CELEX: 62003TJ0030
Ajutoare de stat
Ajutoare fiscale acordate de autoritățile daneze
Marinari angajați la bordul navelor înscrise în registrul internațional danez
Decizia Comisiei de a nu ridica obiecții
Acțiune în anulare
Dificultăți serioase

Istoricul cauzei
La 1 iulie 1988, Regatul Danemarcei a adoptat Legea nr. 408 (
Lovtidende
1997 A, p. 27329), intrată în vigoare la 23 august 1988, de instituire a unui registru internațional danez al navelor (denumit
în continuare „registrul DIS”). Acest registru s‑a adăugat registrului obișnuit danez al navelor (denumit în continuare „registrul
DAS”). Registrul DIS are drept obiectiv combaterea schimbării pavilioanelor maritime daneze cu pavilioane ale unor țări terțe.
Armatorii ale căror nave sunt înscrise în registrul DIS au dreptul să folosească pe aceste nave marinari din țări terțe conform
condițiilor salariale aplicabile în țările de origine ale acestor marinari.
În aceeași zi, Regatul Danemarcei a adoptat Legile nr. 361, nr. 362, nr. 363 și nr. 364, intrate în vigoare la 1 ianuarie
1989, de instituire a mai multor măsuri fiscale privind marinarii angajați pe navele înscrise în registrul DIS (
Lovtidende
1988 A, p. 36130, 36230, 36330 și 36430). În special, acești marinari au fost scutiți de impozitul pe venit în Danemarca,
în condițiile în care, în cadrul registrului DAS, erau supuși unei astfel de impozitări.
La 28 august 1998, reclamantul, 3F, fostul Specialarbejderforbundet i Danmark (SID), a depus o plângere la Comisia Comunităților
Europene împotriva Regatului Danemarcei cu privire la măsurile fiscale în cauză. Reclamantul a susținut astfel că normele
fiscale aplicabile marinarilor angajați la bordul navelor înscrise în registrul DIS constituiau un ajutor de stat în sensul
articolului 88 CE și că regimul ajutorului în cauză nu era compatibil cu piața comună, întrucât permitea acordarea de scutiri
fiscale nu numai marinarilor comunitari, mai precis marinarilor cu domiciliul fiscal într‑un stat membru, ci și tuturor marinarilor,
inclusiv celor necomunitari, ceea ce face ca acest regim să fie contrar documentului Comisiei privind măsurile financiare
și fiscale referitoare la exploatarea navelor înmatriculate în Comunitate [documentul SEC(89) 921 final, denumit în continuare
„Orientările din 1989”], pe de o parte, și Orientărilor privind ajutoarele de stat pentru transportul maritim (JO 1997, C 205,
p. 5, denumite în continuare „Orientările din 1997”), pe de altă parte. Reclamantul a susținut în egală măsură că dispozițiile
convențiilor privind dubla impunere încheiate între Regatul Danemarcei și Republica Filipine, pe de o parte, și Regatul Danemarcei
și Republica Singapore, pe de altă parte, constituiau de asemenea un regim de ajutor nelegal. Acesta a concluzionat că Comisia
trebuia să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE și a făcut trimitere la procedura referitoare la
acțiunea în constatarea abținerii de a acționa prevăzută la articolul 232 CE.
Prin scrisoarea din 21 octombrie 1998, reclamantul a amintit Comisiei obligația sa de a iniția procedura oficială de investigare
în conformitate cu articolul 88 alineatul (2) CE și a arătat că, potrivit informațiilor pe care le deține, regimul fiscal
în cauză nu a făcut obiectul unei notificări.
Prin scrisoarea din 6 ianuarie 1999, reclamantul a precizat, printre altele, că nu va sesiza Curtea de Justiție cu o acțiune
în constatarea abținerii de a acționa dacă Comisia îl va asigura că va adopta o decizie într‑un termen de două sau de trei
luni, rezervându‑și în același timp posibilitatea de a formula această acțiune ulterior.
Prin scrisoarea din 4 februarie 1999, Comisia a solicitat Regatului Danemarcei informații și, în special, informații cu privire
la aspectul dacă ajutorul în cauză a fost plătit sau urma să fie plătit.
Prin scrisoarea din 18 martie 1999, reclamantul a prezentat Comisiei observații noi privind noțiunea „marinari comunitari”.
La 19 martie 1999, s‑a desfășurat o reuniune între Comisie și Regatul Danemarcei în cursul căreia Comisia și‑a exprimat preocupările
privind regimul fiscal specific care se aplica marinarilor în acea perioadă.
Prin scrisoarea din 13 aprilie 1999, Regatul Danemarcei a răspuns la scrisoarea Comisiei din 4 februarie 1999, precizând,
printre altele, că regimul fiscal în cauză a fost introdus în anul 1988. Regatul Danemarcei a arătat de asemenea că desfășura
un studiu privind modificarea normelor de impozitare a salariilor persoanelor nerezidente. Acesta a adăugat că urma să informeze
Comisia de îndată ce se va finaliza studiul și că guvernul danez ar urma să decidă dacă trebuia să prezinte parlamentului
danez un proiect de lege în cursul sesiunii următoare.
