CELEX: 62011CJ0373
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Presoja veljavnosti
Skupna kmetijska politika
Uredba (ES) št. 1782/2003
Dodatno plačilo, ki se podeli za posebne vrste kmetovanja in kakovostno proizvodnjo
Polje proste presoje, puščeno državam članicam
Diskriminacija
Člena 32 ES in 34 ES

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost člena 69 Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 269).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med na eni strani Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (Grško združenje industrije predelave tobaka, v nadaljevanju: Panellinios Syndesmos) in na drugi Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon (minister za gospodarstvo in finance) in Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (minister za razvoj kmetijstva in prehrano) glede dodatnih plačil v tobačnem sektorju.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 24 in 33 Uredbe št. 1782/2003 je navedeno:
„(24)
Povečevanje konkurenčnosti kmetijstva Skupnosti in spodbujanje kakovosti hrane in okoljskih standardov imata za nujno posledico znižanje institucionalnih cen za kmetijske proizvode in povišanje stroškov proizvodnje za kmetijska gospodarstva v Skupnosti. Da bi dosegli te cilje in spodbudili bolj tržno usmerjeno in trajnostno kmetijstvo[,] je treba dokončati prehod iz podpore za proizvodnjo na podporo za proizvajalce z uvedbo sistema nevezane dohodkovne podpore za vsako kmetijo. […]“
[…]
(33)
Da bi se lahko države članice prilagodile posebnim razmeram, bi morale imeti možnost, da opredelijo določeno ravnotežje med individualnimi pravicami do plačila in regionalnimi ali nacionalnimi povprečji ter med obstoječimi plačili in enotnim plačilom. […] Da bi se upoštevale posebne kmetijske razmere države članice je primerno tudi predvideti možnost, da lahko država članica zaprosi za prehodno obdobje za izvajanje sheme enotnega plačila, pri čemer pa se še naprej upoštevajo proračunske zgornje meje, določene za shemo enotnega plačila. V primeru resnega izkrivljanja konkurence med prehodnim obdobjem in da bi zagotovili spoštovanje mednarodnih obveznosti Skupnosti je primerno zagotoviti, da lahko Komisija sprejme potrebne ukrepe za obvladovanje takih situacij.“
Pod naslovom III Shema enotnega plačila v poglavju 5 z naslovom Regionalno in neobvezno izvajanje, v oddelku 2, člen 64(1) in (2) Uredbe št. 1782/2003 določa:
„1.   Država članica se lahko najkasneje do 1. avgusta 2004 odloči, da bo na nacionalni ali regionalni ravni uporabila shemo enotnega plačila, predvideno v poglavjih 1 do 4, pod pogoji, določenimi v tem oddelku.
2.   Glede na izbiro, ki jo opravi vsaka država članica, Komisija v skladu s postopkom iz člena 144(2) določi zgornjo mejo za vsako od neposrednih plačil, navedenih v členih 66, 67, 68 in 69, v tem zaporedju.
Ta zgornja meja je enaka sestavini vsake vrste neposrednega plačila v nacionalnih zgornjih mejah, navedenih v členu 41, ki se pomnoži z odstotki znižanja, ki ga uporabijo države članice v skladu s členi 66, 67, 68 in 69.
Celotni znesek določenih zgornjih mej se odšteje od nacionalnih zgornjih mej iz člena 41 v skladu s postopkom iz člena 144(2).“
Člen 69 navedene uredbe z naslovom Neobvezno izvajanje za posebne vrste kmetovanja in kakovostno proizvodnjo določa:
„Države članice lahko zadržijo do 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej, navedenih v členu 41, ki ustreza vsakemu sektorju Priloge VI. V primeru sektorjev poljščin, goveda in telet ter ovc in koz se to zadržanje upošteva za namene uporabe najvišjih odstotkov, določenih v členih 66, 67 in 68 v tem zaporedju.
V tem primeru in v okviru zgornje meje, določene v skladu s členom 64(2), zadevna država članica vsako leto izplača dodatno plačilo kmetom v sektorju ali sektorjih, na katere se nanaša zadrževanje.
