CELEX: 62005TJ0109
Galimybė susipažinti su dokumentais
Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001
Dokumentai, susiję su vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus patirtų papildomų sąnaudų valstybės pagalbos srityje sudedamosiomis dalimis
Atsisakymas leisti susipažinti su dokumentais
Išimtis, susijusi su trečiųjų asmenų komercinių interesų apsauga
Profesinė paslaptis
Motyvavimo pareiga
Vienodas požiūris
Iš valstybės narės kilę dokumentai

Teisinis pagrindas
EB 255 straipsnyje nustatyta:
„1.      Visi Sąjungos piliečiai ir visi fiziniai ar juridiniai asmenys, gyvenantys ar turintys registruotą buveinę valstybėje narėje,
turi teisę, laikydamiesi pagal šio straipsnio 2 ir 3 dalis nustatytinų principų bei sąlygų, susipažinti su Europos Parlamento,
Tarybos ir Komisijos dokumentais.
2.      Bendruosius principus ir visuomenės arba asmens interesais grindžiamus apribojimus, reglamentuojančius šią teisę susipažinti
su dokumentais, per dvejus metus nuo Amsterdamo sutarties įsigaliojimo 251 straipsnyje nurodyta tvarka nustato Taryba.
3.      Kiekviena pirmiau nurodyta institucija savo Darbo tvarkos taisyklėse išsamiau išdėsto konkrečias savo dokumentų prieinamumo
nuostatas.“
EB 287 straipsnyje nustatyta:
„Bendrijos institucijų nariai, komitetų nariai, Bendrijos pareigūnai ir kiti tarnautojai, netgi nustoję eiti savo pareigas,
neturi teisės atskleisti informacijos, kurią jie yra įsipareigoję saugoti kaip tarnybinę paslaptį, ypač informacijos apie
įmones, jų verslo ryšius ar sąnaudų sudedamąsias dalis.“
2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su
Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t.,
p. 336) apibrėžiami teisės susipažinti su šių institucijų dokumentais, nustatytos EB 255 straipsnyje, principai, sąlygos ir
ribos.
Pagal Reglamento Nr. 1049/2001 1 straipsnio „Tikslas“ a punktą šio reglamento tikslas yra „nustatyti EB 255 straipsnyje numatytos
teisės susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais principus, sąlygas bei visuomenės ar privačių interesų
sąlygojamus apribojimus, kad būtų užtikrinta kaip galima platesnė susipažinimo su dokumentais galimybė“.
Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bet kuris Sąjungos pilietis ir bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, gyvenantis ar turintis registruotą buveinę valstybėje
narėje, turi teisę, laikydamasis šiame reglamente nustatytų principų, sąlygų ir apribojimų, susipažinti su institucijų dokumentais.“
Pagal šio Reglamento Nr. 1049/2001 3 straipsnio a punktą šiame reglamente „Dokumentas“ – bet kuria forma (parašytas ant popieriaus,
elektroninėje laikmenoje arba garso, vaizdo ar audiovizualiniame įraše) pateiktas turinys, susijęs su į institucijos atsakomybės
sferą įeinančia politika, veikla ir sprendimais“.
Pagal šio Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnį, kuriame apibrėžiamos išimtys iš teisės susipažinti su dokumentais, nustatoma:
„<…>
2. Institucijos nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais, dėl kurių atskleidimo nukentėtų apsauga:
–        komercinių fizinių arba juridinių asmenų interesų, įskaitant intelektinės nuosavybės,
–        teismo proceso ir teisinės pagalbos,
–        inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų,
nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.
<…>
4.      Kalbant apie trečiųjų šalių dokumentus, institucija konsultuojasi su trečiąja šalimi, siekdama nustatyti, ar taikytina išimtis,
numatyta šio straipsnio 1 arba 2 dalyje, nebent būtų akivaizdu, kad dokumentas gali arba negali būti atskleistas.
5.      Valstybė narė gali prašyti, kad institucija neatskleistų iš tos valstybės narės kilusio dokumento be jos išankstinio sutikimo.
6.      Jei kuri nors iš išimčių yra taikoma tiktai kai kurioms dokumento dalims, likusios dokumento dalys yra išduodamos.
7.      Šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos išimtys yra taikomos tiktai tokiam laikotarpiui, kai toks draudimas yra pateisinamas,
atsižvelgiant į dokumento turinį. Išimtys gali galioti ne ilgiau kaip 30 metų. Kalbant apie dokumentus, kuriems išimtys galioja
dėl privatumo ar komercinių interesų, taip pat slapto pobūdžio dokumentų atveju, išimtys, jei reikia, gali būti taikomos ir
pasibaigus šiam laikotarpiui.“
7 straipsnyje „Pirminės paraiškos tvarkymas“ nustatoma:
„1.      Paraiška dėl galimybės susipažinti su dokumentais yra vykdoma nedelsiant. Prašytojui išsiunčiamas patvirtinimas apie paraiškos
gavimą. Per 15 darbo dienų nuo paraiškos užregistravimo institucija arba duoda leidimą susipažinti su dokumentu ir per tą
laikotarpį suteikia tokią galimybę pagal 10 straipsnį, arba pareiškėjui raštu nurodo visiško arba dalinio atsisakymo priežastį
bei informuoja jį apie jo teisę pateikti kartotinę paraišką pagal šio straipsnio 2 dalį.
2.      Visiško arba dalinio atsisakymo atveju pareiškėjas gali per 15 darbo dienų nuo institucijos atsakymo gavimo pateikti kartotinę
paraišką, prašydamas, kad institucija dar kartą peržiūrėtų savo poziciją.
<…>“
Pagal šio Reglamento Nr. 1049/2001 8 straipsnio 1 dalį:
„Kartotinė paraiška yra vykdoma nedelsiant. Per 15 darbo dienų nuo tokios paraiškos užregistravimo institucija arba duoda
leidimą susipažinti su dokumentu ir per tą laikotarpį suteikia tokią galimybę pagal 10 straipsnį, arba prašytojui raštu nurodo
visiško arba dalinio atsisakymo priežastį. Visiško arba dalinio atsisakymo atveju institucija informuoja prašytoją apie tai,
kokiomis priemonėmis jis gali ginti savo teises, tai yra: jis gali pradėti teisminį procesą prieš instituciją ir (arba) paduoti
skundą ombudsmenui atitinkamai [EB] 230 ir [EB] 195 straipsniuose numatytomis sąlygomis.“
Be to, 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 659/1999, nustatančiame išsamias EB [88] straipsnio taikymo taisykles
(OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), nustatyta Europos Komisijai EB 88 straipsniu
suteiktos teisės nuspręsti dėl valstybės pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka įgyvendinimo tvarka.
Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnyje „Suinteresuotųjų šalių teisės“ nustatoma:
„1.      Po to, kai Komisija priima sprendimą pradėti formalaus tyrimo procesą, kiekviena suinteresuotoji šalis gali pateikti pastabas
pagal 6 straipsnį. Kiekvienai minėtas pastabas pateikusiai suinteresuotajai šaliai ir kiekvienam individualiam pagalbos gavėjui
išsiunčiama pagal 7 straipsnį priimto Komisijos sprendimo kopija.
2.      Kiekviena suinteresuotoji šalis gali pranešti Komisijai apie kiekvieną įtariamą neteisėtą pagalbą ir apie kiekvieną įtariamą
netinkamą pagalbos taikymą. Jeigu Komisija mano, kad pagal jos turimą informaciją nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti,
ji apie tai praneša suinteresuotajai šaliai. Jeigu Komisija, remdamasi pateiktos informacijos turiniu, priima sprendimą dėl
bylos, sprendimo kopiją ji išsiunčia suinteresuotajai šaliai.
3.      Suinteresuotosios šalies prašymu jai pateikiama sprendimo kopija pagal šio reglamento 4 ir 7 straipsnius, 10 straipsnio 3 dalį
ir 11 straipsnį.“
Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnyje „Sprendimų adresatas“ nustatoma:
„Sprendimai, priimti <...> yra skirti suinteresuotajai valstybei narei. Komisija apie juos iš karto informuoja suinteresuotąją
valstybę narę ir suteikia jai galimybę nurodyti Komisijai, kokiai informacijai, jos nuomone, yra taikomas įsipareigojimas
saugoti profesinę paslaptį.“
2003 m. gruodžio 1 d. Komisijos komunikato C (2003) 4582 dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose (OL C 297,
p. 6) (toliau – Komunikatas dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose), kuriame nustatomi nagrinėjimo būdai,
kuriuos Komisija taiko valstybių narių kaip sprendimų valstybės pagalbos srityje adresačių pateiktiems prašymams, kad jų tam
tikros šalys būtų laikomos šalimis, kurioms taikomas verslo profesinė paslaptis ir kurios neturi būti nurodomos skelbiamoje
sprendimo versijoje, 3.1 punkte nustatoma:
„Verslo paslaptys apima tik su verslu susijusią faktinę ar potencialiai ekonominę vertę galinčią turėti informaciją, kurios
atskleidimas ir panaudojimas kitoms įmonėms duotų ekonominės naudos. Būdingi tokios informacijos pavyzdžiai: gamybos ir platinimo
sąnaudų įvertinimo metodai, gamybos paslaptys (t. y. slaptas, komerciniu požiūriu vertingas planas, formulė, procesas ar prietaisas,
naudojamas gaminti, ruošti, jungti ar perdirbti prekes, ir kuris gali būti laikomas galutiniu produktu, sukurtu pasitelkiant
naujoves ar dedant dideles pastangas) ir procesai, tiekimo šaltiniai, pagaminamų ir parduodamų prekių kiekiai, rinkos dalys,
klientų ir platintojų sąrašai, marketingo planai, savikainos struktūra, pardavimo politika, informacija apie vidaus įmonės
struktūrą.“
Taip pat 3.2 punkte „Kita konfidenciali informacija“ numatyta, pavyzdžiui, kad informacija apie viešųjų paslaugų organizavimą
ir sąnaudas paprastai nėra laikoma „kita konfidencialia informacija“ (nors ji gali būti laikoma komercine paslaptimi, jei
tenkinami 3.1 skyriuje išdėstyti kriterijai).

Ginčų aplinkybės ir procedūra
2004 m. kovo 16 d. Sprendime 2005/163/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Italija išmokėjo laivybos kompanijoms
Adriatica
,
Caremar
,
Siremar
,
Saremar
ir
Toremar
(
Tirrenia
grupė) (OL L 53, 2005, p. 29), Komisija iš dalies patenkino Italijos institucijų prašymą panaikinti sprendimo, jo paskelbimo
redakcijos, duomenis, susijusius su laivybos kompanijų
Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar
ir
Toremar
(
Tirrenia
grupė) sąnaudų sudedamosiomis dalimis, nurodytas minėto sprendimo 128 ir 140 konstatuojamose dalyse pateiktose lentelėse.
Komisija išsiuntė ieškovei,
Navigazione Libera del Golfo Srl
(NLG), Sprendimo 2005/163/EB nekonfidencialią versiją pagal Reglamento (EB) Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies antrą sakinį.
2004 m. lapkričio 24 d. laišku S. Ravenna, ieškovės advokatas, paprašė Komisijos pagal Reglamento Nr. 1049/2001 6 ir 7 straipsnius
jam perduoti visą Sprendimo 2005/163 tekstą, įskaitant „analitinius duomenis, kurie [nebuvo] pakartojami minėto sprendimo
128 ir 140 [konstatuojamosiose dalyse] pateiktose lentelėse – juose, be kita ko, nurodomi
Caremar
papildomų sąnaudų, pirmiausia susijusių su keleivių vežimo maršrutu Neapolis–Kapris keltais ir greitaeigiais keleiviniais
laivais, detalios sudedamosios dalys“.
Komisijos Energetikos ir transporto generalinis direktoratas į paraišką dėl galimybės susipažinti su minėtais dokumentais
atsakė 2004 m. gruodžio 7 d. laišku, kuriuo jis atsisakė leisti susipažinti su Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose
dalyse pateiktose lentelėse nurodytais duomenimis. Ji manė, kad minėtoms konstatuojamosioms dalims taikoma Reglamento Nr. 1049/2001
4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje nustatyta išimtis, pagal kurią institucija nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais,
dėl kurių atskleidimo nukentėtų komercinių fizinio arba juridinio asmens interesų apsauga. Ji nurodė, kad minėti duomenys
pagal Komunikatą dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose turi būti laikomi konfidencialiais.
2005 m. sausio 4 d. laišku S. Ravenna pateikė kartotinę paraišką pagal Reglamento Nr. 1049/2001 8 straipsnį.
