je v tej globi upoštevano tudi ravnanje druge
družbe. Komisija te izbire naslovnika izpodbijane odločbe ni obrazložila, Sodišče pa je, zlasti ker Komisija ni dokazala,
da je imela družba, ki ji je bila naložena globa, vodstvena pooblastila v razmerju do druge družbe, sodbo zaradi pomanjkljive
obrazložitve razglasilo za delno nično (zgoraj v točki 158 navedena sodba Aristrain proti Komisiji, točke od 93 do 100). Sodišče
v tej sodbi torej ni nasprotovalo temu, da se za vse družbe, ki tvorijo eno podjetje, uporabi zgornja meja 10 % celotnega
prometa tega podjetja, temveč je le spomnilo, da bi morala Komisija dokazati obstoj dejanskih okoliščin, zaradi katerih je
opredelitev več družb za gospodarsko enoto upravičena.
V obravnavanem primeru, kot je bilo spomnjeno v točki 138 zgoraj, pa ni bilo izpodbijano to, da so družbe Reyrolle, SEHV in
Magrini ob koncu omejevalnega sporazuma skupaj z družbama Siemens Österreich in KEG oziroma z družbami, katerih pravni naslednici
sta, tvorile eno podjetje. Zato je lahko Komisija kot osnovo za izračun zgornje meje 10 % za vsako od glob, naloženih družbam,
ki so sodelovale pri tem podjetju, načeloma upoštevala celotni promet tega podjetja.
Družbe Reyrolle, SEHV in Magrini poleg tega navajajo sodno prakso Splošnega sodišča, da če je gospodarska enota, ki je sodelovala
pri kršitvi, v obdobju med prenehanjem kršitve in dnem sprejetja odločbe, s katero je bila ta kršitev kaznovana, prenehala,
ima vsak naslovnik odločbe pravico, da se zanj individualno uporabi zgornja meja 10 % prometa (zgoraj v točki 90 navedena
sodba Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka 390). Iz tega sklepajo, da je zgornjo mejo 10 % tudi na splošno mogoče izračunati
na osnovi celotnega prometa gospodarskega subjekta le, če se ta subjekt v obdobju med storitvijo kršitve in sprejetjem odločbe
Komisije ni spremenil. Zato je treba po njihovem mnenju zgornjo mejo za vsako družbo izračunati ločeno tudi v primeru, da
se je ekonomski subjekt po kršitvi povečal.
Ta argument je treba zavrniti, saj se gospodarski subjekt, ki je v izpodbijani odločbi označen kot „VA Tech“ in vsebuje zlasti
družbe Reyrolle, SEHV in Magrini, v obdobju med koncem omejevalnega sporazuma in izpodbijano odločbo ni ravno povečal. Vse
tožeče stranke, ki so bile del tega gospodarskega subjekta ob koncu omejevalnega sporazuma 11. maja 2004, so bile ob sprejetju
izpodbijane odločbe 24. januarja 2007 še vedno del tega gospodarskega subjekta, čeprav so nekatere spremenile firmo ali pa
so bile, kot družba VAS, pripojene drugi družbi.
Zato je treba argument, ki se nanaša na prekoračenje zgornje meje 10 % prometa pri družbah Reyrolle, SEHV in Magrini, zavrniti.
b)     Peti očitek, ki se nanaša na to, da naj bi Komisija družbo Reyrolle napačno štela za odgovorno poleg njene matične družbe
Trditve strank
Družba Reyrolle trdi, da njeni zaposleni od leta 2002 niso sodelovali pri sistemu usklajevanja sporazumov in da jo je omejevalni
sporazum zadeval le kot „sestavni del družbe VAS“. Hčerinske družbe pa naj bi bile individualno odgovorne le za protikonkurenčna
ravnanja, pri katerih so sodelovale. Vendar naj ne bi bile odgovorne za ravnanja njihove matične družbe. Zato naj tožeči stranki
ne bi bilo mogoče naložiti globe za drugo fazo kršitev, to je za obdobje od leta 2002 do leta 2004.
Komisija zavrača argumente družbe Reyrolle.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu je treba ugotoviti, da ta očitek družbe Reyrolle izhaja iz preveč formalističnega razumevanja kršitve, ki ji
je očitana v izpodbijani odločbi. Sodelovanje na sestankih omejevalnega sporazuma se namreč kaznuje le kot zunanji izraz dejstva,
da so imeli udeleženci voljo, da se uskladijo, in da so se čutili vezane na nezakonite sporazume, ki so bili sklenjeni v omejevalnem
sporazumu. Družba Reyrolle pa ni trdila, niti da se je odmaknila od teh sporazumov ali od omejevalnega sporazuma na splošno
niti da pri poslovnem ravnanju ni več upoštevala pravil omejevalnega sporazuma in konkretnih sporazumov o projektih GIS. Zato
tudi ob domnevi, da po ustanovitvi družbe VAS družbe Reyrolle na sestankih omejevalnega sporazuma niso več zastopali njeni
zaposleni, to ne dokazuje, da kot pravna oseba ni izpolnila znakov kršitve člena 81(1) ES.
Na drugem mestu dejstvo, da se matični družbi pripiše ravnanje hčerinske družbe, ker je določala njeno poslovno ravnanje,
ne povzroči tega, da je treba to matično družbo šteti za storilca tega ravnanja namesto hčerinske družbe. Z drugimi besedami,
odgovornost matične družbe za ravnanje hčerinske družbe te nikakor ne oprosti lastne odgovornosti kot pravne osebe in ta družba
torej ostane individualno odgovorna za protikonkurenčna ravnanja, pri katerih je sodelovala.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
c)     Šesti očitek, ki se nanaša na kršitev načela
ne bis in idem
Trditve strank
Družbi Siemens Österreich in KEG trdita, da se s členom 2(l)(ii) izpodbijane odločbe krši načelo
ne bis in idem,
saj jima je lahko zaradi njega za isto kršitev naložena dvakratna kazen. Iz točk 487 in 505 obrazložitve izpodbijane odločbe
naj bi bilo razvidno, da je Komisija nameravala naložiti globo 22.050.000 EUR podjetju VA Tech. Komisija naj bi nato to globo
pristransko razdelila med različne pravne osebe, ki so ob prenehanju kršitve spadale v to podjetje. Ta delitev pa naj bi lahko
povzročila, da bi morala skupina VA Tech in na koncu družbi Siemens Österreich in KEG, ki imata edini od družb iz te skupine
zadostna finančna sredstva, za isto kršitev plačati dodatnih 4.500.000 EUR, če bi družba Schneider Electric, kot naj bi med
drugim sama navedla, zavrnila plačilo globe, ki ji je bila naložena solidarno z družbama SEHV in Magrini.