La 4 iunie 1999, reclamantul a comunicat Comisiei răspunsul unui ministru danez adresat parlamentului danez prin care se sublinia
posibilitatea modificării regimului DIS.
Prin scrisoarea din 6 decembrie 1999, guvernul danez a prezentat parlamentului danez un anteproiect de lege fiscală de modificare
a regimului DIS.
Prin scrisoarea din 10 ianuarie 2000, reclamantul a transmis Comisiei observațiile sale privind efectele regimului DIS nemodificat.
Prin scrisoarea din 3 aprilie 2000, Ministerul Impozitelor danez a informat Comisia cu privire la modificările aduse proiectului
de lege fiscală.
La 4 aprilie 2000, a avut loc o reuniune între Comisie și autoritățile daneze la finalul căreia s‑a considerat necesară efectuarea
unui studiu suplimentar, având în vedere ultimele modificări aduse proiectului de lege fiscală.
Prin scrisoarea din 6 aprilie 2000, Regatul Danemarcei a arătat că modificările aduse proiectului de lege fiscală, introduse
ca urmare a discuțiilor desfășurate cu Comisia în cursul reuniunii din 4 aprilie 2000, urmau să fie prezentate parlamentului
danez numai după ce Comisia va preciza în mod formal că acestea nu erau contrare dreptului comunitar și a solicitat Comisiei
o scrisoare administrativă în acest sens cât mai curând posibil.
Prin scrisorile din 18 aprilie și din 15 mai 2000, reclamantul a prezentat Comisiei observațiile sale privind modificările
aduse proiectului de lege fiscală.
La 30 noiembrie 2000, Comisia a solicitat Regatului Danemarcei informații suplimentare privind, printre altele, chestiuni
fiscale. Acesta a răspuns la solicitarea de informații la 15 ianuarie 2001.
Reclamantul a prezentat Comisiei observații prin scrisorile din 1 februarie, din 29 iunie și din 5 noiembrie 2001.
La 27 mai 2002, s‑a desfășurat o reuniune între Comisie și reclamant în cursul căreia acesta a evocat posibilitatea de a formula
o acțiune în constatarea abținerii de a acționa.

Decizia atacată
La 13 noiembrie 2002, Comisia a adoptat Decizia C(2002) 4370 final (denumită în continuare „decizia atacată”), potrivit căreia
a decis să nu ridice obiecții împotriva măsurilor fiscale aplicate începând cu 1 ianuarie 1989 marinarilor angajați pe navele
înscrise în Danemarca, atât în registrul DAS, cât și în registrul DIS, considerând că acestea constituiau ajutoare de stat,
dar că erau compatibile cu piața comună, în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.
Comisia a concluzionat, mai întâi, că exista un ajutor nelegal, întrucât nu a fost notificat. Ea a examinat cazul marinarilor
rezidenți pe teritoriul statului în care este perceput impozitul pe venit pentru care scutirea fiscală constituie un avantaj.
Comisia a examinat în continuare cazul marinarilor nerezidenți care fac în mod special obiectul plângerii formulate de reclamant
și a conchis că există un avantaj inclusiv pentru marinarii nerezidenți și a considerat că era vorba despre resurse de stat,
că se putea aduce atingere comerțului dintre statele membre și că era îndeplinit criteriul de selectivitate. Comisia a constatat,
așadar, existența unui ajutor de stat nelegal în sensul articolului 87 CE, independent de aspectul dacă regimul fiscal favorabil
făcea o distincție între angajații rezidenți și angajații nerezidenți.
Comisia a considerat de asemenea că măsurile fiscale urmau să fie evaluate în lumina articolului 87 alineatul (3) litera (c)
CE și din perspectiva Orientărilor din 1989 în ceea ce privește perioada 1 ianuarie 1989-31 decembrie 1997, pe de o parte,
și a Orientărilor din 1997, în ceea ce privește perioada începând cu 1 ianuarie 1998, pe de altă parte.
Comisia a considerat în continuare că regimul aplicabil, atât anterior cât și ulterior datei de 1 ianuarie 1998, era compatibil
cu piața comună.
Comisia a răspuns astfel la întrebarea adresată în plângere privind problema dacă scutirea de impozitul pe venit a resortisanților
unor țări nemembre ale Uniunii Europene putea fi considerată compatibilă cu Orientările din 1997. În această privință, ea
a subliniat că în orientările menționate, marinarii comunitari erau definiți, în scopul impozitării navigatorilor, ca angajați
care sunt „supuși fiscalității și/sau contribuțiilor de securitate socială ale unui stat membru”, fără nicio altă precizare
cu privire la localizarea reședinței fiscale a acestora. Comisia a arătat că această definiție a marinarilor comunitari, cuprinsă
la punctul 3.2 din Orientările din 1997, nu făcea referire la nicio condiție privind cetățenia sau reședința și a adăugat
că noțiunea „marinari comunitari” este, așadar, definită într‑o manieră mai degrabă largă la punctul referitor la impozitarea
marinarilor menționat mai sus.