2005 m. vasario 3 d. raštu D (2005) 997 (toliau – pirmasis ginčijamas sprendimas ), Komisijos generalinis sekretoriatas patvirtino
atsisakymą leisti susipažinti su dokumentais teigdamas, kad prašomų duomenų, susijusių su sąnaudų paskirstymų kiekvienai įmonei
apskaičiuojant metinę bendros svarbos paslaugų teikimo kompensaciją, atskleidimas gali pakenkti
Tirrenia
grupės komerciniams interesams ir suteikti pranašumą kitoms įmonėms. Komisijos manymu, tokia informacija nebuvo pateikta suinteresuotosioms
šalims, kurioms apie sprendimą buvo pranešta pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnį. Be to, Komisija įpareigojama pagal
EB 287 straipsnį neatskleisti suinteresuotiems asmenims informacijos, kuri, atsižvelgiant į jos pobūdį, sudaro verslo paslaptį.
Ji atsisakymą pateisina,
a fortiori
, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka, jei sąnaudų paviešinimas gali pakenkti suinteresuotų įmonių
komerciniams interesams.
Komisija pridūrė, kad joks viršesnis viešasis interesas neleidžia atsisakyti būtinybės apsaugoti įmonių komercinius interesus
paviešinant informaciją, susijusią su jų vidaus veikimu. Ji taip pat nurodė, kad leidimas iš dalies susipažinti su dokumentu,
kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalyje, jau buvo duotas.
2005 m. kovo 8 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu ieškovė pateikė ieškinį dėl pirmojo ginčijamo
sprendimo (registracijos Nr. T‑109/05) panaikinimo.
2005 m. rugsėjo 7 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos nutartimi
Caremar SpA
buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.
Kadangi Komisija savo pirmame atsiliepime į ieškinį nurodė prieštaravimą dėl ieškinio priimtinumo, nes prieš pateikiant minėtą
ieškinį pati ieškovė nepateikė nei pirminės, nei vėliau kartotinės paraiškos, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 6 ir
8 straipsniuose, S. Ravenna, aiškiai nurodęs, jog veikia pagal ieškovės įgaliojimą, 2005 m. birželio 9 d. laiške pakartotinai
paprašė leisti susipažinti su dokumentais. Jis konkrečiai paprašė pateikti tik tuos dokumentus, kuriuose buvo Italijos institucijų,
siekiant pateisinti atskiras
Caremar
kasmetines papildomas sąnaudas, patirtas vykdant jai nustatytus viešosios paslaugos įpareigojimus, susijusius su keleiviu
vežimu maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris) (Italija) keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais, pateikta informacija
ir detalūs duomenys.
2005 m. liepos 28 d. raštu Komisijos Energetikos ir transporto generalinis direktoratas atsisakė leisti susipažinti su minėtais
dokumentais pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį. Jis savo atsisakymą motyvavo tuo, kad kadangi šiuos dokumentus
pateikė Italijos institucijos, jis pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalis ir savo 2001 m. gruodžio 5 d.
Sprendimo 2001/937/EB, EAPB, Euratomas, iš dalies keičiančio Komisijos darbo tvarkos taisykles (OL L 345, p. 94), 5 straipsnio
4 dalies b punktą, šiuo klausimu šių institucijų atsiklausė, ir jos nesutiko, jog minėti dokumentai būtų atskleisti.
2005 m. rugpjūčio 19 d. laišku ieškovė pateikė kartotinę paraišką leisti susipažinti su dokumentais, susijusiais su metinėmis
jūrų transporto paslaugas teikiančios bendrovės
Caremar
papildomomis sąnaudomis, patirtomis įgyvendinant viešosios paslaugos įpareigojimus, susijusius su maršrutu Neapolis–Beverello
(Kapris).
2005 m. spalio 12 d. laišku D (2005) 9766 (toliau – antrasis ginčijamas sprendimas) Komisijos generalinis sekretoriatas patvirtino
pirminį 2005 m. liepos 28 d. Energetikos ir transporto generalinio direktorato atsisakymą. Kadangi Italijos institucijos nesutiko,
kad būtų atskleisti duomenys, susiję su
Caremar
teikiant viešąją paslaugą aptariamais maršrutais patirtomis papildomomis sąnaudomis ir metine subsidija, kuri bendrovei buvo
išmokėta įgyvendinant minėtą užduotį, jis manė, kad reikia vadovautis Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta
išimtimi. Jis patikslino, kad kadangi Italijos institucijos aiškiai pareiškė apie savo nesutikimą dėl minėtų duomenų atskleidimo,
jis negali leisti iš dalies susipažinti su nagrinėjamu dokumentu pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalį. Be to,
jo manymu, nagrinėjant kartotinę paraišką ieškovės argumentai, kuriuos ji nurodo savo prašyme pagal EB 87 ir 88 straipsnius,
1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3577/92, taikantį laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse
narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. ;, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 13), ir Komunikatą dėl
profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, nebuvo svarbūs, nes minėtos nuostatos yra susijusios su valstybės pagalbos
procedūromis ir šalių teisėmis šiose procedūrose. Reglamente Nr. 1049/2001 įtvirtintai teisei susipažinti su dokumentais neturi
įtakos nei prašytojo statusas, nei jo specifiniai interesai.
2005 m. gruodžio 21 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu ieškiniu ieškovė pareiškė ieškinį (registracijos
Nr. T‑444/05) dėl antrojo ginčijamo sprendimo panaikinimo.
2006 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimis Europos Sąjungos Tarybai ir Italijos
Respublikai buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.
2006 m. spalio 27 d. nutartimis Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininkas leido
Caremar
įstoti Komisijos pusėje.
2006 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimi bylos T‑109/05 ir T‑444/05 buvo
sujungtos žodinės ir rašytinės proceso dalių tikslams.
Pakeitus Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į ketvirtąją kolegiją ir todėl ši byla paskirta šiai kolegijai.
2010 m. spalio 10 d. laišku Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo
priemones, raštu pateikė šalims du rašytinius klausimus. Pirmuoju klausimu, apie kurį šalims buvo pranešta 2008 m. spalio
10 d., ieškovės buvo prašoma patikslinti, ar ji išsaugojo suinteresuotumą pareikšti ieškinį byloje T‑109/05 atsižvelgiant
į tai, kad Komisija priėmė antrąjį ginčijamą sprendimą, dėl kurio buvo pareikštas ieškinys byloje T‑444/05. Antruoju klausimu
Bendrasis Teismas šiose bylose prašė šalių pateikti savo pastabas dėl galimų pasekmių šioms byloms priėmus 2007 m. gruodžio
18 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Švedija prieš Komisiją
(C‑64/05 P, Rink. p. I‑11389).
Atsakydama ieškovė pareiškė, kad ji išsaugojo suinteresuotumą pareikšti ieškinį byloje T‑109/05, nes Komisija pirmąjį ginčijamą
sprendimą paliko galioti. Pati Komisija pažymėjo, kad jei abiem ieškiniais iš esmės siekiama įgyti galimybę susipažinti su
tais pačiais dokumentais, ieškinys byloje T‑444/05 pakeitė ieškinį byloje T‑109/05, kuris dėl to prarado savo dalyką.
Į antrąjį klausimą Komisija atsakė nurodydama, kad Italijos institucijos tinkamai motyvavo savo nesutikimą remdamosi viena
iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse nurodytų išimčių, todėl galima motyvavimo stoka šioje byloje bet kuriuo
atveju neturėjo jokio poveikio akto teisėtumui, nes motyvuotas Italijos institucijų atsisakymas jai buvo privalomas ir įpareigojo
ją atmesti paraišką leisti susipažinti su dokumentais.
2009 m. sausio 22 d. Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones,
priėmė antrąją proceso organizavimo priemonę prašydamas Komisijos paaiškinti, ką ji turėjo omeny savo 2008 m. spalio 10 d.
atsakyme į Pirmosios instancijos teismo klausimus, kai ji teigė, jog „ieškinys byloje T‑444/05 faktiškai pakeitė ieškinį byloje
T‑109/05“, kuris dėl to prarado savo dalyką. Bendrasis Teismas paprašė ją patikslinti, ar, atsižvelgiant į tai, reikėjo daryti
išvadą, jog Komisija iš tiesų atšaukė savo pirmąjį ginčijamą sprendimą, dėl kurio buvo pareikštas ieškinys byloje T‑109/05,
ir, jei ne, ar ji ketino jį atšaukti.
Komisija atsakė, kad ieškinys byloje T‑444/05 buvo pateiktas tik atsižvelgiant į tai, jog nagrinėjant pirmąjį ieškinį ieškovės
vardu nebuvo atliktas administracinis tyrimas, kaip to reikalaujama, ir dėl to jis turėjo būti atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl šios priežasties antrasis ieškinys pakeitė pirmąjį ieškinį, kuris daugiau nebeturėjo būti paliktas kaip savarankiškas
ieškinys ir šia prasme neteko dalyko.
Paskelbus 2009 m. kovo 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Tirrenia di Navigazione prieš Komisiją
(T‑265/04, T‑214/04 ir T‑504/04, dar nepaskelbto Rinkinyje), kuriuo buvo panaikintas Sprendimas 2005/163, Bendrasis Teismas
pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį pateikė trečiąjį rašytinį klausimą, apie kurį buvo pranešta 2009 m. kovo 17 d., ragindamas
šalis pateikti savo pastabas dėl išvadų, kurios turi būti padarytos atsižvelgiant į minėtą sprendimą bylose T‑109/05 ir T‑444/05.
Ieškovė teigė, kad ji tebėra suinteresuota pareikšti ieškinį abiejose bylose, nes jai reikia susipažinti su
Caremar
sąnaudų, faktiškai patirtų teikiant viešąsias paslaugas maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris), ir subsidijų, kurios šiuo pagrindu
jai kasmet buvo mokamos, duomenimis, nes šie dokumentai galėjo jai leisti inicijuoti galimus teisminius procesus.
Komisija mano, kad, Bendrajam Teismui panaikinus Sprendimą 2005/163, ieškiniai bylose T‑109/05 ir T‑444/05 neteko dalyko,
nes ieškovė prarado suinteresuotumą prašyti panaikinti sprendimus, kuriais atsisakoma leisti jai susipažinti su prašomais
dokumentais.
Pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį 2010 m. balandžio 7 d. buvo imtasi naujų proceso organizavimo priemonių.
2010 m. balandžio 12 d. nutartimi Bendrasis Teismas pagal Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktą, 66 straipsnio 1 punktą
ir 67 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus.
2010 m. birželio 1 d. posėdyje Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija atsisakė savo prieštaravimo dėl priimtinumo byloje
T‑444/05.
2010 m. liepos 9 d. nutartimi Bendrasis Teismas pagal Procedūros reglamento 62 straipsnį atnaujino žodinę proceso dalį. Šalys
buvo paragintos pateikti savo pastabas dėl išvadų, kurias jos padarė priėmus 2010 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
(C‑139/07 P, Rink. p. I‑0000).

Šalių reikalavimai
Ieškovė Teismo byloje T‑109/05 prašo:
–        panaikinti pirmąjį ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Caremar
Teismo prašo:
–        patenkinti Komisijos reikalavimus,
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Ieškovė Teismo byloje T‑444/05 prašo:
–        panaikinti antrąjį ginčijamą sprendimą ir subsidiariai pripažinti Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį netaikytina
šios bylos aplinkybėms,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Italijos Respublika Teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ir nepagrįstą.
Taryba Teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą.

Caremar
Teismo prašo:
–        patenkinti Komisijos reikalavimus atmetant ieškinį kaip nepriimtiną ir nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
A –
Dėl ieškinio byloje T‑109/05
1.
Dėl ginčo
a)     Šalių argumentai
Komisija teigia, kad ieškinio dalykas susijęs tik su administracinėje stadijoje prašytais leisti susipažinti dokumentais,
o ne, kaip tai teigia ieškovė, su dokumentais, susijusiais su
Caremar
viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo sąnaudų, patirtų kasdien dešimt kartų plaukiant maršrutu į Kaprio salą ir atgal,
sudedamosiomis dalimis. Jos manymu, ieškovė iš dalies pakeitė savo ginčo dalyką.
Be to, savo 2009 m. kovo 27 d. atsakyme į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą Komisija mano, kad priėmus 38 punkte
minėtą sprendimą
Tirrenia di Navigazione prieš Komisiją
, kuriuo panaikinamas Sprendimas 2005/163, ieškiniai bylose T‑109/05 ir T‑444/05 neteko dalyko, nes ieškovė prarado suinteresuotumą
prašyti panaikinti sprendimus, kuriais atsisakoma leisti susipažinti su prašomais dokumentais.
Ieškovė atsikerta, kad ji iš esmės prašo leisti susipažinti su duomenimis ir dokumentais, susijusiais su
Caremar
viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomomis sąnaudomis, patirtomis jūriniame maršrute Neapolis–Beverello (Kapris).
Atsakyme į rašytinį klausimą, apie kurį jai buvo pranešta 2008 m. spalio 10 d., ieškovė nurodė, kad ji išsaugojo suinteresuotumą
pareikšti ieškinį byloje T‑109/05, nes Komisija paliko pirmąjį ginčijamą sprendimą galioti. Šią poziciją ji pakartojo 2009 m.
kovo 23 d. atsakyme į Pirmosios instancijos teismo klausimą dėl išvadų, kurias ji šiuose ieškiniuose padarė atsižvelgdama
į 38 punkte minėtą sprendimą
Tirrenia di Navigazione prieš Komisiją
, kuriuo panaikinamas Sprendimas 2005/163.