Poleg tega naj bi bila kršitev družb SEHV in Magrini v obdobju od leta 1988 do leta 2000 dvojno kaznovana, po eni strani zaradi
povečanja odgovornosti družbe Reyrolle – ker je bil promet družb SEHV in Magrini upoštevan pri njunem izhodiščnem znesku –
in po drugi strani zaradi solidarne odgovornosti zadnjih dveh in družbe Schneider Electric.
Komisija zavrača argumente strank.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu je treba ugotoviti, da družbi Siemens Österreich in KEG nimata interesa, da bi se sklicevali na ta očitek,
saj se ne nanaša neposredno nanju. V skladu s členom 2(l) izpodbijane odločbe jima je naložena le globa 12.600.000 EUR solidarno
z družbo Reyrolle. Nista pa solidarno zavezani za plačilo globe, ki je bila naložena družbama SEHV in Magrini. Zato če bi
družba Schneider Electric zoper ti družbi vložila regresni zahtevek, to ne bi povečalo zneska, ki ga dolgujeta družbi Siemens
Österreich in KEG. Treba je dodati – ker ti navajata, da imata edini med družbami iz skupine VA Tech zadostna finančna sredstva
– da niti izpodbijana odločba niti pravo Skupnosti na splošno ne določata, da bi morala za plačilo globe, kadar naslovniku
odločbe, s katero se nalaga globa, primanjkuje sredstev, namesto naslovnika odgovarjati njegova matična družba.
Na drugem mestu, kot je bilo ugotovljeno v točki 167 zgoraj, je treba člen 2 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu,
v katerem se nanaša na izračun globe, ki jo je treba naložiti družbama SEHV in Magrini, in v delu, v katerem se nanaša na
zneske, ki jih morajo družbe, ki so bile del podjetja VA Tech, plačati solidarno. Zato postane ta očitek družb Siemens Österreich
in KEG brezpredmeten.
Na tretjem mestu, to, da je mogoče promet družb SEHV in Magrini upoštevati tako pri določitvi izhodiščnega zneska globe za
družbo Reyrolle, vključno z obdobjem med letoma 1988 in 2000, v katerem ta družba ni bila del istega podjetja kot družbi SEHV
in Magrini, kakor pri izračunu globe, ki je bila tema družbama naložena za isto obdobje, je neizogibna posledica dejstva,
da v tem obdobju te družbe niso bile del istega podjetja v smislu konkurenčnega prava Skupnosti. Vendar to niti za družbo
Reyrolle niti za podjetje VA Tech ne pomeni dvojne sankcije za isto kršitev, saj sta za obdobje med letoma 1988 in 2000 podjetji
VA Tech in Schneider kaznovani ločeno.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
d)     Sedmi očitek, ki se nanaša na nezmanjšanje globe
Trditve strank
Družbi Siemens Österreich in KEG navajata, da člen 2(l)(ii) izpodbijane odločbe krši pravila v zvezi z olajševalnimi okoliščinami,
kot izhajajo iz smernic, sodne prakse Skupnosti in obvestila o ugodni obravnavi. Zlasti poudarjata, da Komisija ni upoštevala
dejstva, da sta z 21. januarjem 2004, še pred posegom Komisije, prostovoljno prekinili svoje sodelovanje pri kršitvi, dejstva,
da sta v takrat, ko so bili opravljeni pregledi, prenehali vsakršne stike z drugimi člani omejevalnega sporazuma, ki bi bili
v nasprotju s pravili konkurence, pasivne vloge podjetja VA Tech pri omejevalnem sporazumu, njunega aktivnega sodelovanja
med upravnim postopkom in tega, da sta vedno priznavali, da je podjetje VA Tech med oktobrom 2002 in marcem 2004 sodelovalo
pri omejevalnem sporazumu.
Komisija ugovarja argumentom družb Siemens Österreich in KEG.
Presoja Splošnega sodišča
–       Olajševalne okoliščine
Treba je spomniti, da je v smernicah v točki 3 predvideno zmanjšanje osnovnega zneska globe „v primeru olajševalnih okoliščin“,
kakršni sta zlasti izključno pasivna vloga ali sledilna vloga  pri kršitvi in prenehanje kršitve takoj, ko poseže Komisija.
Treba je ugotoviti, da so v tem besedilu olajševalne okoliščine, ki naj bi jih Komisija upoštevala, naštete kot primer. Zato
Komisija ohrani določeno diskrecijsko pravico, da na splošno oceni obseg morebitnega zmanjšanja glob zaradi olajševalnih okoliščin
(glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II-2395,
točka 326).
V obravnavanem primeru, prvič, v delu, v katerem tožeče stranke navajajo, da so prostovoljno prekinile sodelovanje pri kršitvi
že 21. januarja 2004, zadostuje spomniti, da je Komisija, kot izhaja iz navedb v točkah od 77 do 81 zgoraj, pravilno ugotovila,
da so tožeče stranke pri omejevalnem sporazumu sodelovale do 11. maja 2004.
Drugič, glede „prenehanja kršitve takoj, ko poseže Komisija“, omenjenega v točki 3 smernic, očitku, ki ga navajata družbi
Siemens Österreich in KEG, ni mogoče ugoditi.
Komisiji v okviru njene diskrecijske pravice namreč nikakor ni treba odobriti zmanjšanja globe zaradi opustitve očitne kršitve,
ne glede na to, ali je opustitev nastopila pred njenimi posegi ali po njih (zgoraj v točki 90 navedena sodba Tokai Carbon
in drugi proti Komisiji, točka 292).
