CELEX: 62006TJ0039
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Den italienska marknaden för köp och första beredning av råtobak
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 81 EG konstateras
Fastställande av priser och uppdelning av marknaden
Ansvar för överträdelsen
Böter
Proportionalitet
Överträdelsens varaktighet och allvar
Förmildrande omständigheter
Samarbete

Bakgrund till målet
Sökanden, Transcatab SpA, är ett italienskt bolag, nu i likvidation, vars främsta verksamhet är den första beredningen av
råtobak. Vid tidpunkten för händelserna i målet var Transcatab ett helägt dotterbolag till Standard Commercial Corp. (nedan
kallat SCC), en av de största självständiga handlarna av tobaksblad i världen. Den 13 maj 2005, det vill säga under det administrativa
förfarandet, slogs SCC samman med Dimon, Inc., och bildade därmed ett bolag kallat Alliance One International, Inc. (nedan
kallat Alliance One), som innehar hela aktiekapitalet i Transcatab.
1.
Det administrativa förfarandet
Den 15 januari 2002 skickade Europeiska gemenskapernas kommission, med stöd av artikel 11 i rådets förordning nr 17 av den
6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av [artiklarna 81 EG och 82 EG] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva,
område 8, volym 1, s. 8), en begäran om upplysningar angående den italienska marknaden för råtobak till de italienska beredningsföretagen
och de italienska producenternas branschorganisationer, närmare bestämt till den italienska sammanslutningen av råtobaksberedningsföretag
(APTI, Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani) och till det italienska förbundet för tobaksproducentsammanslutningar
(Unitab, Unione italiana tabacco).
Den 19 februari 2002 mottog kommissionen en ansökan om immunitet mot böter från Deltafina SpA, ett beredningsföretag, medlem
i APTI, med tillämpning av kommissionens meddelande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 45,
2002, s. 3) (nedan kallat meddelandet om samarbete).
Den 4 april 2002 höll APTI ett sammanträde. Deltafina informerade härvid deltagarna, däribland Transcatab och Dimon Italia,
Srl (dotterbolag till Dimon, sedermera Mindo Srl), om sin ansökan om immunitet och om kommissionens beslut att bevilja företaget
villkorad immunitet.
Samma dag mottog kommissionen en ansökan från Dimon Italia om immunitet mot böter enligt punkt 8 i meddelandet om samarbete
och, i andra hand, om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i nämnda meddelande. Några timmar senare mottog
kommissionen även en ansökan från Transcatab om nedsättning av eventuella böter enligt punkterna 20–27 i meddelandet.
Den 9 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att den hade mottagit den begäran som Transcatab
framställt enligt punkt 25 i meddelandet om samarbete. Transcatab sände en ny begäran den 10 april 2002, vilken bestod av
en förklarande anmärkning och 44 bilagor. Den 30 april 2002 bekräftade kommissionen genom skriftligt mottagningsbevis att
den hade mottagit även denna begäran enligt punkt 25 i meddelandet om samarbete.
Den 18 och den 19 april 2002 genomförde kommissionen, med stöd av artikel 14 i förordning nr 17, undersökningar i Dimon Italias
och Transcatabs lokaler samt i Trestina Azienda Tabacchi SpA:s och Romana Tabacchi SpA:s lokaler.
Den 8 oktober 2002 informerade kommissionen Dimon Italia och Transcatab om att de hade varit det första respektive det andra
företag som tillhandahållit bevismaterial enligt meddelandet om samarbete och att kommissionen därför hade för avsikt att
efter det administrativa förfarandet bevilja dem en nedsättning med mellan 30 och 50 procent respektive med mellan 20 och
30 procent av de böter som de skulle ha ålagts, om de inte hade samarbetat, till följd av överträdelser som eventuellt skulle
fastställas.
Den 25 februari 2004 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som den riktade till tio företag och företagssammanslutningar,
bland andra Transcatab, Deltafina, Dimon Italia och Romana Tabacchi (nedan kallade beredningsföretagen) och moderbolagen till
vissa av dem, bland andra SCC, Dimon, och Universal Corp., Deltafinas moderbolag. Meddelandets adressater fick möjlighet att
yttra sig över detta såväl skriftligen som vid det muntliga hörandet den 22 juni 2004.
Till följd av antagandet, den 21 december 2004, av ett tillägg till nämnda meddelande om invändningar avseende Deltafinas
åsidosättande av den skyldighet att samarbeta som föreskrivs i meddelandet om samarbete, i samband med utlämnandet av dess
ansökan om immunitet (se punkt 4 ovan), hölls en andra förhandling den 1 mars 2005.
Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport, antog
kommissionen beslut K(2005) 4012 slutlig av den 20 oktober 2005 om ett förfarande enligt artikel 81.1 [EG] (ärende COMP/C.38.281/B.2
– Råtobak Italien) (nedan kallat det angripna beslutet). En sammanfattning av beslutet publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
den 13 februari 2006 (EUT L 353, s. 45).
2.
Det angripna beslutet
Det angripna beslutet rör för det första en horisontell kartell som genomförts av beredningsföretagen på den italienska marknaden
för råtobak.