Dodatno plačilo se odobri za posebne vrste kmetovanja, ki so pomembne za zaščito in izboljšanje okolja ali za izboljšanje kakovosti in trženja kmetijskih proizvodov, pod pogoji, ki jih določi Komisija v skladu s postopkom iz člena 144(2).“
Člen 48 Uredbe Komisije (ES) št. 795/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje sheme enotnega plačila, predvidenega v Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 226) določa:
„1.   Dodatno plačilo v skladu s členom 69 Uredbe (ES) št. 1782/2003 se dodeli brez poseganja v člen 37(3) Uredbe (ES) št. 1257/1999 in njena izvedbena pravila pod pogoji iz odstavkov 2 do 6 tega člena.
2.   Plačilo prejmejo samo kmetje v smislu člena 2(a) Uredbe (ES) št. 1782/2003 ne glede na to, ali so vložili zahtevek za shemo enotnega plačila in ali že imajo pravice do plačil.
3.   ‚V sektorju ali sektorjih, ki jih prizadeva zadrževanje‘ pomeni, da plačilo lahko načelno zahtevajo vsi kmetje, ki ob oddaji zahtevka za dodatno plačilo pod pogoji, predvidenimi v tem členu, proizvajajo proizvode, ki jih pokriva sektor ali sektorji, navedeni v Prilogi VI Uredbe (ES) št. 1782/2003.
4.   Če se plačilo nanaša na vrste kmetijske dejavnosti ali na ukrepe za izboljšanje kakovosti oziroma trženja, ki se ne nanašajo na določeno proizvodnjo ali pa se proizvodnja ne more neposredno razvrstiti v en sektor, se plačilo lahko zagotovi pod pogojem, da se zadrževanje izvede v vseh sektorjih, navedenih v Prilogi VI Uredbe (ES) št. 1782/2003, in samo kmetje, ki sodijo v enega izmed sektorjev v navedeni prilogi, so lahko udeleženi v shemi.
5.   Pri uporabi člena 69 Uredbe (ES) št. 1782/2003 na regionalni ravni se zadrževanje lahko izračuna na podlagi deleža plačil zadevnih sektorjev v zadevni regiji.
Države članice določijo regijo na ustrezni teritorialni ravni v skladu z objektivnimi merili in na način, ki zagotavlja enako obravnavo kmetov ter preprečuje motnje trga in konkurence.
6.   Zadevne države članice sporočijo podatke o plačilu, ki ga nameravajo odobriti, ter zlasti pogoje za upravičenost in zadevne sektorje najpozneje do 1. avgusta v letu pred prvim letom izvajanja sheme enotnega plačila.
[…]“
Uredba št. 1782/2003 je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003 (
UL L 30, str. 16
). Uredba št. 795/2004 pa je bila razveljavljena z Uredbo Komisije (ES) št. 1120/2009 z dne 29. oktobra 2009 o podrobnih pravilih za izvajanje sheme enotnega plačila iz naslova III Uredbe št. 73/2009 (
UL L 316, str. 1
).
Grško pravo
Uredbi št. 1782/2003 in št. 795/2004 sta bili v nacionalno pravo preneseni z dvema medministrskima odredbama Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon in Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon, in sicer z medministrsko odredbo št. 292464 z dne 9. avgusta 2005 (FEK B’ 1122), s katero so na splošno določeni dodatni administrativni izvedbeni ukrepi ter ukrepi za izračun števila in vrednosti pravic upravičencev do enotnega plačila, ter medministrsko odredbo št. 49143 z dne 8. avgusta 2006 (FEK B’ 1333), s katero so posebej določeni ukrepi za dodatno plačilo za kakovost v tobačnem sektorju, namreč metoda plačila, plačani zneski in dokumenti, ki utemeljujejo plačilo.