Zadevna kršitev v tej zadevi je bila nedvomno očitna kršitev, saj se je nanašala na tajni omejevalni sporazum z namenom določitve
cen in razdelitve trgov. Ta vrsta omejevalnega sporazuma je v členu 81(1)(a) in (c) ES izrecno prepovedana in pomeni posebej
težko kršitev, kar je Komisija pravilno ugotovila v točki 479 obrazložitve izpodbijane odločbe. Družbi Siemens Österreich
in KEG torej Komisiji neutemeljeno očitata, da jima ni odobrila zmanjšanja globe zaradi prenehanja sodelovanja pri tej kršitvi.
Čeprav je Komisija v preteklosti štela prostovoljno prenehanje kršitve za olajševalno okoliščino, lahko na podlagi smernic
upošteva dejstvo, da so zelo resne očitne kršitve, čeprav je bila njihova nezakonitost ugotovljena že na začetku konkurenčne
politike Skupnosti, še vedno sorazmerno pogoste, in zato meni, da je treba opustiti to velikodušno prakso in ne več nagrajevati
prenehanje take kršitve z zmanjšanjem globe (zgoraj v točki 90 navedene sodba Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, točka
294 in navedena sodna praksa). V vsakem primeru Splošno sodišče ne vidi razloga, da bi spremenilo to presojo Komisije, niti
v okviru svoje neomejene sodne pristojnosti.
Zato dejstvo, da sta družbi, ki sta bili del podjetja VA Tech, nehali sodelovati pri ob prvem posegu Komisije, ne more pomeniti
olajševalne okoliščine.
Tretjič, glede „izključno pasivne ali ‚sledilne‘ vloge pri kršitvi“, omenjene v točki 3 smernic, je treba argumente družb
Siemens Österreich in KEG prav tako zavrniti.
Na prvem mestu družbi Siemens Österreich in KEG navajata, da nista sodelovali pri izdelavi protikonkurenčnih sporazumov. Komisija
pa je v zvezi s tem v izpodbijani odločbi ugotovila, da so družbe Reyrolle, Magrini in Schneider Electric kot zastopnice družb,
katerih pravna naslednica je družba SEHV, sodelovale pri izdelavi sporazumov, na katerih je temeljil omejevalni sporazum,
in da so bile njegove soustanoviteljice. V tem kontekstu je treba ugotoviti da priloga 1 k sporazumu GQ, v kateri je seznam
ustanovnih članov omejevalnega sporazuma in njihove oznake, vsebuje zlasti številke „13“, „26“ in „32“, za katere je Komisija
ugotovila, ne da bi ji tožeče stranke pri tem ugovarjale, da označujejo družbo Reyrolle, skupino Schneider in družbo Magrini.
Ker družbi Siemens Österreich in KEG ugotovitvi, da so njune hčerinske družbe sodelovale pri sprejemanju sporazuma GQ, nista
ugovarjali na obrazložen način, je treba ta argument zavrniti.
Na drugem mestu družbi Siemens Österreich in KEG navajata, da je bilo podjetje VA Tech v zmoti, ker so ga drugi udeleženci
omejevalnega sporazuma decembra 2000 prepričali, da je omejevalni sporazum prenehal, in da so v drugi fazi njegovega sodelovanja
preostali člani o projektih GIS razpravljali brez njegove vednosti.
Glede tega zadostuje ugotovitev, da zaradi dejstva, da so podjetje VA Tech – katerega sodelovanje v omejevalnem sporazumu
je, kot je spomnjeno v točki 212 zgoraj, zelo težka kršitev in ga je Komisija dokazala v pravno zadostni meri – drugi udeleženci
omejevalnega sporazuma zapeljali v zmoto, s čimer so želeli doseči dodatne ugodnosti poleg ugodnosti, ki jih je omogočal ta
omejevalni sporazum, ravnanja tega podjetja ni mogoče šteti za manj težko. Zato take okoliščine ne morejo pomeniti olajševalne
okoliščine, zlasti pa ne dokazujejo izključno pasivne vloge ali vloge „sledilne“ vloge pri kršitvi.
–       Uporaba obvestila o ugodni obravnavi
V skladu s sodno prakso zmanjšanje glob v primeru sodelovanja podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvah konkurenčnega prava
Skupnosti, temelji na preudarku, da tako sodelovanje Komisiji olajša njeno nalogo, ki je ugotovitev obstoja kršitve, in da
se glede na okoliščine kršitev neha (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 399,
ter sodbe Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi BPB de Eendracht proti Komisiji, T‑311/94, Recueil, str. II-1129,
točka 325; v zadevi Finnboard proti Komisiji, T‑338/94, Recueil, str. II-1617, točka 363, in v zadevi Mayr-Melnhof proti Komisiji,
T‑347/94, Recueil, str. II-1751, točka 330).
Kot je navedeno v točki 29 obvestila o ugodni obravnavi, je to obvestilo ustvarilo upravičena pričakovanja, na katera se lahko
zanesejo podjetja, ki želijo Komisijo obvestiti o obstoju omejevalnega sporazuma. Glede na upravičena pričakovanja, ki so
jih podjetja, ki želijo sodelovati s Komisijo, lahko razbrala iz tega obvestila, je Komisija torej dolžna slediti obvestilu,
ko v okviru določitve zneska globe, naložene družbama Siemens Österreich in KEG, presoja njuno sodelovanje (glej v tem smislu
in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi Daiichi Pharmaceutical proti Komisiji, T‑26/02, ZOdl.,
str. II-713, točka 147 in navedena sodna praksa).
Vendar pa Komisija v mejah, ki jih postavlja obvestilo o ugodni obravnavi, uživa široko diskrecijsko pravico pri presoji,
ali imajo dokazi, ki jih je predložilo neko podjetje, dodano vrednost v smislu točke 22 tega obvestila in ali je treba zato
podjetju dodeliti zmanjšanje na podlagi tega obvestila (glej po analogiji zgoraj v točki 219 navedeno sodbo Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji z dne 28. junija 2005, točki 393 in 394, in sodbo Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih
zadevah Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, od T‑259/02 do T‑264/02 in T‑271/02, ZOdl., str. II-5169,
točka 532). Ta presoja je predmet omejenega sodnega nadzora.