Beredningsföretagen fastställde inom ramen för denna kartell under perioden mellan år 1995 och början av år 2002 handelsvillkoren
för inköp av råtobak i Italien, både vad avser direkta inköp från producenter och inköp från ”tredje förpackningsföretag”,
bland annat genom att fastställa priser och dela upp marknader.
Det angripna beslutet rör även två andra överträdelser, vid sidan av beredningsföretagens kartell, vilka ägde rum från början
av år 1999 till slutet av år 2001, och som för APTI:s del bestod i att fastställa vilka avtalspriser som denna sammanslutning,
för sina medlemmars räkning, skulle förhandla fram i samband med ingåendet av branschavtal med Unitab, medan de för Unitabs
del bestod i att fastställa vilka priser som nämnda förbund, för sina medlemmars räkning, skulle förhandla fram i samband
med ingåendet av samma branschavtal.
I det angripna beslutet konstaterade kommissionen att beredningsföretagens beteenden utgjorde en enda, fortlöpande överträdelse
av artikel 81.1 EG (se, bland annat, skälen 264–269 i det angripna beslutet).
I artikel 1.1 i det angripna beslutet höll kommissionen beredningsföretagen samt Universal och Alliance One, i egenskap av
bolag som bildats genom sammanslagningen av Dimon och SCC, ansvariga för kartellen.
I artikel 2 i det angripna beslutet ålade kommissionen de i punkten ovan nämnda företagen samt APTI och Unitab böter (se punkt 71
nedan).

Det angripna beslutets adressater
Skälen 325–351 i det angripna beslutet avser att fastställa beslutets adressater.
Inledningsvis hänvisade kommissionen till fast rättspraxis enligt vilken begreppet företag ”placerat i ett konkurrensrättsligt
sammanhang måste förstås som en ekonomisk enhet utifrån avsikten med avtalet i fråga, även om enheten i juridisk mening består
av flera fysiska eller juridiska personer” (skäl 325 i det angripna beslutet).
Vidare angav kommissionen att det var utrett att Deltafina, Dimon Italia, Transcatab och Romana Tabacchi, liksom APTI och
Unitab, under överträdelsernas hela varaktighet hade deltagit direkt i de konstaterade överträdelserna och att vart och ett
av dessa företag och var och en av dessa sammanslutningar följaktligen var adressat för det angripna beslutet (skäl 327 i
det angripna beslutet).
Kommissionen fullföljde sin analys genom att pröva frågan huruvida moderbolagen kunde hållas ansvariga för vissa dotterbolags
(Deltafina, Dimon Italia och Transcatab) respektive överträdelser. Kommissionen erinrade i detta hänseende om att Deltafina
under hela överträdelsens varaktighet var ett helägt dotterbolag till Universal, Dimon Italia ett helägt dotterbolag till
Dimon och Transcatab ett helägt dotterbolag till SCC (skäl 328 i det angripna beslutet).
Kommissionen angav bland annat att det, enligt rättspraxis, för att ett moderbolag ska kunna hållas ansvarigt för dotterbolagets
överträdelse, måste kunna konstateras att dotterbolaget inte självständigt bestämmer sitt uppträdande på marknaden. Kommissionen
erinrade i detta hänseende om att det, då det rör sig om ett helägt dotterbolag, med rätta kan antas att moderbolaget faktiskt
utövar ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende när detta begår en överträdelse av artikel 81.1 EG (skälen 329–330
i det angripna beslutet).
I skäl 331 i det angripna beslutet angav kommissionen att det, beträffande Deltafina, Dimon och Transcatab, med rätta kunde
antas att dessa ”inte var självständiga” eftersom de var – eller, i Dimon Italias fall, hade varit – helägda av sina respektive
moderbolag.
Samtidigt som kommissionen förkastade det resonemang som nämnda bolag fört i sina svar på meddelandet om invändningar, enligt
vilket andra faktorer, utöver att dotterbolagen var helägda, var nödvändiga för att visa att moderbolagen utövade ett avgörande
inflytande, preciserade den att varje presumtion om ett sådant inflytande över ett helägt dotterbolag var motbevisbar. Motbevis
skulle frambringas av den part som avser vederlägga en sådan presumtion genom ”starka bevis”, vilka inte kan utgöras enbart
av allmänna upplysningar som inte bekräftats av övertygande bevisning (skäl 334 i det angripna beslutet).
I detta hänseende prövade kommissionen i turordning de argument som de moderbolag som var adressater för det angripna beslutet
hade framfört.
Kommissionen avslog inledningsvis det allmänna argument som moderbolagen hade framfört beträffande den lokala ledningens fulla
ansvar avseende deras respektive dotterbolags verksamheter. Enligt kommissionen kan inte den omständigheten att Dimon och
SCC hade behållit den befintliga ledningen vid förvärven av hela sina respektive dotterbolag utesluta att nämnda moderbolag
utövade ett avgörande inflytande över sina respektive italienska filialer, eftersom det är vanligt att den löpande förvaltningen
av ett dotterbolag helt överlåts till den lokala ledningen (skäl 338 i det angripna beslutet).
Enligt kommissionen har inget av dessa företag allmänt påvisat något specifikt karaktärsdrag hos sin koncern som i betydande
utsträckning skulle ha gjort dess självständiga dotterbolags verksamhet oberoende av dess inflytande (skäl 339 i det angripna
beslutet).
