CELEX: 62006TJ0190
Hospodárska súťaž
Kartely
Peroxid vodíka a perboritan sodný
Rozhodnutie, v ktorom sa konštatuje porušenie článku 81 ES
Pripísateľnosť protiprávneho správania
Právo na obhajobu
Prezumpcia neviny
Povinnosť odôvodnenia
Rovnosť zaobchádzania
Zásada individuálnosti trestov a sankcií
Zásada zákonnosti deliktov a trestov
Zásada riadnej správy vecí verejných
Právna istota
Zneužitie právomoci
Pokuty

Skutkové okolnosti
Žalobkyne – Total SA a Elf Aquitaine SA – sú spoločnosti založené podľa francúzskeho práva, ktoré zastrešujú skupinu, do ktorej
patrila Arkema France SA (predtým Atofina SA, ďalej len „Arkema“), ktorá v čase skutkových okolností predávala okrem iného
peroxid vodíka (ďalej len „PV“) a perboritan sodný (ďalej len „PS“).
V období od začiatku porušenia do apríla 2000 bola Elf Aquitaine najväčším akcionárom spoločnosti Arkema s podielom vo výške
97,5 %. Od apríla 2000 vlastnila podiel v spoločnosti Arkema vo výške 96,48 % spoločnosť Elf Aquitaine, v ktorej vlastnila
spoločnosť Total podiel vo výške 99,43 %.
V novembri 2002 Degussa AG informovala Komisiu Európskych spoločenstiev o existencii kartelu na trhoch s PV a s PS a požiadala
o uplatnenie oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim.
vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).
Degussa poskytla Komisii hmotné dôkazy, ktoré jej umožnili vykonať v dňoch 25. a 26. marca 2003 šetrenia v priestoroch troch
podnikov, vrátane priestorov spoločnosti Arkema.
Po týchto šetreniach viaceré podniky, vrátane spoločností EKA Chemicals AB, Arkema a Solvay SA, požiadali o uplatnenie oznámenia
o spolupráci a poskytli Komisii dôkazy týkajúce sa predmetného kartelu.
Komisia 26. januára 2005 zaslala žalobkyniam a ostatným dotknutým podnikom oznámenie o výhradách.
Po vypočutí dotknutých podnikov, ktoré sa konalo 28. a 29. júna 2005, Komisia prijala rozhodnutie K(2006) 1766 v konečnom
znení z 3. mája 2006 týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti spoločnostiam Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison SpA, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, L’Air liquide SA,
Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay SA, Solvay Solexis SpA, žalobkyniam a spoločnosti Arkema (vec COMP/F/38.620 – Peroxid
vodíka a perboritan) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého zhrnutie je uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
z 13. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 353, s. 54). Napadnuté rozhodnutie bolo oznámené žalobkyniam listom z 8. mája 2006.

Napadnuté rozhodnutie
Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že podniky, ktorým je rozhodnutie určené, sa podieľali na jedinom a nepretržitom
porušovaní článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) v súvislosti s PV a jeho nadväzujúcim
prípravkom PS (odôvodnenie č. 2 napadnutého rozhodnutia).
Zistené porušenie spočívalo najmä v tom, že súťažitelia si medzi sebou vymieňali dôležité obchodné a dôverné informácie o trhoch
a podnikoch, obmedzovali a kontrolovali výrobu a jej možné i skutočné kapacity, rozdeľovali si podiely na trhu a zákazníkov
a stanovovali a monitorovali dodržiavanie cenových cieľov.
Žalobkyne a Arkema boli určené za „spoločne a nerozdielne“ zodpovedné za porušenie (odôvodnenie č. 441 napadnutého rozhodnutia).
Na účely stanovenia výšky pokút Komisia použila metódu uvedenú v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa
článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [UO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia“).
Komisia určila základné sumy pokút v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 452 napadnutého rozhodnutia),
ktoré bolo posúdené ako veľmi závažné (odôvodnenie č. 457 napadnutého rozhodnutia).
Na základe rozdielneho zaobchádzania boli žalobkyne a Arkema zaradené do tretej kategórie zodpovedajúcej východiskovej sume
20 miliónov eur (odôvodnenia č. 460 až 462 napadnutého rozhodnutia).
S cieľom zabezpečiť dostatočný odstrašujúci účinok bol na túto východiskovú sumu vzhľadom na veľký obrat žalobkýň uplatnený
násobný koeficient 3 (odôvodnenie č. 463 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na to, že Arkema a Elf Aquitaine sa podľa Komisie podieľali na porušení od 12. mája 1995 do 31. decembra 2000, čiže
počas obdobia piatich rokov a siedmich mesiacov, ich pokuta bola zvýšená o 55 % z dôvodu dĺžky trvania (odôvodnenie č. 467
napadnutého rozhodnutia). Toto zvýšenie nebolo uplatnené v prípade pokuty spoločnosti Total, ktorej zodpovednosť za predmetné
porušenie bola konštatovaná za obdobie od 30. apríla do 31. decembra 2000 (odôvodnenie č. 468 napadnutého rozhodnutia).
Komisia zohľadnila v prípade spoločnosti Arkema priťažujúcu okolnosť vzhľadom na opakované porušenie vo vzťahu k porušeniam
konštatovaným v rozhodnutí Komisie 85/74/EHS z 23. novembra 1984 o konaní podľa článku 85 Zmluvy o EHS (vec IV/30.907 – Výrobky
na báze peroxidu) [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 35, 1985, s. 1) a v rozhodnutí Komisie 94/599/ES z 27. júla 1994 o konaní podľa článku 85 Zmluvy o ES (vec IV/31.865
– PVC) [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 239, s. 14). Komisia v dôsledku toho zvýšila základnú sumu pokuty spoločnosti Arkema o 50 % základnej sumy,
ktorá by bola použitá v jej prípade, ak by napadnuté rozhodnutie nebolo určené žalobkyniam ako zastrešujúcim spoločnostiam
skupiny (odôvodnenia č. 469 až 471 a poznámka pod čiarou č. 409 napadnutého rozhodnutia).
Komisia konštatovala, že Arkema je druhým podnikom, ktorý splnil podmienku stanovenú v bode 21 oznámenia o spolupráci, a z tohto
dôvodu jej priznala zníženie pokuty o 30 %, pričom toto zníženie bolo uplatnené na celkovú sumu pokuty uloženej spoločnosti
Arkema a žalobkyniam (odôvodnenia č. 509 až 514 a 529 napadnutého rozhodnutia).
Článok 1 písm. o) až q) napadnutého rozhodnutia stanovuje, že tri uvedené spoločnosti porušili článok 81 ods. 1 ES a článok
53 Dohody o EHP tým, že sa podieľali na predmetnom porušení, pokiaľ ide o spoločnosť Total, od 30. apríla do 31. decembra
2000, a pokiaľ ide o spoločnosti Arkema a Elf Aquitaine, od 12. mája 1995 do 31. decembra 2000.
Článkom 2 písm. i) napadnutého rozhodnutia bola spoločnosti Arkema uložená pokuta vo výške 78,663 milióna eur, pričom Total
a Elf Aquitaine „spoločne a nerozdielne“ zodpovedajú za zaplatenie tejto pokuty do výšky 42 miliónov eur a 65,1 milióna eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. júla 2006 žalobkyne podali žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Keďže zloženie komôr Súdu prvého stupňa sa zmenilo, sudca spravodajca bol pridelený do šiestej komory a po vypočutí účastníkov
konania bola prejednávaná vec pridelená šiestej rozšírenej komore.
Vzhľadom na prekážku na strane dvoch sudcov predseda Súdu prvého stupňa na základe článku 32 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu
prvého stupňa určil iných dvoch sudcov na doplnenie komory.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktoré Všeobecný súd nariadil 28. apríla 2010, Komisia listom zo 4. mája
2010 predložila niektoré listiny zo správneho spisu, ktoré žalobkyne uviedli v žalobe.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov konania a ich
odpovede na otázky Všeobecného súdu boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 3. septembra 2010.
Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:
–        zrušil článok 1 písm. o) a p), článok 2 písm. i) a články 3 a 4 napadnutého rozhodnutia,
–        subsidiárne zmenil článok 2 písm. i) napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej im Komisia spoločne a nerozdielne so spoločnosťou
Arkema uložila pokutu, a znížil túto pokutu,
–        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.

Právny stav
Na podporu svojho návrhu na čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia žalobkyne uvádzajú desať žalobných dôvodov. Prvý žalobný
dôvod je založený na porušení práva na obhajobu, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia, tretí na porušení jednotnej povahy
pojmu podnik, štvrtý na porušení pravidiel pripísateľnosti porušení, ktorých sa dopustili dcérske spoločnosti, ich materským
spoločnostiam, piaty na nesprávnom posúdení týkajúcom sa spoločnosti Total, šiesty na porušení viacerých základných zásad,
ktoré uznávajú všetky členské štáty a ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie, siedmy na porušení zásady riadnej
správy vecí verejných, ôsmy na porušení zásady právnej istoty, deviaty na porušení niektorých základných zásad upravujúcich
stanovovanie pokút a desiaty na zneužití právomoci.
Žalobkyne sa subsidiárne jedenástym žalobným dôvodom domáhajú zníženia pokuty uloženej na základe článku 2 písm. i) napadnutého
rozhodnutia.
Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najprv argumentáciu uvedenú v rámci štvrtého žalobného dôvodu.

O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení pravidiel upravujúcich pripísateľnosť porušení, ktorých sa dopustili dcérske
spoločnosti, ich materským spoločnostiam
Štvrtý žalobný dôvod sa skladá z troch častí. Najprv je potrebné preskúmať druhú časť tohto žalobného dôvodu.
O druhej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení pri výklade judikatúry týkajúcej sa pripísateľnosti a v súvislosti
s dodržiavaním vlastnej rozhodovacej praxe Komisiou
–       Úvodné poznámky
Je potrebné pripomenúť, že právo Únie v oblasti hospodárskej súťaže sa týka činností podnikov a že pojem podnik zahŕňa každý
subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť, bez ohľadu na jeho právne postavenie a spôsob financovania (pozri rozsudok Súdneho
dvora z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, C‑97/08 P, Zb. s. I‑8237, bod 54 a tam citovanú judikatúru).
Súdny dvor tiež spresnil, že pod pojmom podnik v tomto kontexte treba rozumieť hospodársku jednotku, aj keď je táto hospodárska
jednotka z právneho hľadiska zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia,
už citovaný v bode 31 vyššie, bod 55 a tam citovanú judikatúru).
Ak takýto hospodársky subjekt poruší pravidlá hospodárskej súťaže, podľa zásady osobnej zodpovednosti za toto porušenie zodpovedá
(pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, bod 56 a tam citovanú judikatúru).
Porušenie práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže treba jednoznačne pripísať právnickej osobe, ktorej možno uložiť pokuty,
a oznámenie o výhradách musí byť určené tejto osobe. Takisto je potrebné, aby v oznámení o výhradách bolo uvedené, v akom
postavení sa právnickej osobe vytýkajú namietané skutočnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31
vyššie, bod 57 a tam citovanú judikatúru).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že správanie dcérskej spoločnosti možno pripísať materskej spoločnosti najmä vtedy, keď dcérska
spoločnosť napriek tomu, že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje svoje správanie na trhu nezávisle, ale v podstatnej časti
plní pokyny, ktoré jej dáva materská spoločnosť, berúc do úvahy najmä hospodárske, organizačné a právne väzby medzi týmito
dvoma právnymi subjektmi (pozri rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, bod 58 a tam citovanú judikatúru).
Je to tak preto, lebo v takej situácii sú materská a dcérska spoločnosť súčasťou tej istej hospodárskej jednotky, a preto
tvoria jeden podnik v uvedenom zmysle. Skutočnosť, že materská spoločnosť a jej dcérska spoločnosť tvoria jeden podnik v zmysle
článku 81 ES, Komisii umožňuje adresovať rozhodnutie o uložení pokuty materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné preukázať
jej osobnú účasť na porušení (rozsudok Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, bod 59).
Súdny dvor tiež rozhodol, že v osobitnom prípade, keď materská spoločnosť vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej
spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže, jednak táto materská spoločnosť môže
uplatňovať rozhodujúci vplyv na správanie tejto dcérskej spoločnosti a jednak existuje vyvrátiteľná domnienka, že uvedená
materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (pozri rozsudok Akzo Nobel
a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, bod 60 a tam citovanú judikatúru).
Súdny dvor teda uviedol, že za týchto okolností stačí na to, aby sa bolo možné domnievať, že materská spoločnosť vykonáva
rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku dcérskej spoločnosti, ak Komisia preukáže, že materská spoločnosť vlastní celé základné
imanie tejto dcérskej spoločnosti. Následne môže Komisia považovať materskú spoločnosť za solidárne zodpovednú za zaplatenie
pokuty, ktorá bola uložená dcérskej spoločnosti, ibaže by táto materská spoločnosť, ktorej prináleží vyvrátenie tejto domnienky,
predložila dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa nezávisle (pozri rozsudok Akzo
Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, bod 61 a tam citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci Komisia v odôvodneniach č. 370 až 379 napadnutého rozhodnutia s poukazom na judikatúru Súdneho dvora
a Súdu prvého stupňa zhrnula zásady, ktoré mala v úmysle uplatniť na určenie subjektov, ktorým má byť napadnuté rozhodnutie
určené.