Comisia a adăugat că reducerile sau scutirile de impozit generale urmăreau de asemenea să reducă în mod general sarcina fiscală
suportată de armatorii comunitari, că prin reducerea costurilor legate de mâna de lucru, Regatul Danemarcei favoriza aplicarea
unor norme de securitate și a unor norme comunitare în domeniul muncii la bordul navelor care, în caz contrar, ar arbora un
pavilion de complezență în țări terțe în care aceste norme sunt cel mai adesea ignorate, și că menținerea navelor sub pavilion
comunitar contribuia de asemenea la garantarea locurilor de muncă de pe uscat în sectorul maritim, aspect care făcea parte
în egală măsură din obiectivele Orientărilor din 1997. Așadar, Comisia a înlăturat argumentul invocat de reclamant și a concluzionat
că accesul acordat și resortisanților unor țări nemembre ale Uniunii Europene la avantajele fiscale în cauză era conform Orientărilor
din 1997.
Comisia a amintit de asemenea că Orientările din 1989 precizau numai faptul că, în ceea ce privește ajutorul prin care se
urmărește reducerea costurilor cu echipajul, „ajutoarele acordate în materie de securitate socială și de impozitare a venitului
navigatorilor în vederea reducerii, fără a aduce atingere securității sociale a marinarilor, a costurilor suportate de companiile
maritime rezultate ca urmare a exploatării navelor înregistrate într‑un stat membru pot fi considerate compatibile cu piața
comună”. Aceasta a apreciat că măsurile fiscale în cauză îndeplineau aceste condiții și că erau, așadar, conforme și cu Orientările
din 1989.
Comisia a solicitat în plus Regatului Danemarcei să prezinte anual un raport care să permită evaluarea efectelor regimului
asupra competitivității flotei daneze și a arătat că regimul fiscal în cauză nu aducea atingere comerțului dintre statele
membre într‑o măsură care să fie contrară interesului comun urmărit în sectorul transporturilor maritime, întrucât contribuia
la realizarea obiectivelor principale ale orientărilor comunitare.
În sfârșit, Comisia a invitat Regatul Danemarcei să îi notifice modificările aduse regimului examinat și a amintit că putea
să decidă să adopte măsurile adecvate, dacă evoluția pieței comune impunea acest lucru.

Procedura în fața Tribunalului și a Curții de Justiție
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 ianuarie 2003, reclamantul a solicitat anularea deciziei în litigiu
și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Printr‑un înscris separat depus la grefa Tribunalului la 17 martie 2003, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate
în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului prin care i‑a solicitat acestuia să respingă acțiunea
cu care era sesizat ca vădit inadmisibilă și să oblige reclamantul la plata cheltuielilor de judecată.
În observațiile sale cu privire la excepția de inadmisibilitate prezentate la 16 mai 2003, reclamantul a solicitat respingerea
acesteia și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin Ordonanța din 23 aprilie 2007, SID/Comisia (T‑30/03, nepublicată în Repertoriu), Tribunalul a respins acțiunea ca inadmisibilă.
Acesta a obligat reclamantul să suporte propriile cheltuieli de judecată și pe cele efectuate de Comisie. Tribunalul a obligat
de asemenea fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată aferente intervențiilor.
Prin cererea depusă la grefa Curții la 9 iulie 2007, reclamantul a formulat recurs, în temeiul articolului 56 din Statutul
Curții de Justiție, împotriva Ordonanței SID/Comisia, punctul 32 de mai sus, prin care solicita Curții anularea ordonanței
menționate, declararea cererii sale introductive prezentate în fața Tribunalului ca admisibilă și obligarea Comisiei la plata
cheltuielilor de judecată aferente procedurii de recurs.
Prin Hotărârea din 9 iulie 2009, 3F/Comisia (C‑319/07 P, Rep., p. I‑5963), Curtea a anulat Ordonanța SID/Comisia, punctul
32 de mai sus, în măsura în care nu a răspuns la argumentele invocate de recurent referitoare, pe de o parte, la poziția concurențială
a acestuia din urmă în raport cu alte sindicate cu ocazia negocierii de convenții colective aplicabile marinarilor și, pe
de altă parte, la aspectele sociale care rezultă din măsurile fiscale aplicabile marinarilor angajați pe navele înscrise în
registrul DIS. Curtea a respins excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în fața Tribunalului. În sfârșit, Curtea
a trimis cauza spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe asupra concluziilor recurentului având ca obiect
anularea deciziei atacate și a stabilit că cererea privind cheltuielile de judecată se va soluționa odată cu fondul.
Cauza a fost repartizată Camerei întâi extinse a Tribunalului.
La 21 septembrie 2009, la cererea grefei Tribunalului, reclamantul a prezentat observații scrise.
Conform articolului 119 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, la 25 noiembrie 2009, Comisia a depus un memoriu în răspuns
la grefa Tribunalului. Recurentul a depus replica la 18 ianuarie 2010. Comisia a depus duplica la 16 martie 2010.
Regatul Danemarcei a depus un memoriu în intervenție la 15 ianuarie 2010. La 27 mai 2010, reclamantul a formulat observații
cu privire la acest memoriu în intervenție.