Glede tega je treba ugotoviti, da družbi Siemens Österreich in KEG nista v pravno zadostni meri dokazali, da sta Komisiji
zagotovili dokaze o domnevni kršitvi, ki predstavljajo znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih je Komisija že imela,
v smislu točke 21 obvestila o ugodni obravnavi. Ti tožeči stranki morata namreč natančno pojasniti, katere informacije sta
zagotovili Komisiji in kako naj bi ji te informacije olajšale nalogo ugotavljanja zadevnega dejanskega stanja.
V obravnavani zadevi družbi Siemens Österreich in KEG v zvezi z obdobjem med oktobrom 2002 in marcem 2004 navajata, da je
skupina VA Tech izdelala sezname projektov GIS in sestankov, ki podrobno pojasnjujejo, na katerih sestankih so družba VAS
in njene hčerinske družbe sodelovale in o katerih projektih GIS je konkretno potekal pogovor. Da so te navedbe Komisiji pomagale
dokazati kršitev, ki jo je storilo podjetje VA Tech in druga podjetja, naj bi izhajalo iz tega, da naj bi Komisija povzela
celotne odlomke iz obrazložitve dejanskega stanja, ki jo je pripravila skupina VA Tech, na primer v točki 163 obrazložitve
izpodbijane odločbe.
Komisija, ki ne zanika tega, da je uporabila informacije, ki jih je zagotovila skupina VA Tech, pa je v točkah 539, 541 in
542 izpodbijane odločbe navedla, da je gledano v celoti za te elemente že vedela in da skupina VA Tech torej ni zagotovila
dokazov, ki bi pripomogli, da bi Komisija dodatno razjasnila zadevno dejansko stanje. Komisija je upoštevala tudi dejstvo,
da je skupina VA Tech zanikala nekatera dejstva, ki jih je Komisija štela za dokazana, in da je podala nasprotujoče si izjave,
kar ji ni olajšalo presoje.
Pri branju točke 163 izpodbijane odločbe – kar je edini odlomek izpodbijane odločbe, za katerega družbi Siemens Österreich
in KEG trdita, da se je Komisija v njem oprla na informacije, ki jih je zagotovila skupina VA Tech – se pokaže, da je trditev,
da je Komisija povzela „celotne odlomke iz obrazložitve dejanskega stanja“, ki jo je pripravila skupina VA Tech, pretirana.
Edina okoliščina, zaradi katere se je Komisija izrecno sklicevala na izjavo iz obvestila o sodelovanju, ki ga je predložila
skupina VA Tech, je to, da so med oktobrom 2002 in februarjem 2004 potekali pogovori o več sklopih projektov GIS v Evropi
in drugod. Tudi če bi bila trditev teh tožečih strank, da je Komisija od njih prvič izvedela, da se je od leta 2002 razlikovalo
med evropskimi sklopi, označenimi z „EP“, in drugimi sklopi, označenimi s „P“, utemeljena, dodane vrednosti te informacije
ni mogoče šteti za znatno v smislu točke 21 obvestila o ugodni obravnavi.
Družbi Siemens Österreich in KEG ne navajata, koliko naj bi elementi, ki jih Komisija izpodbija, pripomogli, da bi lahko ta
dokazala zadevno dejansko stanje, prav tako pa ne navajata drugih elementov, ki sta jih zagotovili Komisiji in bi lahko k
temu pripomogli.
Torej Komisiji ob upoštevanju diskrecijske pravice, ki ji jo priznava sodna praksa, navedena v točki 221 zgoraj, ni mogoče
očitati, da je družbama Siemens Österreich in KEG nezakonito zavrnila dodelitev zmanjšanja naložene globe.
Zato je treba ta očitek zavrniti.
B –
Drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na bistveno kršitev postopka ter, natančneje, na pravico tožečih strank, da zaslišijo obremenilne
priče iz člena 6(3)(d) EKČP, in na pravico do poštenega sojenja
Trditve strank
Tožeče stranke v bistvu navajajo, da je Komisija kršila njihovo pravico, da zaslišijo obremenilne priče, ki je kot procesno
jamstvo navedena v členu 6(3)(d) EKČP, in pravico do poštenega sojenja. Komisija naj bi se pri ugotovitvi, da je podjetje
VA Tech prek družbe VAS 1. aprila 2002 začelo znova sodelovati pri kršitvi, oprla na izjave gospoda M., glavne priče podjetja
ABB
,
ne da bi pred tem upoštevala njihovo pravico, da to obremenilno pričo zaslišijo ali da zahtevajo njeno zaslišanje. To procesno
jamstvo naj bi bilo še toliko pomembnejše, ker naj bi imela ta priča v tej zadevi subjektivni interes, da se tožeče stranke
strogo kaznujejo, saj je bilo konkurenčno podjetje, ki ga je ta priča zastopala, na podlagi obvestila o ugodni obravnavi oproščeno
plačila globe, in ker člen 19 Uredbe št. 1/2003 te priče nikakor ne zavezuje, da govori po resnici.
Tožeče stranke poudarjajo, da se ta načela uporabljajo v postopku pred Komisijo na področju omejevalnih sporazumov, čeprav
ne gre za kazenski postopek pred sodiščem, saj se globe iz člena 23 Uredbe št. 1/2003 zaradi pravne narave štejejo za kazni
v širokem pomenu. Vsekakor pa se v postopku pred Splošnim sodiščem ta nezakonitost ne more popraviti z zaslišanjem te priče.
Komisija nasprotuje trditvam tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
Na podlagi ustaljene sodne prakse so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti
(mnenje Sodišča 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I-1759, točka 33, in sodba Sodišča z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow,
C-299/95, Recueil, str. I-2629, točka 14). V ta namen se Sodišče in Splošno sodišče zgledujeta po skupnih ustavnih tradicijah
držav članic in po določbah mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale in h
katerim so pristopile. EKČP ima v zvezi s tem poseben pomen (sodba Sodišča z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84,
Recueil, str. 1651, točka 18, in zgoraj navedena sodba Kremzow, točka 14). Poleg tega člen 6(2) EU določa, da Unija spoštuje
temeljne pravice, kakršne zagotavlja EKČP in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav
članic.