Kommissionen bedömde i detta hänseende huruvida de existerande ekonomiska banden mellan Deltafina, Dimon Italia, Transcatab
och deras respektive moderbolag var starka, vilket skulle visa att de italienska dotterbolagen utgjorde en ekonomisk enhet
med resten av respektive koncern. Kommissionen påpekade med hänsyn härtill att de berörda koncernerna var de största handlarna
med råtobaksblad i världen och att de ofta förvärvade och saluförde den tobak som deras italienska dotterbolag inköpt (skäl
340 i det angripna beslutet).
När det gäller SCC, har kommissionen påpekat att innan företaget förvärvade hela aktiekapitalet i Transcatab kontrollerade
det redan Transcatab tillsammans med sin italienska partner. Den omständigheten att SCC inte ”ändrat något avseende ledningen”
i sitt dotterbolag till följd av detta förvärv … [kunde] således inte anses som ett bevis för att det inte hade utövat något
inflytande över ledningens medlemmar efter det att det blivit ägare av hela företaget. Vad bland annat gällde delegeringen
av beslutsbefogenheterna till verkställande direktören för Transcatab, angav kommissionen att den inte hade någon upplysning
som tillät den att dra slutsatsen att han inte hade utsetts av SCC, i likhet med de övriga styrelseledamöterna (skälen 341
och 342 i det angripna beslutet).
Kommissionen godtog vidare inte SCC:s argument att det inte fanns någon kommunikation mellan detta företag och dess dotterbolag
(skälen 343 och 344 i det angripna beslutet).
Kommissionen påpekade i detta hänseende att Transcatabs verksamheter hade ansetts vara de som bedrevs av Standard Commercial
Tobacco Co., Inc, som var ett holdingbolag inom SCC‑koncernen, helägt av SCC, och att de hade bedömts inom ramen för koncernens
verksamheter, inbegripet SCC‑koncernens försäljning till cigarettillverkarna. Kommissionen drog i detta hänseende slutsatsen
att resultaten av Transcatabs verksamheter hade rapporterats till koncernens högre instanser och sedan konsoliderats (skäl
344 i det angripna beslutet).
Kommissionen preciserade att det angripna beslutet riktade sig till Alliance One i dess egenskap av rättslig efterträdare
till de två företagsgrupper som Transcatab och Dimon Italia hade ingått i under tiden för överträdelsen, eftersom grupperna
hade upphört att existera när de slogs samman till den nya enheten Alliance One (skäl 349 i det angripna beslutet).
Mot bakgrund av dessa omständigheter fann kommissionen i skäl 351 i det angripna beslutet att Deltafina, Universal, Mindo
(tidigare Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI och Unitab skulle hållas ansvariga för överträdelserna
och att det angripna beslutet skulle riktas till dem.

Fastställande av bötesbelopp
Kommissionen prövade i skälen 356–404 i det angripna beslutet frågan hur stora böter beslutets adressater skulle åläggas.
Bötesbeloppen fastställdes av kommissionen med hänsyn till hur allvarliga överträdelserna var och hur länge de pågått, det
vill säga de två kriterier som uttryckligen anges i artikel 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002
om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (EGT L 1, 2003, s. 1) och i artikel 15.2 i förordning
nr 17, (skälen 356 och 357 i det angripna beslutet).
Böternas utgångsbelopp
Kommissionen erinrade om att den för att bedöma hur allvarlig en överträdelse är ska beakta överträdelsens art, dess konkreta
påverkan på marknaden och den relevanta geografiska marknadens omfattning (skäl 365 i det angripna beslutet).
Vidare angav kommissionen att produktionen av råtobak i Italien motsvarade 38 procent av kvotproduktionen inom Europeiska
unionen, vilket motsvarar 67,338 miljoner euro år 2001, det vill säga det sista hela året av överträdelsen (skäl 366 i det
angripna beslutet).
Vad gäller överträdelsens art konstaterade kommissionen att den var mycket allvarlig, eftersom överträdelsen hade bestått
av fastställande av inköpspris på råtobakssorter i Italien och av en fördelning av de inköpta kvantiteterna. Kommissionen
tillade, med hänvisning till den del av det angripna beslutet som rör analysen av konkurrensbegränsningen (skäl 272 och följande
skäl), att en kartell avseende inköp kunde snedvrida producenternas vilja att generera en viss avkastning och begränsa konkurrensen
mellan beredningsföretagen i senare led. Kommissionen angav även att detta särskilt var fallet när den produkt som kartellen
avsåg, i förevarande fall råtobak, utgjorde en betydande ”insatsvara” för de verksamheter som deltagarna utövade i senare
led, i förevarande fall bearbetning av tobak och försäljning av bearbetad tobak (skälen 367 och 368 i det angripna beslutet).
I skäl 369 i det angripna beslutet drog kommissionen av ovannämnda överväganden slutsatsen att den överträdelse som beredningsföretagen
begått skulle betecknas som mycket allvarlig.
Vidare prövade kommissionen, i skälen 370 – 376 i det angripna beslutet, frågan om ”specifik vikt” och om ”avskräckande”.
Kommissionen angav i detta hänseende att ”varje företags specifika vikt och de sannolika konsekvenserna av dess rättsstridiga
beteende” skulle beaktas vid fastställandet av bötesbeloppet (skäl 370 i det angripna beslutet).