Člen 16 Priloge I k medministrski odredbi št. 292464 z dne 9. avgusta 2005 določa stopnjo zadržanja za dodatno plačilo za kakovost v tobačnem sektorju na 2 %.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Panellinios Syndesmos je 13. novembra 2006 pri Symvoulio tis Epikrateias vložilo tožbo za razglasitev ničnosti medministrske odredbe št. 49143 z dne 8. avgusta 2006. V tem postopku je izpodbijalo tudi zakonitost medministrske odredbe št. 292464 z dne 9. avgusta 2005.
Po mnenju Panellinios Syndesmos sta ti odredbi nezakoniti, ker gre za ukrepa za izvajanje Uredbe št. 1782/2003, katere člen 69 je v nasprotju z določbami prava Unije.
Predložitveno sodišče meni, da polje proste presoje, ki se z navedeno uredbo priznava nacionalnim organom za izvedbo te uredbe, prispeva k diferenciaciji, ki ustreza potrebam vsake regije, in da možnost držav članic, da določijo različne stopnje zadržanja, ne pomeni diskriminacije.
Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali to diferencirano izvajanje, zlasti zaradi uporabe stopnje zadržanja in s tem različnih dodatnih plačil, ne povzroča izkrivljanja konkurence med proizvajalci enakega proizvoda v različnih državah članicah in ima negativne posledice za dohodke proizvajalcev iz različnih regij.
V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je določba člena 69 Uredbe št. 1782/2003 – ki jo je treba razlagati tako, da državam članicam dovoljuje, da določijo različne odstotke zadržanja za dodatno plačilo proizvajalcem v okviru zgornje meje 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej iz člena 41 – ob upoštevanju meril, določenih v tretjem odstavku tega člena, združljiva, ker omogoča tako diferenciacijo odstotka zadržanja, z določbami iz členov 2 ES, 32 ES in 34 ES ter s cilji zagotavljanja stalne ravni dohodka in ohranjanja podeželja?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 69 Uredbe št. 1782/2003 ob upoštevanju členov 32 ES in 34 ES ter ciljev zagotavljanja stalne ravni dohodka proizvajalcem in ohranitve podeželja, ker bi izvajanje tega člena postavilo proizvajalce iz držav članic, ki določijo nizek odstotek zadržanja, v manj ugoden položaj od proizvajalcev iz držav članic, v katerih je bil določen višji odstotek zadržanja, ter povzročilo diskriminacijo in izkrivljanje konkurence med proizvajalci enakega proizvoda iz različnih držav članic, veljaven.
Najprej je treba ugotoviti, da to, da sta bili uredbi št. 1782/2003 in 795/2004 razveljavljeni, v obravnavanem primeru ne vpliva na predmet spora o glavni stvari, ker se je člen 69 Uredbe št. 1782/2003 uporabljal do junija 2010.
Kot je navedeno v uvodni izjavi 24 Uredbe št. 1782/2003, se je s to uredbo želelo omogočiti prehod iz podpore za proizvodnjo na podporo za proizvajalce, tako da se postopno zmanjšujejo neposredna plačila in uvede shema dohodkovne podpore, ki ni vezana na proizvodnjo, torej enotno plačilo, ki se določi na podlagi prejšnjih pravic v referenčnem obdobju, da bi postali kmetje Evropske unije konkurenčnejši.
Treba je dodati, da se uvedba sheme enotnega plačila umešča v novo skupno kmetijsko politiko, za katero je bil eden od glavnih ciljev, kot to poudarja generalni pravobranilec v točki 3 sklepnih predlogov, racionalizacija in poenostavitev upoštevnih pravil Unije ob hkratni večji decentralizaciji izvajanja politik, s tem da se državam članicam in njihovim regijam pusti širše polje proste presoje.
Člen 64 Uredbe št. 1782/2003 je določal, da se lahko države članice v okviru delne izvedbe sheme enotnega plačila „najkasneje do 1. avgusta 2004“ odločijo, da bodo pod določenimi pogoji na nacionalni ali regionalni ravni uporabile shemo enotnega plačila.