Caremar
mano, kad ieškovės pirminė paraiška pateikiama dėl visos Sprendimo 2005/163 versijos ir dėl analitinių duomenų, kurie nepakartojami
128 ir 140 konstatuojamose dalyse. Posėdyje
Caremar
teigė, kad šis ieškinys neteko dalyko, nes Bendrajam Teismui 38 punkte minėtu sprendimu
Tirrenia di Navigazione prieš Komisiją
panaikinus Sprendimą 2005/163, minėto sprendimo 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse nurodyti duomenys daugiau neegzistuoja.
Iš to ji daro išvadą, kad šioje byloje sąlygos, pagal kurias nereikia priimti sprendimo, įvykdytos.
b)     Teismo vertinimas
Pažymėtina, kad paraiška dėl galimybės susipažinti su dokumentais, kaip matyti iš 2004 m. lapkričio 24 d. laiško, siekiama
gauti visą Sprendimo 2005/163 tekstą, apimantį analitinius duomenis, kurie nebuvo pakartoti Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamose
dalyse pateiktose lentelėse, įskaitant detalias kasmetinių
Caremar
papildomų sąnaudų, konkrečiai ir specifiškai susijusių su keleivių vežimo paslaugomis jūriniu maršrutu Neapolis–Beverello
(Kapris), sudedamąsias dalis.
Savo ieškinyje dėl pirmojo ginčijamo sprendimo ieškovė patikslino norėjusi susipažinti su duomenimis, susijusiais su
Caremar
viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomomis sąnaudomis, kurias ji patyrė teikdama susisiekimo su Kaprio sala paslaugas.
Konstatuotina, kad, priešingai nei teigia Komisija ir
Caremar
, šioje byloje nebuvo pakeistas bylos dėl pirmojo ginčijamo sprendimo panaikinimo dalykas, nes ieškovė pakeitė dokumentų turinio
apimtį, palyginti su ta, su kuria ji prašė susipažinti pagal pirminę paraišką. Nors ieškovė rašytinėje proceso dalyje konkrečiai
nurodė dokumentus, su kuriais ji prašė susipažinti, vis dėlto reikia konstatuoti, jog detalios
Caremar
metinių papildomų sąnaudų sudedamosios dalys, konkrečiai ir specifiškai susijusios su keleivių vežimo paslaugomis jūriniu
maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris) keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais, sudarė sudėtinę pagal pirminę paraišką
prašomų dokumentų dalį.
Argumentas, kad šis ieškinys neteko dalyko, kadangi, Bendrajam Teismui panaikinus Sprendimą 2005/163 38 punkte minėtu Sprendimu
Tirrenia di Navigazione prieš Komisiją
, ieškovė prarado suinteresuotumą prašyti panaikinti pirmąjį ginčijamą sprendimą, nes minėto sprendimo 128 ir 140 konstatuojamose
dalyse nurodyti duomenys daugiau neegzistuoja, taip pat negali būti priimtas.
Iš tiesų primintina, kad kiekvienas asmuo gali prašyti leisti susipažinti su bet kokiu institucijų dokumentu, nereikalaujant
tam nurodyti jokio specialaus pagrindo. Todėl asmuo, kuriam nebuvo leista susipažinti su dokumentu ar jo dalimi, vien dėl
to yra suinteresuotas, kad sprendimas, kuriuo atsisakoma leisti susipažinti su dokumentu, būtų panaikintas (šiuo klausimu
žr. 1998 m. birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Svenska Journalistförbundet prieš Tarybą
, T‑174/95, Rink. p. II‑2289, 66 ir 67 punktus ir 2001 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Petrie ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/99, Rink. p. II‑3677, 26 punktą). Nors Sprendimas 2005/163 ir buvo panaikintas, dokumentai, kuriais remiantis buvo
galima nustatyti Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse esančius analitinius duomenis, tebeegzistuoja.
Darytina išvada, kad nepaisant to, jog Sprendimas 2005/163 buvo panaikintas, ieškovė išsaugo suinteresuotumą pateikti ieškinį
dėl pirmojo ginčijamo sprendimo, jei prašomi dokumentai nebuvo atskleisti ir pirmasis ginčijamas sprendimas tebegalioja. Todėl
šis ieškinys dėl minėto sprendimo panaikinimo neprarado savo dalyko.
2.
Dėl priimtinumo
a)     Šalių argumentai
Formaliai nepareikšdama prieštaravimo dėl priimtinumo, Komisija teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas, nes privalomą ikiteisminį
tyrimą savo vardu ir sąskaita inicijavo ieškovės advokatas, o ne pati ieškovė.
Nors Komisija visuomet žinojo, kad S. Ravenna veikė vykdydamas savo profesinę veiklą ieškovės interesais, vis dėlto Komisija
mano, jog jis negalėjo veikti ieškovės vardu ikiteisminio tyrimo stadijoje, nes pirminėse procedūros, susijusios su paraiška
leisti susipažinti su dokumentais, stadijose jis veikė savo vardu.
Be to, Komisija teigia, kad ieškovė negali remtis tariamu individualiu interesu EB 230 straipsnio prasme, nes visuomenės teisė
susipažinti su institucijų dokumentais nepriklauso nuo kokio nors intereso buvimo, bet reguliuojama remiantis Reglamente Nr. 1049/2001
apibrėžtais principais ir sąlygomis.
Ieškovė atsikerta, kad Komisijos argumentai yra pernelyg formalūs, nes ji žinojo, jog S. Ravenna reguliariai jai atstovavo
ir gynė jos interesus. Be to, paraiškos turinys buvo pakankamai motyvuotas, kad būtų galima suprasti, jog ji buvo susijusi
su jos teisų apsauga, jei ateityje būtų pateiktas ieškinys.
Ieškovė taip pat teigia, kad ji teisingai galėjo būti laikoma tiesiogiai ir konkrečiai suinteresuota, kaip tai suprantama
EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, nes ji aiškiai minima Sprendime 2005/163.

Caremar
remia Komisijos reikalavimus teigdama, kad S. Ravenna, kaip prašytojas ikiteisminėje procedūroje, turi pateikti ieškinį dėl
pirmojo ginčijamo sprendimo panaikinimo.
b)     Teismo vertinimas
Primintina, kad administracinė procedūra, susijusi su teise susipažinti su dokumentais, reglamentuojama Reglamentu Nr. 1049/2001,
vyksta dviem paeiliui einančiais etapais pagal minėto reglamento 7 ir 8 straipsnius. 7 straipsnyje reglamentuojamas pirminių
paraiškų nagrinėjimas. Jei atsakymas į tokią paraišką yra visiškai arba iš dalies neigiamas arba nepateikiamas atsakymas per
nustatytą terminą, prašytojas įgyja teisę pateikti kitą paraišką, kad ši institucija peržiūrėtų savo poziciją. Pagal Reglamento
Nr. 1049/2001 8 straipsnį, kuris reglamentuoja kartotinių paraiškų tvarkymą, visiškas arba dalinis atsisakymas leisti susipažinti
su dokumentais, su kuriais prašoma susipažinti kartotinėje paraiškoje, įgalina pareiškėją pradėti teisminį procesą prieš instituciją,
laikantis ieškinio dėl panaikinimo vykdymo sąlygų.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad 2004 m. lapkričio 24 d. pirminę paraišką, taip pat 2004 m. sausio 4 d. kartotinę paraišką
leisti susipažinti su dokumentais parengė ir pasirašė S. Ravenna, ieškovės advokatas, aiškiai nenurodydama, jog jis atstovauja
ieškovei.
Tačiau iš pirminės paraiškos teksto matyti, kad S. Ravenna veikė ieškovės vardu, nes jis prašė Komisijos jam pateikti visą
Sprendimo 2005/163 tekstą ir nurodė, kad ieškovei reikėjo šios informacijos, jog ji galėtų visiškai susipažinti su nagrinėjamu
sprendimu.
Be to, konstatuotina, kad Komisija žinojo, jog S. Ravenna atstovauja ieškovei, nes 2004 m. gruodžio 7 d. Komisijos Energetikos
ir transporto generalinio direktorato laiške, atsakant į pirminę paraišką leisti susipažinti su dokumentais, buvo nurodyta
„Jūsų atstovaujama jūrų transporto bendrovė NLG“. Be to, pirmajame ginčijamame sprendime ji vartojo tokius žodžius: „sprendimas,
apie kurį buvo pranešta Jūsų klientei“ ir „Jūsų klientės interesai“.
Darytina išvada, kad atsižvelgiant į tiek į S. Ravenna, tiek į Komisijos laiškų turinį, administracinėje procedūroje S. Ravenna
veikė ieškovės vardu.
Taigi, priešingai nei teigia Komisija, ieškinys yra priimtinas.
3.
Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinį, ieškovė nurodė keturis pagrindus, susijusius su, pirma, Komisijos teisės klaida taikant Reglamento
Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje nurodytą išimtį, antra, nediskriminavimo principo, trečia, proporcingumo
principo ir, ketvirta, pareigos motyvuoti pažeidimais.
Pirmiausia reikia išnagrinėti ketvirtąjį pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu.
a)     Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija neišnagrinėjo jos paraiškos leisti susipažinti su dokumentais dalyko – pateikti dokumentus, kuriuose
nurodomi
Caremar
vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, susijusius su Neapolis–Beverello (Kapris) maršrutu, patirtų papildomų sąnaudų duomenys.
Ji taip pat neišnagrinėjo Komunikato dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, kurio 14 ir 17 punktuose aiškiai
numatoma būtinybė paskelbti vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus patirtų papildomų sąnaudų duomenis, nuostatų.
Ji taip pat teigia, kad Komisija neišnagrinėjo duomenų atskleidimo klausimo atsižvelgiant į teismo praktiką, susijusią su
2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(C‑280/00, Rink. p. I‑7747, toliau – Sprendimas
Altmark
), ir tik iš dalies atsižvelgė į 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
British Airways ir kt. prieš Komisiją
(T‑371/94 ir T‑394/94, Rink. p. II‑2405).
Komisija ir
Caremar
teigia, kad argumentai, susiję su pirmojo ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka, yra visiškai nepagrįsti.
Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 253 straipsnyje reikalaujama motyvacija turi būti pritaikyta prie ginčijamo akto pobūdžio,
turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, samprotavimus, kad suinteresuotieji
asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindimą, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę. Motyvuojant nebūtina nurodyti
visų faktinių ir teisinių aplinkybių tiek, kiek nustatant, ar nurodytos priemonės priežastys atitinka minėto straipsnio reikalavimus,
turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir turinį bei visus nagrinėjamą klausimą reglamentuojančius teisės aktus
(žr. 2003 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Interporc prieš Komisiją
, C‑41/00 P, Rink. p. I‑2125, 55 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 2005 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą
, T‑110/03, T‑150/03 ir T‑405/03, Rink. p. II‑1429, 59 punktą).
Kalbant apie paraišką leisti susipažinti su dokumentais, kiekvieną kartą, kai atitinkama institucija atsisako suteikti tokį
leidimą, remdamasi savo turima informacija ji kiekvienu konkrečiu atveju turi įrodyti, kad dokumentai, kuriuos prašoma atskleisti,
iš tikrųjų patenka į Reglamente Nr. 1049/2001 išvardytas išimtis (pagal analogiją žr. 2000 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Nyderlandai ir van der Wal prieš Komisiją
, C‑174/98 P ir C‑189/98 P, Rink. p. I‑1, 24 punktą). Vis dėlto gali būti neįmanoma nurodyti kiekvieno dokumento konfidencialumą
pagrindžiančių priežasčių neatskleidžiant jo turinio ir kartu nepažeidžiant pagrindinio išimties tikslo (šiuo klausimu žr.
2007 m. balandžio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
WWF European Policy Programme prieš Tarybą
, T‑264/04, Rink p. II‑911, 37 punktą).
Pagal šią teismų praktiką galimybės susipažinti su dokumentu nesuteikusiai institucijai tenka pareiga nurodyti motyvus, kurie
leistų suprasti ir patikrinti, pirma, ar prašomam dokumentui iš tikrųjų yra taikoma nurodyta išimtis ir, antra, ar su šia
išimtimi susijusios apsaugos poreikis yra realus.
Tad sprendimo, kuriuo atsisakoma leisti susipažinti su dokumentais, motyvuose turi būti bent jau kiekvienos dokumentų kategorijos
atžvilgiu nurodomos konkrečios priežastys, dėl kurių atitinkama institucija mano, kad dėl prašomų dokumentų atskleidimo taikomos
Reglamente Nr. 1049/2001 išvardytos išimtys (šiuo klausimu žr. 81 punkte minėto sprendimo
Interporc prieš Komisiją
56 punktą ir 2010 m. sausio 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Co-Frutta prieš Komisiją
, T‑355/04 ir T‑446/04, Rink. p. II‑1, 101 punktą).