Komisia pripomenula, že materská spoločnosť môže byť považovaná za zodpovednú za protiprávne správanie dcérskej spoločnosti
v rozsahu, v akom dcérska spoločnosť neurčuje svoje správanie na trhu samostatne, ale v podstate uplatňuje pokyny, ktoré jej
dáva materská spoločnosť. Komisia v podstate uviedla, že je oprávnená predpokladať, že stopercentná dcérska spoločnosť v zásade
uplatňuje pokyny ktoré jej dáva jej materská spoločnosť, pričom materská spoločnosť môže túto domnienku vyvrátiť dôkazom o opaku
(odôvodnenie č. 374 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o zodpovednosť spoločnosti Elf Aquitaine, Komisia poukázala na to, že táto spoločnosť vlastnila 98 % základného
imania spoločnosti Arkerma a vždy vymenovávala členov správnej rady tejto spoločnosti. Komisia teda predpokladala, že Elf
Aquitaine uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti (odôvodnenie č. 427 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o spoločnosť Total, Komisia uviedla, že táto spoločnosť získala v apríli 2000 kontrolu nad 99,43 % základného imania
spoločnosti Elf Aquitaine, že priamo alebo nepriamo kontrolovala základné imanie spoločností skupiny, ktoré boli priamo zapojené
do protiprávneho konania a že vzhľadom na tieto skutočnosti predpokladala, že Total uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie
svojich dcérskych spoločností Elf Aquitaine a Arkema (odôvodnenia č. 428 a 429 napadnutého rozhodnutia).
V odôvodneniach č. 430 až 432 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla tvrdenia, ktoré uviedli žalobkyne proti pripísaniu predmetného
porušenia, a preskúmala ich v odôvodneniach č. 433 až 440 uvedeného rozhodnutia.
V odôvodnení č. 441 napadnutého rozhodnutia Komisia potvrdila svoj záver, že Arkema a žalobkyne predstavovali jeden podnik,
a konštatovala, že sú zodpovedné za predmetné porušenie, pričom Total zodpovedala za porušenie len odo dňa, keď získala kontrolu
nad základným imaním spoločnosti Elf Aquitaine, čiže za obdobie od 30. apríla do 31. decembra 2000.
Žalobkyne napádajú toto posúdenie a uvádzajú v podstate dve výhrady týkajúce sa jednak platnosti predmetnej domnienky a jednak
odmietnutia dôkazov, ktoré predložili na preukázanie samostatnosti spoločnosti Arkema.
–       O platnosti predmetnej domnienky
Žalobkyne v prvom rade tvrdia, že Komisia im bez toho, aby porušila judikatúru a svoju vlastnú rozhodovaciu prax v tejto oblasti,
nemohla pripísať správanie spoločnosti Arkema len na základe domnienky súvisiacej so skutočnosťou, že vykonávajú kontrolu
takmer nad celým základným imaním tejto dcérskej spoločnosti.
Je potrebné konštatovať, že metóda, ktorú Komisia použila na pripísanie sporného porušenia žalobkyniam, je v rozsahu, v akom
je založená na predmetnej domnienke, v súlade s judikatúrou citovanou v bodoch 31 až 38 vyššie.
Po prvé na rozdiel od toho, čo žalobkyne zrejme naznačujú, toto pripísanie nebolo založené len na vlastníckej štruktúre, ale
aj na konštatovaní, že domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu na ich dcérske spoločnosti nebola vyvrátená (pozri najmä
odôvodnenia č. 437 a 441 napadnutého rozhodnutia).
Po druhé z tejto judikatúry (pozri najmä body 37 a 38 vyššie) vyplýva, že vlastnícka štruktúra dcérskej spoločnosti predstavuje
dostatočné kritérium na uplatnenie uvedenej domnienky bez toho, aby bola Komisia povinná uviesť doplňujúce dôkazy týkajúce
sa skutočného uplatňovania vplyvu materskej spoločnosti, ako to vyžadujú žalobkyne.
Na tomto závere nič nemení skutočnosť, že takéto doplňujúce dôkazy bolo možné nájsť vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok
Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, Akzo Nobel a i./Komisia (T‑112/05, Zb. s. II‑5049, body 13 a 54). Tak z rozsudku z 12. decembra
2007, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaného (body 61 a 62), ako aj z rozsudku z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia,
už citovaného v bode 31 vyššie (body 61 a 62), totiž jednoznačne vyplýva, že uplatnenie predmetnej domnienky nezávisí od existencie
takýchto dôkazov. Tiež sa nevyžaduje, aby Komisia na tento účel preukázala, že materská spoločnosť v čase skutkových okolností
vedela o protiprávnom správaní svojej dcérskej spoločnosti.
Ďalej je potrebné poukázať na to, že vyššie uvedená judikatúra sa osobitne týka konkrétneho prípadu, keď materská spoločnosť
vlastní 100 % základného imania svojej dcérskej spoločnosti (rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný
v bode 31 vyššie, bod 60). V prejednávanej veci však žalobkyne nevlastnili celé základné imanie dotknutej dcérskej spoločnosti
(pozri bod 2 vyššie).
Je však potrebné zdôrazniť, že žalobkyne neuvádzajú nijaké tvrdenie založené na tom, že ich podiely nedosahovali 100 %. Naopak,
ich argumentácia týkajúca sa možnosti Komisie použiť predmetnú domnienku sa týka bez rozdielu prípadu, keď materská spoločnosť
vlastní „100 % alebo takmer 100 %“ základného imania dcérskej spoločnosti, čím potvrdzujú, že nenamietajú proti uplatneniu
tých istých dôkazných pravidiel v obidvoch prípadoch.
Napokon aj za predpokladu, že – ako tvrdia žalobkyne – Komisia vo svojej predchádzajúcej rozhodovacej praxi týkajúcej sa pripísania
zodpovednosti za porušenie uviedla doplňujúce dôkazy týkajúce sa skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu materskej spoločnosti,
táto skutočnosť sama osebe nemôže spochybniť platnosť metódy pripísania zodpovednosti použitej v prejednávanej veci.
Preto sa táto výhrada musí zamietnuť.
–       O súbore nepriamych dôkazov, ktorý predložili žalobkyne na preukázanie samostatnosti spoločnosti Arkema na trhu
Podľa judikatúry citovanej v bode 38 vyššie na vyvrátenie predmetnej domnienky musí materská spoločnosť predložiť dostatočné
dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa samostatne.
V tejto súvislosti je potrebné vziať do úvahy všetky relevantné okolnosti týkajúce sa hospodárskych, organizačných a právnych
väzieb medzi touto dcérskou spoločnosťou a materskou spoločnosťou, ktoré môžu byť v jednotlivých prípadoch odlišné (rozsudok
z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, body 61 a 74).
Toto posúdenie sa najmä nemá obmedzovať len na okolnosti súvisiace s obchodnou politikou dcérskej spoločnosti v prísnom zmysle
slova, ako je distribučná alebo cenová stratégia. Predmetnú domnienku najmä nemožno vyvrátiť iba preukázaním toho, že dcérska
spoločnosť riadi tieto konkrétne aspekty svojej obchodnej politiky bez toho, aby v tejto súvislosti dostávala pokyny (pozri
v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, body 65 a 75).
V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že žalobkyne počas správneho konania uviedli argumentáciu založenú na samostatnosti
spoločnosti Arkema, pričom najmä tvrdili, že ich skupina sa vyznačovala decentralizovaným riadením dcérskych spoločností,
že Arkema samostatne určovala strategické smerovanie svojich činností, že riadenie jej činnosti na trhu nepodliehalo pokynom
materských spoločností, že poskytovala týmto spoločnostiam iba všeobecné informácie o týchto činnostiach, že bola finančne
samostatná a že mala právomoc uzatvárať zmluvy bez ich predchádzajúceho súhlasu a že samostatne určovala svoju právnu stratégiu.
Samostatnosť spoločnosti Arkema navyše údajne bola potvrdená vnímaním tretích osôb.
Žalobkyne na podporu svojej argumentácie predložili len tri brožúry pochádzajúce od spoločnosti Arkema a od jednej z nich
– spoločnosti Elf Aquitaine – nazvané „Trhy a povolania“ za roky 1995, 2000 a 2003. Bez ohľadu na to, akú dôkaznú hodnotu
je potrebné priznať týmto dokumentom, však treba konštatovať, že obsahujú len niekoľko čiastkových informácií týkajúcich sa
vzťahov medzi žalobkyňami a ich dcérskou spoločnosťou. Tieto dokumenty by teda mohli nanajvýš preukázať, že Arkema predstavovala
v rámci skupiny decentralizovanú jednotku – „chemické odvetvie“ –, že sa v roku 2006 mala stať nezávislým subjektom a že vyrábala
veľký počet výrobkov v rôznych oblastiach. S výnimkou brožúry „Trhy a povolania“ týkajúcej sa roka 2000 sa tieto dokumenty
týkajú rokov, ktoré neboli zahrnuté do obdobia porušenia.
Okrem toho žalobkyne v poznámke pod čiarou svojej odpovede na oznámenie o výhradách poukázali na niektoré dôkazy vyplývajúce
z odpovede spoločnosti Arkema na žiadosť Komisie o informácie.
Predmetné dôkazy predložené Komisiou v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 4. mája 2010 zahŕňajú dokument nazvaný
„Vnútorné právomoci a záväzky týkajúce sa výdavkov“ a zoznam riaditeľov spoločností skupiny v rokoch 1991 až 2003.
Pokiaľ ide o prvý dokument, z odpovede spoločnosti Arkema na žiadosť o informácie, ktorú predložila Komisia, vyplýva, že tento
dokument obsahuje pravidlá, ktoré stanovujú právo zaväzovať skupinu a ktoré sa uplatňovali „od roku 2001“. Podľa tohto dokumentu
výkonný výbor spoločnosti Total zasahoval len v prípade rozhodnutí dcérskych spoločností týkajúcich sa investícií vyšších
ako 10 miliónov eur tým, že posudzoval mieru rizika a výnosnosť týchto investícií.
Po prvé je potrebné poukázať na to, že v rozsahu, v akom predmetný dokument obsahuje pravidlá týkajúce sa rozdelenia právomocí
v rámci skupiny od roku 2001, nemôže slúžiť ako relevantný dôkaz o väzbách medzi dotknutými spoločnosťami v priebehu obdobia
porušenia, ktoré sa skončilo 31. decembra 2000.
Po druhé z odpovede žalobkýň na oznámenie o výhradách vyplýva, že tento dokument bol uvedený na podporu ich tvrdenia, že nikdy
nezasahovali do riadenia činnosti spoločnosti Arkema týkajúcej sa PV a PS, keďže ich zasahovanie bolo obmedzené na najdôležitejšie
investície dcérskej spoločnosti. Samostatnosť dcérskej spoločnosti v zmysle judikatúry citovanej v bode 57 vyššie však v každom
prípade nemožno preukázať len dôkazom o tom, že táto spoločnosť samostatne riadi špecifické aspekty svojej politiky týkajúcej
sa predaja výrobkov, ktorých sa týka porušenie.
Pokiaľ ide o druhý dokument, ktorý obsahuje zoznam riaditeľov dotknutých spoločností, je potrebné poukázať na to, že hoci
prepojenie riaditeľov materskej spoločnosti a dcérskej spoločnosti predstavuje dôkaz o uplatňovaní rozhodujúceho vplyvu, neexistencia
takého prepojenia nemôže predstavovať dostatočný dôkaz o samostatnosti dcérskej spoločnosti.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že argumentácia, ktorú žalobkyne uviedli vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách, nebola podložená
konkrétnymi dôkazmi o samostatnosti ich dcérskej spoločnosti a pozostávala teda v podstate iba z tvrdení, ktoré zjavne nemôžu
predstavovať dostatočný súbor dôkazov na vyvrátenie predmetnej domnienky.
Okrem toho je potrebné poukázať na to, že predmetná argumentácia nemohla preukázať samostatnosť ich dcérskej spoločnosti.
Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že Elf Aquitaine bola len neprevádzkový holding porovnateľný s jednoduchým „finančným
riadením“, pričom táto situácia sa po prevzatí kontroly spoločnosťou Total nezmenila, je potrebné poznamenať, že aj za predpokladu,
že žalobkyne boli len neprevádzkovými holdingami, táto okolnosť sama osebe nestačí na vylúčenie toho, že uplatňovali rozhodujúci
vplyv na spoločnosť Arkema najmä tým, že koordinovali finančné investície v rámci skupiny. V kontexte skupiny spoločností
je totiž holding spoločnosťou, ktorej poslaním je preskupovať majetkové účasti v rôznych spoločnostiach a ktorej úlohou je
zabezpečiť jednotu ich riadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra 2008, Schunk a Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisia,
T‑69/04, Zb. s. II‑2567, bod 63).
Žalobkyne však samy tvrdia, že Elf Aquitaine zasahovala do najdôležitejších rozhodnutí, ktoré mohli mať dôsledky na úrovni
celej skupiny, a že určovala veľmi všeobecnú politiku týkajúcu sa vzájomnej zlučiteľnosti činností jednotlivých odvetví, zmien
činností a geografického rozmiestnenia činností vo svete. Tieto tvrdenia vôbec nespochybňujú tvrdenie o existencii hospodárskeho
subjektu zloženého zo žalobkýň a ich dcérskych spoločností, ale skôr potvrdzujú, že úlohou spoločnosti Elf Aquitaine bolo
zabezpečovať jednotu riadenia a koordináciu, ktoré mohli mať vplyv na správanie spoločnosti Arkema na trhu.
Po druhé, pokiaľ žalobkyne uvádzajú, že v čase sporných skutočností nikdy nezasahovali do určovania stratégie konkrétneho
výrobku „chemického odvetvia“, je potrebné poukázať na to, že toto tvrdenie nie je podložené dostatočnými dôkazmi. Pokiaľ
ide o rozsah skupiny, údajné osobitné postavenie chemickej činnosti v rámci naftárskej spoločnosti, veľkosť spoločnosti Arkema
a veľký počet výrobkov predávaných touto spoločnosťou na rôznych trhoch, je potrebné poukázať na to, že tieto okolnosti samy
osebe nemôžu preukázať, že žalobkyne nikdy nezasahovali do určovania obchodnej stratégie jedného z výrobkov „chemického odvetvia“.