Prin Ordonanța din 8 aprilie 2010 a președintelui Tribunalului (Camera întâi extinsă), ca urmare a desistării sale, Regatul
Norvegiei a fost radiat de pe rolul Tribunalului în calitate de intervenient. În temeiul articolului 87 alineatele (4) și
(5) din Regulamentul de procedură, Regatul Norvegiei a fost obligat să suporte propriile cheltuieli de judecată și fiecare
parte a fost obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată aferente intervenției Regatului Norvegiei.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat Camerei a doua, iar prezenta
cauză a fost repartizată Camerei a doua extinse.
Pledoariile părților și răspunsurile lor la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 19 ianuarie
2011.

Concluziile prezentate de părți în fața instanței după trimiterea spre rejudecare
Reclamantul solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în măsura în care s‑a decis să nu se ridice nicio obiecție cu privire la măsurile fiscale aplicate
începând cu 1 ianuarie 1989 navigatorilor de la bordul navelor înregistrate în Danemarca, fie în registrul DAS, fie în registrul
DIS;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea cererii introductive formulate, reclamantul invocă trei motive de anulare. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea
articolului 88 alineatul (2) CE și a principiului bunei administrări, întrucât Comisia nu a inițiat procedura oficială de
investigare. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE, astfel cum este interpretat
în lumina Orientărilor din 1989 și din 1997, precum și pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime. Al treilea
motiv este întemeiat pe existența unei erori vădite de apreciere.
În răspunsul la o întrebare adresată de Tribunal, reclamantul a arătat, în cadrul ședinței, că renunță la cel de al doilea
și la cel de al treilea motiv, sub rezerva luării în considerare de către Tribunal, cu ocazia examinării primului motiv, a
elementelor de fapt descrise în cadrul acestor motive, astfel cum s‑a precizat în procesul‑verbal al ședinței.
Tribunalul va examina, așadar, primul motiv întemeiat pe încălcarea articolului 88 alineatul (2) CE și a principiului bunei
administrări.

Argumentele părților
Reclamantul susține că, în speță, existau dificultăți serioase. În această privință, el subliniază că Comisiei i‑au trebuit
patru ani pentru a adopta decizia atacată, ceea ce dovedește existența unor dificultăți serioase și adaugă că guvernul danez
a introdus un proiect de lege care propune o modificare a regimului DIS, ceea ce a făcut ca situația să devină mai complexă.
În opinia reclamantului, Comisia ar fi trebuit, așadar, să inițieze procedura oficială de investigare în temeiul articolului
88 alineatul (2) CE și al principiului bunei administrări.
În replică la argumentele invocate de Comisie conform cărora durata procedurii de examinare preliminară s‑ar datora numeroaselor
observații adresate de reclamant, acesta susține că, prin observațiile sale, a urmărit să se asigure că Comisia urma să se
pronunțe asupra problemei care îl preocupa, și anume noțiunea „marinari comunitari”, inclusiv dacă lua în considerare modificările
regimului DIS preconizate de guvernul danez. În opinia reclamantului, deși erau un factor care complica situația, aceste modificări
nu ofereau un răspuns la problema ridicată și nu împiedicau Comisia să se pronunțe cu privire la noțiunea „marinari comunitari”.
Reclamantul subliniază de asemenea că aspectul pertinent în speță era dacă existau sau nu existau dificultăți serioase, iar
nu cel privind urgența sau caracterul rezonabil sau nerezonabil al duratei procedurii de examinare preliminară.
Reclamantul adaugă că, în speță, Comisia încearcă să prezinte răspunsul la întrebarea adresată referitoare la noțiunea „marinari
comunitari” ca fiind evident, în condițiile în care acest lucru nu este adevărat. El subliniază că, anterior adoptării deciziei
atacate, Comisia nu a dat un răspuns clar referitor la acest aspect. Reclamantul susține, în plus, că era vorba despre o problemă
ridicată cel puțin în mod implicit în alte două cauze referitoare la regimurile francez și suedez de scutire fiscală, amintite
de Comisie, ceea ce confirma necesitatea de a iniția procedura oficială de investigare. Mai mult, faptul că deciziile Comisiei
privind aceste două regimuri ar fi fost luate mai rapid ar atesta existența unor dificultăți serioase în speță.
În sfârșit, reclamantul consideră că criteriul corect nu este cel dacă Comisia avea îndoieli la data la care a adoptat decizia
atacată, ci dacă, după scurgerea unui termen rezonabil, aceasta se confrunta cu dificultăți serioase.
Comisia și Regatul Danemarcei, care a intervenit în susținerea acesteia, contestă argumentația invocată de reclamant.

Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE are un caracter
indispensabil în cazul în care Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă un ajutor este compatibil cu piața
comună. Comisia nu se poate, așadar, limita la faza preliminară de examinare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE pentru
a lua o decizie favorabilă unui ajutor decât în cazul în care este în măsură să dobândească convingerea, după o primă examinare,
că acest ajutor este compatibil cu piața comună. În schimb, dacă această primă examinare a condus Comisia la convingerea contrară
sau chiar nu a permis să se depășească toate dificultățile ridicate de aprecierea compatibilității acestui ajutor cu piața
comună, Comisia are obligația de a efectua toate consultările necesare și de a iniția, în acest scop, procedura prevăzută
la articolul 88 alineatul (2) CE (Hotărârea Curții din 15 iunie 1993, Matra/Comisia, C‑225/91, Rec., p. I‑3203, punctul 33,
Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 39, Hotărârea
Curții din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia, C‑521/06 P, Rep., p. I‑5829, punctul 34, Hotărârea Curții din 2 aprilie
2009, Bouygues și Bouygues Télécom/Comisia, C‑431/07 P, Rep., p. I‑2665, punctul 61, și Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie
2010, British Aggregates și alții/Comisia, T‑359/04, Rep., p. II‑4227, punctul 55).
Deși nu dispune de o putere discreționară în ceea ce privește decizia de a iniția procedura oficială de investigare, atunci
când constată existența unor astfel de dificultăți, Comisia beneficiază totuși de o anumită marjă de apreciere în identificarea
și în examinarea împrejurărilor cazului pentru a stabili dacă acestea ridică dificultăți serioase. Conform scopului articolului
88 alineatul (3) CE și obligației de bună administrare care îi revine, Comisia poate în special să inițieze discuții cu statul
care face notificarea sau cu terți în vederea depășirii, în cursul procedurii preliminare, a dificultăților eventual întâmpinate
(Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2001, Prayon‑Rupel/Comisia, T‑73/98, Rec., p. II‑867, punctul 45, și Hotărârea Tribunalului
din 3 martie 2010, Bundesverband deutscher Banken/Comisia, T‑36/06, Rep., p. II‑537, punctul 126). Or, această facultate presupune
că Comisia poate să își adapteze poziția în funcție de rezultate dialogului inițiat, fără ca această adaptare să trebuiască
să fie interpretată,
a priori
, în sensul că stabilește existența unor dificultăți serioase (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2006, Asociación de
Estaciones de Servicio de Madrid și Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Comisia, T‑95/03, Rec., p. II‑4739, punctul
139).
Trebuie amintit de asemenea că, potrivit jurisprudenței, noțiunea de dificultăți serioase prezintă un caracter obiectiv. Existența
unor astfel de dificultăți trebuie să fie căutată atât în împrejurările în care a fost adoptat actul atacat, cât și în conținutul
acestuia, în mod obiectiv, prin efectuarea unei analize a motivelor deciziei în raport cu elementele de care dispunea Comisia
atunci când s‑a pronunțat cu privire la compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor în litigiu. Rezultă astfel că controlul
de legalitate efectuat de Tribunal în privința existenței unor dificultăți serioase, prin natura sa, depășește identificarea
unei erori vădite de apreciere. Sarcina probei cu privire la existența unor dificultăți serioase revine reclamantului, care
poate face această probă pe baza mai multor indicii concordante referitoare, pe de o parte, la împrejurările și la durata
procedurii de examinare preliminară și, pe de altă parte, la conținutul deciziei atacate (a se vedea în acest sens Hotărârile
Prayon‑Rupel/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 47, și Bundesverband deutscher Banken/Comisia, punctul 54 de mai sus,
punctul 127).
În susținerea motivului său conform căruia, în speță, existau dificultăți serioase, reclamantul invocă, în primul rând, durata
procedurii de examinare preliminară și, în al doilea rând, argumentele referitoare la împrejurările din procedura menționată.
În ceea ce privește, în primul rând, argumentul întemeiat pe durata procedurii de examinare preliminară, trebuie amintit că,
potrivit jurisprudenței, în cazul în care măsurile de stat în litigiu nu au fost notificate de statul membru în cauză, Comisia
nu este obligată să procedeze la o examinare preliminară a acestor măsuri într‑un termen determinat. Cu toate acestea, atunci
când terți interesați au prezentat Comisiei plângeri referitoare la măsuri de stat care nu au făcut obiectul notificării,
instituția este obligată, în cadrul fazei preliminare prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE, în interesul unei bune administrări
a normelor fundamentale din Tratatul CE referitoare la ajutoarele de stat, să procedeze la o examinare diligentă și imparțială
a acestor plângeri. Rezultă de aici în special că examinarea preliminară a măsurilor adoptate de stat care fac obiectul unei
plângeri nu poate fi prelungită la infinit de Comisie, această examinare având drept obiect numai să permită Comisiei să își
formeze o primă opinie cu privire la calificarea măsurilor supuse aprecierii sale și cu privire la compatibilitatea lor cu
piața comună (Hotărârea Tribunalului din 10 mai 2000, SIC/Comisia, T‑46/97, Rec., p. II‑2125, punctele 103, 105 și 107, și
Hotărârea Tribunalului Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid și Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Comisia,
punctul 54 de mai sus, punctul 121).
Caracterul rezonabil al duratei procedurii de examinare preliminară trebuie apreciat în funcție de circumstanțele proprii
fiecărei cauze și în special în funcție de contextul acesteia, de diferitele etape procedurale pe care Comisia trebuie să
le urmeze și de complexitatea cauzei (Hotărârea Tribunalului din 10 mai 2006, Air One/Comisia, T‑395/04, Rec., p. II‑1343,
punctul 61, și Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Asklepios Kliniken/Comisia, T‑167/04, Rep., p. II‑2379, punctul 81).