Šioje byloje pažymėtina, kad ieškovės paraiška leisti susipažinti su dokumentais yra susijusi su šiais dokumentais: visu Sprendimo 2005/163
tekstu, apimančiu analitinius duomenis, kurie nėra pakartojami Sprendimo 2005/163 128 ir 140 punktuose pateiktose lentelėse,
įskaitant išsamias
Caremar
metinių papildomų sąnaudų, susijusių su keleivių transporto paslaugomis, kurios teikiamos Neapolio–Beverello (Kapris) maršrutu
keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais, sudedamąsias dalis.
Komisija savo atsisakymą atskleisti prašomus dokumentus motyvavo šiais motyvais:
„<…>
1.      Paraiškos dalykas
Jūsų paraiška yra susijusi su tam tikrais Sprendimo [2005/163] 128 ir 140 konstatuojamose dalyse pateiktose lentelėse nurodytais
kiekybiniais duomenimis. Iš tiesų Sprendimo [2005/163] paskelbtoje versijoje, kurią Jūs turite, sąnaudų pasiskirstymas neatskleistas,
nors jų suma buvo nurodyta.
2.      Komercinių interesų apsauga
Visuomenei skirto Sprendimo [2005/163] versijoje nenurodyti duomenys, susiję su sąnaudų, į kurias buvo atsižvelgta kiekvienos
regioninės įmonės atžvilgiu apskaičiuojant metinę kompensaciją, susijusią su bendros svarbos paslaugos teikimu, paskirstymu.
Kiekybinių duomenų atskleidimas gali pakenkti atitinkamų įmonių komerciniams interesams ir suteikti pranašumą kitoms įmonėms.
Nagrinėjami duomenys yra susiję su
Tirrenia
grupės vidaus veikimu. Tokio pobūdžio informacija nepateikiama suinteresuotosioms šalims, kurioms buvo pranešta apie sprendimą
pagal Reglamento Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB] Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles, 20 straipsnį. Todėl duomenys,
kuriems taikoma verslo paslaptis, nebuvo nurodyti sprendime, apie kurį 2004 m. liepos 20 d. laišku buvo pranešta Jūsų klientei
įmonei
Navigazione Libera del Golfo
[NLG].
Pagal teismo praktiką Komisija turi pagal EB <…> 287 straipsnį suinteresuotiesiems asmenims neatskleisti informacijos, kaip
antai duomenų, susijusių su įmonės valstybės pagalbos gavėjos vidaus veikimu, kuriai dėl jos pobūdžio gali būti taikoma profesinė
paslaptis.
O ir pagal patį Reglamentą Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su dokumentais draudžiama pateikti šiuos duomenis.
Iš tiesų paskelbiant gali būti pakenkta atitinkamų įmonių komerciniams interesams ir pažeistos Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio
2 dalies pirmos įtraukos nuostatos.
3.      Dalinis prieinamumas
Paraiška leisti susipažinti su dokumentais galimybės susipažinti su dokumentais yra susijusi tik su kiekybiniais duomenimis,
kurie nebuvo nurodyti paskelbtoje versijoje. Šiems duomenims taikoma išimtis, susijusi su komercinių interesų apsauga. Dalinis
prieinamumas prie dokumento, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalyje, jau buvo suteiktas.
<…>.“
Dėl Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamose dalyse nurodytų analitinių duomenų atskleidimo motyvų pirmiausia konstatuotina,
kad Komisija pirmojo ginčijamo sprendimo 2 punkte aiškiai nurodė, jog atskleidus ieškovės prašomus kiekybinius duomenis gali
būti pakenkta atitinkamų įmonių komerciniams interesams ir suteiktas pranašumas kitoms įmonėms, taip pat pažeista Reglamento
Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka. Ji taip pat nurodo, kad šiems duomenims taikoma verslo paslaptis; be to,
pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnį tokie duomenys suinteresuotosioms šalims nepateikiami. Atsižvelgdama į pirmojo
ginčijamo sprendimo 4 punktą ji mano, kad nebuvo jokio viršesnio viešojo intereso, kuris pateisintų būtinybės saugoti įmonių
komercinius interesus paskelbiant informaciją, susijusią su jų vidaus veikimu, atmetimą.
Dėl kaltinimų, kad Komisija nepakankamai paaiškino priežastis, dėl kurių ji netaikė Komunikato dėl profesinės paslapties valstybės
pagalbos sprendimuose nuostatų ir nepateikė paaiškinimų dėl sprendimo
Altmark
ir 79 punkte minėto sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
taikymo, primintina, kad pagal minėtą teismo praktiką motyvuojant nebūtina nurodyti visų faktinių ir teisinių aplinkybių tiek,
kiek nustatant, ar nurodyto akto motyvai atitinka minėto straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo formuluotę,
bet ir turinį bei visus nagrinėjamą klausimą reglamentuojančius teisės aktus (žr. 84 punkte minėto Sprendimo
Co-Frutta prieš Komisiją
100 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Dėl Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse nurodytų analitinių duomenų pažymėtina, jog pirmajame ginčijamame
sprendime aiškiai ir nedviprasmiškai atskleidžiami Komisijos samprotavimai, kad ieškovė galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindimą,
o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę.
Tačiau konstatuotina, kad, kaip matyti iš pirmojo ginčijamo sprendimo 1 punkto, Komisija apribojo paraiškos leisti susipažinti
su dokumentais dalyką vien Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse pateiktose lentelėse nurodytais kiekybiniais
duomenimis. Ji neatsižvelgė į ieškovės paraiškos antrą dalį, susijusią su detaliais duomenimis, leidžiančiais apskaičiuoti
metines
Caremar
papildomas keleivių vežimo maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris) keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais sąnaudas.
Kadangi nenurodytos dokumentų, kuriuose pateikiami minėti duomenys, atskleidimo priežastys, dėl kurių iš tiesų galėtų būti
pakenkta tam tikram komercinių interesų apsaugos aspektui, ieškovė negalėjo susipažinti su priemonės, kurios buvo imtasi siekiant
apsaugoti jos teises, pagrindimu, o ir pats Bendrasis Teismas negalėjo įvertinti priežasčių, dėl kurių dokumentams, su kuriais
buvo atsisakyta leisti susipažinti, taikoma viena iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje nustatytų išimčių (šiuo klausimu
žr. 62 punkte minėto Sprendimo
Svenska Journalistförbundet prieš Tarybą
115–118, 122, 125, 127 punktus).
Darytina išvada, kad pirmasis ginčijamas sprendimas nėra pakankamai motyvuotas, nes Komisija nenurodė priežasčių, kurios leistų
ieškovei suprasti atsisakymo leisti susipažinti su
Caremar
papildomų keleivių vežimo maršrutu Neapolis – Beverello (Kapris) (Italija) keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais
sąnaudų sudedamosiomis dalimis pagrindimą.
Tačiau reikia panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kuri nepakankamai motyvuota, kiek tai susiję su specifiniu prašymu leisti
susipažinti su detaliomis
Caremar
metinių papildomų sąnaudų, patirtų užtikrinant keleivių vežimo maršrutą Neapolis – Beverello (Kapris) (Italija) keltais ir
greitaeigiais keleiviniais laivais, sudedamosiomis dalimis.
Vis dėlto reikia iš esmės išnagrinėti pirmojo ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose
dalyse pateiktais analitiniais duomenimis, teisėtumą, nes Komisijos motyvai šiuo klausimu yra pakankami.
b)     Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje
nustatytą išimtį
Šis pirmasis pagrindas dalijamas į dvi dalis; pirma dalis susijusi su klaidingu teisiniu pagrindu, antra – su Reglamento Nr. 1049/2001
4 straipsnio 2 dalies pirmosios įtraukos pažeidimu.
Dėl pirmos dalies, susijusios teisės klaida pasirenkant teisinį pagrindą
–       Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad atsisakydama leisti susipažinti su dokumentais, susijusiais su
Caremar
teikiamos viešosios paslaugos papildomomis sąnaudomis, Komisija remiasi ne tik Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalimi,
bet ir Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsniu, EB 287 straipsniu ir Komunikatu dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos
sprendimuose.
Ieškovė mano, kad Komisija 2004 m. gruodžio 7 d. savo laiške klaidingai remiasi Komunikatu dėl profesinės paslapties valstybės
pagalbos sprendimuose. Tiek, kiek pirmasis ginčijamas sprendimas patvirtina 2004 m. gruodžio 7 d. neigiamą sprendimą ir grindžiamas
tomis pačiomis nuostatomis, visų pirma Komunikatu dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, jame padaryta
formos klaida.
Tuo atveju, jei reikėtų remtis šiuo komunikatu, ieškovė teigia, kad pirmiausia turi būti vadovaujamasi juo, o ne Reglamentu
Nr. 1049/2001, nes jame profesinės veiklos ir (arba) konfidencialios informacijos sąvokos yra apibrėžiamos konkrečiau ir išsamiau
nei Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje.
Komisija teigia, kad pirmoje dalyje trūksta faktų, nes pirmasis ginčijamas sprendimas grindžiamas Reglamento Nr. 1049/2001
4 straipsnio 2 dalimi, o Komunikatas dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose jame iš viso neminimas.

Caremar
palaiko Komisijos pateiktus argumentus.
–       Teismo vertinimas
Remiantis teismų praktika iš Reglamento Nr. 1049/2004 8 straipsnio matyti, kad atsakymas į pirminę paraišką leisti susipažinti
su dokumentais reiškia tik pirmosios pozicijos priėmimą šiuo klausimu, suinteresuotiesiems asmenims suteikiant galimybę Komisijos
generalinio sekretoriaus paprašyti peržiūrėti minėtą poziciją (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
, T‑391/03 ir T‑70/04, Rink. p. II‑2023, 47 punktą ir 84 punkte minėto Sprendimo
Co-Frutta prieš Komisiją
35 punktą).
Todėl tik Komisijos generalinio sekretoriaus priimta priemonė, kuri laikoma sprendimu ir visiškai pakeičia ankstesnę poziciją
atitinkamu klausimu, gali sukelti teisinių pasekmių, kurios daro poveikį pareiškėjo interesams, todėl dėl jos gali būti pareikštas
ieškinys dėl panaikinimo (šiuo klausimu žr. 101 punkte minėto sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
47 ir 48 punktus; taip šiuo klausimu žr. 84 punkte minėto Sprendimo
Co‑Frutta prieš Komisiją
34–36 punktus). Taigi atsakymas į pirminę paraišką nesukelia teisinių pasekmių ir negali būti laikomas aktu, dėl kurio galima
pateikti ieškinį.
Šioje byloje tik 2004 m. gruodžio 7 d. Komisijos Energetikos ir transporto generalinio direktorato atsakyme užsimenama apie
Komunikatą dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, nurodant, kad prašomi duomenys pagal minėtą komunikatą
yra konfidencialūs.
Pirmasis Komisijos generalinio sekretoriato ginčijamas sprendimas, kuris yra vienintelė sprendimo pobūdžio priemonė, visiškai
pakeičianti ankstesnę 2004 m. gruodžio 7 d. poziciją (šiuo klausimu žr. 101 punkte minėto Sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
47 ir 48 punktus; taip pat šiuo klausimu žr. 84 punkte minėto Sprendimo
Co‑Frutta prieš Komisiją
34–36 punktus), priešingai nei teigia ieškovė, negrindžiamas minėtu komunikatu.
Bendrasis Teismas neturi priimti sprendimo dėl motyvų, kuriais Komisijos Energetikos ir transporto generalinis direktoratas
pasirėmė priimdamas pirminę poziciją ir kurių generalinis sekretorius pirmajame ginčijamame sprendime nenurodė (pagal analogiją
žr. 2003 m. spalio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Co-Frutta prieš Komisiją
, T‑47/01, Rink. p. II‑4441, 28–33 punktus).
Tad pirmą šio pagrindo dalį reikia atmesti.
Dėl antros ieškinio pagrindo dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos pažeidimu
–       Šalių argumentai
Subsidiariai ieškovė teigia, kad duomenų, susijusių su
Caremar
viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomomis sąnaudomis, atskleidimas negali pakenkti jos komerciniams interesams.
Duomenims, susijusiems su viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomomis sąnaudomis, netaikomi gamybos, platinimo ir
gamybos paslapčių sąnaudų vertinimo metodai, ir todėl jie negali būti laikomi komercinėmis paslaptimis.
Ieškovė mano, kad siekiant laikytis EB 87 ir 88 straipsniuose nustatytos valstybės pagalbos kontrolės sistemos nustatyto skaidrumo
principo viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomos sąnaudos turi būti paskelbtos, nes jos yra bendros svarbos paslaugos.
Šį iš Sutarties taisyklių išplaukiantį paskelbimo ir skaidrumo reikalavimą patvirtina teismo praktika, 1992 m. liepos 23 d.
Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2408/92 dėl Bendrijos oro vežėjų patekimo į Bendrijos vidaus oro maršrutus (OL L 240, p. 8; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 426) 4 straipsnio 1 dalies h punktas ir Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio
2 dalis. Skaidrumo reikalavimas tuo labiau turi būti taikomas šioje byloje, nes
Caremar
nebuvo atrinkta pagal viešųjų pirkimų konkurso procedūrą.
Ji taip pat mano, kad Komisijos atsisakymas atskleisti ginčijamų papildomų sąnaudų duomenis atitinka 79 punkte minėtą sprendimą
Altmark
, nes Komisija nustatė privalomas
ad hoc
taisykles įpareigodama analogiškais atvejais remtis nagrinėjamų paslaugų sąnaudų lyginamąja analize, lyginant su kitomis
panašiomis sąlygomis veikiančiomis įmonėmis. Tokios analizės neatitinka
Caremar
konfidencialumo ir (arba) komercinių interesų apsaugos reikalavimų.
Ji taip pat ginčija Komisijos nuorodą į 79 punkte minėtą Sprendimą
British Airways ir kt. prieš Komisiją
, nes šioje byloje jis nesvarbus.
Jos manymu, atsižvelgiant į EB sutarties nuostatas, susijusias su valstybės pagalbos kontrole, viešasis interesas pateisina
prašomų dokumentų atskleidimą. Ji mano, kad kadangi nėra jokio saugotino komercinio intereso, įrodinėti, jog egzistuoja viršesnis
atskleidimą pateisinantis viešasis interesas, nėra reikalo.
Ji taip pat pažymi, kad
Caremar
nepateisino nei prašomų atskleisti dokumentų konfidencialaus pobūdžio, nei tuo labiau komercinio pranašumo, kurį ji būtų įgijusi
susipažinusi su dokumentais, nei dėl to pateikė kokį nors įrodymą. Ji mano, kad
Caremar
nekyla jokia komercinė rizika paskelbiant duomenis, susijusius su nuostoliais ir Italijos institucijų suteiktomis subsidijomis,
ir kad toks paskelbimas nedaro jokio poveikio komerciniams interesams.
Ieškovė ginčija Komisijos argumentą, kad jos paraiška nėra susijusi su šio proceso dalyku, nes ji buvo pateikta dėl viso Sprendimo 2005/163
teksto. Nors ji pripažįsta, kad „Sprendimo [2005/163] 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse pateiktose lentelėse tik pakartojami
sudėtiniai duomenys, susiję su visa [Tirrenia grupės ] įmonių veikla“, ieškovė mano, kad Komisija turi dokumentus, kuriais
remiantis galima apskaičiuoti prašomus kiekybinius duomenis.
Ieškovė savo atsiliepime į ieškinį pažymi, kad prašomi dokumentai iš dalies yra istoriniai, nes jie susiję su anksčiau nei
prieš Komunikato dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose 14 punkto antroje įtraukoje numatytą penkerių metų
laikotarpį
Caremar
suteiktomis subsidijomis.
Gavusi Teismo rašytinį paklausimą dėl išvadų, kurias reikėtų padaryti atsižvelgiant į pirma 44 punkte minėtą Sprendimą
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
, ieškovė iš esmės teigia, kad nėra tenkinamos minėto sprendimo faktinės ir teisinės sąlygos, nes jos susijusios su Reglamento
Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečios įtraukos, kuria nebuvo remtasi šioje byloje, aiškinimu.
Komisija atsikerta, kad iš tiesų ji paskelbė bendrus vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus patirtų sąnaudų duomenis, ir
paslėpė tik savikainos sudedamųjų dalių duomenis, t. y. duomenis, susijusius su įmonės gamybos sąnaudų struktūra.
Primindama, kad šios bylos dalyką sudaro tik vienas administracinėje stadijoje prašomas dokumentas, Komisija mano, jog ieškovė
neatsižvelgė į teismo praktikoje daromą skirtumą tarp dokumentų ir informacijos sąvokų.
Kalbant apie 44 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
svarbą, Komisija teigia, kad Teisingumo Teismo nurodyta būtinybė išlaikyti valstybės pagalbos procedūrų ir paraiškų leisti
susipažinti su dokumentais nagrinėjimo nuoseklumą yra bendros svarbos, todėl į ją turi būti atsižvelgiama ir tuomet, kai Komisija
turi saugoti trečiųjų šalių komercinius interesus, nesvarbu, ar paskelbiant sprendimą valstybės pagalbos srityje, arba nagrinėjant
paraišką leisti susipažinti su dokumentais pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.

Caremar
teigia, kad Komisija teisingai nusprendė, jog prašomiems duomenims taikoma išimtis, susijusi su komercinių interesų apsauga,
kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje. Ji pažymi, kad Sprendimo 2005/163 128
ir 140 konstatuojamose dalyse pateiktose lentelėse nenurodyti duomenys yra susiję su kiekvienos regioninės įmonės patirtų
sąnaudų visuma, su eksploatavimo produktais ir joms suteiktų metinių subsidijų suma. Ji, kaip ir Komisija, mano, jog ieškovė
neįrodė nei, kad taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje nustatytą išimtį, buvo padaryta
vertinimo klaida, nei kad yra viršesnis viešas interesas, galintis pateisinti prašomų dokumentų atskleidimą. Tokį interesą
ji privalo įvardyti savo paraiškoje, kad institucijai nereiktų šiuo klausimu pačiai spręsti.
Dėl 44 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
svarbos, kaip ir Komisija
Caremar
teigia, kad Komisija galėjo teisingai grįsti savo Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos aiškinimą
bendrąja prezumpcija, susijusia su valstybės pagalbos procedūra, pagal kurią paduodama paraiška leisti susipažinti su dokumentais.
–       Teismo vertinimas
Reglamentu Nr. 1049/2001, kaip tai nurodoma jo ketvirtoje konstatuojamoje dalyje ir 1 straipsnyje, siekiama padaryti visuomenės
teisę susipažinti su dokumentais kaip galima veiksmingesnę. Jis taikomas visiems institucijos turimiems dokumentams, tai yra,
jos parengtiems arba gautiems ir esantiems jos žinioje, susijusiems su visomis Sąjungos veiklos sritimis, kaip tai nustatyta
šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje.
Pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką institucijos nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais,
dėl kurių atskleidimo nukentėtų atitinkamų komercinių fizinių arba juridinių asmenų interesų apsauga, nebent atskleisti reikalautų
viršesnis viešasis interesas.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybės susipažinti su dokumentais išimtys turi būti aiškinamos ir taikomos siaurąja
prasme, kad nebūtų užkertamas kelias taikyti bendrąjį principą, pagal kurį visuomenei suteikiamos kuo didesnės galimybės susipažinti
su institucijų turimais dokumentais (2008 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Švedija ir Turco prieš Tarybą
, C‑39/05 P ir C‑52/05 P, Rink. p. I‑4723, 36 punktas).
Be to, tokios paraiškos susipažinti su dokumentais nagrinėjimas turi būti konkretus. Iš tikrųjų vien tos aplinkybės, kad dokumentas
susijęs su išimtimi saugomu interesu, nepakanka, kad būtų galima pateisinti tokios išimties taikymą. Toks taikymas iš principo
gali būti pagrįstas, tik jei institucija iš anksto įvertino, pirma, ar dėl susipažinimo su dokumentu konkrečiai ir realiai
nukentėtų saugomas interesas, ir, antra, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytais atvejais, ar nėra
viršesnio viešojo intereso, pateisinančio prašomo dokumento atskleidimą (2010 m. sausio 19 d. Sprendimo
Co-Frutta prieš Komisiją
123 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 123 punkte minėto Sprendimo
Švedija ir Turco prieš Tarybą
49 punktą).
Be to, rizika pakenkti saugomam interesui turi būti pagrįstai numatoma, o ne tik hipotetinė. Todėl siekdama taikyti išimtį
institucija privalo atlikti konkretų tyrimą, kuris turi atsispindėti sprendimo motyvuose (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio
13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Verein für Konsumenteninformation prieš Komisiją
, T‑2/03, Rink. p. II‑1121, 69 punktą ir 101 punkte minėto Sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
115 punktą).
Būtent atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti, kaip Komisija, atsisakydama leisti susipažinti su prašomais dokumentais,
taikė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje numatytą išimtį.
Šioje byloje Komisija atsisakė leisti susipažinti su dokumentais, nes atskleidus Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose
dalyse esančius kiekybinius duomenis gali būti pakenkta suinteresuotų įmonių komerciniams interesams ir suteiktas pranašumas
kitoms įmonėms, o tai prieštarautų Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos nuostatoms.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad dokumentuose, dėl kurių remiamasi išimtimi, gali būti konfidencialios informacijos, kuri
patenka į išimties, susijusios su komercinių interesų apsauga, sritį. Iš tiesų neatskleisti kiekybiniai duomenys atitinka
Tirrenia
grupės sąnaudų ir pajamų, kuriomis remiantis buvo apskaičiuota metinė bendros svarbos paslaugų teikimo kompensacija ir kurios
gali būti laikomos komercine paslaptimi, paskirstymą.
Žinoma, visuomenės teisė susipažinti su institucijų dokumentais yra susijusi tik su dokumentais, o ne su bendresne informacija,
ir nenustato pareigos institucijoms atsakyti į visus privataus asmens prašymus leisti susipažinti su informacija (šiuo klausimu
žr. 82 punkte minėto Sprendimo
WWF European Policy Programme prieš Tarybą
76 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tačiau, priešingai nei teigia Komisija, ieškovė iš tiesų paprašė leisti susipažinti
su dokumentais, kuriuose figūruoja Sprendime 2005/163 nepakartoti analitiniai duomenys.
Antra, reikia išnagrinėti, ar Komisija atliko konkretų ir individualų ieškovės paraiškoje nurodytų dokumentų turinio vertinimą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pripažino, kad atitinkama institucija gali remtis bendromis prezumpcijomis, kurios taikomos
tam tikroms dokumentų kategorijoms, nes panašūs bendro pobūdžio svarstymai gali būti taikomi prašymams atskleisti tokio paties
pobūdžio dokumentus (žr. 44 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš
Technische Glaswerke Ilmenau
54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Jis nusprendė, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūrų srityje tokias bendrąsias prezumpcijas gali lemti ir Reglamentas
Nr. 659/1999 bei teismo praktika, susijusi su teise susipažinti su Komisijos administracinės bylos dokumentais (šiuo klausimu
žr. 44 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
55 punktą).
Teisingumo Teismas iš to padarė išvadą, jog aiškinant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje nustatytą
išimtį Bendrasis Teismas privalėjo atsižvelgti į aplinkybę, kad vykstant valstybės pagalbos kontrolės procedūrai suinteresuotieji
asmenys, kiti nei atitinkama valstybė narė, neturi teisės susipažinti su Komisijos administracinės bylos dokumentais, ir dėl
to pripažinti egzistuojant bendrąją prezumpciją, jog administracinės bylos dokumentų atskleidimas iš principo kelia grėsmę
tyrimo tikslų apaugai (44 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
61 punktas).
Šioje byloje prašomi dokumentai atitinka Sprendimo 2005/163 konfidencialią versiją ir dokumentus, kuriais remiantis buvo galima
sužinoti nekonfidencialios sprendimo versijos 128 ir 140 konstatuojamose dalyse nenurodomus analitinius duomenis.
Net jei minėti dokumentai yra susiję su Komisijos valstybės pagalbos kontrolės administracine bylos medžiaga, Bendrasis Teismas
mano, kad negali būti preziumuojama, kad vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus patirtų papildomų sąnaudų sudedamųjų dalių
ir visų kitų dokumentų atskleidimas, po kurio buvo galima susipažinti su kiekybiniais duomenimis, pažeidžia
Caremar
komercinių interesų apsaugą, kaip tai suprantama pagal Reglamento 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmą įtrauką.
Be to, tokia bendroji prezumpcija prieštarautų Komunikatui dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, kurio
17 konstatuojamoje dalyje numatoma, kad informacija, susijusi su viešųjų paslaugų organizavimu ir sąnaudomis, paprastai negali
būti laikoma konfidencialia.
Todėl šioje byloje Komisija privalo išnagrinėti, ar dokumentų, kuriems taikoma išimtis, susijusi su komercinių interesų apsauga,
atskleidimas kelia konkrečią ir rimtą grėsmę saugomam interesui.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pažymint, jog paslėpti duomenys yra susiję su sąnaudų, į kurias buvo atsižvelgta kiekvienos
regioninės įmonės atžvilgiu apskaičiuojant metinę kompensaciją, kuri buvo išmokėta teikiant bendros svarbos paslaugas, paskirstymu
ir nusprendžiant, kad kiekybinių duomenų atskleidimas gali pakenkti
Caremar
komerciniams interesams, Komisija atliko konkretų ir veiksmingą nagrinėjamų dokumentų tyrimą. Iš tiesų, atsižvelgiant į prašomų
dokumentų pobūdį, kuriuos sudaro tokio paties pobūdžio duomenys, t. y. įvairios
Caremar
pajamų ir išlaidų apskaitos sudedamosios dalys, į kurias buvo atsižvelgta apskaičiuojant metinę kompensaciją bei nustatant
jų apskaičiavimo būdus, Komisija, sugrupuodama minėtus duomenis pagal bendrą pavadinimą, galėjo juos konkrečiai ir veiksmingai
įvertinti.