Člen 69 te uredbe v tem okviru državam članicam dopušča možnost, da zadržijo do 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej za vsak sektor proizvoda za izplačilo dodatnega plačila za posebne vrste kmetovanja, ki so pomembne za zaščito in izboljšanje okolja ali za izboljšanje kakovosti in trženja kmetijskih proizvodov.
Kršitev člena 34 ES
V zvezi s tem je treba ugotoviti, ali je člen 69 Uredbe št. 1782/2003 v nasprotju s členom 34 ES, ker povzroča diskriminacijo med proizvajalci in izkrivlja konkurenco med proizvajalci enakega proizvoda iz različnih držav članic.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 34(2) ES, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo v okviru SKP, zgolj poseben izraz splošnega načela enakosti, ki zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako razlikovanje objektivno utemeljeno (sodba z dne 11. junija 2009 v zadevi Agrana Zucker,
C-33/08, ZOdl., str. I-5035
, točka 46).
Treba je ugotoviti, prvič, da člen 69 Uredbe št. 1782/2003 sam ne določa različnih pogojev za države članice ali proizvajalce, ampak zgolj vsem državam članicam pod enakimi pogoji in na enak način priznava določeno polje proste presoje za izplačilo dodatnih plačil v okviru reforme SKP.
Drugič, treba je najprej spomniti, da v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5, drugi odstavek, ES Unija na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, ukrepa le, če in kolikor države članice ne morejo zadovoljivo doseči ciljev predlaganih ukrepov, ti pa se lahko zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov laže dosežejo na ravni Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2010 v zadevi Vodafone in drugi,
C-58/08, ZOdl., str. I-4999
, točka 72).
Dalje je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da lahko države članice v položaju, ki ga ureja pravo Unije, sprejmejo predpise, če jim je slednje izrecno priznalo pristojnost za odločanje (glej v tem smislu sodbi z dne 11. novembra 1992 v zadevi Teulie,
C-251/91, Recueil, str. I-5599
, točka 13, in z dne 27. novembra 1997 v zadevi Witt,
C-356/95, Recueil, str. I-6589
, točka 39).
Nazadnje, treba je ugotoviti, da imajo države članice v okviru SKP, za katero v skladu s členom 4(2)(d) PDEU velja deljena pristojnost med Unijo in državami članicami, zakonodajno pristojnost, zaradi katere lahko, kot je to razvidno iz člena 2(2) PDEU, izvajajo svojo pristojnost, kolikor Unija svoje ne.
To velja še toliko bolj po reformi SKP, ki, kot poudarja predložitveno sodišče, zajema povečano decentralizacijo pristojnosti, da bi se v skladu s členom 33(2)(a) ES bolj upoštevale posebnosti vsake države članice ali regije ter tržni položaj različnih proizvodov in zadevnih proizvajalcev.
Iz navedenega je razvidno, da je Svet Evropske unije državam članicam lahko priznal določeno polje proste presoje glede določanja stopnje zadržanja, da bi, kot je navedeno v uvodni izjavi 33 Uredbe št. 1782/2003, države članice imele možnost, da opredelijo določeno ravnotežje med individualnimi pravicami do plačila in regionalnimi ali nacionalnimi povprečji ter med obstoječimi plačili in enotnim plačilom ter se s tem prilagoditi posebnim razmeram.
Tretjič, poudariti je treba, da je pooblastitev držav članic na eni strani strogo omejena in podrejena več pogojem, ki so tako materialne kot procesne narave, in na drugi strani pomeni začasen ukrep za olajšanje prehoda na shemo enotnega plačila.
Diferenciacija, ki jo dopušča člen 69 Uredbe št. 1782/2003, je namreč na eni strani omejena, ker lahko države članice pri postopnem zmanjševanju neposrednih plačil zadržijo le največ 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej za izplačilo dodatnega plačila.