Po tretie, pokiaľ žalobkyne tvrdia, že nikdy neurčovali obchodnú politiku spoločnosti Arkema a nikdy nezasahovali do riadenia
činnosti týkajúcej sa PV a PS vo svojej dcérskej spoločnosti, je potrebné konštatovať, že v skupine spoločností je rozdelenie
úloh bežným javom, ktorý nestačí na vyvrátenie domnienky, že žalobkyne a Arkema tvorili jeden podnik v zmysle článku 81 ES.
To platí aj pre tvrdenie založené na tom, že Arkema pôsobila na trhu vo vlastnom mene a na svoj účet, a nie ako zástupkyňa
svojich materských spoločností Total a Elf Aquitaine.
Nijaký záver nemožno vyvodiť ani zo skutočnosti, že žalobkyne nikdy nemali spoločných zákazníkov so svojou dcérskou spoločnosťou,
že nepôsobili na trhoch, na ktorých pôsobila ich dcérska spoločnosť, a na súvisiacich trhoch, že činnosť týkajúca sa dotknutých
výrobkov predstavovala len veľmi malú časť celkového obratu každej zo žalobkýň a že tieto výrobky boli len jednými z mnohých
výrobkov „chemickej činnosti“ spoločnosti Arkema.
Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň založené na neexistencii systému informovania a oznamovania medzi nimi a spoločnosťou
Arkema, s výnimkou informovania vyplývajúceho zo zákonných povinností v účtovnej oblasti a v oblasti finančnej regulácie,
je potrebné poznamenať, že vzhľadom na to, že samostatnosť dcérskej spoločnosti sa neposudzuje len vzhľadom na aspekty prevádzkového
riadenia podniku, skutočnosť, že dcérska spoločnosť nikdy nezaviedla v prospech svojej materskej spoločnosti špecifickú informačnú
politiku týkajúcu sa dotknutého trhu, nemôže stačiť na preukázanie jej samostatnosti.
Po piate, hoci žalobkyne tvrdia, že Arkema mala právomoc uzatvárať zmluvy bez predchádzajúceho schválenia a bola do veľkej
miery finančne nezávislá, je potrebné konštatovať, že žalobkyne uznávajú, že kontrolovali veľké projekty priemyselných investícií
a akvizícií, ako aj najvýznamnejšie záväzky svojej dcérskej spoločnosti, pričom táto okolnosť iba potvrdzuje záver Komisie,
že táto dcérska spoločnosť nebola samostatná.
Po šieste to isté platí pre tvrdenie, že Arkema v predmetnej veci určovala svoju právnu stratégiu samostatne už od fázy vyšetrovania,
v ktorej sa rozhodla spolupracovať bez toho, aby o tom vopred informovala svoje materské spoločnosti. Skutočnosť, že podnik
nevystupuje ako jediná kontaktná osoba tak v priebehu správneho konania, ako aj vo fáze sporového konania, totiž neumožňuje
vyvodiť záver, že dotknutá dcérska spoločnosť je vo vzťahu k svojej materskej spoločnosti alebo svojim materským spoločnostiam
samostatná.
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že Komisia nie je oprávnená pripísať materskej spoločnosti predmetné porušenie na základe
priamej účasti tejto spoločnosti na porušení, ktorého sa dopustila jej dcérska spoločnosť, ale na základe toho, že tieto spoločnosti
predstavujú jeden podnik. Záver, ku ktorému dospela Komisia, teda nemožno spochybniť tým, že Arkema neinformovala žalobkyne
a že žalobkyne sa dozvedeli o existencii predmetného kartelu až po šetreniach, ktoré vykonala Komisia v priestoroch dcérskej
spoločnosti.
Po siedme tvrdenie, že samostatnosť spoločnosti Arkema je potvrdená prípadným vnímaním tejto spoločnosti zo strany tretích
osôb najmä vzhľadom na to, že dotknuté spoločnosti nemali spoločnú značku a že dodávatelia, zákazníci a spotrebitelia si tieto
spoločnosti nezamieňali, nie je podložené dôkazmi.
Okrem toho v brožúrach „Trhy a povolania“ pripojených k odpovedi na oznámenie o výhradách, ktoré boli zjavne určené tretím
osobám, je Arkema opísaná tak, že vykonáva chemickú činnosť alebo že tvorí „chemické odvetvie“ skupín Total a Elf Aquitaine.
Táto skutočnosť vyvracia tvrdenie žalobkýň, že tretie osoby vnímali spoločnosť Arkema ako subjekt, ktorý je úplne nezávislý
od svojich materských spoločností. V každom prípade vnímanie imidžu spoločnosti tretími osobami ako také nemôže stačiť na
preukázanie toho, že dcérska spoločnosť je vo vzťahu k svojej materskej spoločnosti alebo svojim materským spoločnostiam samostatná.
Po ôsme, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkýň, že samostatnosť spoločnosti Arkema bola potvrdená rozhodnutím Komisie K(2003) 4570
z 10. decembra 2003 o konaní podľa článku 81 [ES] a podľa článku 53 Dohody o EHP (prípad COMP/E-2/37.857 – Organické peroxidy),
je potrebné poukázať na to, že toto rozhodnutie neobsahuje v tomto smere nijaké posúdenie, keďže Komisia sa rozhodla, že nebude
overovať, či sa porušenie malo pripísať zastrešujúcej spoločnosti skupiny (pozri bod 212 nižšie).
Po deviate, pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré žalobkyne uviedli po prvý raz v konaní pre Všeobecným súdom a ktoré je založené na
tom, že Arkema sa 18. mája 2006 z finančného hľadiska odčlenila od žalobkýň, je potrebné poukázať na to, že toto odčlenenie,
ktoré nastalo po porušení a po prijatí napadnutého rozhodnutia, nemôže slúžiť ako relevantný dôkaz na účely posúdenia väzieb
medzi dotknutými spoločnosťami v priebehu obdobia porušenia.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že Komisia oprávnene dospela k záveru, že dôkazy predložené žalobkyňami
ani v prípade ich posúdenia ako celku nepostačovali na vyvrátenie predmetnej domnienky.
Napokon žalobkyne na pojednávaní uviedli, že Komisia tým, že odmietla dôkazy, ktoré jej predložili, zmenila predmetnú domnienku
na nevyvrátiteľnú domnienku.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že Komisia v odôvodnení č. 374 napadnutého rozhodnutia poukázala na ustálenú
judikatúru, podľa ktorej materská spoločnosť mohla vyvrátiť predmetnú domnienku predložením dostatočných dôkazov, ktoré preukazujú,
že jej dcérska spoločnosť sa správala na trhu samostatne. Ako vyplýva z vyššie uvedenej analýzy, Komisia v prejednávanej veci
oprávnene dospela k záveru, že dôkazy predložené žalobkyňami ani v prípade ich posúdenia ako celku nepostačovali na vyvrátenie
tejto domnienky. Žalobkyne teda nesprávne tvrdia, že došlo k údajnej zmene predmetnej vyvrátiteľnej domnienky na nevyvrátiteľnú
domnienku.
Druhá časť tohto žalobného dôvodu sa teda musí zamietnuť ako celok.
O prvej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa objektívnej povahy kritéria pripísateľnosti
Žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia nerešpektovala objektívnu povahu kritérií pripísania zodpovednosti, keď v rámci zamietnutia
tvrdenia založeného na tom, že v rozhodnutí K(2003) 4570 nebola konštatovaná zodpovednosť materskej spoločnosti spoločnosti
Arkema, uviedla, že má v tejto súvislosti určitú mieru voľnej úvahy (odôvodnenie č. 434 napadnutého rozhodnutia).
Je potrebné poznamenať, že v odôvodnení č. 434 napadnutého rozhodnutia Komisia v reakcii na tvrdenie žalobkýň uviedla:
„Skutočnosť, že… Komisia adresovala svoje rozhodnutie [K(2003) 4570] výlučne [spoločnosti Arkema], jej v tomto prípade nebráni
v tom, aby adresovala svoje rozhodnutie [spoločnosti Arkema] a zároveň [žalobkyniam]. Za takýchto okolností Komisia disponuje
určitou mierou voľnej úvahy pri pripísaní zodpovednosti materskej spoločnosti a skutočnosť, že túto právomoc v predchádzajúcom
rozhodnutí nevyužila, jej nebráni v tom, aby to urobila v tomto prípade.“
Je potrebné konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, Komisia v prejednávanom prípade netvrdila, že disponuje
„diskrečnou právomocou určiť relevantné kritérium pripísateľnosti“, a teda právomocou pripísať spoločnosti zodpovednosť za
porušenie, ktorého sa dopustila iná spoločnosť, bez ohľadu na pravidlá stanovené judikatúrou. Cieľom tvrdenia Komisie je len
vyvrátiť tvrdenie žalobkýň založené na tom, že v rozhodnutí K(2003) 4570 adresovanom spoločnosti Arkema nebolo jej správanie
pripísané jej materskej spoločnosti. Z vyššie uvedeného navyše vyplýva, že Komisia použila na pripísanie sporného porušenia
žalobkyniam správnu metódu v súlade s pravidlami stanovenými judikatúrou a najmä s pojmom podnik v práve hospodárskej súťaže.
Z toho vyplýva, že argumentácia žalobkýň je neúčinná. Aj za predpokladu, že Komisia by na rozdiel od toho, čo tvrdí, bola
vždy povinná pripísať protiprávne správanie dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti, pokiaľ tieto dve spoločnosti tvoria
jeden podnik v zmysle práva hospodárskej súťaže, skutočnosť, že to neurobila v rámci predchádzajúcich rozhodnutí, by nemala
nijaký vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Komisia v prejednávanej veci
vykonala takéto pripísanie.
Z judikatúry v každom prípade vyplýva, že Komisia nie je povinná systematicky overovať, či protiprávne správanie dcérskej
spoločnosti možno pripísať jej materskej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. decembra 2006,
Raiffeisen Zentralbank Österreich a i./Komisia, T‑259/02 až T‑264/02 a T‑271/02, Zb. s. II‑5169, body 330 a 331). Samotná
skutočnosť, že Komisia neuvažovala o možnosti adresovať rozhodnutie K(2003) 4570 materskej spoločnosti spoločnosti Arkema,
teda nebránila tomu, aby to urobila v prejednávanej veci, v súlade so zásadami stanovenými judikatúrou v oblasti pripísateľnosti.
Táto časť tohto žalobného dôvodu sa teda musí zamietnuť.
O tretej časti založenej na porušení „zásady hospodárskej samostatnosti právnickej osoby“
Žalobkyne tvrdia, že na základe údajnej „zásady hospodárskej samostatnosti právnickej osoby“ situácia, keď materská spoločnosť
a jej dcérska spoločnosť, aj keď ide o stopercentnú dcérsku spoločnosť, tvoria ten istý podnik, predstavuje výnimku. Podľa
ich názoru Komisia porušila túto „zásadu“ tým, že im „automaticky“ pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie.
Je potrebné pripomenúť, že pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť, bez ohľadu na jeho právne postavenie
a spôsob financovania. Pod pojmom podnik teda treba rozumieť hospodársku jednotku, aj keď je táto hospodárska jednotka z právneho
hľadiska zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri body 31 a 32 vyššie).
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že dcérska spoločnosť má samostatnú právnu subjektivitu, nestačí na vylúčenie možnosti, že
tvorí so svojou materskou spoločnosťou jeden podnik.
Je potrebné pripomenúť, že sporné porušenie bolo pripísané žalobkyniam z dôvodu, že domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu
na ich dcérsku spoločnosť nebola vyvrátená, keďže žalobkyne nepredložili dostatočné dôkazy týkajúce sa samostatnosti ich dcérskej
spoločnosti. Žalobkyne teda nesprávne označujú metódu použitú v prejednávanej veci za „automatickú“, keďže táto metóda umožnila
v celom rozsahu zohľadniť osobitné postavenie žalobkýň a najmä jej väzby so spoločnosťou Arkema v čase sporných skutočností.
Táto metóda je teda zlučiteľná s pojmom podnik v práve hospodárskej súťaže, keďže umožnila určiť, či žalobkyne a Arkema tvorili
jednu hospodársku jednotku. Okrem toho, ako vyplýva z vyššie uvedeného, skutočnosť, že táto metóda je založená na domnienke
a že tomu, kto ju spochybňuje, prináleží, aby predložil dôkaz o opaku, je v súlade s judikatúrou.
Žalobkyne navyše nepreukázali existenciu všeobecnej právnej zásady, ktorá by bránila uplatneniu takej domnienky v prejednávanej
veci. Pokiaľ ide o tvrdenia založené na pravidlách francúzskeho a amerického občianskeho a obchodného práva a na rozhodovacej
praxi francúzskeho orgánu hospodárskej súťaže, je potrebné poukázať na to, že nejde o pravidlá, podľa ktorých sa má posudzovať
zákonnosť rozhodnutí Komisie v oblasti hospodárskej súťaže.
Napokon je potrebné zdôrazniť, že predmetná domnienka je len dôkazným prostriedkom, ktorým Komisia disponuje pri vyšetrovaní
v oblasti hospodárskej súťaže, a nič vopred nevypovedá o vzťahoch medzi materskými spoločnosťami a ich dcérskymi spoločnosťami
a najmä o miere právnej alebo hospodárskej samostatnosti, ktorou dcérska spoločnosť môže disponovať podľa príslušných právnych
predpisov a rozhodnutí predmetných spoločností.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa musí tretia časť tohto žalobného dôvodu, a teda aj štvrtý žalobný dôvod ako celok zamietnuť.

O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na obhajobu
Prvý žalobný dôvod sa skladá z dvoch častí.