Dėl klausimo, susijusio su Komisijos atsisakymu pateikti prašomus dokumentus, pagrįstumo pažymėtina, kad analitiniai duomenys,
kurie nepakartojami Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse, yra susiję su atskiromis sąnaudų sudedamosiomis
dalimis, į kurias buvo atsižvelgta apskaičiuojant metinę subsidiją; šie duomenys yra gauti iš konsultanto tyrimo dėl
Tirrenia
grupės įmonių veiklos pajamų ir išlaidų apskaitos pateikimo pagal kiekvieną maršrutą ir sezoną kriterijų vertinimo. Šios atskiros
sąnaudų sudedamosios dalys, susijusios su
Caremar
2000 m. veiklos pajamų ir išlaidų apskaita (veiklos pajamų ir išlaidų apskaita) (Sprendimo 2005/163 128 konstatuojamoji dalis)
ir atskirų sudedamųjų dalių, į kurias buvo atsižvelgta apskaičiuojant metinę subsidiją laikotarpiu nuo 1992 m. iki 2000 m.,
raida (Sprendimo 2005/163 140 konstatuojamoji dalis), apima: i) komisinius agentūrai ir įsigijimo išlaidas, ii) uosto mokesčius
ir uosto tranzito išlaidas bei kitas išlaidas, susijusias su laivų judėjimu, iii) veiklos sąnaudas, atitinkančias laivybos
personalo išlaidas, iv) laivų priežiūros išlaidas, v) amortizacijos sąnaudas, vi) grynąsias finansines išlaidas, vii) administracinio
personalo sąnaudas ir bendrąsias išlaidas, viii) kitas sąnaudas, susijusias su rinkliavomis ir mokesčiais, tačiau neįskaitant
įmonėms taikomų mokesčių.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija įpareigojama pagal EB 287 straipsnį neatskleisti suinteresuotiesiems asmenims
informacijos, kuri pagal savo pobūdį sudaro profesinę paslaptį, kaip antai duomenų, susijusių su įmonės gavėjos vidaus veikimu,
kuriai dėl jos pobūdžio gali būti taikoma profesinė paslaptis (79 punkte minėto Sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
63 punktas). Komercinė paslaptis apibrėžiama kaip informacija, kurią ne tik paviešinus, bet ir paprasčiausiai perdavus kitam,
ne ją pateikusiam teisės subjektui, galima padaryti didelę žalą informacijos pateikėjo interesams (šiuo klausimu žr. 1996 m.
rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Postbank prieš Komisiją
, T‑353/94, Rink. p. II‑921, 87 punktą). Būtina, kad interesai, kurie gali būti pažeisti atskleidus informaciją, būtų objektyviai
verti apsaugos. Vertinant, ar informacija yra konfidenciali, reikia pasverti teisėtus interesus, kurie neleidžia jos atskleisti,
ir bendrąjį interesą, pagal kurį reikalaujama, kad institucijų veiksmai būtų kuo atviresni (2006 m. gegužės 30 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Bank Austria Creditanstalt prieš Komisiją
, T‑198/03, Rink. p. II‑1429, 71 punktas ir 2007 m. spalio 12 d. Sprendimo
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse prieš Komisiją
, T‑474/04, Rink. p. II‑4225, 65 punktas).
Šioje byloje nagrinėjami duomenys, taip pat dokumentai, kuriuose šie duomenys pateikiami, susiję su tokiais audito bendrovės
tikrinamais veiklos pajamų ir išlaidų apskaitos dokumentais, sudaro suinteresuotos bendrovės komercines paslaptis. Iš tiesų,
paskelbdama tokius duomenis, Komisija
Caremar
konkurentams perduotų jos kelerių metų pajamų ir išlaidų duomenų apskaitos dokumentus, o tai reiškia, kad jos konkurentams
būtų perduota informacija apie savikainą, susijusią su keliais transporto maršrutais, o tai galėtų pažeisti šios bendrovės
interesus.
Todėl Komisija teisingai mano, kad tokių duomenų, kurie atitinka sąnaudų sudedamųjų dalių, susijusių su
Caremar
veiklos pajamų ir išlaidų apskaitos duomenimis, atskleidimas gali pakenkti jos komerciniams interesams ir pažeidžia Reglamento
Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos nuostatas.
Iš tiesų, kaip pažymi ieškovė, informacija, susijusi su viešųjų paslaugų teikimo organizavimu ir sąnaudomis, paprastai nelaikoma
konfidencialia informacija, kaip matyti iš Komunikato dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose 17 konstatuojamosios
dalies.
Vis dėlto, konstatuotina, kad minėto Komunikato 3.1 punkte patikslinama, jog tokiai informacijai, susijusiai su viešųjų paslaugų
organizavimu ir sąnaudomis, gali būti taikomos verslo paslaptys, kai ji turi faktinę ar potencialiai ekonominę vertę, ir jos
atskleidimas ir panaudojimas kitoms įmonėms duotų ekonominės naudos. Net jei, kaip teigia ieškovė, skaidrumo principo laikymasis
pateisina sudedamųjų dalių paskelbimą siekiant apskaičiuoti sprendimu dėl valstybės pagalbos skirtą valstybės subsidiją, pažymėtina,
kad iš Sutartimis nustatytos sistemos, o būtent iš ES 1 straipsnio, EB 254 ir 255 straipsnių bei juose įtvirtintų atvirumo
principo ir Bendrijų institucijų veiklos skaidrumo pareigos matyti, kad nesant nuostatų, tiesiogiai nurodančių ar draudžiančių
skelbimą, institucijų teisė paviešinti savo priimtus aktus yra taisyklė. Vis dėlto ši taisyklė turi išimčių, kai, pavyzdžiui,
nuostatomis, užtikrinančiomis profesinių paslapčių laikymąsi, Bendrijos teisė draudžia atskleisti šiuos aktus ar tam tikrą
juose esančią informaciją (šiuo klausimu žr. 140 punkte minėto Sprendimo
Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse prieš Komisiją
61 punktą).
79 punkte minėtas sprendimas
Altmark
, kuriuo ieškovė remiasi teigdama, kad viešosios paslaugos sąnaudų sudedamosios dalys turi būti paskelbti viešai, jog būtų
galima taikyti Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus siekiant nustatyti, ar valstybės kompensacija sudaro atlygį už įmonių
gavėjų suteiktas paslaugas, susijusias su viešosios paslaugos įpareigojimų vykdymu, šioje byloje nėra svarbus. Iš tiesų šiame
sprendime Teisingumo Teismas teigia, kad kompensacijos apskaičiavimo parametrai turi būti iš anksto objektyviai ir skaidriai
nustatomi, bet nepatikslinama, ar viešosios paslaugos sąnaudų sudedamosios dalys turi būti atskleistos.
Trečia, reikia patikrinti, kaip teigia ieškovė, ar egzistuoja viršesnis viešasis interesas, kuris pateisintų dokumentų atskleidimą
neatsižvelgiant į tai, jog tai gali pakenkti
Caremar
komercinių interesų apsaugai.
Reikia priminti, kad Reglamente Nr. 1049/2001 numatoma, kad jo 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytų išimčių negalima taikyti,
jei atitinkamo dokumento atskleidimas pateisinamas viršesniu viešuoju interesu. Šiomis aplinkybėmis institucijai reikia pasverti,
pirma, specifinį interesą, kuris turi būti saugomas neatskleidžiant atitinkamo dokumento, ir, antra, pirmiausia bendrąjį interesą
padaryti šį dokumentą prieinamą, atsižvelgiant į padidėjusio skaidrumo teikiamą naudą, kaip tai nustatyta Reglamento Nr. 1049/2001
antroje konstatuojamoje dalyje: sudaryti sąlygas piliečiams artimiau dalyvauti sprendimų priėmimo procese ir garantuoti didesnį
valdymo teisėtumą ir veiksmingumą bei aukštesnį atskaitomybės piliečiui mastą demokratinėje sistemoje (šiuo klausimu žr. 123 punkte
minėto Sprendimo
Švedija ir Turco prieš Komisiją
45 punktą).
Tačiau konkretus interesas, kuriuo gali pasiremti asmuo, prašantis leisti susipažinti su dokumentu, kuris yra su juo tiesiogiai
susijęs, negali būti vertinamas kaip viršesnis viešasis interesas, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio
2 dalies nuostatas (šiuo klausimu žr. 101 punkte minėto Sprendimo
Franchet ir Byk prieš Komisiją
137 punktą). Darytina išvada, kad privatus interesas, kuriuo remiasi ieškovė, t. y. savo interesų gynyba siekiant pareikšti
ieškinį, nėra viršesnis viešasis interesas, kaip jis suprantamas minėtoje nuostatoje.
Dėl ieškovės argumento, kad prašomi duomenys turi būti atskleisti, jei jie yra susiję su
Caremar
suteiktomis subsidijomis ankstesniu nei prieš penkerius metus laikotarpiu, primintina, kad iš Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies matyti, kad pirminiame ieškinyje turi būti, be kita ko, pateikiama teisinių pagrindų,
kuriais remiamasi, santrauka ir kad vykstant procesui negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai
jie grindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Todėl pagrindas, kuriuo toliau
plėtojamas anksčiau tiesiogiai ar implicitiškai ieškinyje nurodytas pagrindas ir kuris glaudžiai su juo susijęs, turi būti
pripažintas priimtinu. Tačiau pagrindas, kuris nėra grindžiamas teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos
vykstant procesui, turi būti pripažintas nepriimtinu. Iš tiesų šiomis aplinkybėmis niekas netrukdė ieškovėms pateikti šio
pagrindo pareiškiant ieškinį (šiuo klausimu žr. 2001 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo trečiosios kolegijos pirmininko
nutarties
Dürbeck prieš Komisiją
, C‑430/00 P, Rink. p. I‑8547, 17–19 punktus ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bayer CropScience ir kt. prieš Komisiją
, T‑75/06, Rink. p. II‑2081, 136 punktą).
Šioje byloje ieškovė dublike teigdama, jog duomenys yra pernelyg pasenę, kad jie galėtų būti laikomi tinkamais, per vėlai
pateikė naują argumentą, siekdama įrodyti, jog minėti duomenys turi būti jai atskleisti. Negali būti teigiama, kad šis kaltinimas
tik praplečia anksčiau pateiktą pagrindą, todėl jis yra nepriimtinas.
Taigi antrą pirmojo pagrindo dalį reikia atmesti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmasis pagrindas turi būti atmestas.
c)     Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminacijos principu
Šalių argumentai
Ieškovė jautėsi diskriminuojama, nes Komisija ankstesniame sprendime dėl valstybės pagalbos viešai paskelbė papildomas viešosios
paslaugos įpareigojimų sąnaudas ir atitinkamos pagalbos sumą [2000 m. liepos 19 d. Komisijos Sprendimas 2001/156/EB, susijęs
su Ispanijos valstybės pagalba jūrų transporto sektoriui (nauja jūrų transporto viešųjų sutarčių paslaugų sutartis) (OL L 57,
p. 32) (toliau – sprendimas
Trasmediterranea
)]. Ji pažymi, kad minėtame sprendime paskelbiami visi duomenys, susiję su viešosios paslaugos įpareigojimais, taip leidžiant
konkuruojančioms įmonėms patikrinti jo pagrįstumą.
Komisija atsikerta, kad ieškovės nurodyta diskriminacija nepagrįsta faktais, nes Sprendime
Trasmediterranea
bendri įmonės rezultatai buvo paslėpti ir sudedamosios dalys, susijusios su skirtingomis savikainos sudedamosiomis dalimis
nebuvo paskelbtos.
Bet kuriuo atveju, ar duomenys bus paskelbti sprendime, priklauso nuo to, ar valstybės narės ir (arba) suinteresuotieji asmenys
pateiks prašymą konfidencialiai tvarkyti duomenis. Komisijos manymu, vien dėl paprasto administracinės praktikos nepastovumo
sprendimas paskelbti ar ne tam tikrus duomenis nebūtinai tampa neteisėtas. Ji savo triplike priduria, kad dviejų sprendimų
teisinis pagrindas skiriasi. Sprendime
Trasmediterranea
buvo būtina išnagrinėti atskirų transporto maršrutų sąnaudas, nes Ispanijos Karalystė pagalbos teikimą siejo su kiekvienu
jūros transporto maršrutu, o šioje byloje Italijos Respublika pagalbą siejo su kiekvieno operatoriaus bendromis sąnaudomis.