Kommission ansåg således att böterna skulle fastställas i förhållande till varje aktuell parts ställning på marknaden (skäl
371 i det angripna beslutet).
Kommissionen ansåg i detta hänseende att utgångsbeloppet för de böter som Deltafina ålagts skulle vara högre, eftersom detta
företag visade sig vara den största köparen, med en marknadsandel på cirka 25 procent år 2001 (skäl 372 i det angripna beslutet).
Eftersom Transcatab, Dimon Italia och Romana Tabacchi hade mindre andelar av den aktuella marknaden, på cirka 9–11 procent
år 2001, ansåg kommissionen att de ”skulle slås samman” och att utgångsbeloppet för böterna skulle vara lägre för dessa företag
(skäl 373 i det angripna beslutet).
Kommissionen ansåg emellertid att ett utgångsbelopp som endast återspeglade ställningen på marknaden inte skulle få en tillräckligt
avskräckande effekt på Deltafina, Dimon Italia (Mindo) och Transcatab, eftersom vart och ett av dem, trots sin relativt begränsade
omsättning, tillhörde – eller, i Mindos fall, hade tillhört – multinationella koncerner med ett stort ekonomiskt och finansiellt
inflytande, som var världens största tobakshandlare och som agerade på olika verksamhetsnivåer inom tobaksindustrin och på
olika geografiska marknader (skäl 374 i det angripna beslutet).
För att göra böterna avskräckande ansåg kommissionen följaktligen att en multiplikator på 1,5, alltså en höjning med 50 procent,
skulle tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för Deltafina, och att en multiplikator på 1,25, alltså en höjning med
25 procent, skulle tillämpas på det utgångsbelopp som fastställts för Dimon Italia (Mindo) och Transcatab (skäl 375 i det
angripna beslutet).
Kommissionen fastställde således, i skäl 376 i det angripna beslutet, utgångsbelopp för böterna enligt följande:
–        Deltafina: 37,5 miljoner euro,
–        Transcatab: 12,5 miljoner euro,
–        Dimon Italia (Mindo): 12,5 miljoner euro, och
–        Romana Tabacchi: 10 miljoner euro.
Böternas grundbelopp
I skälen 377 och 378 i det angripna beslutet företog kommissionen en prövning av frågan om överträdelsens varaktighet.
Kommissionen ansåg att den av beredningsföretagen genomförda kartellen hade tillkommit den 29 september 1995 och, enligt beredningsföretagens
förklaringar, hade upphört att existera den 19 februari 2002. Kommissionen ansåg således att en höjning på 60 procent av utgångsbeloppet
för de böter som ålagts beredningsföretagen skulle tillämpas, utom för Romana Tabacchi, som deltagit under en kortare period.
Följaktligen fastställdes följande basbelopp för de böter som det angripna beslutets adressater ålagts:
–        Deltafina: 60 miljoner euro,
–        Transcatab: 20 miljoner euro,
–        Dimon Italia (Mindo): 20 miljoner euro,
–        Romana Tabacchi: 12,5 miljoner euro.
Förmildrande omständigheter
I skälen 380 – 398 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan huruvida det fanns förmildrande omständigheter som
skulle beaktas.
Vad bland annat gällde Transcatab, godtog kommissionen inget av dess argument för att få förmildrade omständigheter beaktade.
Kommissionen påpekade inledningsvis att inrättandet av beredningsföretagens kartell inte hade något samband med de branschavtal
som slutits inom APTI. Kommissionen drog härav slutsatsen att den italienska lagstiftningen inte hade uppmuntrat beredningsföretagens
beteenden, och att dessa företag följaktligen inte kunde beviljas någon nedsättning av bötesbeloppen på grundval av detta
argument (skäl 381 i det angripna beslutet).
Inte heller godtog kommissionen beredningsföretagens argument att de skulle beviljas en nedsättning på grund av att de hade
upphört med överträdelsen före kommissionens ingripande. Kommissionen erinrade i detta hänseende om den rättspraxis enligt
vilken den omständigheten att parterna upphör med överträdelsen före kommissionens ingripande i princip inte ska medföra en
nedsättning av bötesbeloppet vid beräkningen av detta i sådana ärenden som rör allvarliga överträdelser av konkurrensreglerna,
för vilka parterna visste eller nödvändigtvis borde ha vetat att deras beteende var rättsstridigt i grunden (skäl 382 i det
angripna beslutet).
Kommissionen angav även att den inte kunde anse att kartellen inte hade genomförts, eftersom det framgick av beskrivningen
av de faktiska omständigheterna att parterna hade säkerställt genomförandet av kartellen, bland annat genom att delta i regelbundna
sammanträden och regelbundna informationsutbyten beträffande priser och kvantiteter under inköpsperioden (skäl 383 i det angripna
beslutet).
Kommissionen godtog slutligen inte heller Transcatabs argument att det specifika ekonomiska och sociala sammanhanget på marknaden
för råtobak i Italien skulle beaktas då bötesbeloppet fastställdes med tillämpning av punkt 5 b i riktlinjerna för beräkning
av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i [EKSG] (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade
riktlinjerna). Kommissionen påpekade att nämnda punkt 5 b i riktlinjerna endast tillämpas undantagsvis och att förevarande
mål inte visade identiska eller liknande karaktärsdrag jämfört med det mål som Transcatab citerat till stöd för sitt argument.