O prvej časti založenej na tom, že žalobkyne sa nemohli účinne brániť
Po prvé žalobkyne tvrdia, že Komisia bola povinná konkrétne vyvrátiť vysvetlenia uvedené v ich odpovedi na oznámenie o výhradách
a predložiť im samostatný súbor dôkazov na preukázanie ich zodpovednosti. Vzhľadom na to, že Komisia toto dôkazné bremeno
neuniesla, údajne porušila zásadu rovnosti zbraní.
Je potrebné poznamenať, že z judikatúry citovanej v bode 38 vyššie vyplýva, že prináleží materskej spoločnosti, aby vyvrátila
predmetnú domnienku tým, že predloží dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa samostatne.
Keď teda Komisia konštatuje, že táto domnienka nie je vyvrátená, je oprávnená pripísať porušenie materskej spoločnosti bez
toho, aby musela predložiť „samostatný súbor dôkazov“ na preukázanie jej zodpovednosti, ako to tvrdia žalobkyne.
Vzhľadom na tieto úvahy je irelevantná judikatúra, na ktorú analogicky poukazujú žalobkyne a podľa ktorej v prípade, ak Komisia
konštatuje existenciu porušenia len na základe správania podnikov na trhu, tieto podniky môžu spochybniť porušenie tým, že
uvedú okolnosti, ktoré poskytujú iné vysvetlenie skutkového stavu, ktorý Komisia preukázala, a tým umožňujú nahradiť vysvetlenie
skutkového stavu, z ktorého vychádzala Komisia, iným prijateľným vysvetlením (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004,
JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, body 186 a 187). V prejednávanej veci nejde
o prípad, ktorého sa týka táto judikatúra.
Navyše je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry dodržiavanie práva na obhajobu vyžaduje, aby podnik, proti ktorému
sa vedie vyšetrovanie, mal možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k existencii a relevantnosti
skutkových okolností a namietaných okolností, ako aj dokumentov, o ktoré Komisia oprela svoje tvrdenie o existencii porušenia
Zmluvy (rozsudky Súdneho dvora zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, Zb. s. 1825, bod
10, a zo 6. apríla 1995, BPB Industries a British Gypsum/Komisia, C‑310/93 P, Zb. s. I‑865, bod 21).
V tejto súvislosti nariadenie Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. EÚ L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) stanovuje zaslanie oznámenia o výhradách
účastníkom konania, ktoré musí jasne uvádzať všetky základné údaje, z ktorých Komisia v tomto štádiu konania vychádza. Takéto
oznámenie o výhradách predstavuje procesnú záruku uplatňujúcu základnú zásadu práva Únie, ktorá vyžaduje dodržanie práv na
obhajobu v každom konaní (rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, C‑322/07 P,
C‑327/07 P a C‑338/07 P, Zb. s. I‑7191, bod 35).
Táto zásada predovšetkým vyžaduje, aby oznámenie o výhradách zaslané Komisiou podniku, ktorému zamýšľa uložiť sankciu za porušenie
pravidiel hospodárskej súťaže, obsahovalo podstatné skutočnosti uplatnené voči nemu, akými sú vytýkané skutočnosti, ich posúdenie
a dôkazy, o ktoré sa Komisia opiera, aby tento podnik mohol účinne uviesť svoje tvrdenia v rámci správneho konania, ktoré
bolo voči nemu začaté (pozri rozsudok Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, už citovaný v bode 104 vyššie, bod 36 a tam
citovanú judikatúru).
Oznámenie o výhradách musí najmä jednoznačne určovať právnickú osobu, ktorej môžu byť uložené pokuty, musí byť určené tejto
osobe a musí v ňom byť uvedené, v akom postavení sa tejto osobe namietané skutočnosti vytýkajú (pozri v tomto zmysle rozsudok
Papierfabrik August Koehler a i./Komisia, už citovaný v bode 104 vyššie, body 37 a 38).
Pokiaľ teda spoločnosť, proti ktorej sa predmetná domnienka použije, môže vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách a počas
vypočutia pred vyšetrovateľom uviesť všetky skutkové a právne okolnosti s cieľom spochybniť túto domnienku a pokiaľ Komisia
musí zohľadniť tieto okolnosti a na základe nich prípadne upustiť od výhrad, v prípade ktorých sa preukázalo, že sú nedôvodné,
zásada rovnosti zbraní je dodržaná.
V prejednávanej veci žalobkyne nepopierajú skutočnosť, že oznámenie o výhradách im umožnilo dozvedieť sa o tom, že ich účasť
v prejednávanej veci bola založená na domnienke súvisiacej s tým, že vlastnia takmer celé základné imanie spoločnosti Arkema.
Vzhľadom na to, že táto domnienka je vyvrátiteľná, v priebehu správneho konania mohli zabezpečiť svoju obhajobu v tomto smere
a pokúsiť sa ju vyvrátiť. Ako navyše vyplýva z napadnutého rozhodnutia a zo žaloby, žalobkyne to skutočne urobili, avšak nepodarilo
sa im presvedčiť Komisiu.
Preto je potrebné túto výhradu zamietnuť.
Po druhé žalobkyne tvrdia, že Komisia nedodržala svoju povinnosť dôkladne a nestranne preskúmať dôkaz o opaku predložený s cieľom
vyvrátiť predmetnú domnienku, čím im zabránila v tom, aby svoju obhajobu zamerali na konkrétne okolnosti.
Je potrebné poznamenať, že žalobkyne nešpecifikujú, ktoré konkrétne relevantné okolnosti Komisia údajne nepreskúmala.
Za predpokladu, že cieľom tejto výhrady je spochybniť preskúmanie všetkých dôkazov, ktoré predložili žalobkyne s cieľom vyvrátiť
predmetnú domnienku, zo strany Komisie, je však potrebné poukázať na to, že posúdenie týchto dôkazov zo strany Komisie bolo
potvrdené v rámci vyššie uvedeného preskúmania štvrtého žalobného dôvodu.
Okrem toho, ako vyplýva z preskúmania tretej časti druhého žalobného dôvodu nižšie, samotná skutočnosť, že odôvodnenie napadnutého
rozhodnutia je v tejto súvislosti stručné, neumožňuje konštatovať porušenie povinnosti dôkladne a nestranne preskúmať relevantné
okolnosti vyplývajúce zo správneho konania.
Na základe znenia odôvodnení č. 434 až 441 napadnutého rozhodnutia totiž možno konštatovať, že Komisia preskúmala tvrdenia
žalobkýň zhrnuté v odôvodnení č. 431, ktoré mali podporiť ich tvrdenie, že uvedené rozhodnutie malo byť určené iba spoločnosti
Arkema. Na základe analýzy odpovede na oznámenie o výhradách nemožno určiť ďalšie relevantné okolnosti, ktoré by Komisia nezohľadnila.
Z toho vyplýva, že táto výhrada je nedôvodná.
Po tretie žalobkyne na pojednávaní uviedli, že Komisia tým, že ich neinformovala o predmetnom vyšetrovaní skôr, než im doručila
oznámenie o výhradách, porušila požiadavky týkajúce sa práva na spravodlivý proces tak, ako sú uznané článkom 6 ods. 3 písm. a)
Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme a potvrdené rozsudkom Súdu prvého
stupňa z 8. júla 2008, AC‑Treuhand/Komisia (T‑99/04, Zb. s. II‑1501) a kódexom osvedčených postupov Komisie týkajúcim sa článkov
101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ.
Je potrebné poznamenať, že v rozsudku AC‑Treuhand/Komisia, už citovanom v bode 110 vyššie (bod 56), Súd prvého stupňa konštatoval,
že vzhľadom na zásadu dodržiavania práva na obhajobu bola Komisia povinná informovať dotknutý podnik vo fáze prvého opatrenia
prijatého vo vzťahu k nemu, vrátane žiadostí o informácie, ktoré mu adresovala v zmysle článku 11 nariadenia č. 17, najmä
o predmete a cieli vyšetrovania. V bode 58 uvedeného rozsudku Súd prvého stupňa tiež pripomenul, že z judikatúry vyplýva,
že iba v prípade, ak pochybenie Komisie bolo takej povahy, že mohlo konkrétne ovplyvniť právo dotknutého podniku na obhajobu
v správnom konaní, takéto pochybenie môže viesť k zrušeniu konečného rozhodnutia Komisie.
V prejednávanej veci však okrem toho, že z uvedeného rozsudku nemožno vyvodiť záver, že ako tvrdia žalobkyne, Komisia je povinná
prijať vyšetrovacie opatrenia vo vzťahu k podniku pred zaslaním oznámenia o výhradách, keď sa domnieva, že inak má informácie,
ktoré odôvodňujú zaslanie takého oznámenia, je potrebné poukázať na to, že žalobkyne neuviedli nijakú konkrétnu okolnosť,
ktorá by preukazovala, že im tým bola odňatá možnosť predložiť dôkaz o tom, že neuplatňovali rozhodujúci vplyv na spoločnosť
Arkema.
Pokiaľ ide o tvrdenie, že Komisia porušila svoj kódex osvedčených postupov tým, že vo vzťahu k žalobkyniam neprijala nijaké
vyšetrovacie opatrenie, na jednej strane je potrebné konštatovať, že uvedený kódex, ktorý sa podľa bodu 5 tohto kódexu má
uplatňovať len na prebiehajúce konania a na konania začaté po jeho uverejnení v
Úradnom vestníku Európskej únie
, bol prijatý po prijatí napadnutého rozhodnutia, a preto sa nevzťahuje na skutkové okolnosti prejednávanej veci.
Na druhej strane je potrebné poukázať na to, že bod 14 uvedeného kódexu s poukazom na rozsudok AC‑Treuhand/Komisia, už citovaný
v bode 110 vyššie (bod 56), stanovuje, že „pri postúpení prvého vyšetrovacieho opatrenia (zvyčajne žiadosť o informácie alebo
inšpekciu) adresátom sú títo informovaní o tom, že sú predmetom predbežného vyšetrovania a o veci a účele tohto vyšetrovania
[pri prijatí prvého vyšetrovacieho opatrenia (zvyčajne žiadosť o informácie alebo inšpekcia) vo vzťahu k adresátom sú títo
informovaní o tom, že sa proti nim vedie predbežné vyšetrovanie, a o predmete a účele tohto vyšetrovania –
neoficiálny preklad
].“ Preto bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o právnom význame uvedeného kódexu, je potrebné v každom prípade konštatovať,
že z tohto kódexu nevyplýva pre Komisiu nijaká povinnosť prijať pred prijatím oznámenia o výhradách vo vzťahu ku všetkým právnym
subjektom, ktoré tvoria dotknutý podnik, vyšetrovacie opatrenia.
V dôsledku toho sa táto výhrada, a teda aj prvá časť žalobného dôvodu ako celok musí zamietnuť.
O druhej časti založenej na porušení zásady prezumpcie neviny
Žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila zásadu prezumpcie neviny po prvé tým, že vyhlásila, že sú
a priori
„vinné“ z porušenia, iba na základe domnienky, ktorá nebola podporená konkrétnymi dôkazmi, a po druhé tým, že konštatovala
ich zodpovednosť, hoci nemohli úplne využiť právo na obhajobu.
Je potrebné pripomenúť, že zásada prezumpcie neviny ako všeobecná zásada práva Únie sa uplatňuje najmä na konania týkajúce
sa porušení pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (pozri
v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, body 149 a 150).
Tvrdenia žalobkýň neumožňujú konštatovať, že v prejednávanej veci došlo k porušeniu tejto zásady.
V prvom rade je potrebné pripomenúť, že Komisia môže uplatniť domnienku, že materská spoločnosť uplatňuje rozhodujúci vplyv
na dcérsku spoločnosť, v prípade, ak materská spoločnosť vlastní celé alebo takmer celé základné imanie dcérskej spoločnosti,
a na základe nej vyvodiť solidárnu zodpovednosť materskej spoločnosti za zaplatenie pokuty uloženej jej dcérskej spoločnosti.
V takom prípade sa predpokladá, že materská spoločnosť tvorí so svojou dcérskou spoločnosťou jeden podnik, ktorému podľa zásady
osobnej zodpovednosti prináleží, aby za toto porušenie zodpovedal. V prejednávanej veci však Arkema vo svojej žiadosti podanej
na základe oznámenia o spolupráci priznala porušenie (pozri odôvodnenie č. 69 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyne navyše nepopierajú
svoju účasť na predmetnom karteli.
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, nemožno konštatovať, že Komisia ich uznala
a priori
za „vinné“, keďže mohli vyvrátiť vyššie uvedenú domnienku uplatnenú v oznámení o výhradách preukázaním samostatnosti svojej
dcérskej spoločnosti.
Je potrebné pripomenúť, že prijatie oznámenia o výhradách Komisiou nie je možné v žiadnom prípade považovať za dôkaz viny
dotknutého podniku. V opačnom prípade by začatie každého konania v tejto oblasti mohlo potenciálne porušovať zásadu prezumpciu
neviny (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 2006, JCB Service/Komisia, C‑167/04 P, Zb. s. I‑8935,
bod 99).
Okrem toho, pokiaľ žalobkyne na pojednávaní v podstate uviedli, že v prejednávanej veci došlo k porušeniu prezumpcie neviny
z dôvodu „koncentrácie policajnej právomoci, vyšetrovacej právomoci, právomoci viesť trestné stíhanie a rozhodovacej právomoci
v rukách Komisie“, je potrebné konštatovať, že táto výhrada bola vznesená oneskorene, keďže bola uvedená po prvý raz až v štádiu
pojednávania, a nemožno ju považovať za rozšírenie tohto žalobného dôvodu tak, ako bol uvedený v návrhu, podľa ktorého Komisia
porušila zásadu prezumpcie neviny tým, že vo vzťahu k žalobkyniam uplatnila domnienku vyplývajúcu z ovládania takmer celého
základného imania ich dcérskej spoločnosti. Túto výhradu je teda potrebné zamietnuť ako neprípustnú v súlade s článkom 48
ods. 2 rokovacieho poriadku.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa druhá časť, a teda aj tento žalobný dôvod ako celok musí zamietnuť.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
Podľa ustálenej judikatúry musí byť odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia v ňom
byť jasne a jednoznačne uvedené úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, aby sa dotknuté osoby mohli oboznámiť s dôvodmi prijatia
opatrenia a aby mohol príslušný súd vykonať svoje preskúmanie. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky
relevantné právne a skutkové okolnosti, keďže otázku, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, treba posúdiť nielen
so zreteľom na jeho znenie, ale aj na jeho kontext, ako aj všetky právne pravidlá upravujúce príslušnú oblasť (pozri rozsudok
Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63 a tam citovanú judikatúru).