Caremar
pažymi, kad analogišku požiūriu, susijusiu su konfidencialumu, buvo vadovaujamasi sprendime
Trasmediterranea
. Ji pažymi, kad sprendime
Trasmediterranea
duomenys, susiję su kiekviena sąnaudų sudedamąja dalimi, taip pat su bendrais įmonės valdymo rezultatais, buvo paslėpti. Paskelbti
buvo tik bendri sąnaudų ir pajamų vertinimai, kuriuos įmonė, įpareigota vykdyti sutartį dėl viešosios paslaugos teikimo, užregistravo
sezono ir ne sezono laikotarpiu.
Teismo vertinimas
Remiantis teismo praktika, vienodo požiūrio principas, kuris yra vienas iš pagrindinių teisės principų, draudžia panašias
situacijas vertinti skirtingai, o skirtingas – vienodai, jei tokio vertinimo negalima objektyviai pagrįsti (2001 m. spalio
2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Martinez ir kt. prieš Parlamentą
, T‑222/99, T‑327/99 ir T‑329/99, Rink. p. II‑2823, 150 punktas ir 2009 m. spalio 14 d. Sprendimo
Bank Melli Iran prieš Tarybą
, T‑390/08, Rink. p. II‑3967, 56 punktas).
Šioje byloje ieškovė mano, kad ji buvo diskriminuojama, nes sprendime
Trasmediterranea
Komisija viešai paskelbė kiekvienos jūrų transporto maršruto duomenis, susijusius su viešąja paslauga.
Net darant prielaidą, kaip iš esmės teigia ieškovė, kad jos padėtis yra panaši į kiekvieno asmens, norinčio susipažinti su
Sprendime
Trasmediterranea
nurodytais viešosios paslaugos įpareigojimų papildomų sąnaudų duomenimis, padėtį, konstatuotina, jog nors šiame sprendime
Komisija viešosios paslaugos įpareigojimų papildomas sąnaudas nurodė skirtingai, palyginti su Sprendimu 2005/163, konkrečiai
išskirdama viešosios paslaugos įpareigojimų papildomų sąnaudų sudedamųjų dalių kintamąsias ir fiksuotąsias išlaidas, ir Sprendime
Trasmediterranea
ir Sprendime 2005/163 paskelbdama tik bendrą viešosios paslaugos įpareigojimų sąnaudų sumą, o ne visų sąnaudų, kurios buvo
įtrauktos apskaičiuojant metinę kompensaciją, sudedamąsias dalis.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, negali būti daroma išvada, kad ieškovė buvo diskriminuojama.
Taigi, antrasis pagrindas, susijęs su nediskriminavimo principo pažeidimu, turi būti atmestas.
d)     Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad Komisija pirmajame ginčijamame sprendime pabrėžia bendrų duomenų apsaugos reikalavimą nenagrinėdama paraiškos
dėl galimybės susipažinti su viešosios paslaugos įpareigojimų, susijusių su maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris), papildomomis
sąnaudomis, savalaikiškumo. Ieškovės manymu, apibendrindama jos prašymą, Komisija pažeidė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio
6 dalį, kurioje numatyta, kad jei kuri nors iš išimčių yra taikoma tiktai kai kurioms dokumento dalims, likusios dokumento
dalys yra išduodamos. Iš tiesų iš pirmojo ginčijamo sprendimo neaišku, ar duomenų, susijusių su maršrutu Neapolis–Beverello
(Kapris), dalinis atskleidimas galėtų pažeisti
Caremar
komercinius interesus.
Ieškovė teigia, kad Komisija, nurodydama į bendrus Sprendime 2005/163 paskelbtus duomenis, nepaaiškina konkrečių atsisakymo
leisti iš dalies susipažinti su dokumentais motyvų pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalį.
Komisija atsikerta, kad prašoma leisti susipažinti su Sprendimo 2005/163 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse pateiktose lentelėse,
kuriose nėra analitinių duomenų, susijusių su vieninteliu maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris), nurodytais duomenimis.

Caremar
, kaip ir Komisija, teigia, kad šis ieškinys nepagrįstas, nes šioje byloje nebuvo galima sudaryti galimybės iš dalies susipažinti
su dokumentais pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalį.
Teismo vertinimas
Konstatuotina, kad grįsdama šį pagrindą ieškovė kaltina Komisiją neatsižvelgus į jos prašymo leisti susipažinti su viešosios
paslaugos įpareigojimų, susijusių su maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris), vykdymo papildomomis sąnaudomis, dalį. Iš minėto
pagrindo neišplaukia konkretūs kaltinimai, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą.
Kadangi ieškovės kaltinimai yra susiję su pirmojo ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka, reikia pasiremti pagrindu, susijusiu
su pareigos motyvuoti pažeidimu, nurodytu ankstesniuose 81–93 punktuose.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirma, ketvirtąjį pagrindą iš dalies reikia priimti, pirmąjį ginčijamą sprendimą iš dalies
panaikinti, kaip nurodyta 93 punkte, o likusią ieškinio dalį byloje T‑109/05 atmesti.
B –
Dėl ieškinio byloje T‑444/05
Savo ieškinyje byloje T‑444/05 ieškovė nurodo šešis pagrindus, susijusius su, pirma, Reglamento Nr. 1049/2001 8 straipsnio
1 dalies pažeidimu, antra, pareigos motyvuoti pažeidimu, trečia, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalies pažeidimu,
ketvirta, procedūros pažeidimu ir piktnaudžiavimu įgaliojimais ir, penkta, nediskriminavimo principo ir gynybos teisių pažeidimu.
Subsidiariai, ieškovė šeštuoju pagrindu nurodo, jog Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalis yra neteisėta.
Pirmiausia reikia išnagrinėti trečiąjį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalies pažeidimu.
1.
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija, pateikdama paklausimą Italijos institucijoms pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir
5 dalis ir pasiremdama Italijos institucijų nesutarimu pateisinant atsisakymą leisti susipažinti su prašomais dokumentais,
padarė tris klaidas.
Pirmiausia ieškovė mano, kad pateikdama paklausimą Italijos institucijoms Komisija pažeidė viešosios paslaugos papildomų sąnaudų
sudedamųjų dalių skelbimo taisykles, nes neleido identifikuoti valstybės pagalbos, ją kvalifikuoti ir apskaityti. Viešosios
paslaugos įpareigojimų vykdymo papildomų sąnaudų, kurios kompensuojamos iš valstybės pagalbos, duomenis paskelbti būtina pagal
Komunikate dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose ir 79 punkte minėto sprendimo
Altmark
valstybės pagalbos režimo nustatytą skaidrumo reikalavimą.
Antra, pažymėdama, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 ir 5 dalių nuostatos leidžia tik pateikti paklausimą trečiajai
šaliai – nagrinėjamo dokumento autorei, – ieškovė teigia, kad šioje byloje Komisija turėjo pateikti paklausimą
Caremar,
o ne Italijos institucijoms, nes prašomi dokumentai kilo iš šios bendrovės. Tad pasirinktas teisinis pagrindas yra klaidingas.
Ieškovė taip pat teigia, kad skirtingų Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalies lingvistinių versijų palyginimas, šio
reglamento 9 straipsnyje nustatyto režimo tyrimas ir 2005 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scippacercola prieš Komisiją
(T‑187/03, Rink. p. II‑1029) nuostatos veda prie išvados, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalyje nustatytą išimtį
reikia aiškinti taip, kad ji nurodo į dokumentus, kurių autorė yra valstybė narė.
Jos manymu, nors Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė turi veto teisę,
kiek tai susiję su iš jos kilusio dokumento atskleidimu, fiziniai asmenys automatiškai išskiriami iš asmenų grupės, kuriems
gali būti leista susipažinti su iš valstybės narės kilusiais dokumentais.
Trečia, ieškovė teigia, kad paklausimas Italijos institucijoms nėra svarbus, nes Italijos institucijos ir
Caremar
buvo tinkamai atsiklaustos pagal Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnyje nustatytą procedūrą.
Atsikirsdama Komisija visų pirma nurodo, kad ieškovės kaltinimai yra nepriimtini ir nepagrįsti. Italijos institucijų prašymas
neatskleisti dokumento pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį yra privalomas ir gali būti užginčytas tik Italijos
teisme, net jei jis sudaro vėlesnio akto pagrindą.
Pakartodama tris ieškovės kaltinimus, Komisija teigia pirmiausia, kad argumentai, susiję su tariamais skaidrumo reikalavimais
valstybės pagalbos srityje ir Komunikatu dėl profesinės paslapties valstybės pagalbos sprendimuose, nėra svarbūs, nes antrasis
ginčijamas sprendimas buvo priimtas pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.
Pirmiausia, kiek tai susiję su ankstesne sprendimų priėmimo praktika, Komisija primena, kad, ar tam tikri duomenys sprendime
paskelbiami, gali priklausyti nuo to, jog valstybė narė ir (arba) suinteresuotieji asmenys paprašė juos tvarkyti konfidencialiai
arba, priešingai, leido tam tikrą informaciją paskelbti.
Komisija mano, kad Reglamento Nr. 1049/2001, susijusio su trečiųjų šalių atsiklausimu, 4 straipsnio 4 dalis bendrai šioje
byloje netaikoma, nes valstybių narių pateiktiems dokumentams taikoma minėto reglamento 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta speciali
norma (
lex specialis
).
Antra, Komisija mano, kad minėto reglamento 4 straipsnio 5 dalis yra susijusi ne tik su dokumentais, kurių autorėmis yra valstybės
narės, bet taip pat su iš šių valstybių narių kilusiais dokumentais.
Ji taip pat teigia, kad tiek iš Reglamento Nr. 1049/2001 15 konstatuojamosios dalies, tiek iš nusistovėjusios Teismo praktikos
matyti, kad valstybėms narėms suteikta veto teisė atskleisti dokumentus, kaip nustatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio
5 dalyje, pateisinama tuo, kad šiuo reglamentu nei siekiama pakeisti nacionalinės teisės aktus galimybės susipažinti su dokumentais
srityje, nei daromas toks poveikis.
Gavusi rašytinį klausimą – jis šalims buvo pateiktas 2008 m. spalio 10 d., – kuriuo raginama pateikti savo pastabas dėl darytinų
išvadų pagal 33 punkte minėtą Sprendimą
Švedija prieš Komisiją
, Komisija prie savo atsakymo pridėjo 2005 m. liepos 8 d. Italijos institucijų laišką, iš kurio matyti, jog pastarosios atsisakė
atskleisti ieškovei prašomus dokumentus, nes tai pakenktų
Caremar
komercinių interesų apsaugai, kaip tai nustatoma Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje. Komisijos
manymu, Italijos institucijos, remdamosi viena iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse nustatytų išimčių, tinkamai
motyvavo savo prieštaravimą. Ji pridūrė, kad galima motyvavimo stoka bet kuriuo atveju šioje byloje neturėjo jokio poveikio
akto teisėtumui, nes Italijos institucijų motyvuotas atsisakymas jai buvo privalomas ir įpareigojo atmesti paraišką leisti
susipažinti su dokumentais, ir bet kuriuo atveju dėl jo remiantis antruoju ginčijamu sprendimu galėjo būti priimtas tik identiškas
sprendimas (šiuo klausimu žr. 2003 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Audi prieš VRDT (TDI)
, T‑16/02, Rink. p. II‑5167, 97 punktą ir 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
FNCBV prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p. II‑4987, 263 punktą).
Trečia, dėl kaltinimo, kad Italijos institucijoms pateiktas atsiklausimas neteko dalyko, nes jų jau buvo atsiklausta, kaip
tai nustatyta Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnyje, Komisija atsikerta, kad būtent dėl to, jog Italijos Respublika jau buvo
pareiškusi apie savo nesutikimą dėl Sprendimo 2005/163 – jo nekonfidencialios versijos – 128 ir 140 konstatuojamosiose dalyse
pateiktose lentelėse nurodytų analitinių duomenų atskleidimo, ji privalėjo atsiklausti minėtos valstybės narės prieš nagrinėdama
paraišką dėl galimybės susipažinti su analogiškais duomenimis pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.
Italijos Respublika, Taryba ir
Caremar
palaiko visus Komisijos argumentus. Italijos Respublika ir
Caremar
pirmiausia primena, kad Teismo 2004 m. lapkričio 30 d. Sprendime
IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds prieš Komisiją
(T‑168/02, Rink. p. II‑4135) Bendrasis Teismas paaiškino Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį taikymo sritį patikslindamas,
jog pagal minėtą nuostatą valstybė narė gali prašyti institucijos neatskleisti iš tos valstybės narės kilusio dokumento be
jos išankstinio sutikimo. Taigi, priešingai nei teigė ieškovė, valstybės narės prašymas pagal šią nuostatą ją įpareigoja neatskleisti
nagrinėjamo dokumento.
2.
Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia išnagrinėti antrą ieškovės kaltinimą, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta išimtis
yra susijusi su dokumentais, kurių autorė yra valstybė narė.
