CELEX: 62010CJ0350
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sestā PVN direktīva
13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunkts
Atbrīvojumi no nodokļa
Pārskaitījumi un maksājumi
Darījumi ar vērtspapīriem
Elektronisko paziņojumu pakalpojumi finanšu iestādēm

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Nordea Pankki Suomi Oyj
(turpmāk tekstā – “
Nordea
”) un Somijas nodokļu administrāciju par pieteikuma atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) noraidīšanu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Sestās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“[PVN] jāmaksā:
1.     Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
tāds rīkojas.
[..]”
Sestās direktīvas 13. panta B daļā ir noteikts:
“Ciktāl tas nav pretrunā [..] citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
d)     šādus darījumus:
[..]
3.     Darījumus, ieskaitot starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un
citus tirgojamus dokumentus, bet izņemot parādu piedziņu un faktoringu;
[..]
5.     Darījumus, ieskaitot starpniecību, izņemot pārvaldi un uzraudzību, ar akcijām un daļām sabiedrībās vai apvienībās, bezseguma
parādzīmēm un citiem vērtspapīriem, izņemot:
–        dokumentus, kas rada īpašumtiesības uz precēm,
–        5. panta 3. punktā minētās tiesības vai vērtspapīrus.
[..]”

Valsts tiesības
Saskaņā ar 1993. gada 30. decembra Likuma par pievienotās vērtības nodokli (
Arvonlisäverolaki
, 1501/1993) redakcijā ar grozījumiem, kas ir izdarīti ar 1994. gada 29. decembra likumu (1486/1994, turpmāk tekstā – “
AVL
”), 1. panta 1. punkta 1. apakšpunktu par Somijā saimnieciskās darbības ietvaros veiktu preču vai pakalpojumu pārdošanu valstij
maksā PVN.
No
AVL
9. panta pirmās daļas izriet, ka nodokli par precēm un pakalpojumiem, ko Somijā pārdevis ārvalstnieks, kuram tur nav pastāvīgas
darbības un kurš atbilstoši
AVL
12. panta otrajai daļai nav lūdzis sevi reģistrēt par nodokļa maksātāju, maksā pircējs.
Atbilstoši
AVL
41. pantam finanšu pakalpojumu pārdošana netiek aplikta ar PVN. Saskaņā ar šā likuma 42. panta 1. punkta 4. un 6. apakšpunktu
par finanšu pakalpojumiem tiek uzskatīti arī maksājumu darījumi un darījumi ar vērtspapīriem.

AVL
42. panta trešajā daļā ir paredzēts, ka darījumos ar vērtspapīriem ietilpst arī akciju un citu tamlīdzīgu īpašumtiesību dokumentu,
kā arī prasījumu un atvasinātu vērtspapīru, tostarp, ja tie ir dematerializēti, pārdošana un starpniecība.

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

Nordea
ir ar juridisko adresi Zviedrijā esošās
Nordea Bank AB
meitas sabiedrība Somijā. Tā ir komercbanka, kura darbojas kā privāto, tā arī korporatīvo klientu apkalpošanas jomā. Bez
citām bankas darbībām tā nodarbojas ar vērtspapīru un valūtas tirdzniecību un starpniecību, tāpat tā piedāvā ieguldījumu un
fiduciāros pakalpojumus.
Nordea
ir
Nordea
grupas izveidotā PVN [maksātāju] kopuma pārstāve.

Nordea
ir iegādājusies pakalpojumus no vairāk nekā divtūkstoš vairāk nekā divsimt valstīs esošām finanšu iestādēm kopīgi piederošas
kooperatīvas biedrības
Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication – SWIFT SC
(turpmāk tekstā – “
SWIFT
”).