Keď je – tak ako je to v prejednávanej veci – rozhodnutie podľa článku 81 ES určené viacerým subjektom a vyvoláva otázku pripísateľnosti
porušenia, musí obsahovať dostatočné odôvodnenie vo vzťahu ku každému zo subjektov, ktorým je určené, najmä vo vzťahu k tým
spomedzi nich, ktoré podľa tohto rozhodnutia musia niesť zodpovednosť za toto porušenie. Také rozhodnutie teda musí vo vzťahu
k materskej spoločnosti považovanej za solidárne zodpovednú za porušenie obsahovať podrobné uvedenie dôvodov, ktoré môžu odôvodniť
pripísateľnosť porušenia tejto spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, SCA Holding/Komisia,
T‑327/94, Zb. s. II‑1373, body 78 až 80).
Žalobkyne členia svoj žalobný dôvod na tri časti.
O prvej časti založenej na porušení povinnosti odôvodnenia, ktorá je významnejšia vzhľadom na nový postoj Komisie
Žalobkyne tvrdia, že povinnosť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia je v prejednávanej veci významnejšia vzhľadom na nový postoj,
ktorý Komisia zaujala vo vzťahu k svojej rozhodovacej praxi. Podľa žalobkýň Komisia porušila túto povinnosť, keďže iba uviedla
svoj výklad judikatúry týkajúcej sa pripísateľnosti porušenia materskej spoločnosti.
Je potrebné pripomenúť, že v odôvodnení č. 434 napadnutého rozhodnutia Komisia v reakcii na tvrdenie žalobkýň uviedla:
„Skutočnosť, že… Komisia adresovala svoje rozhodnutie [K(2003) 4570] výlučne [spoločnosti Arkema], jej v tomto prípade nebráni
v tom, aby adresovala svoje rozhodnutie [spoločnosti Arkema] a zároveň [žalobkyniam]. Za takýchto okolností Komisia disponuje
určitou mierou voľnej úvahy pri pripísaní zodpovednosti materskej spoločnosti a skutočnosť, že túto právomoc v predchádzajúcom
rozhodnutí nevyužila, jej nebráni v tom, aby to urobila v tomto prípade.“
Je potrebné konštatovať, že z tejto pasáže vôbec nevyplýva, že Komisia v prejednávanej veci zaujala úplne nový a zásadne odlišný
postoj v porovnaní so svojou predchádzajúcou praxou, ako to tvrdia žalobkyne.
Okrem toho je potrebné poukázať na to, že domnienka uplatňovania rozhodujúceho vplyvu materskou spoločnosťou na jej dcérsku
spoločnosť, ktorá je založená len na kapitálovom prepojení, už bola uplatnená Komisiou v jej rozhodnutí K(2004) 4876 z 19. januára
2005 týkajúcom sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti spoločnostiam Akzo Nobel, Akzo Nobel Nederland
BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, EKA Chemicals, Akzo Nobel AB,
Atofina, Elf Aquitaine, Hoechst AG, Clariant GmbH, Clariant AG (vec E-1/37.773 – MCAA), v ktorom Komisia pripísala porušenie,
ktorého sa dopustila Arkema, spoločnosti Elf Aquitaine. Žalobkyne teda nemôžu tvrdiť, že Komisia v prejednávanej veci zaujala
vo vzťahu k nim úplne nový postoj. Z napadnutého rozhodnutia navyše vyplýva, že počas správneho konania žalobkyne tvrdili,
že práve rozhodnutie K(2004) 4876 predstavovalo „odvážny obrat“ v rozhodovacej praxi Komisie, a požiadali ju, aby počkala
na výsledok konania o žalobe, ktorú proti tomuto rozhodnutiu podali (pozri odôvodnenia č. 430 a 433 napadnutého rozhodnutia).
V každom prípade podľa judikatúry, ktorú uvádzajú žalobkyne, je Komisia povinná výslovne uviesť svoje úvahy iba v prípade,
ak v rámci svojej rozhodovacej praxi prijme rozhodnutie, ktoré značne prekračuje rámec predchádzajúcich rozhodnutí. V takom
prípade teda nestačí, aby Komisia uviedla stručné odôvodnenie najmä s poukazom na ustálenú rozhodovaciu prax (pozri v tomto
zmysle rozsudok Súdneho dvora z 26. novembra 1975, Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique a i./Komisia, 73/74,
Zb. s. 1491, bod 3).
Komisia však v napadnutom rozhodnutí – s poukazom na judikatúru Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa – výslovne uviedla tak
zásady, ktoré zamýšľala uplatniť na určenie subjektov, ktorým bolo toto rozhodnutie určené (odôvodnenia č. 370 až 379 napadnutého
rozhodnutia), ako aj uplatnenie týchto zásad voči žalobkyniam (odôvodnenia č. 427 až 441). Odôvodnenie napadnutého rozhodnutia,
pokiaľ ide o dôvody, pre ktoré sa Komisia rozhodla pripísať porušenie žalobkyniam, teda spĺňa požiadavky stanovené judikatúrou
citovanou v bode 137 vyššie.
Prvá časť žalobného dôvodu teda nemôže uspieť.
O druhej časti založenej na rozpornosti odôvodnenia
Žalobkyne tvrdia, že odôvodnenie uvedené v odôvodneniach č. 370 až 372, 435 až 442 a 458 až 529 napadnutého rozhodnutia obsahuje
rozpor, keďže Komisia údajne zamenila dva pojmy, a to na jednej strane pojem podnik v zmysle článku 81 ES ako hospodársky
subjekt zodpovedný za porušenie, ktorý má byť z tohto dôvodu sankcionovaný, a na druhej strane právny subjekt, ktorému je
určené rozhodnutie.
Pokiaľ ide o v prvom rade o terminológiu, ktorú Komisia použila v napadnutom rozhodnutí, bez toho, aby bolo potrebné preskúmať
každé z odôvodnení tohto rozhodnutia, na ktoré sa odvolávajú žalobkyne, je potrebné konštatovať, že z odôvodnenia č. 441 napadnutého
rozhodnutia jednoznačne vyplýva, že Komisia sa rozhodla pripísať im predmetné porušenie a uložiť im pokuty na základe konštatovania,
že tvorili so spoločnosťou Arkema jeden podnik v zmysle článku 81 ES. Tento záver nie je spochybnený skutočnosťou, že znenie
napadnutého rozhodnutia sa občas odchyľuje od koherentnej terminológie a používa pojem „podnik“ na označenie jednotlivých
spoločnosti dotknutej skupiny (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Tokai Carbon a i./Komisia,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, neuverejnený v Zbierke, bod 62).
Pokiaľ ide ďalej o skutočnosť, že Komisia jednak v napadnutom rozhodnutí tvrdí, že jednotlivé spoločnosti skupiny Total tvoria
jeden podnik, ktorý sa dopustil sporného porušenia, a jednak označuje každú z týchto spoločností ako adresáta napadnutého
rozhodnutia, ktorému sa ukladá pokuta, je potrebné poukázať na to, že ide len o dôsledok toho, že adresáti pravidiel hospodárskej
súťaže a adresáti rozhodnutí orgánov hospodárskej súťaže nemusia byť vždy totožní.
Zatiaľ čo pravidlá hospodárskej súťaže sa týkajú podnikov a priamo sa na ne vzťahujú najmä bez ohľadu na ich právnu formu,
porušenie práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže sa musí jednoznačne pripísať právnickej osobe, ktorej môžu byť uložené
pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, body 54
až 57, a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdneho dvora z 11. decembra
2007, ETI a i., C‑280/06, Zb. s. I‑10893, I‑10896, body 68 a 69).
Pokiaľ ide o označenie jednotlivých spoločností skupiny Total v odôvodnení napadnutého rozhodnutia venovanom výpočtu pokuty,
stačí uviesť, že z tohto rozhodnutia jasne a jednoznačne vyplývajú úvahy, na základe ktorých Komisia určila výšku pokuty,
ako aj sumy, do výšky ktorých bola konštatovaná zodpovednosť žalobkýň za zaplatenie pokuty.
Pokiaľ napokon žalobkyne namietajú nesprávne posúdenie vo veci samej, konkrétne že uplatnenie osobitného výpočtu pokuty v prípade
každej z dotknutých spoločností je nezlučiteľné s pojmom jediný podnik, je potrebné poukázať na analýzu tretieho žalobného
dôvodu uvedenú nižšie.
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť druhú časť žalobného dôvodu.
O tretej časti založenej na tom, že Komisia neodpovedala na tvrdenia vyvracajúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu
Žalobkyne namietajú, že Komisia nedostatočne odôvodnila svoje rozhodnutie nezohľadniť okolnosti uvedené počas správneho konania
na účely vyvrátenia domnienky súvisiacej s tým, že vykonávali kontrolu takmer nad celým základným imaním spoločnosti Arkema.
Pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, ktorá prináleží Komisii, je potrebné poukázať na judikatúru uvedenú v bodoch 130 a 131
vyššie. Je potrebné najmä pripomenúť, že na to, aby bolo napadnuté rozhodnutie dostatočne odôvodnené vo vzťahu k žalobkyniam,
musí obsahovať podrobné uvedenie dôvodov, ktoré môžu odôvodniť pripísateľnosť porušenia týmto spoločnostiam (pozri v tomto
zmysle rozsudok SCA Holding/Komisia, už citovaný v bode 131 vyššie, bod 80).
Z toho vyplýva, že keď Komisia – tak ako v prejednávanej veci – vychádza z domnienky, že materská spoločnosť uplatňuje rozhodujúci
vplyv na správanie svojej dcérskej spoločnosti, a dotknuté spoločnosti počas správneho konania predložili dôkazy, ktoré mali
vyvrátiť túto domnienku, rozhodnutie musí obsahovať dostatočné uvedenie dôvodov odôvodňujúcich stanovisko Komisie, podľa ktorého
tieto dôkazy nepostačovali na vyvrátenie uvedenej domnienky.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že z odôvodnení č. 430 až 441 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia zaujala
odôvodnené stanovisko k okolnostiam, ktoré žalobkyne uviedli počas správneho konania.
Komisia totiž po tom, čo v odôvodneniach č. 430 až 432 napadnutého rozhodnutia opísala argumentáciu, ktorú uviedli žalobkyne
vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách, odpovedala na tvrdenia žalobkýň založené predovšetkým na nezákonnosti pripísania
správania na základe domnienky najmä vzhľadom na zásady samostatnosti právneho subjektu, individuálnosti trestov, osobnej
zodpovednosti, prezumpcie neviny a rovnosti zbraní.
Okrem toho Komisia v odôvodneniach č. 433 až 441 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že domnienka súvisiaca s tým, že žalobkyne
vlastnili takmer celé základné imanie spoločnosti Arkema, nebola vyvrátená a že na základe tejto domnienky treba zotrvať na
závere o ich zodpovednosti za porušenie.
Je potrebné konštatovať, že Komisia týmito odôvodneniami odpovedala na podstatné body tvrdení žalobkýň. Okrem toho vzhľadom
na to, že Komisia nie je povinná zaujať stanovisko ku všetkým tvrdeniam, ktoré zúčastnené osoby v konaní pred ňou uviedli
(rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Corsica Ferries France/Komisia, T‑349/03, Zb. s. II‑2197, bod 64; pozri tiež
v tomto zmysle rozsudok Komisia/Sytraval a Brink’s France, už citovaný v bode 130 vyššie, bod 64), nemožno jej vytýkať, že
konkrétne neodpovedala na každé tvrdenie, ktoré uviedli žalobkyne.
Skutočnosť, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia je v tomto smere stručné, je navyše odôvodnená tým, že argumentácia, ktorú
uviedli žalobkyne, pozostávala v podstate len z tvrdení a nebola podložená konkrétnymi dôkazmi týkajúcimi sa väzieb medzi
dotknutými spoločnosťami v priebehu obdobia porušenia.
Okrem toho v rozsahu, v akom žalobkyne spochybňujú dôvodnosť posúdenia Komisie, ktoré viedlo k nezohľadneniu predmetných okolností,
ich argumentácia sa týka zákonnosti napadnutého rozhodnutia z vecnej stránky, ktorá bola preskúmaná vyššie v rámci štvrtého
žalobného dôvodu.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa tretia časť tohto žalobného dôvodu, ako aj druhý žalobný dôvod ako celok musí zamietnuť.

O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení jednotnej povahy pojmu podnik
Žalobkyne tvrdia, že Komisia nerešpektovala jednotnú povahu pojmu podnik, keďže v jednotlivých fázach stanovovania výšky pokút
používala pojem „podnik“ nekoherentne. Podľa názoru žalobkýň mali byť tieto pokuty určené jednotným spôsobom vo vzťahu k dotknutej
hospodárskej jednotke, pričom rozdelenie zodpovednosti za zaplatenie pokuty medzi jednotlivé právne subjekty, ktoré tvoria
podnik, musí predstavovať samostatnú časť odôvodnenia.
Je potrebné poukázať na to, že táto argumentácia, ktorá sa týka výlučne metódy, ktorú Komisia použila pri stanovení výšky
pokút a rozdelení zodpovednosti za ich zaplatenie medzi jednotlivé spoločnosti skupiny, nemôže spochybniť zákonnosť posúdenia,
ktoré viedlo k pripísaniu porušenia žalobkyniam.