Priimdamas Reglamentą Nr. 1049/2001 teisės aktų leidėjas panaikino iki tol galiojusią autoriaus taisyklę. Kaip tai matyti
iš 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos sprendimo 93/731/EB dėl galimybės visuomenei susipažinti su Tarybos dokumentais (OL L 340,
p. 43), 1994 m. vasario 8 d. Komisijos sprendimo 94/90/EAPB, EB, Euratomas dėl galimybės visuomenei susipažinti su Komisijos
dokumentais (OL L 46, p. 58) ir 1997 m. liepos 10 d. Europos Parlamento sprendimo 97/632/EB, EAPB, Euratomas dėl galimybės
visuomenei susipažinti su Europos Parlamento dokumentais (OL L 263, p. 27) tokia taisyklė reiškia, jog kai institucijos turimo
dokumento autorius yra fizinis ar juridinis asmuo, valstybė narė, kita Bendrijos institucija ar įstaiga arba kita nacionalinė
ar tarptautinė organizacija, paraiška dėl galimybės susipažinti su dokumentu turi būti adresuojama tiesiogiai šio dokumento
autoriui (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
56 punktas).
Teisingumo Teismas patikslino, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalis taikoma ne tik dokumentams, kurių autorės
arba rengėjos yra valstybės narės; bet potencialiai ji taip pat taikoma kiekvienam iš šios valstybės narės „kilusiam“ dokumentui
– visiems dokumentams, nesvarbu, kas jį parengė, – kurį valstybė narė perduoda institucijai. Šiuo atveju svarbus yra tik vienas
kriterijus, būtent dokumento kilmės kriterijus ir suinteresuotosios valstybės narės, disponuojančios dokumentu, nesutikimas
jį atskleisti (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
61 punktas).
Šiame kaltinime ieškovė taip pat teigia, kad Komisijos aiškinimas, jog valstybė narė turi veto teisę atskleisti iš jos kilusį
dokumentą, kuris buvo perduotas šioms institucijoms, iš kiekvieno asmens atimtų teisę susipažinti su iš šios valstybės kilusiais
dokumentais.
Primintina, kad antrajame ginčijamajame sprendime Komisija atsisakė pateikti ieškovei dokumentus, susijusius su metinėmis
Caremar
papildomomis sąnaudomis, patirtomis vykdant viešosios paslaugos įpareigojimus, susijusius su maršrutu Neapolis–Beverello (Kapris),
nes Italijos institucijos aiškiai pareiškė apie savo nesutikimą atskleisti minėtus duomenis pagal Reglamento Nr. 1049/2001
4 straipsnio 5 dalį.
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad aiškinant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį kaip suteikiančią
valstybei narei bendrą ir besąlygišką veto teisę visiškai laisvai ir nemotyvuojant savo sprendimo nesutikti su bet kokio Bendrijos
institucijos turimo dokumento atskleidimu vien dėl to, kad šis dokumentas kilęs iš šios valstybės narės, būtų nesuderinama
su šio Reglamento Nr. 1049/2001 tikslais (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
58 punktas).
Tačiau atskirais elementais patvirtinamas minėto 4 straipsnio 5 dalies aiškinimas, kad šia nuostatos atitinkamai valstybei
narei suteiktos teisės įgyvendinimą riboja esminės to paties straipsnio 1–3 dalyje išvardytos išimtys, todėl valstybė narė
šiuo atžvilgiu tik turi teisę dalyvauti priimant Bendrijos sprendimus. Esant tokiai perspektyvai, išankstinis valstybės narės
sutikimas, kuris numatytas šioje 5 dalyje, panašus ne į diskrecinę veto teisę, bet į tam tikrą nuomonę, kad nėra 1–3 dalyje
išvardytų išimčių taikymo motyvų (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
76 punktas).
Kalbant apie taip aiškinamos Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalies procedūrinius padarinius, reikia pirmiausia pastebėti:
kadangi Bendrijos teisės taisyklių įgyvendinimas yra kartu pavestas institucijai ir valstybei narei, kuri įgyvendino šia 5 dalimi
suteikiamą galimybę, ir todėl tokį įgyvendinimą lemia tarp jų vykstantis dialogas, jos turi, laikydamosi EB 10 straipsnyje
numatytos lojalaus bendradarbiavimo pareigos, veikti ir bendradarbiauti taip, kad šios taisyklės būtų taikomos veiksmingai
(33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
85 punktas).
Iš to visų pirma išplaukia, kad paraišką dėl galimybės visuomenei susipažinti su iš valstybės narės kilusiu dokumentu gavusi
institucija ir ši valstybė narė turi, jeigu apie šią paraišką ši institucija pranešė minėtai valstybei narei, nedelsiant pradėti
sąžiningą dialogą dėl galimo Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytų išimčių taikymo, ir toliau sutelkiant
dėmesį į būtinybę leisti šiai institucijai pateikti nuomonę per terminus, per kuriuos šio reglamento 7 ir 8 straipsniai įtvirtina
jai pareigą priimti sprendimą dėl šios paraiškos dėl galimybės visuomenei susipažinti su dokumentais (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
86 punktas).
Be to, atitinkama valstybė narė, kuri šio dialogo pabaigoje nesutinka atskleisti aptariamą dokumentą, turi motyvuoti šį nesutikimą
atsižvelgdama į minėtas išimtis. Institucija iš tikrųjų negali priimti valstybės narės pareikšto nesutikimo atskleisti iš
jos kilusį dokumentą, jeigu šis nesutikimas visiškai nemotyvuotas arba pateikti motyvai suformuluoti neatsižvelgiant į Reglamento
Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytas išimtis. Kai, nepaisant aiškaus institucijos išreikšto raginimo atitinkamai
valstybei narei, ši ir toliau nepateikia tokių motyvų, ši institucija turi, jeigu ji mano, kad nė viena iš minėtų išimčių
netaikoma, leisti susipažinti su prašomu dokumentu (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
87 ir 88 punktai).
Galiausiai, kaip, be kita ko, matyti iš šio reglamento 7 ir 8 straipsnių, pati institucija turi motyvuoti sprendimą, kuriuo
ji pareiškėjui nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais. Tokia pareiga reiškia, kad savo sprendime institucija ne tik
pamini atitinkamos valstybės narės pareikštą nesutikimą dėl prašomo dokumento atskleidimo, bet ir išdėsto šios valstybės narės
nurodytas priežastis, kodėl buvo nuspręsta taikyti vieną iš teisės susipažinti su dokumentais išimčių, numatytų to paties
reglamento 4 straipsnio 1–3 dalyse. Tokios nuorodos iš tikrųjų gali leisti pareiškėjui suprasti atmetimo ištakas ir priežastis,
o kompetentingam teismui – prireikus vykdyti jam priskirtą kontrolę (33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
89 punktas).
Šioje byloje iš antrojo ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija atsisakė leisti susipažinti su prašomais dokumentais, nes
Italijos institucijos tam aiškiai priešinosi, tačiau plačiau nepaaiškino, kuria Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse
numatyta išimtimi pasirėmė Italijos institucijos.
Gavusi Teismo rašytinį klausimą dėl išvadų, kurias reikia padaryti pagal 33 punkte minėtą sprendimą
Švedija prieš Komisiją
, Komisija pateikė 2005 m. liepos 8 d. Italijos institucijų laišką, į kurį ji atsakė 2008 m. spalio 30 dieną. Iš šio Italijos
institucijų laiško matyti, kad jos atsisakė leisti susipažinti su ieškovės prašomais duomenimis, nes juos atskleidus būtų
pakenkta
Caremar
komercinių interesų apsaugai, kaip tai nustatyta Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje.
Šioje byloje Bendrasis Teismas pasibaigus rašytinei proceso daliai neturi vertinti antrojo ginčijamo sprendimo teisėtumo atsižvelgiant
į Komisijos 2008 m. spalio 30 d. pateiktus papildomus motyvus po to, kai buvo priimtas 33 punkte minėtas sprendimas
Švedija prieš Komisiją
. Sprendimo motyvai turi būti nurodomi pačiame sprendime ir į vėliau Komisijos pateiktus paaiškinimus, išskyrus ypatingas
aplinkybes, negali būti atsižvelgiama. Todėl darytina išvada, kad sprendimo motyvavimas turi būti išdėstytas pačiame sprendime,
o ne išplaukti iš vėliau pateiktų rašytinių ar žodinių paaiškinimų, jei dėl nagrinėjamo sprendimo jau yra pareikštas ieškinys
Sąjungos teisme (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 287 punktą).
Taip pat negalima sutikti, kad galima motyvavimo stoka šioje byloje bet kokiu atveju neturėjo jokio poveikio akto teisėtumui,
nes Italijos institucijų motyvuotas atsisakymas buvo privalomas Komisijai ir dėl jo remiantis antruoju ginčijamu sprendimu
galėjo būti priimtas tik analogiškas sprendimas.
Iš tiesų, Komisijos minėta teismo praktika (184 punkte minėto sprendimo 97 punktas ir pirma 182 punkte minėto sprendimo
FNCBV prieš Komisiją
263 punktas) šioje byloje nėra svarbi, nes antrojo ginčijamo sprendimo motyvavimo stoka negali leisti Bendrajam Teismui patikrinti,
ar Komisijos atsisakymas atskleisti iš Italijos institucijų kilusius dokumentus grindžiamas vienu iš Italijos institucijų
nurodytu pagrindu, kad būtų galima padaryti išvadą dėl Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytos išimties
iš teisės susipažinti su dokumentais taikymo (šiuo klausimu žr. 33 punkte minėto Sprendimo
Švedija prieš Komisiją
89 punktą). Tai, kad Komisija ketino priimti analogišką sprendimą dėl antrojo ginčijamo sprendimo esmės, nes ji turi atsižvelgti
į Italijos institucijų pareikštą nesutikimą pagal Sprendimą
Švedija prieš Komisiją
, vis dėlto negali atimti iš Teismo teisės patikrinti sprendimo, kuris sudaro šio ieškinio dalyką, teisėtumą.
Todėl antrasis ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nes Komisija nenurodė pagrindų, kuriais rėmėsi Italijos institucijos
padarydamos išvadą dėl vienos iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytų išimčių iš teisės susipažinti su
dokumentais taikymo, nesant reikalo nagrinėti kitų trečiajame ir kituose penkiuose pagrinduose, kuriais grindžiamas jos ieškinys,
ieškovės nurodytų kaltinimų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
A –
Byla T‑109/05
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
patenkinama, o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims.
Kadangi šioje byloje ieškinys byloje T‑109/05 iš dalies buvo patenkintas, ginčo aplinkybės būtų teisingai įvertintos, jei
būtų nuspręsta, jog Komisija padengia trečdalį savo ir trečdalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų, o pastaroji padengia du trečdalius
savo ir du trečdalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
Be to, Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą Bendrasis teismas gali nurodyti, kad
Caremar
, į bylą įstojusi šalis palaikyti Komisijos reikalavimų, turi pati padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
B –
Byla T‑444/05
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės
pateiktus reikalavimus.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės turi pati padengti savo
bylinėjimosi išlaidas. Taigi Italijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio
4 dalį Taryba ir
Caremar
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. vasario 3 d. Komisijos sprendimą D (2005) 997 tiek, kiek jis susijęs su atsisakymu leisti susipažinti su
detaliomis
Caremar SpA
papildomų sąnaudų, patirtų vykdant jai nustatytus viešosios paslaugos įpareigojimus, susijusius su keleiviu vežimu maršrutu
Neapolis–Beverello (Kapris) (Italija) keltais ir greitaeigiais keleiviniais laivais, sudedamosiomis dalimis.
2.
Atmesti kitus ieškinio byloje T‑109/05 reikalavimus.
3.
Komisija padengia trečdalį savo ir trečdalį
Navigazione Libera del Golfo Srl (NLG)
bylinėjimosi išlaidų, o pastaroji padengia du trečdalius savo ir du trečdalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų byloje T‑109/05.
4.
Caremar
padengia savo bylinėjimosi išlaidas byloje T‑109/05.
5.
Panaikinti 2005 m. spalio 12 d. Komisijos sprendimą D (2005) 9766.
6.
Komisija padengia bylinėjimosi išlaidas byloje T‑444/05.
7.
Italijos Respublika, Europos Sąjungos Taryba ir
Caremar
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Paskelbta 2011 m. gegužės 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Teisinis pagrindas
Ginčų aplinkybės ir procedūra
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl ieškinio byloje T‑109/05
1.  Dėl ginčo
a)  Šalių argumentai
b)  Teismo vertinimas
2.  Dėl priimtinumo
a)  Šalių argumentai
b)  Teismo vertinimas
3.  Dėl esmės
a)  Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Šalių argumentai
Teismo vertinimas
b)  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmoje
įtraukoje nustatytą išimtį
Dėl pirmos dalies, susijusios teisės klaida pasirenkant teisinį pagrindą
–  Šalių argumentai
–  Teismo vertinimas
Dėl antros ieškinio pagrindo dalies, susijusios su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies pirmos įtraukos pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Teismo vertinimas
c)  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminacijos principu
Šalių argumentai
Teismo vertinimas
d)  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio byloje T‑444/05
1.  Šalių argumentai
2.  Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
A –  Byla T‑109/05
B –  Byla T‑444/05
*
Proceso kalba: italų.