Na drugi strani navedeni člen 69 določa, da se lahko dodatno plačilo odobri le za posebne vrste kmetovanja, ki so pomembne za zaščito in izboljšanje okolja, ali za izboljšanje kakovosti in trženja kmetijskih proizvodov, pri čemer za to plačilo veljajo pogoji, ki jih v skladu s členom 69, tretji odstavek, Uredbe št. 1782/2003 določi Komisija. Poleg tega je po podrobnejši preučitvi vsakega sektorja proizvodov zakonodajalec Unije v členih od 66 do 68 Uredbe št. 1782/2003 določil posebna pravila glede na njihove značilnosti.
Četrtič, iz člena 69 Uredbe št. 1782/2003 je razvidno, da skupni znesek plačil kmetom v posameznem sektorju v vsaki državi članici ostane v bistvu enak, neodvisno od tega, ali se nacionalni organi odločijo vpeljati dodatna plačila, in če se, ne glede na raven zadržanja, ki jo v zvezi s tem določijo.
Poleg tega določitev različnih stopenj zadržanja ne povzroči samodejno dodelitve manjšega ali večjega dodatnega plačila, ker se ta plačila dodelijo le kmetom, ki izpolnjujejo posebne zahteve in vnaprej določena merila.
Petič, treba je spomniti, da tega, da bi sprejetje ukrepa v okviru skupne ureditve trga različno vplivalo na nekatere proizvajalce zaradi njihove posebne proizvodnje ali krajevnih razmer, ni mogoče šteti za diskriminacijo, ki je s Pogodbo ES prepovedana, če je ta ukrep določen na podlagi objektivnih meril, ki so prilagojena potrebam splošnega delovanja skupne ureditve trga (sodbi z dne 9. julija 1985 v zadevi Bozzetti,
179/84, Recueil, str. 2301
, točka 34, in z dne 14. maja 2009 v zadevi Azienda Agricola Disarò Antonio in drugi,
C-34/08, ZOdl., str. I-4023
, točka 69).
Prav tako je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da prepoved diskriminacije ne velja za morebitne primere različnega obravnavanja, ki lahko, med državami članicami, izhajajo iz razlik med predpisi držav članic, če ti vplivajo enako na vse osebe, za katere se uporabljajo (sodba z dne 16. julija 2009 v zadevi Horvath,
C-428/07, ZOdl., str. I-6355
, točka 55 in navedena sodna praksa).
Čeprav je bilo to načelo razvito v okviru razlage določb prava Unije pri presoji skladnosti nacionalnih predpisov z načelom prepovedi diskriminacije, ne more biti drugače pri presoji veljavnosti določbe prava Unije, ki državam članicam priznava polje proste presoje, v okviru katerega sprejmejo navedene predpise, ki se razlikujejo.
Šestič, ohranitev učinkovite konkurence na trgih kmetijskih proizvodov je del ciljev SKP.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da, kot je bilo ugotovljeno v točkah 32 in 33 te sodbe, določitev različnih stopenj zadržanja ne povzroči nujno dodelitve višjih ali nižjih zneskov.
Tudi če lahko to, da države članice določijo različno stopnjo zadržanja, privede do izkrivljanja konkurence med proizvajalci enakega proizvoda iz različnih držav članic, kar v predložitveni odločbi ni bilo navedeno, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso, tudi kar zadeva pravila o konkurenci iz Pogodbe, člen 36 ES daje ciljem SKP prednost pred politiko glede konkurence (sodba z dne 9. septembra 2003 v zadevi Milk Marque in National Farmers’ Union,
C-137/00, Recueil, str. I-7975
, točka 81).
Zakonodajalec Unije ima na področju SKP vsekakor široko diskrecijsko pravico, ki ustreza političnim odgovornostim, ki mu jih dajeta člena 34 ES in 37 ES, Sodišče pa je večkrat presodilo, da lahko le očitna neprimernost ukrepa, ki je bil sprejet na tem področju, glede na cilj, ki mu sledi pristojna institucija, vpliva na zakonitost takega ukrepa (sodba z dne 2. julija 2009 v zadevi Bavaria in Bavaria Italia,
C-343/07, ZOdl., str. I-5491
, točka 81).