În speță, trebuie subliniat că între 2 septembrie 1998, data primirii plângerii, și 13 noiembrie 2002, data adoptării deciziei
atacate, s‑au scurs mai mult de patru ani. Pentru a explica această durată, Comisia susține că plângerea era voluminoasă,
că ea a depus eforturi pentru a examina toate aspectele, inclusiv din perspectiva acordurilor fiscale bilaterale, precum și
că comportamentul reclamantului, care i‑a trimis 10 scrisori, ar fi contribuit la prelungirea duratei procedurii de examinare
preliminară.
În această privință, trebuie subliniat că, în cadrul plângerii inițiale, reclamantul și‑a prezentat argumentația conform căreia,
în esență, scutirea fiscală prevăzută de regimul DIS contravenea dispozițiilor aplicabile în materia ajutoarelor de stat și
în special Orientărilor din 1989 și din 1997, prin faptul că aducea beneficii marinarilor care nu aveau nici cetățenia unui
stat membru, nici reședința într‑un stat membru. Reclamantul a ridicat de asemenea această problemă în legătură cu convențiile
fiscale pentru prevenirea dublei impuneri încheiate între Regatul Danemarcei, pe de o parte, și Republica Filipine și Republica
Singapore, pe de altă parte, precum și în legătură cu protecția socială de care beneficiază marinarii care provin din aceste
țări terțe.
În plus, rezultă din cronologia faptelor că, în urma plângerii sale depuse la 28 august 1998, reclamantul a prezentat cu mai
multe ocazii observații substanțiale privind noțiunea „marinari comunitari” și regimul DIS (scrisorile din 18 martie 1999,
din 10 ianuarie 2000, din 1 februarie 2001), însoțite uneori de informații statistice precum scrisoarea sa din 10 ianuarie
2000. Reclamantul a trimis de asemenea, la 5 noiembrie 2001, comentariile sale cu privire la răspunsurile Regatului Danemarcei
la întrebările suplimentare adresate de Comisie.
În mod similar, prin scrisoarea din 4 iunie 1999, reclamantul a atras atenția Comisiei cu privire la posibilitatea unei modificări
a regimului DIS. Schimburile care au urmat, în special cu Regatul Danemarcei, au privit astfel aceste modificări legislative.
Autoritățile daneze au trimis Comisiei anteproiectul de lege la 6 decembrie 1999, iar modificările aduse acestui anteproiect
de lege, la 3 aprilie 2000 (a se vedea punctele 10-16 de mai sus). Reclamantul a prezentat ulterior comentariile sale cu privire
la acest anteproiect de lege prin scrisorile din 18 aprilie și din 15 mai 2000.
În acest context, Comisia a putut să considere necesar, inclusiv în cadrul unei examinări preliminare a măsurilor în cauză,
să analizeze ansamblul elementelor de fapt și de drept care i‑au fost aduse la cunoștință prin intermediul plângerii inițiale
și prin aceste diferite scrisori. Comisia a efectuat astfel o anchetă suplimentară în această privință și a solicitat Regatului
Danemarcei informații suplimentare prin scrisoarea din 30 noiembrie 2000, inclusiv informații privind aspectul convențiilor
fiscale bilaterale.
Rezultă că aceste schimburi au contribuit, în realitate, la prelungirea duratei examinării preliminare.
În mod similar, ca urmare a scrisorii autorităților daneze din 15 ianuarie 2001 trimise ca răspuns la solicitările de informații
suplimentare din partea Comisiei, reclamantul a trimis Comisiei o scrisoare datată 1 februarie 2001, amintind, printre altele,
obiectul inițial al plângerii sale, precum și o scrisoare din data de 29 iunie 2001, care rezumă într‑o pagină argumentele
sale și în care sunt prezentate observații privind răspunsul Regatului Danemarcei din 15 ianuarie 2001. Or, aceste observații
ale reclamantului au fost ulterior prezentate Comisiei abia la 5 noiembrie 2001.
În sfârșit, în cursul procedurii de examinare preliminară, au fost organizate diferite reuniuni de către Comisie la 19 martie
1999, la 4 aprilie 2000 și la 27 mai 2002.
Rezultă că astfel de împrejurări sunt de natură să explice, într‑o mare măsură, durata examinării preliminare din speță.
Din considerațiile care precedă rezultă că, chiar dacă, în ansamblul său, durata examinării preliminare poate fi privită ca
depășind ceea ce implică în mod obișnuit o primă examinare, această durată se justifică în mare parte prin circumstanțele
și prin contextul procedurii.
Cu toate acestea, astfel cum a subliniat reclamantul în replică, problema din speță nu este caracterul rezonabil sau nerezonabil
al duratei examinării preliminare, ci aceea privind existența unor dificultăți serioase.
Or, dacă durata examinării preliminare poate constitui un indiciu privind existența unor dificultăți serioase, aceasta nu
este suficientă
per se
pentru a demonstra existența unor astfel de dificultăți.