Zato je treba preizkusiti, ali je Komisija glede na zgoraj navedeno kršila temeljno načelo pravnega reda Skupnosti, to je
spoštovanje pravice do obrambe (sodba Sodišča z dne 9. novembra 1983 v zadevi Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin proti
Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 7), ker tožečim strankam ni ponudila možnosti, da neposredno zaslišijo pričo gospoda M.
Glede tega je treba poudariti, da na podlagi ustaljene sodne prakse to načelo zahteva, da je podjetjem in združenjem podjetij,
na katere se nanaša preiskava Komisije na področju konkurence, v fazi upravnega postopka omogočeno, da primerno sporočijo
svoje stališče o resničnosti in ustreznosti dejstev, očitkov in okoliščin, ki jih zatrjuje Komisija (glej sodbo Splošnega
sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Avebe proti Komisiji, T‑314/01, ZOdl., str. II-3085, točka 49 in navedena sodna
praksa). Vendar to načelo ne zahteva, da je treba tem podjetjem dati možnost, da v upravnem postopku same zaslišijo priče,
ki jih zasliši Komisija (glej v tem smislu zgoraj v točki 52 navedeno sodbo Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka
200).
Zato je treba drugi tožbeni razlog, ki ga navajajo tožeče stranke, zavrniti.
II –
Predlogi za spremembo
Kot izhaja iz točk od 65 do 72 zgoraj, je treba člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu, v katerem je navedeno,
da so tožeče stranke pri kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP sodelovale v obdobju med 1. aprilom in 30. junijem
2002. Zato se trajanje kršitve, ki je bilo ugotovljeno v izpodbijani odločbi, pri vseh tožečih strankah skrajša za tri mesece.
Poleg tega je treba, kot je razvidno iz točk od 137 do 167 zgoraj, člen 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša
na izračun globe, ki jo je treba naložiti družbama SEHV in Magrini, in v delu, v katerem se nanaša na določitev zneskov, ki
jih morajo tožeče stranke plačati solidarno, razglasiti za ničen.
Glede tega je treba spomniti, da mora Splošno sodišče, če pri preizkusu tožbenih razlogov, s katerimi podjetje ugovarja zakonitosti
odločbe Komisije, ki temu podjetju nalaga globo za kršitev pravil Skupnosti o konkurenci, ugotovi nezakonitosti, preizkusiti,
ali mora v okviru svoje neomejene sodne pristojnosti spremeniti izpodbijano sodbo (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006
v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, T‑59/02, ZOdl., str. II-3627, točka 443).
Tožeče stranke so zahtevale, da Splošno sodišče zmanjša globo, ki jim je bila naložena, na znesek, ki ne presega 1.980.000
EUR za družbi Siemens Österreich in KEG, 1.100.000 EUR za družbi Reyrolle in Magrini ter 2.750.000 EUR za družbo SEHV.
A –
Globe, ki so bile naložene družbama SEHV in Magrini
Splošno sodišče meni, da je treba izpodbijano odločbo spremeniti v delu, v katerem se nanaša na izračun glob, ki so bile naložene
družbama SEHV in Magrini, in v katerem se nanaša na zneske, ki jih morata ti družbi s preostalimi družbami, s katerimi sta
med sodelovanjem pri omejevalnem sporazumu tvorili isto podjetje v smislu konkurenčnega prava Skupnosti, plačati solidarno.
Tako Komisija kot tožeče stranke so v svojih dokumentih in/ali na obravnavi potrdile, da v obravnavani zadevi obstaja več
možnosti za izračun glob. Glede tega je treba upoštevati različne okoliščine. Na prvem mestu, odgovornost družbe, ki izvira
iz njenega sodelovanja pri kršitvi, bi se morala načeloma odraziti v enotni kazni, ki bi bila izračunana glede na vsa obdobja,
v katerih je ta družba sodelovala pri kršitvi. Na drugem mestu, globe različnih podjetij, ki so med trajanjem kršitve tvorile
isto podjetje, bi morale biti izračunane ob upoštevanju gospodarske moči tega podjetja v zadnjem polnem letu njegovega sodelovanja
pri kršitvi, da bi se zagotovil zadosti odvračalen učinek globe. Na tretjem mestu, če so tako kot v obravnavanem primeru nekatere
družbe zaporedoma sodelovale v dveh različnih podjetjih, ki jima je bil poleg tega za njune globe določen različen izhodiščni
znesek, je treba tem družbam vseeno naložiti eno globo, ki je sestavljena iz dveh različnih zneskov, za vsako od obdobij,
v katerih so sodelovale pri teh dveh podjetjih, da bi lahko primerno določili zneske, ki jih morajo družbe, ki jim je bila
pripisana kršitev, plačati solidarno.
Zato je treba družbama SEHV in Magrini določiti globo, ki je sestavljena iz dveh različnih zneskov, za vsako od obdobij kršitve,
v katerih sta ju nadzorovali družba Schneider Electric oziroma družba VA Technologie.
Za obdobje med 1. julijem 2002 in 11. majem 2004, v katerem je družbi SEHV in Magrini nadzorovala družba VA Technologie, je
Komisija v izpodbijani odločbi določila izhodiščni znesek globe 9.000.000 EUR za podjetje VA Tech. Kot je razvidno iz točk
od 122 do 136 in 203 zgoraj, argumenti tožečih strank tega zneska ne morejo izpodbiti.
Iz točke 492 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je zaradi trajanja kršitve Komisija v skladu s smernicami povečala
izhodiščni znesek globe za 10 % na dopolnjeno leto kršitve in za 5 % na vsako dodatno obdobje, ki je enako ali daljše od šestih
mesecev, vendar krajše od enega leta. Izhodiščni znesek globe 9.000.000 EUR za podjetje VA Tech je torej treba povečati za
15 % zaradi trajanja enega leta in desetih mesecev, za obdobje med 1. julijem 2002 in 11. majem 2004, zaradi česar je osnovni
znesek globe za podjetje VA Tech 10.350.000 EUR (9.000.000 + 1.350.000), kar je zaradi neobstoja obteževalnih ali olajševalnih
okoliščin tudi znesek globe.