V rozsahu, v akom by bolo možné chápať argumentáciu žalobkýň tak, že spochybňuje výšku pokuty alebo rozdelenie zodpovednosti
za zaplatenie tejto pokuty medzi jednotlivé spoločnosti skupiny, je potrebné poukázať na to, že žalobkyne nespochybňujú konkrétne
výsledky výpočtov Komisie. Žalobkyne najmä netvrdia, že odlišná metóda by viedla k tomu, že by bola konštatovaná ich zodpovednosť
za zaplatenie menšej časti pokuty.
V každom prípade je potrebné konštatovať, že prístup Komisie nebol nezlučiteľný s pojmom podnik.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že žalobkyne správne uvádzajú, že na základe článkov 81 ES a 82 ES možno za subjekty,
ktoré sa dopustili porušení práva hospodárskej súťaže, uznať podniky alebo združenia podnikov. Okrem toho podľa článku 23
ods. 2 nariadenia č. 1/2003 môže Komisia rozhodnutím uložiť podnikom a združeniam podnikov pokuty okrem iného vtedy, keď porušia
ustanovenia článkov 81 ES alebo 82 ES.
Tiež je potrebné pripomenúť, že pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť, bez ohľadu na jeho právne
postavenie a spôsob jeho financovania. Pod pojmom podnik v tomto kontexte treba konkrétne rozumieť hospodársku jednotku, aj
keď je táto hospodárska jednotka z právneho hľadiska zložená z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri v tomto zmysle
rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, body 54 a 55 a tam citovanú judikatúru).
Ak takýto subjekt poruší pravidlá hospodárskej súťaže, podľa zásady osobnej zodpovednosti za toto porušenie zodpovedá (pozri
rozsudok ETI a i., už citovaný v bode 143 vyššie, bod 39 a tam citovanú judikatúru). Porušenie práva Únie v oblasti hospodárskej
súťaže však treba jednoznačne pripísať právnickej osobe, ktorej možno uložiť pokuty (rozsudky Papierfabrik August Koehler
a i./Komisia, už citovaný v bode 104 vyššie, bod 38, a z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, už citovaný v bode 31
vyššie, bod 57). Keď je teda existencia takého porušenia preukázaná, je potrebné určiť fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá
bola zodpovedná za prevádzkovanie podniku v okamihu, keď došlo k porušeniu, aby zaň zodpovedala (rozsudok Súdu prvého stupňa
zo 17. decembra 1991, Enichem Anic/Komisia, T‑6/89, Zb. s. II‑1623, bod 236; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora
zo 16. novembra 2000, Cascades/Komisia, C‑279/98 P, Zb. s. I‑9693, bod 78).
Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že prax Komisie spočívajúca vo vyvodení solidárnej zodpovednosti spoločnosti za zaplatenie
časti pokuty uloženej inej spoločnosti, pokiaľ jej bolo možné pripísať protisúťažné správanie tejto druhej spoločnosti, je
v súlade s článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17 (nahradeným článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003). V takom prípade je predmetnej
spoločnosti uložená pokuta za porušenie, o ktorom sa z dôvodu tohto pripísania predpokladá, že sa ho táto spoločnosť dopustila
sama (rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, Metsä-Serla a i./Komisia, C‑294/98 P, Zb. s. I‑10065, body 26 až 28).
Skutočnosť, že v napadnutom rozhodnutí sú označené rôzne právnické osoby, ktoré spoločne a nerozdielne zodpovedajú za zaplatenie
pokuty, teda nie je nezlučiteľná s pojmom podnik. Ide naopak o správne uplatnenie tohto pojmu, keďže je preukázané, že predmetný
podnik je z právneho hľadiska tvorený viacerými fyzickými alebo právnickými osobami.
Nijaké porušenie pojmu podnik nemožno vyvodiť ani zo samotnej skutočnosti, že tieto rôzne právnické osoby sú zodpovedné za
zaplatenie pokuty v rôznej výške. Konštatovanie, že viaceré právnické osoby tvoria jeden podnik zodpovedný za spáchanie porušenia,
totiž nevyhnutne neznamená, že všetky okolnosti relevantné pre výpočet pokuty im možno pripísať rovnakým spôsobom, najmä keď
sa zloženie predmetného podniku z právneho hľadiska postupom času menilo. V prejednávanej veci bola konštatovaná zodpovednosť
spoločnosti Total len za časť obdobia porušenia (odôvodnenie č. 441 napadnutého rozhodnutia) a ani jedna zo žalobkýň nebola
považovaná za opakovaného porušovateľa (odôvodnenie č. 469 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v rozsudku Cascades/Komisia, už citovanom v bode 163 vyššie, Súdny dvor odmietol
prístup spočívajúci v pripísaní protiprávneho správania dcérskych spoločností ich materskej spoločnosti, ak k tomuto správaniu
došlo pred ich nadobudnutím. Súdny dvor uviedol, že za porušenie v zásade zodpovedá fyzická alebo právnická osoba, ktorá riadila
dotknutý podnik v čase spáchania porušenia, aj keď ku dňu prijatia rozhodnutia konštatujúceho porušenie bola za prevádzkovanie
podniku zodpovedná iná osoba. Súdny dvor po tom, čo zdôraznil, že predmetné spoločnosti neboli jednoducho len zlúčené s nadobúdateľom,
ale ďalej vykonávali svoju činnosť ako jeho dcérske spoločnosti, rozhodol, že v dôsledku toho majú samy zodpovedať za svoje
protiprávne správanie predchádzajúce ich nadobudnutiu materskou spoločnosťou bez toho, aby bolo možné vyvodiť zodpovednosť
materskej spoločnosti za toto protiprávne správanie (body 77 až 80 rozsudku).
Vzhľadom na to, že Total získala kontrolu nad spoločnosťou Elf Aquitaine v apríli 2000, teda Komisia správne vyvodila zodpovednosť
spoločnosti Total za sporné porušenie až od 30. apríla 2000 (odôvodnenie č. 441 napadnutého rozhodnutia) a východisková suma
pokuty, ktorá jej bola uložená, správne nebola zvýšená z dôvodu dĺžky trvania (odôvodnenia č. 467 a 468 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na vyššie uvedené žalobkyne nemôžu oprávnene vytýkať Komisii, že v odôvodnení venovanom výpočtu pokuty označila rôzne
spoločnosti skupiny Total.
Napokon je potrebné zdôrazniť, že okrem zvýšení z dôvodu dĺžky trvania porušenia a opakovaného porušenia, pri určení ktorých
Komisia zohľadnila zmeny zloženia dotknutého podniku postupom času, pokuta bola vypočítaná jednotným spôsobom pre všetky dotknuté
spoločnosti skupiny Total. Komisia vo vzťahu k nim najmä uplatnila rovnakú východiskovú sumu pokuty a rovnaké zníženie na
základe oznámenia o spolupráci. Námietky žalobkýň týkajúce sa týchto dvoch fáz výpočtu pokuty sú teda nedôvodné.
Tretí žalobný dôvod preto treba zamietnuť.

O piatom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom posúdení týkajúcom sa spoločnosti Total
Žalobkyne uvádzajú dve výhrady, ktoré spochybňujú výlučnú zodpovednosť spoločnosti Total. Žalobkyne v prvom rade popierajú
skutočnosť, že Total, ktorá získala kontrolu nad skupinou v apríli 2000, mohla dávať spoločnosti Arkema „pokyny týkajúce sa
kartelu“, pokiaľ ide o kartel, ktorý existoval viacero rokov a ktorého posledné mnohostranné stretnutie sa konalo 18. mája
2000. Žalobkyne uvádzajú, že dĺžka trvania porušenia pripísateľného spoločnosti Total predstavuje najviac osem mesiacov, hoci
v skutočnosti predstavovala len jeden mesiac, keďže posledné mnohostranné stretnutie kartelu sa uskutočnilo 18. mája 2000.
V prvom rade je potrebné poznamenať, že tvrdenie žalobkýň, že obdobie porušenia pripísateľné spoločnosti Total trvalo len
jeden mesiac, vychádza z predpokladu, že kartel bol ukončený ku dňu posledného mnohostranného stretnutia z 18. mája 2000.
Žalobkyne však na podporu tohto tvrdenia neuvádzajú nijakú argumentáciu a najmä odôvodnene nespochybňujú konštatovanie Komisie,
že stretnutie z 18. mája 2000 viedlo ku všeobecnej dohode o udržaní úrovní cien a v dôsledku toho kartel ďalej spôsoboval
účinky až do 31. decembra 2000 (odôvodnenia č. 357 až 360 napadnutého rozhodnutia).
Ďalej je potrebné pripomenúť, že zodpovednosť spoločnosti Total je založená na konštatovaní, že táto spoločnosť od 30. apríla
2000, keď nadobudla predmetnú skupinu, tvorila so spoločnosťami Arkema a Elf Aquitaine ten istý podnik zodpovedný za predmetné
porušenie (odôvodnenie č. 441 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že samotná skutočnosť, že Total prevzala kontrolu nad skupinou až v konečnej
fáze porušenia, nestačí na vylúčenie toho, že v priebehu predmetného obdobia uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie svojej
dcérskej spoločnosti, ktorá sa podieľala na porušení, na trhu.
Okrem dátumu prevzatia kontroly nad skupinou spoločnosťou Total však žalobkyne neuvádzajú nijakú konkrétnu okolnosť, ktorá
by bola spôsobilá preukázať, že Arkema od mája do decembra 2000 určovala svoje správanie na trhu nezávisle od spoločnosti
Total.
Za týchto okolností Komisia mohla oprávnene predpokladať, že vzhľadom na to, že Total prevzala 30. apríla 2000 kontrolu takmer
nad celým základným imaním skupiny, Total uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie spoločnosti Arkema na trhu, a v dôsledku
toho jej pripísať zodpovednosť za porušenie za predmetné obdobie na základe tejto domnienky, ktorá nebola vyvrátená.
Okrem toho je potrebné odmietnuť ako neúčinné tvrdenie žalobkýň, že vzhľadom na dátum prevzatia jej kontroly nad skupinou
Total nebola schopná informovať sa o protiprávnych praktikách svojej dcérskej spoločnosti a prijať opatrenia na ich ukončenie.
Ako totiž vyplýva z vyššie uvedených úvah, pripísanie zodpovednosti spoločnosti Total vyplýva zo skutočnosti, že bola jedným
z právnych subjektov tvoriacich podnik, ktorý porušil právo hospodárskej súťaže, bez ohľadu na to, či vedela alebo nevedela
o existencii porušenia.
Prvej výhrade teda nemožno vyhovieť.
Po druhé žalobkyne tvrdia, že Komisia v odôvodnení č. 471 napadnutého rozhodnutia nesprávne uviedla, že subjekty, ktorým bolo
určené jej rozhodnutie 85/74/EHS z 23. novembra 1984 o konaní podľa článku 85 Zmluvy o EHS (vec IV/30.907 – Výrobky na báze
peroxidu) [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 35, 1985, s. 1) a jej rozhodnutie 94/599, ktoré boli zohľadnené z dôvodu opakovaného porušenia, boli v čase
prijatia týchto predchádzajúcich rozhodnutí súčasťou skupiny Total.
Je potrebné poznamenať, že ako Komisia sama uznala vo vyjadrení k žalobe, v odôvodnení č. 471 napadnutého rozhodnutia omylom
uviedla, že „právnické osoby, ktorým boli určené rozhodnutia [85/74 a 94/599], boli a stále sú členmi skupiny Total.“
Toto konštatovanie však nemá vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Po prvé totiž z odôvodnenia č. 441 napadnutého rozhodnutia
vyplýva, že zodpovednosť spoločnosti Total za porušenie bola konštatovaná až odo dňa prevzatia kontroly nad skupinou, čiže
od 30. apríla 2000.
Po druhé, ako vyplýva z odôvodnenia č. 469 napadnutého rozhodnutia, Komisia zohľadnila skutočnosť, že Arkema v čase uloženia
predchádzajúcich sankcií nebola súčasťou skupiny Total, tým, že uplatnila zvýšenie súvisiace s opakovaným porušením iba v prípade
pokuty pripísateľnej spoločnosti Arkema.
Vzhľadom na to, čo bolo uvedené vyššie, sa druhá výhrada, a teda aj piaty žalobný dôvod ako celok musia zamietnuť.

O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení viacerých základných zásad, ktoré uznávajú všetky členské štáty a ktoré sú
neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie
Žalobkyne tvrdia, že Komisia tým, že im pripísala zodpovednosť za predmetné porušenie a uložila im pokuty, porušila zásady
rovnosti zaobchádzania, osobnej zodpovednosti a individuálnosti trestov, ako aj zásadu zákonnosti trestných činov a trestov.
O údajnom porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila zásadu rovnosti zaobchádzania tým, že konštatovala ich zodpovednosť len na základe predmetnej
domnienky, zatiaľ čo zodpovednosť ostatných spoločností, ktorým bolo určené napadnuté rozhodnutie, údajne založila na domnienke
podporenej doplňujúcimi dôkazmi (odôvodnenia č. 385, 391 a 394, 405, 411 a 423 až 427 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že z odôvodnení č. 370 až 379 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia uplatnila
vo vzťahu ku všetkým spoločnostiam, ktorým bolo napadnuté rozhodnutie určené, to isté pravidlo, podľa ktorého ovládanie celého
alebo takmer celého základného imania dcérskej spoločnosti stačí na uplatnenie vyvrátiteľnej domnienky, ktorá umožňuje pripísať
zodpovednosť materskej spoločnosti. Predmetná domnienka totiž bola uplatnená tak v prípade skupiny Total, ako aj v prípade
ostatných skupín spoločností, ktorých sa týkalo napadnuté rozhodnutie.