În special, simpla împrejurare că au fost inițiate discuții între Comisie și statul membru în cauză în timpul fazei de examinare
preliminară și că, în acest context, Comisia a putut solicita informații suplimentare cu privire la măsurile supuse controlului
său nu poate fi considerată,
per se
, o dovadă a faptului că această instituție se confrunta cu dificultăți serioase de apreciere (a se vedea Hotărârea SIC/Comisia,
punctul 57 de mai sus, punctul 89 și jurisprudența citată).
În plus, numai dacă este coroborată cu alte elemente, curgerea unui termen, chiar dacă depășește în mod considerabil ceea
ce implică în mod obișnuit o primă examinare în cadrul dispozițiilor articolului 88 alineatul (3) CE, poate să determine să
se recunoască faptul că Comisia a întâmpinat dificultăți serioase de apreciere, care impuneau inițierea procedurii prevăzute
la articolul 88 alineatul (2) CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid și Federación
Catalana de Estaciones de Servicio/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 135 și jurisprudența citată).
Trebuie, așadar, să se examineze în al doilea rând celelalte argumente invocate de reclamant în susținerea primului său motiv
care se referă, în esență, la circumstanțele procedurii de examinare preliminară.
Reclamantul susține, în primul rând, că modificările aduse regimului DIS prin anteproiectul de lege trimis de Regatul Danemarcei
apar ca fiind un factor care complică situația de la dosar, în pofida faptului că decizia atacată nu s‑a referit la modificările
respective.
Trebuie subliniat că modificările legislative aduse regimului DIS, menționate în cursul procedurii de examinare preliminară,
constau în extinderea scutirii fiscale specifice prevăzute de regimul DIS în cauză în privința tuturor nerezidenților supuși
în mod obișnuit obligației de plată a impozitului pe venit și urmăreau, în esență, să scutească de impozitul pe venit toți
nerezidenții care lucrează la bordul navelor și a avioanelor daneze care participă la traficul internațional.
Aceste modificări legislative, care constituiau în acea perioadă un element nou, au făcut obiectul dialogului desfășurat între
Comisie și autoritățile daneze. Din acest punct de vedere, acestea au constituit o cauză de întârziere în cadrul examinării
preliminare a plângerii, astfel cum s‑a constatat anterior (a se vedea punctele 62-67 de mai sus), în special întrucât anteproiectul
de lege care a fost prezentat Comisiei de către Regatul Danemarcei la 6 decembrie 1999 a fost modificat ulterior, aspect cu
privire la care Comisia a fost informată la 3 aprilie 2000.
Cu toate acestea, reclamantul nu stabilește sub ce aspect aceste modificări legislative ar fi constituit un indiciu privind
existența unor dificultăți serioase de apreciere a măsurilor din speță, în special în ceea ce privește noțiunea „marinari
comunitari”, deși sarcina probei îi revine în această privință (a se vedea punctul 55 de mai sus).
Trebuie amintit că, deși nu dispune de o putere discreționară în ceea ce privește decizia de a iniția procedura oficială de
investigare, atunci când constată existența unor astfel de dificultăți, Comisia beneficiază totuși de o anumită marjă de apreciere
în identificarea și în examinarea împrejurărilor cazului pentru a stabili dacă acestea ridică dificultăți serioase (a se vedea
jurisprudența citată la punctul 54 de mai sus).
În speță, după ce a luat cunoștință de faptul că erau în curs modificări legislative în privința regimului DIS, Comisia a
efectuat o anchetă suplimentară. Aceasta a organizat o reuniune cu autoritățile daneze la 4 aprilie 2000 și a solicitat Regatului
Danemarcei informații suplimentare, având în vedere ultimele modificări aduse proiectului de lege. Reclamantul a trimis de
altfel observațiile sale privind modificările aduse proiectului de lege amintit.
Un astfel de demers din partea Comisiei intră sub incidența marjei sale de apreciere în scopul de a stabili dacă aceste modificări
ridicau dificultăți serioase, fără ca acest lucru să permită,
per se
, să se stabilească că, în speță, Comisia a întâmpinat astfel de dificultăți.
În plus, reclamantul subliniază în replică că, deși reprezintă un factor care complică situația, aceste modificări nu ar soluționa
problema ridicată și nu ar împiedica Comisia să se pronunțe asupra noțiunii „marinari comunitari”. Reclamantul nu demonstrează
totuși că, având în vedere conținutul modificărilor legislative în curs, Comisia ar fi trebuit să aibă îndoieli cu privire
la compatibilitatea măsurilor fiscale în cauză din speță.
Rezultă că reclamantul nu a dovedit în niciun mod că modificările legislative aduse regimului DIS, care nu erau încă în vigoare
la data adoptării deciziei atacate, ar demonstra existența unor dificultăți serioase în ceea ce privește aprecierea compatibilității
regimului DIS cu piața comună.
În al doilea rând, reclamantul susține că, anterior adoptării deciziei atacate, Comisia nu a dat niciun răspuns clar cu privire
la noțiunea „marinari comunitari”.