To globo morajo družbe Reyrolle, Siemens Österreich, KEG, SEHV in Magrini, ki so v tem obdobju tvorile eno podjetje v smislu
konkurenčnega prava Skupnosti, plačati solidarno. V skladu z ugotovitvami iz točk od 158 do 159 zgoraj nosi vsak od solidarnih
dolžnikov v njihovih medsebojnih razmerjih petino zneska 10.350.000 EUR.
Za obdobje med 15. aprilom 1988 in 13. decembrom 2000, v katerem sta bili družbi SEHV in Magrini del skupine Schneider, je
Komisija v izpodbijani odločbi za podjetje Schneider določila izhodiščni znesek globe 3.600.000 EUR. Kot je bilo ugotovljeno
v točkah od 176 do 179 zgoraj, argumenti družb SEHV in Magrini tega zneska ne morejo izpodbiti. V skladu s smernicami je treba
ta izhodiščni znesek globe povečati za 125 %, ker je to obdobje trajalo dvanajst let in sedem mesecev, zaradi česar je osnovni
znesek globe za podjetje Schneider 8.100.000 EUR (3.600.000 + 4.500.000), kar je zaradi neobstoja obteževalnih ali olajševalnih
okoliščin tudi znesek globe.
To globo morajo družbe Schneider Electric, SEHV in Magrini, ki so v tem obdobju tvorile eno podjetje v smislu konkurenčnega
prava Skupnosti, plačati solidarno. V skladu z načelom iz točke 158 zgoraj, vsak od solidarnih dolžnikov v njihovih medsebojnih
razmerjih nosi tretjino zneska 8.100.000 EUR.
Glede tega je, na prvem mestu, treba pojasniti, da celotni znesek globe, ki jo je treba naložiti družbi Schneider Electric,
glede na znesek, ki je bil določen v izpodbijani odločbi, ostane nespremenjen. V preostalem je delitev zneskov, ki jih je
treba v okviru te globe plačati solidarno, v primerjavi z delitvijo iz izpodbijane odločbe ugodna za družbo Schneider Electric.
V teh okoliščinah dejstvo, da družba Schneider Electric ni imela možnosti, da se izreče, ni ovira za tako spremembo izpodbijane
odločbe, kakršna je navedena v prejšnji točki.
Na drugem mestu Splošno sodišče meni, da ni primerno slediti razlogom, s katerimi je Komisija v izpodbijani odločbe utemeljila
svojo izbiro, da družbi SEHV in Magrini nosita le del globe podjetja Schneider, ki izhaja iz povečanja zaradi trajanja kršitve.
Če bi se družbi Schneider Electric naložilo plačilo zneska, za katerega družbi SEHV in Magrini ne bi bili odgovorni, bi to
pomenilo, da je Komisija na to družbo naslovila dodaten očitek, bodisi ker je njena kršitev presegla sodelovanje njenih (nekdanjih)
hčerinskih družb SEHV in Magrini bodisi ker je kršitev trajala dalj časa.
Izpodbijana odločba pa takega dodatnega očitka ne vsebuje. Komisija je v točki 29 duplike v zadevi T‑124/07 potrdila, da je
„družbi Schneider [Electric] za njeno individualno ravnanje načeloma legitimno naložiti individualno kazen“. Vendar pa v izpodbijani
odločbi ali v dokumentih, ki jih je predložila Splošnemu sodišču, ni navedla, kaj naj bi pomenilo to individualno ravnanje
družbe Schneider Electric in koliko naj bi se to ravnanje razlikovalo od ravnanja, zaradi katerega je bila tej družbi pripisana
odgovornost za sodelovanje njenih (nekdanjih) hčerinskih družb pri omejevalnem sporazumu. Poleg tega je v odgovoru na pisna
vprašanja Splošnega sodišča Komisija sama navedla, da te omembe „individualnega ravnanja“ ni treba razumeti, kot da družbi
Schneider Electric poleg dejstev, ki so očitana družbama SEHV in Magrini, očita tudi druga ravnanja. Nazadnje je Komisija
v točki 423 obrazložitve izpodbijane odločbe brez kakršnih koli pridržkov navedla, da namerava družbam Schneider Electric,
SEHV in Magrini pripisati solidarno odgovornost za obdobje od 15. aprila 1988 do 13. decembra 2000.
Iz tega izhaja, da je treba družbo Schneider Electric kot matično družbo ter družbi SEHV in Magrini kot hčerinski družbi,
ki so skupaj tvorile podjetje Schneider, načeloma šteti za odgovorne za isti znesek, razen če bi pri eni od družb obstajale
obteževalne ali olajševalne okoliščine, ki jih pri drugih družbah ne bi bilo. Ni sporno, da v obravnavanem primeru takih okoliščin
ni niti pri družbi Schneider Electric niti pri družbah SEHV in Magrini.
Komisija je v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča prav tako navedla, da je omejila solidarno odgovornost družbe
Schneider Electric in njenih nekdanjih hčerinskih družb na del globe, ki ustreza povečanju zaradi trajanja kršitve, da bi
se izognila temu, da bi morali družbi SEHV in Magrini zato, ker je bil njun promet upoštevan pri izračunu izhodiščnega zneska
globe tako pri podjetju VA Tech kot pri podjetju Schneider, dvakrat plačati izhodiščni znesek. Globa, ki je bila naložena
družbama SEHV in Magrini, to je 22.050.000 EUR, naj bi namreč že vsebovala izhodiščni znesek 9.000.000 EUR, določen med drugim
ob upoštevanju njunega prometa. Torej naj bi bilo nepravično, če bi jima poleg tega naložili še plačilo izhodiščnega zneska
globe za podjetje Schneider, to je 3.600.000 EUR, izračunanega na podlagi istega prometa.
Splošno sodišče meni, da ni treba preizkusiti ustreznosti obrazložitve, ki jo je predlagala Komisija, saj je bil člen 2 izpodbijane
odločbe glede izračuna globe, ki jo je treba naložiti družbama SEHV in Magrini, razglašen za ničen. Ta obrazložitev se namreč
nanaša na globe, ki so bile naložene z izpodbijano odločbo in za katere je značilen pristop, da je treba globo za družbo SEHV
in za družbo Magrini izračunati na podlagi enega izhodiščnega zneska za celotno trajanje njunega sodelovanja pri omejevalnem
sporazumu, ne glede na to, da sta bili ti družbi zaporedoma del različnih podjetij. Globa za družbi SEHV in Magrini, kot jo
je spremenilo Splošno sodišče, pa izhaja iz ločenega izračuna za vsako od obdobij, v katerih sta spadali v podjetje Schneider
in v podjetje VA Tech. V teh okoliščinah izhodiščni zneski glob niso naloženi dvakrat za isto obdobje.