Kommissionen tillade vidare att det inte var fastställt att förekomsten av rättsstridigt handlande inom tobaksindustrin i
vissa regioner i Italien hade kunnat ha en avgörande verkan genom att frambringa det aktuella handlandet och att reformen
av den gemensamma organisationen av marknaderna hade alltför osäkra och tidsmässigt avlägsna verkningar för att motivera att
en förmildrande omständighet beaktades (skäl 384 i det angripna beslutet).
Kommissionen beaktade vidare Deltafinas särskilda situation och angav att de böter som detta företag ålagts skulle nedsättas
med 50 procent med anledning av det av Deltafina erbjudna samarbetet (skälen 385–398 i det angripna beslutet).
Kommissionen fastställde, efter att ha beaktat de förmildrande omständigheterna, bötesbeloppet enligt följande (skäl 399 i
det angripna beslutet):
–        Deltafina: 30 miljoner euro,
–        Dimon Italia (Mindo): 20 miljoner euro,
–        Transcatab: 20 miljoner euro,
–        Romana Tabacchi: 8,75 miljoner euro.
Kommissionen erinrade slutligen om att enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 får böterna för varje företag och företagssammanslutning
som deltagit i överträdelsen inte överstiga 10 procent av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning. Kommissionen tillade
att när de aktuella företagen ingår i en koncern, när det är fastställt att moderbolagen till dessa företag har utövat ett
avgörande inflytande över de sistnämnda och dessa moderbolag följaktligen är solidariskt ansvariga för betalningen av de böter
som deras dotterbolag ålagts, är det koncernens totala omsättning som ska beaktas när ovannämnda övre gräns på 10 procent
fastställs (skälen 400 och 401 i det angripna beslutet).
Kommissionen angav i detta hänseende att de böter som Romana Tabacchi ålagts inte får överskrida 2,05 miljoner euro och att
det inte var nödvändigt att minska de övriga bötesbeloppen med anledning av denna bestämmelse (skälen 402 och 403 i det angripna
beslutet).
Tillämpning av meddelandet om samarbete
I skälen 405–500 i det angripna beslutet prövade kommissionen frågan om tillämpningen av meddelandet om samarbete i förevarande
fall.
Deltafina, Dimon Italia och Transcatab begärde alla tre att nämnda meddelande skulle tillämpas. Beträffande Deltafina erinrade
kommissionen om att den hade beviljat detta företag villkorlig immunitet. Kommissionen preciserade vidare att den kommit fram
till den preliminära slutsatsen att Dimon Italia och Transcatab hade varit det första respektive det andra företaget som försett
kommissionen med bevismaterial som hade ett betydande mervärde jämfört med den bevisning som kommissionen redan hade samlat
in, i den mening som avses i punkt 22 i meddelandet om samarbete (skälen 405–407 i det angripna beslutet).
Efter att ha undersökt Deltafinas situation och dragit slutsatsen att detta företag inte kunde beviljas immunitet på grund
av att det åsidosatt den samarbetsskyldighet som föreskrivs i meddelandet om samarbete (se skälen 408–484 i det angripna beslutet
och punkterna 4–10 ovan), undersökte kommissionen Dimon Italias och Transcatabs fall.
Inledningsvis angav kommissionen att den omständigheten att Deltafina slutgiltigt vägrats immunitet inte hade någon direkt
inverkan på hur meddelandet om samarbete skulle tillämpas på Dimon Italia och Transcatab (skälen 485–491 i det angripna beslutet).
Vidare fastställde kommissionen vilken nedsättning av böterna som bland annat Transcatab kunde beviljas, med stöd av nämnda
meddelande.
I detta hänseende konstaterade kommissionen inledningsvis att Transcatab hade respekterat de villkor som det ålagts, det vill
säga det hade upphört att delta i överträdelsen senast den dag då bevisningen lades fram (skälen 492–493 i det angripna beslutet).
Vidare angav kommissionen att den, för att fastställa nedsättningsnivån, beaktade den tidpunkt vid vilken bevismaterialet
frambringats, i vilken utsträckning det tillförde ett mervärde samt omfattningen och fortgåendet av det samarbete som företagen
erbjudit efter den dag då bevismaterialet lämnats (skäl 494 i det angripna beslutet).
Således angav kommissionen för det första att Transcatab hade lämnat in sin ansökan om förmånlig behandling innan kommissionen
hade vidtagit aktiva kontrollåtgärder, att ansökan täckte överträdelsens hela varaktighet och att de tillhandahållna bevisen
i flera avseenden hade stött dem som kommissionen redan förfogade över (skäl 495 i det angripna beslutet).
Vidare tillstod kommissionen, vad specifikt gäller de handlingar som Transcatab överlämnat, att den beskrivning av de faktiska
omständigheterna som framgick av dessa var mycket detaljerad och att den hade varit ytterst användbar för att förstå överträdelsen
och särskilt vissa delar av den (såsom slutandet av ett branschavtal år 1999 för överskottsproduktionen av tobak år 1998).