Cu toate acestea, o astfel de constatare nu semnifică în mod necesar că această noțiune ridica dificultăți serioase. Faza
preliminară de examinare nu prezintă un caracter contradictoriu în ceea ce îl privește pe reclamant (Hotărârea Comisia/Sytraval
și Brink’s France, punctul 53 de mai sus, punctele 58 și 59) și Comisia nu era obligată să îi prezinte reclamantului poziția
sa în această privință anterior adoptării deciziei atacate.
În consecință, simpla absență a unei astfel de luări de poziție oficiale anterior adoptării deciziei atacate nu implică faptul
că Comisia ar fi întâmpinat dificultăți serioase.
În al treilea rând, reclamantul susține că cele două decizii menționate de Comisie referitoare la regimurile fiscale francez
și suedez ridicau cel puțin implicit aceeași problemă, ceea ce ar confirma necesitatea de a iniția procedura oficială de investigare.
Totuși, împrejurarea că aceeași problemă a fost ridicată în alte cauze nu justifică, în sine, inițierea unei proceduri oficiale
de examinare. Astfel, se poate pune aceeași problemă în cadrul mai multor dosare, fără a se ridica în mod necesar dificultăți
serioase, cu atât mai mult cu cât, astfel cum subliniază reclamantul, regimurile francez și suedez prezentau diferențe față
de regimul danez în cauză.
În plus, trebuie respins și argumentul conform căruia împrejurarea că examinarea acestor două regimuri a fost mai rapidă ar
atesta existența unor dificultăți serioase în speță. Astfel, circumstanțele în care s‑a desfășurat procedura de examinare
preliminară din speță erau în mare măsură diferite de cele ale cazurilor francez și suedez. Pe de o parte, aceste regimuri
au fost notificate. Pe de altă parte, era vorba, în esență, despre prelungirea regimului aflat deja în vigoare în Suedia și
despre prorogarea regimului francez.
Din considerațiile care precedă rezultă că niciunul dintre elementele invocate de reclamant nu permite să se stabilească că,
la finalizarea procedurii de examinare preliminară, Comisia s‑a confruntat, în speță, cu dificultăți serioase care impuneau
inițierea unei proceduri oficiale de investigare.
În sfârșit, în ultimul rând, reclamantul a arătat că, în cadrul ședinței, a renunțat la cel de al doilea și la cel de al treilea
motiv, sub rezerva luării în considerare de către Tribunal, cu ocazia examinării primului motiv, a elementelor de fapt descrise
în cadrul acestor motive (a se vedea punctul 45 de mai sus).
În replică, reclamantul a susținut că argumentele invocate de Comisie referitoare la al doilea și la al treilea motiv arată
că, în cursul procedurii de examinare preliminară, a avut loc o dezbatere serioasă și complexă privind noțiunea „marinari
comunitari” care pot beneficia de scutirea fiscală în cauză.
Trebuie să se constate că, procedând astfel, reclamantul, pe lângă faptul că nu face referire la niciun element de fapt în
special, nu face trimitere, în realitate, la elemente de fapt, ci la o argumentație juridică dezvoltată pentru a susține cel
de al doilea și cel de al treilea motiv. Or, reclamantul a renunțat la aceste motive în cursul ședinței. Așadar, această argumentație
nu poate fi luată în considerare în cadrul prezentei acțiuni.
Cu titlu suplimentar, Tribunal nu a identificat niciun element, prezentat pentru a susține al doilea și al treilea motiv,
de natură să dovedească existența unei dificultăți serioase în speță.
Prin urmare, din toate considerațiile care precedă rezultă că reclamantul nu a dovedit că Comisia s‑ar fi confruntat cu dificultăți
serioase de apreciere pentru a califica măsurile în cauză din perspectiva noțiunii de ajutor și pentru a stabili compatibilitatea
lor cu piața comună.
Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 88 alineatul (2) CE și a principiului bunei administrări, întrucât
Comisia ar fi trebuit să inițieze procedura oficială de investigare, nu este fondat.
În consecință, acest motiv trebuie respins și, prin urmare, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În hotărârea pronunțată în recurs, Curtea a stabilit că cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu
fondul. Revine, așadar, Tribunalului să se pronunțe, în cadrul prezentei hotărâri, asupra ansamblului cheltuielilor aferente
diferitelor proceduri, în conformitate cu articolul 121 din Regulamentul de procedură.
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata propriilor
cheltuieli de judecată, precum și a celor efectuate de Comisie în fața Curții și a Tribunalului, conform concluziilor Comisiei.
Conform articolului 87 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură, statele membre care intervin în litigiu
suportă propriile cheltuieli de judecată. În speță, Regatul Danemarcei, care a intervenit în susținerea Comisiei, va suporta
propriile cheltuieli de judecată efectuate în fața Curții și a Tribunalului.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă 3F, fostul Specialarbejderforbundet i Danmark (SID) să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele
efectuate de Comisia Europeană în fața Curții și a Tribunalului.
3)
Regatul Danemarcei suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate în fața Curții și a Tribunalului.
Forwood
Dehousse
Wiszniewska‑Białecka
Prek

Schwarcz
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 27 septembrie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.