Skutočnosť, že vo vzťahu k niektorým spoločnostiam, ktorým bolo napadnuté rozhodnutie určené, konkrétne vo vzťahu k spoločnostiam
Akzo Nobel, FMC, L’Air liquide, SNIA a Edison, Komisia okrem domnienky uviedla doplňujúce nepriame dôkazy o rozhodujúcom vplyve
materských spoločností, nemôže znamenať, že použité zásady neboli v prípade všetkých spoločností, ktorým bolo napadnuté rozhodnutie
určené, rovnaké.
Pokiaľ totiž ide o spoločnosť Akzo Nobel, z odôvodnenia č. 384 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že „vzhľadom na to, že [Akzo
Nobel] má stopercentnú kontrolu nad spoločnosťou EKA [Chemicals], Komisia sa domnieva, že [Akzo Nobel] uplatňovala rozhodujúci
vplyv na spoločnosť EKA [Chemicals], pričom nebol predložený nijaký dôkaz, ktorý by mohol vyvrátiť túto domnienku.“ Túto úvahu
nevyvracia skutočnosť, že v odôvodnení č. 385 tohto rozhodnutia Komisia poukázala na niektoré doplňujúce nepriame dôkazy,
ktoré túto úvahu potvrdzovali.
Pokiaľ ide o spoločnosť FMC, Komisia uviedla, že záver o zodpovednosti tejto spoločnosti založila „na skutočnosti, že FMC
Foret [bola] dcérska spoločnosť, nad ktorou mala (nepriamo) stopercentnú kontrolu [FMC]“ (odôvodnenie č. 390 napadnutého rozhodnutia).
Na túto úvahu nemá vplyv skutočnosť, že v odôvodnení č. 391 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla doplňujúci dôkaz o rozhodujúcom
vplyve spoločnosti FMC na jej dcérsku spoločnosť.
Pokiaľ ide o spoločnosť L’Air liquide, Komisia v odôvodnení č. 403 napadnutého rozhodnutia poukázala na to, že „vzhľadom na
to, že [L’Air liquide] vlastnila v čase porušenia 100 % základného imania spoločnosti Chemoxal a že mala právomoc vymenovávať
členov správnej rady spoločnosti Chemoxal, [Komisia] predpokladala, že [L’Air liquide] uplatňovala rozhodujúci vplyv na správanie
svojej dcérskej spoločnosti.“ Komisia spresnila túto úvahu tým, že v odôvodnení č. 405 napadnutého rozhodnutia uviedla, že
„zo stopercentného podielu na základnom imaní vyplýva[la] domnienka, ktorá [mohla] byť vyvrátená preukázaním, že… dcérska
spoločnosť [bola]… samostatná.“
Pokiaľ ide o spoločnosť SNIA, z odôvodnenia č. 411 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že jej zodpovednosť bola konštatovaná
vzhľadom na jej zlúčenie so spoločnosťou, ktorá bola stopercentnou materskou spoločnosťou subjektu, ktorý sa priamo podieľal
na porušení. Uvedená situácia teda nie je porovnateľná so situáciou žalobkýň.
Napokon, pokiaľ ide o spoločnosť Edison, Komisia v odôvodnení č. 418 napadnutého rozhodnutia uviedla, že „v prípade neexistencie
tvrdenia, ktoré by vyvracalo domnienku, bolo stopercentné vlastníctvo základného imania považované [judikatúrou] za dostatočný
dôkaz.“ Okrem toho v odôvodneniach č. 419 až 421 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla niektoré doplňujúce dôkazy, pričom
uviedla, že tieto dôkazy vyvracajú tvrdenie spoločnosti Edison založené na samostatnosti jej dcérskej spoločnosti.
Z odôvodnení napadnutého rozhodnutia, na ktoré poukazujú žalobkyne, teda vyplýva, že Komisia vo vzťahu ku všetkým subjektom,
ktorým bolo napadnuté rozhodnutie určené, konštatovala, že kontrola nad celým alebo takmer celým základným imaním dcérskej
spoločnosti v prípade neexistencie tvrdenia, ktoré by vyvracalo domnienku vyplývajúcu z tejto kontroly, postačuje na pripísanie
zodpovednosti materskej spoločnosti, pričom boli uvedené doplňujúce dôkazy o vplyve niektorých dotknutých materských spoločností
na ich dcérske spoločnosti – pokiaľ boli k dispozícii –, a to buď na potvrdenie záveru, ktorý už náležite vyplýval z kontroly
nad celým základným imaním dcérskej spoločnosti, alebo ako reakcia na tvrdenia, ktoré uviedli dotknuté podniky.
Okrem toho, pokiaľ ide o žalobkyne, Komisia okrem kapitálového prepojenia poukázala na skutočnosť, že členovia správnej rady
spoločnosti Arkema boli menovaní spoločnosťou Elf Aquitaine (odôvodnenie č. 427 napadnutého rozhodnutia), pričom však nepodmienila
pripísanie protiprávneho správania stopercentnej alebo takmer stopercentnej dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti
existenciou doplňujúcich dôkazov.
Táto výhrada je teda nedôvodná.
O údajnom porušení zásad osobnej zodpovednosti a individuálnosti trestov, ako aj zásady zákonnosti trestných činov a trestov
Žalobkyne v podstate tvrdia, že Komisia porušila uvedené právne zásady, keď neuznala, že Arkema predstavovala vo vzťahu k nim
samostatný hospodársky subjekt, a keď v dôsledku toho nesprávne konštatovala ich zodpovednosť a uložila im pokuty.
Je potrebné pripomenúť, že vzhľadom na povahu predmetných porušení, ako aj na povahu a stupeň prísnosti sankcií, ktoré sú
s nimi spojené, zodpovednosť za spáchanie týchto porušení má osobnú povahu (rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic
Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 78). Okrem toho na základe zásady individuálnosti trestov a sankcií môže byť
fyzická alebo právnická osoba sankcionovaná len za skutky, ktoré sa jej osobne vytýkajú (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra
2001, Krupp Thyssen Stainless a Acciai speciali Terni/Komisia, T‑45/98 a T‑47/98, Zb. s. II‑3757, bod 63), pričom táto zásada
je uplatniteľná v každom správnom konaní, ktoré môže viesť k sankciám podľa pravidiel Únie v oblasti hospodárskej súťaže (rozsudok
Súdu prvého stupňa zo 4. júla 2006, Hoek Loos/Komisia, T‑304/02, Zb. s. II‑1887, bod 118).
V prejednávanej veci stačí uviesť, že argumentácia žalobkýň vychádza z nesprávneho predpokladu, že vo vzťahu k nim nebolo
konštatované nijaké porušenie a nebola im uložená nijaká osobná pokuta. Z vyššie uvedeného naopak vyplýva, že žalobkyne boli
osobne sankcionované za porušenie článku 81 ES, o ktorom sa predpokladá, že sa ho dopustili samy, z dôvodu hospodárskych,
organizačných a právnych väzieb s ich dcérskymi spoločnosťami a nesamostatnosti týchto spoločností na trhu (pozri v tomto
zmysle rozsudok Metsä‑Serla a i./Komisia, už citovaný v bode 164 vyššie, body 27 a 34).
Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobkyne, z vyššie uvedeného preskúmania štvrtého žalobného dôvodu navyše vyplýva, že porušenie
článku 81 ES bolo v ich prípade preukázané. Sankcie týkajúce sa takého porušenia sú pritom jasne stanovené v článku 23 ods. 2
nariadenia č. 1/2003. Zásada
nullum crimen, nulla poena sine lege
teda bola dodržaná.
Preto je potrebné zamietnuť túto výhradu, ako aj šiesty žalobný dôvod ako celok.

O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady riadnej správy vecí verejných
Po prvé žalobkyne tvrdia, že Komisia dôkladne a nestranne nepreskúmala dôkazy predložené na preukázanie samostatnosti spoločnosti
Arkema.
Vzhľadom na to, že žalobkyne iba opakujú svoje tvrdenie založené na nepreskúmaní predmetných dôkazov, ktoré bolo preskúmané
a zamietnuté v bodoch 111 až 115 vyššie, je potrebné zamietnuť ho z tých istých dôvodov.
Po druhé žalobkyne tvrdia, že Komisia mala v záujme hospodárnosti konania vyhovieť ich návrhu na odklad prijatia napadnutého
rozhodnutia, kým Všeobecný súd nerozhodne o žalobách, ktoré podali proti rozhodnutiu K(2004) 4876.
Vzhľadom na to, že ide o argumentáciu týkajúcu sa len hospodárnosti konania, ktorá teda zjavne nemôže spochybniť zákonnosť
napadnutého rozhodnutia, treba ju bez ďalšieho zamietnuť.
Preto je potrebné zamietnuť siedmy žalobný dôvod.

O ôsmom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
Žalobkyne tvrdia, že v dôsledku toho, že kritérium pripísateľnosti uplatnené v prejednávanej veci bolo v porovnaní s predchádzajúcou
rozhodovacou praxou Komisie a najmä s rozhodnutím K(2003) 4570 nové, došlo k porušeniu zásady právnej istoty.
Stačí pripomenúť, že napadnuté rozhodnutie nie je prvým rozhodnutím, ktorým Komisia pripísala zodpovednosť za porušenie, ktorého
sa dopustila Arkema, jej materskej spoločnosti na základe domnienky uplatňovania rozhodujúceho vplyvu. V rozhodnutí K(2004) 4876
totiž Komisia už takto pripísala zodpovednosť spoločnosti Elf Aquitaine. Na rozdiel od toho, čo naznačujú žalobkyne, teda
napadnuté rozhodnutie nepredstavuje obrat v praxi Komisie týkajúcej sa pripísateľnosti, a to ani vo vzťahu k predmetnej skupine.
Okrem toho žalobkyne vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách v prejednávanej veci už poukázali na kritérium pripísateľnosti,
ktoré Komisia uplatnila v rozhodnutí K(2004) 4876, ako to navyše vyplýva z ich tvrdení uvedených v rámci šiesteho žalobného
dôvodu. Predpoklad, že Komisia v prípade žalobkýň uplatnila nové kritérium pripísateľnosti, na ktorom je založený tento žalobný
dôvod, je teda v prejednávanej veci nesprávny.
V každom prípade je potrebné pripomenúť, že Komisia nie je povinná systematicky zvažovať pripísanie protiprávneho správania
dcérskej spoločnosti jej materskej spoločnosti (pozri bod 89 vyššie). Skutočnosť, že Komisia sa rozhodne pripísať zodpovednosť
za konštatované porušenie podniku, ktorý sa skladá z materskej spoločnosti a z jej dcérskej spoločnosti, hoci podľa svojej
predchádzajúcej praxe by neuvažovala o takom pripísaní, teda nepredstavuje porušenie zásady právnej istoty.
Okrem toho je potrebné konštatovať, že z rozhodnutia K(2003) 4570 (odôvodnenia č. 373 až 391), na ktoré poukazujú žalobkyne,
vyplýva, že Komisia vôbec neanalyzovala problematiku zodpovednosti materskej spoločnosti spoločnosti Arkema a najmä že sa
nevyjadrila k otázke jej samostatnosti vo vzťahu k materskej spoločnosti. Preto aj za predpokladu, že skutkové okolnosti v uvedenej
veci by boli podobné skutkovým okolnostiam prejednávanej veci, nemožno tvrdiť, že toto rozhodnutie predstavovalo akúkoľvek
záruku, pokiaľ ide o to, ako Komisia vnímala vzťahy medzi spoločnosťou Arkema a jej materskými spoločnosťami, a ani pokiaľ
ide o kritérium pripísateľnosti uplatniteľné v prípade tejto skupiny spoločností.
V dôsledku toho tomuto žalobnému dôvodu nemožno vyhovieť.

O deviatom žalobnom dôvode založenom na porušení základných zásad upravujúcich stanovovanie pokút
Žalobkyne z viacerých dôvodov napádajú výšku pokuty, ktorá im bola uložená.
Po prvé žalobkyne tvrdia, že im malo byť priznané zníženie pokuty z dôvodu, že nevedeli o porušení, ktorých sa dopustila ich
dcérska spoločnosť. S poukazom na zásadu rovnosti zaobchádzania uvádzajú, že Komisia priznala zníženie z tohto dôvodu inej
spoločnosti, ktorej bolo napadnuté rozhodnutie určené, konkrétne spoločnosti Caffaro.
Je potrebné poznamenať, že Komisia priznala zníženie východiskovej sumy pokuty podniku zloženého zo spoločností SNIA a Caffaro,
keďže nebolo preukázané, že Caffaro, ktorá sa zúčastnila na obmedzenom počte stretnutí kartelu, ktoré sa týkali len jedného
z dotknutých výrobkov, vedela alebo musela vedieť o celkovom projekte protisúťažných dohôd (odôvodnenia č. 332 a 461 napadnutého
rozhodnutia).
Pokiaľ ide o žalobkyne, je potrebné pripomenúť, že predmetné porušenie im bolo pripísané z dôvodu, že so svojou dcérskou spoločnosťou
tvorili jeden podnik, a nie z dôvodu ich priamej účasti na porušení, pričom ich nevedomosť o karteli nemá vplyv na toto pripísanie.
Keďže však žalobkyne netvrdia, že ich dcérska spoločnosť, ktorá sa priamo podieľala na porušení, nevedela o celkovom projekte
protisúťažných dohôd, ich nevedomosť o karteli nepredstavuje dôkaz o tom, že závažnosť porušenia, ktorého sa dopustil podnik,
ktorý tvorili so svojou dcérskou spoločnosťou, bola menšia, a teda nemôže predstavovať dôvod na zníženie pokuty.