SWIFT
nodrošina pasaules mēroga elektronisko paziņojumu pārraides pakalpojumus finanšu iestādēm (turpmāk tekstā – “
swift
pakalpojumi”), ar kuriem vairāk nekā deviņiem tūkstošiem banku, finanšu un vērtspapīru pārvaldības iestāžu, kā arī citu sabiedrību,
kas ir tās klienti, ir dota iespēja ar paša uzņēmuma izstrādātas programmatūras un tā starptautiskā kodētā datu pārraides
tīkla palīdzību savā starpā veikt standartizētu finanšu paziņojumu apmaiņu. Ar paša izveidotā un uzturētā datu pārraides tīkla
palīdzību
SWIFT
nodrošina tostarp paziņojumu par starpbanku maksājumiem un darījumiem ar vērtspapīriem apstrādi.
SWIFT
ietilpstošās finanšu iestādes ar tām piederošās datortehnikas palīdzību ir pieslēgtas tīklam ar īpašu pieslēgumu (“gateway”).
Lai varētu izmantot šos pakalpojumus, šis uzņēmums saviem klientiem prasa izmantot tā iepriekš apstiprinātu datortehniku.
Starpbanku maksājumus var iedalīt iekšzemes un starptautiskos maksājumos.
Swift
pakalpojumus izmanto galvenokārt starptautiskiem maksājumiem, tomēr iekšzemes maksājumu proporcionālajai daļai esot tieksme
pieaugt.
Iesniedzējtiesa norāda, ka paziņojumu par starpbanku maksājumiem pārraides procedūrā ir paredzēts, ka,
SWIFT
tīklā nosūtot paziņojumu, izdevējbanka saņem pirmo saņemšanas apstiprinājumu (“acknowledgment”) par to, ka
SWIFT
ir saņēmusi paziņojumu apstrādei. Ar šo formalitāti tiek noteikts brīdis, kad
SWIFT
uzņemas finansiālo atbildību par attiecīgā paziņojuma nosūtīšanu un darījuma veikšanu atbilstoši šim paziņojumam. Līdz ar
pirmā saņemšanas apstiprinājuma saņemšanu paziņojumā norādītais darījums kļūst neatsaucams. Brīdī, kad saņēmējbanka paziņo
sistēmai par šī paziņojuma saņemšanu,
SWIFT
atbildība par darījuma izpildi izbeidzas. Vienlaikus
SWIFT
nosūta rīkojumu devušajai bankai apstiprinājumu par paziņojuma saņemšanu.
Papildus šiem maksājumu darījumiem
swift
pakalpojumus izmanto arī pārrobežu darījumu ar vērtspapīriem veikšanai. Iesniedzējtiesa norāda, ka aizsardzība pret trešajām
personām tiek nodrošināta tikai līdz ar akciju iegrāmatošanu klienta vērtspapīru kontā, kas tiek veikta ar
swift
pakalpojumu palīdzību, pat ja īpašumtiesību uz vērtspapīriem pāreja jau ir notikusi brīdī, kad biržā tiek veikts darījums.
SWIFT
atbildība par paziņojumiem saistībā ar darījumiem ar vērtspapīriem ir līdzīga saistībā ar starpbanku maksājumiem aprakstītajai.
Lai saglabātu banku noslēpumu,
SWIFT
var un drīkst atvērt tikai tās paziņojumu ailes, kas ir vajadzīgas, lai pārbaudītu, vai ir ievēroti paziņojumu pārraides
standarti.
2001. saimnieciskajā gadā
Nordea
saistībā ar
swift
pakalpojumiem, pieslēgumu šiem pakalpojumiem un šā pieslēguma uzturēšanu veiktās izmaksas kopumā bija EUR 1 999 559,96. Par
šo summu apgrieztās nodokļa iekasēšanas kārtībā tika samaksāts PVN EUR 439 903,19 apmērā.
Ar 2006. gada 22. februāra lēmumu
Konserniverokeskus
(koncernu aplikšanas ar nodokli iestāde) noraidīja
Nordea
pieteikumu atmaksāt PVN par 2001. saimniecisko gadu. Pieteikums attiecās uz 2001. gada PVN, kas par
swift
pakalpojumiem samaksāts decembrī.