Poleg tega je izhodiščni znesek globe le eden od podatkov za izračun v algoritmu, ki se uporablja za določitev osnovnega zneska
te globe, ki ga je treba uporabiti za neko podjetje, vendar ga od globe ni mogoče ločiti. Nasprotno, osnovni znesek je treba
glede na kolektivno odgovornost, ki jo nosijo različne družbe zadevnega podjetja, šteti za nedeljiv znesek, tako da izhodiščnega
zneska te globe v zvezi s solidarno odgovornostjo ni mogoče obravnavati drugače kot znesek povečanja zaradi trajanja kršitve
– v nasprotju z množitelji, s katerimi se upoštevajo obteževalne ali olajševalne okoliščine in ki vplivajo le na globe podjetij,
pri katerih so te okoliščine podane ali jim jih je mogoče očitati (glej točko 252 zgoraj).
Zato morajo družbe SEHV, Magrini in Schneider Electric solidarno plačati globo 8.100.000 EUR, ki jim je naložena zaradi sodelovanja
pri omejevalnem sporazumu v obdobju pred 13. marcem 2001, v katerem so bile del istega podjetja.
Družbama SEHV in Magrini se torej naloži globa v skupnem znesku 18.450.000 EUR.
B –
Globe, ki so bile naložene družbam Reyrolle, Siemens Österreich in KEG
Splošno sodišče meni, da je treba izpodbijano odločbo spremeniti v delu, v katerem se nanaša na izračun glob, ki so bile naložene
družbam Siemens Österreich, KEG in Reyrolle, in v katerem se nanaša na zneske, ki jih morajo te družbe s preostalimi družbami,
s katerimi so med sodelovanjem pri omejevalnem sporazumu tvorile isto podjetje v smislu konkurenčnega prava Skupnosti, plačati
solidarno.
Kot izhaja iz točk 506 in 507 obrazložitve izpodbijane odločbe, je Komisija na eni strani družbi Reyrolle pripisala odgovornost
za kršitev, ki je trajala 14 let in devet mesecev, na drugi strani pa družbama Siemens Österreich in KEG pripisala odgovornost
za kršitev, ki je trajala štiri leta in štiri mesece.
Ker je treba, kot je razvidno iz točke 72 zgoraj, člen 1 izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu, v katerem je Komisija
ugotovila kršitev tožečih strank za obdobje med 1. aprilom in 30. junijem 2002, je treba trajanje očitane jim kršitve zmanjšati
za tri mesece, kar pomeni 14 let in šest mesecev za družbo Reyrolle in štiri leta in mesec dni za družbi Siemens Österreich
in KEG.
Smernice določajo povečanje za 10 % na dopolnjeno leto kršitve in za 5 % na vsako dodatno obdobje, ki je enako ali daljše
od šestih mesecev, vendar krajše od enega leta. Zato zmanjšanje trajanja kršitve za tri mesece za družbe Reyrolle, Siemens
Österreich in KEG ne povzroči zmanjšanja povečanja na podlagi trajanja, ki se uporabi zanje. Povečanje torej ostane 145-odstotno
za družbo Reyrolle in 40-odstotno za družbi Siemens Österreich in KEG. Iz tega izhaja, da osnovni zneski njihovih glob – ki
ob neobstoju obteževalnih ali olajševalnih okoliščin ustrezajo njihovim globam – ostanejo nespremenjeni, to je 22.050.000
EUR in 12.600.000 EUR.
V skladu z ugotovitvami Komisije iz točke 468 obrazložitve izpodbijane odločbe in ob upoštevanju zmanjšanja trajanja kršitve
za tri mesece za vse tožeče stranke in izračuna globe za družbi SEHV in Magrini iz točke 244 zgoraj, je treba od globe 22.050.000
EUR, ki je bila naložena družbi Reyrolle, prvi znesek 10.350.000 EUR plačati solidarno z družbami Siemens Österreich, KEG,
SEHV in Magrini. Kot je bilo navedeno v točki 245 zgoraj, nosi vsak od solidarnih dolžnikov v njihovih medsebojnih razmerjih
petino zneska 10.350.000 EUR.
Poleg tega morata od globe 22.050.000 EUR, ki je bila naložena družbi Reyrolle, drugi znesek 2.250.000 EUR solidarno plačati
družbi Siemens Österreich in KEG. V skladu z obrazložitvijo iz točk 158 in 159 zgoraj nosi vsak od solidarnih dolžnikov v
njihovih medsebojnih razmerjih tretjino tega zneska.
Nazadnje, od globe 22.050.000 EUR, ki je bila naložena družbi Reyrolle, je ta družba sama odgovorna za plačilo zneska 9.450.000
EUR.
V preostalem delu je treba predloge za spremembo izpodbijane odločbe zavrniti.

Stroški
Če vsaka stranka uspe samo deloma, lahko Splošno sodišče v skladu s členom 87(3) Poslovnika odloči, da se stroški delijo ali
da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Ker je bilo v zadevi T-122/07 tožbi deloma ugodeno, bodo okoliščine v tej zadevi pravično presojene tako, da Komisija nosi
desetino stroškov družb Siemens Österreich in KEG in desetino svojih stroškov. Družbi Siemens Österreich in KEG nosita devet
desetin svojih stroškov in devet desetin stroškov Komisije.
Ker je bilo v zadevi T-123/07 tožbi deloma ugodeno, bodo okoliščine v tej zadevi pravično presojene tako, da Komisija nosi
desetino stroškov družbe Reyrolle in desetino svojih stroškov. Družba Reyrolle nosi devet desetin svojih stroškov in devet
desetin stroškov Komisije.