Kommissionen angav emellertid att den inte varit ovetande om någon av de omständigheter avseende vilka Transcatab hade lagt
fram bevis (skäl 497 i det angripna beslutet).
Slutligen erkände kommissionen även att Transcatab varit samarbetsvilligt gentemot kommissionen under hela förfarandet och
att det inte hade bestritt de faktiska omständigheter som kommissionen grundat sig på i meddelandet om invändningar (skäl
498 i det angripna beslutet).
Kommissionen angav således att Transcatab skulle beviljas den högsta nivå för nedsättning av bötesbelopp som föreskrevs för
motsvarande intervall, nämligen en nedsättning med 30 procent (skäl 499 i det angripna beslutet).
I enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 fastställde kommissionen (se artikel 2 i det angripna beslutet) de slutliga
bötesbeloppen för de företag och företagssammanslutningar som omfattas av det angripna beslutet enligt följande:
–        Deltafina och Universal, solidariskt ansvariga: 30 miljoner euro,
–        Dimon Italia (Mindo) och Alliance One: 10 miljoner euro, för vilket belopp Alliance One är fullt ansvarigt, medan Mindo endast
är solidariskt ansvarigt för 3,99 miljoner euro,
–        Transcatab och Alliance One, solidariskt ansvariga: 14 miljoner euro,
–        Romana Tabacchi: 2,05 miljoner euro,
–        APTI: 1 000 euro, och
–        Unitab: 1 000 euro.

Förfarandet och parternas yrkanden
Alliance One väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 januari 2006, talan om bland annat partiell
ogiltigförklaring av det angripna beslutet (mål T‑25/06). Transcatab har i ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli
den 3 februari 2006 väckt förevarande talan.
Alliance One begärde i sin ansökan att det målet skulle förenas med förevarande mål. En sådan begäran har även framställts
av Transcatab i ansökan.
Förstainstansrätten avslog begäran om att målen skulle förenas.
Den 24 november 2009 ställde förstainstansrätten, såsom åtgärder för processledning i enlighet med artikel 64 i förstainstansens
rättegångsregler, en skriftlig fråga till Transcatab, vilken den sistnämnda besvarade inom den angivna fristen. Den 4 februari 2010
inkom kommissionen med yttrande över Transcatabs svar.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet och begärde, som en åtgärd
för processledning, att Transcatab skulle inkomma med en handling. Handlingen ingavs inom den angivna fristen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen som hölls den 30 november 2010.
Vid förhandlingen begärde förstainstansrätten att Transcatab skulle inkomma med en ytterligare handling med stöd av artikel 64
i rättegångsreglerna. Den 22 december 2010 ingav Transcatab denna handling.
Transcatab har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet delvis,
–        nedsätta de böter som det påförts, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan,
–        fastställa bötesbeloppet till 15 miljoner euro, med stöd av sin behörighet enligt artikel 229 EG, och
–        förplikta Transcatab att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
Transcatab har till stöd för sin talan anfört fem grunder, varav vissa är uppdelade i flera delgrunder. Som första grund har
Transcatab i huvudsak gjort gällande att kommissionen har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att hålla
Alliance One ansvarigt för Transcatabs överträdelse, att kommissionen inte tillräckligt har motiverat sin inställning i detta
hänseende och att den även har åsidosatt Transcatabs rätt till försvar. Den andra grunden avser en felaktig rättstillämpning,
bristande motivering, ologisk motivering, åsidosättande av rätten till försvar och åsidosättande av principerna om proportionalitet,
likabehandling och skydd för berättigade förväntningar vid fastställandet av böterna. Den tredje grunden gäller en felaktig
rättstillämpning och bristande motivering vid fastställandet av bötesbeloppet, med hänsyn till uppskattningen av överträdelsens
varaktighet, åsidosättande av principen om
ne bis in idem
avseende de böter som APTI påförts samt åsidosättande av principen om likabehandling. Såvitt avser den fjärde grunden har
Transcatab gjort gällande att kommissionen i det angripna beslutet felaktigt har angett att ingen av de förmildrande omständigheter
som Transcatab hade åberopat var tillämplig. Inom ramen för den femte grunden har Transcatab slutligen gjort gällande att
kommissionen har tillämpat meddelandet om samarbete på ett felaktigt sätt.
Kommissionen anser att Transcatab, genom sin tredje grund, har återtagit sin tidigare inställning till samarbete, vilken bestod
i att inte bestrida de faktiska omständigheter som fastställts i meddelandet om invändningar. Kommissionen har genom ett anslutningsyrkande
begärt att tribunalen ska minska nedsättningen av Transcatabs böter från 30 till 25 procent och således, med stöd av sin obegränsade
behörighet, fastställa böterna till 15 miljoner euro.
1.