Nordea
cēla prasību
Helsingin hallinto-oikeus
(Helsinku Administratīvajā tiesā), lūdzot atcelt
Konserniverokeskus
lēmumu un atmaksāt par
swift
pakalpojumiem apgrieztās nodokļa iekasēšanas kārtībā samaksāto PVN.
Ar 2008. gada 29. februāra nolēmumu
Helsingin hallinto‑oikeus
, pamatojoties uz piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, uz Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktu,
kā arī 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑2/95
SDC
(
Recueil
, I‑3017. lpp.), noraidīja
Nordea
prasību.
Šo pēdējo nolēmumu
Nordea
pārsūdzēja
Korkein hallinto-oikeus
[Somijas Augstākā administratīvā tiesa], kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Sestās direktīvas [..] 13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājumu procesā
un vērtspapīru darījumos starp kredītiestādēm izmantotie
swift
pakalpojumi, kas ir aprakstīti šī lēmuma 1. punktā, ir atbrīvojami no PVN?”

Par prejudiciālo jautājumu

Ievada apsvērumi
Pirms tiek iztirzāts juridiskais pamatojums tādu
swift
pakalpojumu kā pamata lietā esošie iespējamajam atbrīvojumam no nodokļa, ir jāpaskaidro, ka nav strīda par to, ka šie pakalpojumi
ietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā, jo tā, ņemot vērā, ka klientu finanšu iestāžu un
SWIFT
starpā ir tiesiskas attiecības un ka komisijas maksa, ko šī pēdējā saņem no saviem klientiem, ir patiesa atlīdzība par pakalpojumiem,
ko tiem sniedzis šis uzņēmums, ir pakalpojumu sniegšana par atlīdzību šīs direktīvas 2. panta 1. punkta izpratnē (šajā ziņā
skat. 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C‑540/09
Skandinaviska Enskilda Banken
, Krājums, I‑0000. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir svarīgi atgādināt, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka Sestās direktīvas 13. pantā minētie atbrīvojumi ir autonomi Savienības
tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst atšķirības PVN regulējuma piemērošanā dažādās dalībvalstīs (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Skandinaviska Enskilda Banken
, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt jāatgādina, ka Sestās direktīvas 13. pantā paredzēto atbrīvojumu formulējums, ievērojot, ka šie atbrīvojumi ir atkāpe
no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek piemērots katram pakalpojumam, ko nodokļu maksātājs sniedz par atlīdzību,
ir interpretējams šauri (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Skandinaviska Enskilda Banken
, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