Zato se mora nadzor Sodišča omejiti na to, da se preveri, ali z zadevnim ukrepom ni bila storjena očitna napaka ali zloraba pooblastil oziroma da zadevni organ ni očitno prekoračil svoje diskrecijske pravice (sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Jippes in drugi,
C-189/01, Recueil, str. I-5689
, točka 80; z dne 9. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji,
C-304/01, ZOdl., str. I-7655
, točka 23; in z dne 23. marca 2006 v zadevi Unitymark in North Sea Fishermen’s Organisation,
C-535/03, ZOdl., str. I-2689
, točka 55).
V zvezi s tem je zlasti iz uvodnih izjav 33 in 34 Uredbe št. 1782/2003 razvidno, da je treba možnost iz člena 69 te uredbe, da se dodeli dodatno plačilo, izvajati glede na strukturna in naravna neskladja med različnimi kmetijskimi regijami. Ta element spada izrecno med tiste, ki jih je treba pri oblikovanju SKP v skladu s členom 33(2) ES upoštevati.
Ker je morebitno izkrivljanje konkurence, ki je lahko posledica uporabe člena 69 Uredbe št. 1782/2003, največ omejeno, poleg tega ni mogoče šteti, da zakonodajalec Unije ni vzpostavil pravičnega ravnovesja med različnimi elementi oziroma cilji, ki jih je treba upoštevati, ter da je s tem očitno prekoračil svojo diskrecijsko pravico.
Preučitev člena 69 Uredbe št. 1782/2003 z vidika člena 34 ES zato ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost.
Kršitev člena 32 ES
Predložitveno sodišče se sklicuje na trditve tožeče stranke v postopku v glavni stvari, da je člen 69 Uredbe št. 1782/2003 v nasprotju s členom 32 ES, ker ta določba z dopuščanjem, da države članice svobodno in brez upoštevanja vnaprej določenih meril ali pogojev določijo odstotek zadržanja v okviru nacionalne zgornje meje, ki jim bo na voljo za pomoč proizvodu, ki je, tako kot surovi tobak, predmet skupne ureditve trga, povzroči, da kmetijska politika ni več skupna.
Treba je ugotoviti, da cilj ali učinek polja proste presoje, ki je priznano državam članicam za določitev stopnje zadržanja v okviru nacionalne zgornje meje za pomoči, ki ustrezajo zadevnemu sektorju, zaradi izplačila dodatnega plačila, nikakor ni, da kmetijska politika ne bi bila več skupna, ampak pomeni le pooblastitev nacionalnih organov, da izvedejo nekatera pravila, za katera je zakonodajalec Unije presodil, da so v okviru uvajanja sheme enotnega plačila primerna.
Z navedenim dodatnim plačilom, ki je začasno in omejeno na 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej, se namreč želi, prvič, spodbuditi kmete k spoštovanju zahtev za izboljšanje kakovosti svojih proizvodov in zaščite okolja, tako da učinkuje to plačilo kot nagrada za najboljšo prilagoditev novim zahtevam SKP, in drugič, zmanjšati posledice, ki jih dejansko povzroča prehod s sheme neposrednih plačil na shemo enotnega plačila za nekatere sektorje proizvodov.
Možnost držav članic, da same določijo stopnjo zadržanja, ki je najprimernejša glede na njihove nacionalne ali regionalne posebnosti in tržni položaj različnih proizvodov in zadevnih proizvajalcev, je z vidika člena 33(2) ES, ki določa, da je treba pri oblikovanju SKP in posebnih metod za njeno izvajanje upoštevati posebno naravo kmetijske dejavnosti, ki je posledica socialne strukture kmetijstva ter strukturnih in naravnih neskladij med različnimi kmetijskimi regijami in potrebo, da se ustrezne prilagoditve izvedejo postopno, upravičena.