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady rovnosti zaobchádzania, je potrebné poukázať na to, že žalobkyne ako právne subjekty
zodpovedné za prevádzkovanie podniku, ktorý predával obidva dotknuté výrobky a priamo sa podieľal na všetkých prvkoch kartelu,
sa nenachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou spoločnosti Caffaro, ktorá prevádzkovala podnik, ktorého účasť na karteli
sa nevzťahovala na celkový protisúťažný projekt v celom rozsahu.
Preto je potrebné túto výhradu zamietnuť.
Po druhé žalobkyne namietajú porušenie zásad prezumpcie neviny a právnej istoty, pokiaľ ide o zvýšenie pokuty z dôvodu odstrašujúceho
účinku.
Po prvé ich tvrdenie založené na porušení prezumpcie neviny je založené na predpoklade, že „nijaká okolnosť… neumožnila konštatovať
[ich] zodpovednosť v karteli.“ Vzhľadom na to, že z vyššie uvedeného preskúmania štvrtého žalobného dôvodu vyplýva, že zodpovednosť
žalobkýň bola konštatovaná oprávnene, sa však toto tvrdenie musí zamietnuť.
Po druhé žalobkyne s poukazom na odôvodnenie č. 465 napadnutého rozhodnutia tvrdia, že Komisia porušila zásadu prezumpcie
neviny tým, že uviedla, že vytvorením právne samostatnej dcérskej spoločnosť materská spoločnosť mohla ďalej sledovať cieľ
zapojenia tejto dcérskej spoločnosti do protiprávneho správania a vyhnúť sa sankcii.
V odôvodnení č. 465 napadnutého rozhodnutia Komisia v reakcii na tvrdenie žalobkýň, ktorým jej žalobkyne vytýkali zvýšenie
predmetnej sumy, uviedla, že „ak by na základe tohto tvrdenia mala rozhodnúť, že pokuta uložená spoločnosti Atofina [mala]
byť nižšia ako pokuta odôvodnená veľkosťou podniku, ktorého súčasťou [bola] táto spoločnosť, veľmi veľký podnik podieľajúci
sa na jednom alebo na viacerých karteloch by sa mohol vyhnúť vysokým pokutám vytvorením malých dcérskych spoločností s nízkym
obratom s cieľom zapojiť ich do protiprávneho správania.“
Ako vyplýva z tohto odôvodnenia, Komisia sa pri uplatnení predmetného zvýšenia pokuty v podstate domnievala, že toto zvýšenie
umožní zohľadniť skutočnú hospodársku schopnosť všetkých právnych subjektov tvoriacich jediný dotknutý podnik s cieľom stanoviť
výšku pokuty na dostatočne odstrašujúcej úrovni.
Túto všeobecnú úvahu však vôbec nemožno považovať za porušenie prezumpcie neviny vo vzťahu k žalobkyniam.
Po tretie žalobkyne namietajú porušenie zásady právnej istoty, pričom opakujú svoju argumentáciu uvedenú v rámci ôsmeho žalobného
dôvodu založeného na údajnom obrate v praxi Komisie. Táto výhrada sa teda musí zamietnuť z dôvodov uvedených v bodoch 210
až 212 vyššie.
Po štvrté žalobkyne spochybňujú zákonnosť zvýšenia pokuty z dôvodu odstrašujúceho účinku, pričom tvrdia, že takéto zvýšenie
nie je stanovené v článku 23 nariadenia č. 1/2003 ani v usmerneniach.
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musí Komisia pri určovaní výšky pokuty dbať na jej odstrašujúci účinok
a v tejto súvislosti môže zohľadniť najmä veľkosť a hospodársku silu predmetného podniku (rozsudky Súdneho dvora Musique Diffusion
française a i./Komisia, už citovaný v bode 103 vyššie, body 106 a 120, a z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 243).
V prejednávanej veci teda Komisia z právneho hľadiska bola oprávnená zvýšiť východiskovú sumu predmetnej pokuty vzhľadom na
veľkosť podniku prevádzkovaného žalobkyňami, ktorá bola potvrdená ich mimoriadne vysokým celosvetovým obratom (odôvodnenie
č. 463 napadnutého rozhodnutia).
Výhrady smerujúce proti zvýšeniu pokuty z dôvodu odstrašujúceho účinku sú teda nedôvodné.
Po tretie žalobkyne na pojednávaní tvrdili, že maximálna hranica vo výške 10 % obratu stanovená v článku 23 ods. 2 druhom
pododseku nariadenia č. 1/2003 je nezákonná vzhľadom na zásady zákonnosti a právnej istoty, keďže odkazuje na obrat podniku
dosiahnutý v priebehu účtovného roka pred prijatím rozhodnutia, a nie na obrat týkajúci sa obdobia, počas ktorého došlo k porušeniu.
Je potrebné poukázať na to, že táto výhrada bola vznesená oneskorene, keďže bola uvedená po prvý raz až v štádiu pojednávania
a nemožno ju považovať za rozšírenie tohto žalobného dôvodu tak, ako bol uvedený v žalobe, ktorým sa žalobkyne jednak domáhajú
zníženia pokuty z dôvodu, že nevedeli o porušení, a jednak namietajú proti zvýšeniu pokuty z dôvodu odstrašujúceho účinku.
Túto výhradu je teda potrebné zamietnuť ako neprípustnú v súlade s článkom 48 ods. 2 rokovacieho poriadku.
Táto výhrada je v každom prípade neúčinná, keďže žalobkyne neuvádzajú, že zohľadnenie účtovného roka týkajúceho sa obdobia
porušenia mohlo mať akýkoľvek vplyv na uplatnenie pravidla stanoveného v článku 23 ods. 2 druhom pododseku nariadenia č. 1/2003,
ktorého nezákonnosť žalobkyne namietajú, v prejednávanej veci.
Vzhľadom na tieto úvahy je tento žalobný dôvod nedôvodný.

O desiatom žalobnom dôvode založenom na zneužití právomoci
Žalobkyne tvrdia, že Komisia sa dopustila zneužitia právomoci tým, že keď im pripísala zodpovednosť za porušenie, neusilovala
sa potrestať zodpovedný podnik, ale zvýšiť uloženú pokutu s prihliadnutím na ich značnú veľkosť.
Podľa ustálenej judikatúry je rozhodnutie poznačené zneužitím právomoci iba v prípade, ak z objektívnych relevantných a zhodujúcich
sa dôkazov vyplýva, že bolo prijaté na dosiahnutie iných ako uvedených cieľov (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. septembra
1998, IECC/Komisia, T‑133/95 a T‑204/95, Zb. s. II‑3645, bod 188 a tam citovanú judikatúru).
Je tiež potrebné pripomenúť, že podľa článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 môže Komisia rozhodnutím uložiť pokuty podnikom,
ktoré porušia článok 81 ES. Je nesporné, že cieľom sankcií stanovených v článku 23 nariadenia č. 1/2003 je potrestať protiprávne
konanie dotknutých podnikov, ako aj odradiť tak tieto podniky, ako aj iné hospodárske subjekty od porušovania pravidiel súťažného
práva Únie v budúcnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 2006, Showa Denko/Komisia, C‑289/04 P, Zb.
s. I‑5859, bod 16).
Vzhľadom na to, že žalobkyne a Arkema tvorili podnik v zmysle článku 81 ES a že uvedený podnik sa podieľal na spornom porušení,
sa však sankcia, ktorá im bola uložená, vôbec neodklonila od jej účelu, a to aj vzhľadom na to, že Komisia pri jej uložení
sledovala cieľ odstrašenia.
Desiaty žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť.

O jedenástom, subsidiárne uvedenom žalobnom dôvode založenom na znížení pokuty na primeranú úroveň
V rámci jedenásteho žalobného dôvodu sa žalobkyne domáhajú zníženia pokuty na primeranú úroveň, a to z dvoch dôvodov.
Po prvé tvrdia, že vzhľadom na to, že nevedeli o porušení, by sa východisková suma ich pokuty mala znížiť o 25 %, rovnako
ako v prípade zníženia priznaného v odôvodnení č. 461 napadnutého rozhodnutia.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že situácia uvedená v odôvodnení č. 461 napadnutého rozhodnutia nie je porovnateľná
so situáciou žalobkýň (pozri bod 219 vyššie). Všeobecný súd preto zastáva názor, že žalobkyniam z tohto dôvodu nemožno priznať
zníženie.
Po druhé žalobkyne sa domáhajú zohľadnenia poľahčujúcej okolnosti, pričom poukazujú na skutočnosť, že im boli uložené vysoké
pokuty za ich účasť na iných karteloch počas obdobia, ktorého sa týkalo napadnuté rozhodnutie, rozhodnutím K(2004) 4876 a rozhodnutím
K(2006) 2098 z 31. mája 2006 týkajúcim sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (prípad č. COMP/F/38.645 –
Metakryláty).
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že vzhľadom na skutočnosť, že Komisia konštatovala, že žalobkyne sa dopustili
troch rôznych porušení ustanovení článku 81 ods. 1 ES, bola oprávnená uložiť im tri rôzne pokuty, z ktorých každá zodpovedala
maximálnej hranici stanovenej v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. októbra
2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, T‑73/04, Zb. s. II‑2661, bod 56). Každá z týchto pokút musela nevyhnutne spočívať na posúdení
dĺžky trvania a konkrétnej závažnosti porušenia, ktoré sa ňou sankcionuje. Je však potrebné konštatovať, že uloženie pokuty
žalobkyniam za rôzne protisúťažné činnosti týkajúce sa iných výrobkov nemá vplyv na existenciu sporného porušenia (pozri v tomto
zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, BASF a UCB/Komisia, T‑101/05 a T‑111/05, Zb. s. II‑4949, bod 52).
Vzhľadom na cieľ odstrašenia, ktorý pokuty sledujú, teda samotná skutočnosť, že žalobkyniam boli nedávno uložené dve ďalšie
pokuty za porušenia, ktoré sa uskutočnili sčasti súčasne, nemôže odôvodniť zníženie pokuty uloženej v prejednávanej veci.
Žalobkyne pritom neuvádzajú nijakú okolnosť, ktorá by mohla preukázať, že v dôsledku uloženia pokuty v prejednávanej veci
v spojení s inými nedávnymi pokutami sa dostali do mimoriadne zložitej finančnej situácie, ktorú by výnimočne bolo možné vziať
do úvahy v rámci stanovenia výšky ich pokuty.
Pokiaľ sa žalobkyne napokon odvolávajú na rozhodnutie 94/599, z ktorého vyplýva, že Komisia pri určovaní výšky pokút v rámci
kartelu, ktorého sa týkalo toto rozhodnutie, vzala do úvahy skutočnosť, že väčšine podnikov už boli uložené vysoké pokuty
za ich účasť na inom karteli na súvisiacom trhu v podstate počas toho istého obdobia (odôvodnenie č. 52 rozhodnutia 94/599),
je potrebné jednak zdôrazniť, že rozhodnutie 94/599 bolo prijaté pred vydaním usmernení uplatnených v prejednávanej veci,
a jednak situácia posudzovaná v uvedenom rozhodnutí sa odlišovala od situácie posudzovanej v prejednávanej veci. V prejednávanej
veci totiž jednak Komisia uložila iba jednu sankciu za porušenia na trhoch s PV a s PS v napadnutom rozhodnutí a jednak žalobkyne
sa neodvolávajú na existenciu súvislosti medzi týmito trhmi a trhmi, ktorých sa týkali iné sankcie, ktoré im boli nedávno
uložené.
Vzhľadom na to, že žiadna okolnosť uvedená v prejednávanej veci nemôže odôvodniť zníženie pokuty, nie je opodstatnené vyhovieť
subsidiárnemu návrhu na zmenu pokuty uloženej žalobkyniam.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť v celom rozsahu.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyne nemali vo veci úspech, je opodstatnené uložiť im povinnosť nahradiť trovy
konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Total SA a Elf Aquitaine SA sú povinné nahradiť trovy konania.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. júla 2011.
Podpisy
Obsah
Skutkové okolnosti
Napadnuté rozhodnutie
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení pravidiel upravujúcich pripísateľnosť porušení, ktorých sa dopustili dcérske
spoločnosti, ich materským spoločnostiam
O druhej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení pri výklade judikatúry týkajúcej sa pripísateľnosti a v súvislosti
s dodržiavaním vlastnej rozhodovacej praxe Komisiou
– Úvodné poznámky
– O platnosti predmetnej domnienky
– O súbore nepriamych dôkazov, ktorý predložili žalobkyne na preukázanie samostatnosti spoločnosti Arkema na trhu
O prvej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa objektívnej povahy kritéria pripísateľnosti
O tretej časti založenej na porušení „zásady hospodárskej samostatnosti právnickej osoby“
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na obhajobu
O prvej časti založenej na tom, že žalobkyne sa nemohli účinne brániť
O druhej časti založenej na porušení zásady prezumpcie neviny
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
O prvej časti založenej na porušení povinnosti odôvodnenia, ktorá je významnejšia vzhľadom na nový postoj Komisie
O druhej časti založenej na rozpornosti odôvodnenia
O tretej časti založenej na tom, že Komisia neodpovedala na tvrdenia vyvracajúce domnienku uplatňovania rozhodujúceho vplyvu
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení jednotnej povahy pojmu podnik
O piatom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom posúdení týkajúcom sa spoločnosti Total
O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení viacerých základných zásad, ktoré uznávajú všetky členské štáty a ktoré sú
neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie
O údajnom porušení zásady rovnosti zaobchádzania
O údajnom porušení zásad osobnej zodpovednosti a individuálnosti trestov, ako aj zásady zákonnosti trestných činov a trestov
O siedmom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady riadnej správy vecí verejných
O ôsmom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
O deviatom žalobnom dôvode založenom na porušení základných zásad upravujúcich stanovovanie pokút
O desiatom žalobnom dôvode založenom na zneužití právomoci
O jedenástom, subsidiárne uvedenom žalobnom dôvode založenom na znížení pokuty na primeranú úroveň
O trovách
*
Jazyk konania: francúzština.