Par swift pakalpojumu atbrīvojumu no PVN
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai sniegtos pakalpojumus uzskatītu par no nodokļiem atbrīvotiem darījumiem Sestās direktīvas
13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunkta izpratnē, tiem, vispārīgi vērtējot, jāveido atsevišķs kopums, ar kuru tiek
pildītas šajos apakšpunktos paredzēto pakalpojumu sniegšanai raksturīgas un būtiskas funkcijas. Darījumos saistībā ar pārskaitījumiem
šīs direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunkta izpratnē ar sniegtajiem pakalpojumiem ir jāpārskaita naudas līdzekļi
un jārada tiesiskas un finansiālas izmaiņas. No nodokļa atbrīvotie pakalpojumi minētās direktīvas izpratnē ir jānošķir no
parastās materiālo vai tehnisko pakalpojumu sniegšanas, kāda ir datorsistēmas nodošana bankas rīcībā. Tālab valsts tiesai
ir īpaši jāizvērtē pakalpojuma sniedzēja atbildības apmērs attiecībā pret bankām, tostarp, vai šī atbildība attiecas tikai
uz tehniskiem aspektiem, vai arī tā aptver darījumu īpašos un būtiskos elementus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
SDC
, 66. punkts, kā arī 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑235/00
CSC Financial Services
,
Recueil
, I‑10237. lpp., 25. un 26. punkts).
Tiesa arī ir nospriedusi, ka pārskaitījums ir darījums, kurā tiek izpildīts rīkojums pārskaitīt naudas summu no viena bankas
konta uz kādu citu. Tam tostarp ir raksturīgi, ka tā rezultātā mainās gan rīkojuma devēja un saņēmēja starpā, gan viņu attiecībās
ar to bankām, kā arī attiecīgā gadījumā banku starpā esošais tiesiskais vai finansiālais stāvoklis. Turklāt darījums, ar kuru
tiek veiktas šīs izmaiņas, ir tikai līdzekļu pārskaitīšana starp kontiem neatkarīgi no tās pamata (šajā ziņā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
SDC
, 53. punkts).
Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru ar pārskaitījumiem vai maksājumiem saistīto darījumu Sestās direktīvas 13. panta B daļas
d) punkta 3. apakšpunkta izpratnē vērtējums principā ir
mutatis mutandis
attiecināms uz darījumiem ar vērtspapīriem šīs direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat.
iepriekš minētos spriedumus lietā
CSC Financial Services
, 27. punkts, un lietā
Skandinaviska Enskilda Banken
, 33. punkts).
Tādējādi nekas neliedz no PVN atbrīvot pakalpojumus, kas uzticēti no finanšu iestādēm neatkarīgiem saimnieciskās darbības
subjektiem, kuriem tātad nav tiešas saiknes ar šo iestāžu klientiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
SDC
, 59. punkts), ja vien šie pakalpojumi, vispārīgi vērtējot, veido atsevišķu kopumu, ar kuriem tiek pildītas Sestās direktīvas
13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunktā paredzēto finanšu darījumu pakalpojumu sniegšanai raksturīgās un būtiskās
funkcijas.
Lai varētu izvērtēt, vai
swift
pakalpojumi atbilst šim kritērijam, jāpārbauda, pirmkārt, vai ar šo pakalpojumu sniegšanu ir iespējams radīt ar starpbanku
maksājumiem vai darījumiem ar pašiem vērtspapīriem izraisītajām līdzīgas tiesiskas un finansiālas izmaiņas un, otrkārt, vai
SWIFT
atbildība pret tās klientiem attiecas tikai uz tehniskiem aspektiem, vai tā aptver arī īpašus un būtiskus minēto finanšu
darījumu elementus.
Attiecībā uz pirmo aspektu
Nordea
apgalvo, pirmkārt, ka bez
swift
pakalpojumiem starptautiskie maksājumi vai pārrobežu vērtspapīru darījumi būtu praktiski neiespējami un, otrkārt, ka tikai
vērtspapīru iegrāmatošana klienta vērtspapīru kontā nodrošina aizsardzību pret trešajām personām, pat ja īpašumtiesību uz
vērtspapīriem pāreja ir jau notikusi brīdī, kad darījums tiek veikts biržā, proti, pirms
SWIFT
tīklā nosūtīto paziņojumu pārraidīšanas, un tādēļ ar šiem pakalpojumiem tiek netieši ietekmēts finanšu iestāžu, kā arī to
klientu tiesiskais un finansiālais stāvoklis.
Tomēr, kā bez
Nordea
atspēkojuma norāda iesniedzējtiesa, visas apsvērumus iesniegušās dalībvalstis un Eiropas Komisija,