Poleg tega, kot izhaja iz točk od 29 do 31 te sodbe, je pooblastitev držav članic strogo omejena in podrejena več pogojem, ki so tako materialne kot procesne narave in so določeni neposredno v členu 69 Uredbe št. 1782/2003 ter v uredbi, ki jo mora Komisija sprejeti v skladu s postopkom iz člena 144(2) navedene uredbe.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Komisija podrobno določila navedene pogoje v Uredbi št. 795/2004, katere člen 48 določa pomembna jamstva, ko zahteva, da države članice svoje odločitve sprejmejo v skladu z objektivnimi merili in ravnajo „na način, ki zagotavlja enako obravnavo kmetov ter preprečuje motnje trga in konkurence“. Z navedenimi določbami se poleg tega Komisiji daje pooblastilo za natančen nadzor nad tem, kako nacionalni organi izvajajo dodatna plačila, tako da se tem organom nalaga več obveznosti obveščanja.
Prav tako člen 64(3) Uredbe št. 1782/2003 zahteva, da Komisija v posebej določenem roku „Svetu predloži poročilo in po potrebi priloži ustrezne predloge v zvezi z možnimi posledicami izvajanja [med drugim] možnosti [iz člena 69 te uredbe] s strani držav članic za tržne in strukturne razvoje“.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da preučitev člena 69 Uredbe št. 1782/2003 z vidika člena 32 ES ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost.
Kršitev ciljev zagotavljanja stalne ravni dohodka proizvajalcem in ohranitve podeželja
Predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 69 Uredbe št. 1782/2003 krši cilja „zagotavljanja stalne ravni dohodka proizvajalcem“ in „ohranitve podeželja“, ker bi lahko njegova uporaba povzročila, da kmetom ne bi bila zagotovljena stalna raven dohodka in bi morda morali opustiti pridelavo tobaka.
V zvezi z zagotavljanjem stalne ravni dohodka je treba poudariti, kot to poudarja Svet, da tak cilj ne spada med cilje, ki so za SKP izraženi v členu 33 ES, v katerem sta omenjena cilja „s tem zagotoviti primerno življenjsko raven kmetijske skupnosti“ in „stabilizirati trge“.
Dalje, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 60 sklepnih predlogov, se s pogodbami ne zahteva, da je treba primerno življenjsko raven zagotoviti z nespremenljivim pridelovanjem zgolj enega samega proizvoda.
Kot je bilo poleg tega navedeno v točki 32 te sodbe, člen 69 Uredbe št. 1782/2003 ne spreminja skupnega zneska pomoči, ki se lahko izplača kmetom v sektorju proizvoda, kakršen je tobak, ampak zgolj omogoča, in to v omejeni meri, delitev zneska pomoči med neposredna plačila in morebitna dodatna plačila.
Tudi cilj stabilizirati trge, naveden v členu 33(1)(c) ES, ne pomeni, da bi morala biti proizvodnja vedno na stalni ravni, saj je eden od ciljev reforme SKP nasprotno ta, da se spodbuja konkurenčnejšo kmetijsko industrijo, ki je usmerjena bolj tržno.
V zvezi s skladnostjo z zatrjevanim ciljem ohranjanja podeželja je treba poudariti, da je v uvodnih izjavah 3 in 21 Uredbe št. 1782/2003 poudarjeno ravno to, da se je treba izogniti opuščanju kmetijskih zemljišč in ohraniti podeželje. Predložitveno sodišče ni navedlo nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da bi bil ukrep iz člena 69 navedene uredbe v nasprotju s tema ciljema. Nasprotno, polje proste presoje, ki je državam članicam priznano v okviru stopnje zadržanja, tem omogoča, da pogojujejo pravico do dodatnega plačila s spoštovanjem pogojev, katerih namen je doseganje teh ciljev.
Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da preučitev vprašanja za predhodno odločanje ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na veljavnost člena 69 Uredbe št. 1782/2003.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

Preučitev vprašanja za predhodno odločanje ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na veljavnost člena 69 Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: grščina.