Den första grunden, avseende Transcatabs moderbolags ansvar för överträdelsen

Den första delen i den första grunden, avseende en felaktig tolkning av rättspraxis, felbedömning av den bevisning som ingetts
och åsidosättande av rätten till försvar
Parternas argument
Inledningsvis har Transcatab bestritt slutledningen i det angripna beslutet, enligt vilken den enda omständigheten att SCC,
under överträdelsens period, innehade 100 procent av aktiekapitalet i Transcatab är tillräckligt för att presumera att SCC
var ansvarigt för sitt dotterbolags överträdelse. En sådan presumtion står i strid med rättspraxis. Enligt Transcatab måste
kommissionen visa att det förekommer andra indicier som tyder på att ett moderbolag faktiskt har utövat ett avgörande inflytande
över sitt dotterbolag. Kommissionen har, i förevarande fall, nöjt sig med att presumera att SCC ska hållas ansvarigt och har
inte uppgett några andra indicier som kan utgöra grund för ett sådant ansvar. Den har således vänt på bevisbördan, vilken
inte ska ligga på Transcatab eller dess moderbolag, utan på kommissionen själv.
Vidare har Transcatab gjort gällande att SCC har lämnat tillräckliga uppgifter till kommissionen för att visa att det inte
hade kännedom om Transcatabs beteende. Dessa uppgifter rör såväl beskrivningen av den lokala verkligheten på den italienska
marknaden som de särdrag i SCC‑koncernens struktur som visar att dess dotterbolag är självständiga. Uppgifterna avser även
självbestämmandet hos Transcatabs styrelse respektive verkställande direktör.
I sin replik har Transcatab vidare gjort gällande att kommissionens påstående, att det endast är möjligt att vederlägga presumtionen
om ett avgörande inflytande när deltagandet är uteslutande finansiellt, står i strid med rättspraxis. Enligt Transcatab har
kommissionen inte med uppmärksamhet undersökt den bevisning som lagts fram under det administrativa förfarandet och den har
begränsat sig till att tillbakavisa alla argument på grundval av obekräftade förutfattade meningar. För det första är påståendet
att det är osannolikt att ett moderbolag fullständigt kan delegera förvaltningen av ett dotterbolag ogrundat. Koncernens förgrenade
struktur hindrar nämligen, såsom Transcatab visat under det administrativa förfarandet, en ensidig förvaltning. För det andra
har kommissionen, enligt Transcatab, tillämpat presumtionen om ett avgörande inflytande även på den period då SCC endast innehade
50 procent av aktiekapitalet i Transcatab, trots att Transcatab och SCC hade bevisat att styrelsen och verkställande direktören
i Transcatab, som hade getts full behörighet för förvaltningen av bolaget, hade utsetts innan SCC erhöll ensam kontroll över
detta bolag. För det tredje räcker inte den omständigheten att vissa handlingar var upprättade på engelska för att bevisa
moderbolagets inflytande över förvaltningen av Transcatabs kommersiella verksamhet. Sammanfattningsvis har kommissionen, enligt
Transcatab, felaktigt underkänt den bevisning som ingetts, utan tillräcklig eller logisk motivering och utan att konfrontera
dem med andra handlingar av ett åtminstone jämförbart bevisvärde. Kommissionen har således inte iakttagit sin skyldighet att
handlägga ärendet opartiskt.
För det tredje har kommissionen åsidosatt Alliance Ones rätt till försvar, eftersom den baserade det angripna beslutet på
handlingar i ärendet som inte omnämnts i meddelandet om invändningar, och därmed hindrade SCC från att uttala sig beträffande
dessa och på detta sätt åsidosatte skyddet för dess juridiska efterträdares, Alliance One, berättigade förväntningar. Transcatab
har medgett att det rörde sig om handlingar som parterna kände till. Eftersom dessa handlingar inte hade omnämnts i meddelandet
om invändningar, kunde parterna emellertid med fog bedöma att de inte hade någon betydelse för ärendet och att det således
inte var nödvändigt att uttala sig beträffande dessa. Transcatab angav i repliken och vid förhandlingen att det gjorde gällande
att dess egen rätt till försvar hade åsidosatts.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas. Vad gäller, bland annat, invändningen om åsidosättande
av Alliance Ones rätt till försvar, finner kommissionen det tveksamt huruvida den kan upptas till sakprövning, eftersom Transcatab
inte har gjort gällande ett åsidosättande av sina egna, utan en annan parts, rättigheter. Utvidgningen av invändningen till
att gälla Transcatabs egna rättigheter skedde för sent och kan därför inte upptas till sakprövning.
Tribunalens bedömning
–       Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags handlande
När det gäller Transcatabs första anmärkning, ska det erinras om att konkurrensrätten avser verksamheten i företag (domstolens
dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 59) och att begreppet företag avser varje enhet som bedriver ekonomisk
verksamhet, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade
målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I‑5425,
punkt 112, och av den 10 september 2009 i mål C‑97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8237, punkt 54).
Av rättspraxis framgår att begreppet företag i detta sammanhang ska förstås som en ekonomisk enhet, även om enheten i juridisk
mening består av flera fysiska eller juridiska personer (domstolens dom av den 14 december 2006 i mål C‑217/05, Confederación
Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, REG 2006, s. I‑11987, punkt 40, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet
Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 55, och förstainstansrättens dom av den 15 september 2005 i mål T‑325/01, DaimlerChrysler
mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3319, punkt 85).
Då en sådan ekonomisk enhet har överträtt konkurrensreglerna ska den, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni,
REG 1999, s. I‑4125, punkt 145, av den 11 december 2007 i mål C‑280/06, ETI m.fl., REG 2007, s. I‑10893, punkt 39, och domen
i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 56).