swift
pakalpojumi ir elektronisko paziņojumu pakalpojumi, ar kuru palīdzību maksājuma rīkojumi un rīkojumi par darījumiem ar vērtspapīriem
tiek droši un uzticami nodoti no vienas finanšu iestādes kādai citai, un
SWIFT
nav pieejas pašai šādi nosūtīto paziņojumu saturam.
Pat ja tiktu pieņemts, ka vairākos tirgos, kā apgalvo
Nordea
,
swift
pakalpojumi ir nepieciešami un vienīgie, kas ir pieejami, tas vien, ka kāda sastāvdaļa ir nepieciešama, lai veiktu no nodokļa
atbrīvojamu darījumu, nenozīmē, ka no nodokļa būtu atbrīvojams šai sastāvdaļai atbilstošais pakalpojums (iepriekš minētais
spriedums lietā
SDC
, 65. punkts).
Netiek apstrīdēts arī, ka, lai arī rīkojumi līdzekļu pārskaitīšanai vai noteiktu darījumu veikšanai ar vērtspapīriem ir jānosūta,
izmantojot
SWIFT
apstiprinātas datorsistēmas, lai garantētu to drošību, īpašumtiesību pāreju attiecībā uz šiem līdzekļiem vai attiecīgajā
gadījumā – šiem vērtspapīriem veic tikai pašas finanšu iestādes tiesiskajās attiecībās ar saviem klientiem.
Turklāt no šā sprieduma 24.–26. punktā minētās judikatūras izriet, ka tiesiskās un finansiālās izmaiņas, kuru dēļ darījumu
var uzskatīt par atbrīvotu no PVN, izriet no īpašumtiesību uz līdzekļiem vai vērtspapīriem faktiskas vai iespējamas nodošanas
vien un nav nepieciešams, lai šis darījums būtu spēkā attiecībā uz trešajām personām.
Tādējādi, tā kā
swift
pakalpojumi ir elektronisko paziņojumu pakalpojumi, kuru vienīgais mērķis ir tikai pārraidīt datus, ar tiem netiek nodrošināta
neviena no Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunktā paredzēto finanšu darījumu funkcijām, proti,
nodot līdzekļus vai vērtspapīrus, un tādēļ tie nav raksturojami kā tādi.
Attiecībā uz otro aspektu
Nordea
norāda, ka no
SWIFT
ļoti plašās finansiālās atbildības par pareizu un drošu finanšu paziņojumu nosūtīšanu, kuras gada apmērs sniedzas līdz EUR 75 miljoniem
par katru gadījumu un EUR 150 miljoniem gadā, kā arī no
SWIFT
kā finanšu pārskaitījumu pareizības garanta lomas izriet, ka
swift
pakalpojumi nav tikai un vienīgi tehniski pakalpojumi.
Tomēr
SWIFT
atbildības finansiālo seku apmēram nav nozīmes, lai varētu novērtēt, vai šī atbildība attiecas uz īpašiem un būtiskiem pamata
lietā aplūkoto finanšu darījumu elementiem.
Turklāt, kā norāda Beļģijas valdība, saskaņā ar 2010. gada 1. janvāra
SWIFT
vispārīgo līguma noteikumu (“Swift General Terms and Conditions”), ar kuriem iespējams iepazīties
SWIFT
interneta vietnē, 4. punktu šā uzņēmuma līgumsaistības attiecas tikai uz tehniskajiem paziņojumu pakalpojumu aspektiem, it
īpaši to īstenošanu, aktivēšanu, pieslēgšanu, uzturēšanu un datorprogrammu licencēšanu, un tādējādi
SWIFT
ir atbildīga tikai par pienācīgu finanšu paziņojumu nosūtīšanu, izmantojot apstiprinātu datorsistēmu.
Tādējādi, kā izriet no šā sprieduma 34. punktā secinātā un uzskata visas apsvērumus iesniegušās dalībvalstis, kā arī Komisija,
SWIFT
līgumiskā atbildība pret
Nordea
attiecas tikai uz pienākumu nodrošināt pārraidīto datu drošību un lasāmību, kā arī pienākumu atlīdzināt nepareizas vai novēlotas
datu pārraides dēļ iespējami nodarītu kaitējumu.
Tādēļ jākonstatē, ka pamata lietā
SWIFT
atbildība attiecas tikai uz tehniskiem aspektiem un neattiecas uz īpašiem un būtiskiem pamata lietā aplūkoto finanšu darījumu
elementiem.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas
d) punkta 3. un 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētajā atbrīvojumā no PVN neietilpst tādi
swift
pakalpojumi kā pamata lietā aplūkotie.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
– Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta B daļas d) punkta 3. un 5. apakšpunkts ir
jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētajā atbrīvojumā no pievienotās vērtības nodokļa neietilpst tādi elektronisko
paziņojumu pakalpojumi finanšu iestādēm kā pamata lietā aplūkotie.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – somu.