Ker je bilo v zadevi T-124/07 tožbi deloma ugodeno, bodo okoliščine v tej zadevi pravično presojene tako, da Komisija nosi
petino stroškov družb SEHV in Magrini in petino svojih stroškov. Družbi SEHV in Magrini nosita štiri petine svojih stroškov
in štiri petine stroškov Komisije.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:
1.
Člen 1(m), (p), (q), (r) in (t) Odločbe Komisije C(2006) 6762 konč. z dne 24. januarja 2007 o postopku uporabe člena 81 ES
in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) se razglasi za ničen v delu, v katerem
je Komisija ugotovila kršitev družb Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission
& Distribution Ltd, Siemens Transmission & Distribution SA in Nuova Magrini Galileo SpA v obdobju med 1. aprilom in 30. junijem
2002.
2.
Člen 2(j), (k) in (l) Odločbe C(2006) 6762 konč. se razglasi za ničen.
3.
Za kršitve, navedene v členu 1(m), (p), (q), (r) in (t) Odločbe C(2006) 6762 konč., se naložijo te globe:
–
družbi Siemens Transmission & Distribution SA in Nuova Magrini Galileo solidarno z družbo Schneider Electric SA: 8.100.000
EUR;
–
družbi Siemens Transmission & Distribution Ltd solidarno z družbami Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution SA in Nuova Magrini Galileo: 10.350.000 EUR;
–
družbi Siemens Transmission & Distribution Ltd solidarno z družbama Siemens AG Österreich in VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG: 2.250.000 EUR;
–
družbi Siemens Transmission & Distribution Ltd: 9.450.000 EUR.
4.
V preostalem se tožbe zavrnejo.
5.
V zadevi T-122/07 Evropska komisija nosi desetino stroškov družb Siemens AG Österreich in VA Tech Transmission & Distribution
GmbH & Co. KEG in desetino svojih stroškov. Družbi Siemens AG Österreich in VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co.
KEG nosita devet desetin svojih stroškov in devet desetin stroškov Komisije.
6.
V zadevi T-123/07 Evropska komisija nosi desetino stroškov družbe Siemens Transmission & Distribution Ltd in desetino svojih
stroškov. Družba Siemens Transmission & Distribution Ltd nosi devet desetin svojih stroškov in devet desetin stroškov Komisije.
7.
V zadevi T-124/07 Evropska komisija nosi petino stroškov družb Siemens Transmission & Distribution SA in Nuova Magrini Galileo
in petino svojih stroškov. Družbi Siemens Transmission & Distribution SA in Nuova Magrini Galileo nosita štiri petine svojih
stroškov in štiri petine stroškov Komisije.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 3. marca 2011.
Podpisi
Stvarno kazalo
Dejansko stanjeII – 2
I –  Tožeče stranke in skupina VA TechII – 2
II –  GIS in predhodni postopekII – 3
III –  Izpodbijana odločbaII – 4
Postopek in predlogi strankII – 6
PravoII – 7
I –  Predlogi za razglasitev ničnostiII – 7
A –  Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 81 ES, člena 53(1) Sporazuma EGP in nekaterih določb Uredbe št. 1/2003II – 7
1.  Del tožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj dokazov za zatrjevano kršitevII – 7
a)  Trditve strankII – 7
b)  Presoja Splošnega sodiščaII – 8
2.  Del tožbenega razloga, ki se nanaša na napake pri presoji trajanja zatrjevane kršitveII – 9
a)  Dan, ko so tožeče stranke nehale sodelovati pri kršitviII – 10
Trditve strankII – 10
Presoja Splošnega sodiščaII – 10
b)  Dan, ko je podjetje VA Tech začelo znova sodelovati pri kršitviII – 13
Trditve strankII – 13
Presoja Splošnega sodiščaII – 13
c)  Prenehanje kršitveII – 15
Trditve strankII – 15
Presoja Splošnega sodiščaII – 15
3.  Del tožbenega razloga, ki se nanaša na zastaranje zatrjevane kršitve za obdobje pred 16. julijem 1998II – 17
a)  Trditve strankII – 17
b)  Presoja Splošnega SodiščaII – 17
4.  Del tožbenega razloga, ki se nanaša na prevelik znesek naložene globeII – 20
a)  Prvi štirje očitki, ki se v bistvu nanašajo na to, da je Komisija pojem podjetja v smislu konkurenčnega prava Skupnosti
uporabila napačnoII – 20
Trditve strankII – 20
Presoja Splošnega sodiščaII – 24
–  Načelo individualizacije kazenskih sankcijII – 24
–  Različne družbe, ki jim je mogoče pripisati ravnanje podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, in uporaba pravil
za solidarno odgovornost za plačilo globII – 27
–  Neupoštevanje posebnih okoliščin v zvezi z družbami Reyrolle, SEHV in Magrini pri uporabi izhodiščnega zneska podjetja
VA Tech za te družbeII – 34
–  Povečanje zaradi trajanja kršitveII – 36
–  Zgornja meja 10 % prometaII – 37
b)  Peti očitek, ki se nanaša na to, da naj bi Komisija družbo Reyrolle napačno štela za odgovorno poleg njene matične družbeII – 39
Trditve strankII – 39
Presoja Splošnega sodiščaII – 39
c)  Šesti očitek, ki se nanaša na kršitev načela ne bis in idemII – 40
Trditve strankII – 40
Presoja Splošnega sodiščaII – 40
d)  Sedmi očitek, ki se nanaša na nezmanjšanje globeII – 41
Trditve strankII – 41
Presoja Splošnega sodiščaII – 41
–  Olajševalne okoliščineII – 41
–  Uporaba obvestila o ugodni obravnaviII – 43
B –  Drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na bistveno kršitev postopka ter, natančneje, na pravico tožečih strank, da zaslišijo
obremenilne priče iz člena 6(3)(d) EKČP, in na pravico do poštenega sojenjaII – 45
Trditve strankII – 45
Presoja Splošnega sodiščaII – 45
II –  Predlogi za sprememboII – 46
A –  Globe, ki so bile naložene družbama SEHV in MagriniII – 47
B –  Globe, ki so bile naložene družbam Reyrolle, Siemens Österreich in KEGII – 50
StroškiII – 51
*
Jezik postopka: nemščina.