Överträdelsen av konkurrensrätten ska klart och tydligt tillskrivas ett rättssubjekt som kan åläggas böter. Det är nämligen
nödvändigt för tillämpningen och verkställigheten av beslut som fattas av kommissionen inom konkurrensrätten att som mottagare
av rättsakten identifiera en enhet som är en juridisk person (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 20 april 1999 i de förenade målen T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94,
Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, kallat PVC II, REG 1999, s. II‑931, punkt 978).
Enligt fast rättspraxis kan ett dotterbolags beteende tillskrivas moderbolaget särskilt då dotterbolaget, trots att det är
en fristående juridisk person, inte självständigt bestämmer sitt beteende på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner
som det får av moderbolaget, särskilt med hänsyn till de ekonomiska, organisatoriska och juridiska band som binder samman
dessa två juridiska enheter (se domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 58 och där
angiven rättspraxis).
I en sådan situation ingår moderbolaget och dotterbolaget nämligen i samma ekonomiska enhet och den omständigheten att de
utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG medför att kommissionen kan tillställa moderbolaget ett
beslut om åläggande av böter utan att det krävs att moderbolaget personligen har deltagit i överträdelsen (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
Av rättspraxis framgår även att i det särskilda fall då ett moderbolag innehar 100 procent av kapitalet i ett dotterbolag
som har överträtt konkurrensreglerna kan detta moderbolag utöva ett avgörande inflytande på dotterbolagets beteende. Vidare
föreligger en presumtion, som kan motbevisas, om att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande (se domen i det ovan
i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 60 och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter är det tillräckligt att kommissionen visar att moderbolaget innehade hela aktiekapitalet i ett
dotterbolag för att anta att moderbolaget utövar ett avgörande inflytande på dotterbolagets affärspolitik. Kommissionen kan
då hålla moderbolaget solidariskt ansvarigt för betalningen av de böter som dotterbolaget ålagts, såvida inte moderbolaget,
på vilket det ankommer att kullkasta presumtionen, visar att dotterbolaget agerar självständigt på marknaden (se, för ett
liknande resonemang, domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen,
punkt 29, och domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 61).
Domstolen berörde visserligen, i punkterna 28 och 29 i domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags
mot kommissionen, förutom det förhållandet att dotterbolaget var helägt, även andra omständigheter, såsom att det var ostridigt
att moderbolaget hade utövat inflytande över dotterbolagets affärspolicy och att de båda bolagen hade samma ombud under det
administrativa förfarandet. Anledningen härtill var emellertid endast att domstolen önskade redogöra för samtliga omständigheter
som förstainstansrätten hade lagt till grund för sitt resonemang, och inte att tillämpningen av den i punkt 94 ovan nämnda
presumtionen skulle villkoras av att det förelåg ytterligare indicier för att moderbolaget faktiskt hade utövat inflytande
över dotterbolaget (se domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 62 och där angiven
rättspraxis, samt förstainstansrättens dom av den 8 oktober 2008 i mål T‑69/04, Schunk och Schunk Kohlenstoff-Technik mot
kommissionen, REG 2008, s. II‑2567, punkt 57).
Av det angripna beslutet framgår att kommissionen, för att hålla ett moderbolag ansvarigt för en överträdelse som dess dotterbolag
begått, utgick från antagandet att ett sådant ansvar är möjligt när moderbolaget och dess dotterbolag ingår i samma ekonomiska
enhet och följaktligen utgör ett och samma företag i den mening som avses i artikel 81 EG (skäl 325 i det angripna beslutet).
Den centrala omständighet på vilken kommissionen grundade sig för att fastställa att moderbolaget kunde hållas ansvarigt för
sitt dotterbolags överträdelse var att dotterbolaget inte självständigt bestämt sitt beteende på marknaden. Denna avsaknad
av självständighet är nämligen en följd av moderbolagets ”avgörande inflytande” över dotterbolagets beteende, eftersom det
faktiska utövandet av ett sådant inflytande enligt rättspraxis kan presumeras, när ett moderbolag innehar hela aktiekapitalet
i sitt dotterbolag (se skälen 329 och 330 i det angripna beslutet).
I skäl 331 i det angripna beslutet angav kommissionen att Transcatab i förevarande fall ”saknade självständighet” eftersom
det var helägt av sitt moderbolag SCC.
Tvärtom mot vad Transcatab har gjort gällande i sin replik, nämligen att kommissionen i förevarande fall hade omvandlat en
presumtion som får motbevisas (
juris tantum
) till en presumtion som inte får motbevisas (
juris de jure
), strider inte dessa resonemang mot den logik enligt vilken presumtionen är motbevisbar. Liksom vid övriga presumtioner enligt
konkurrensrätten, ska en omständighet, om den lagligen kan presumeras av kommissionen, således anses vara fastställd, under
förutsättning att det berörda företaget inte vederlägger presumtionen genom att lägga fram avgörande bevisning i motsatt riktning
(se domstolens dom i det ovan i punkt 90 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 121 och 126, och av
den 8 juli 1999 i mål C‑199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkterna 162 och 167). Dessutom leder inte
nämnda presumtion, vilken kan vederläggas i varje enskilt fall, mot bakgrund av att den är motbevisbar, till att ett moderbolag
som innehar hela aktiekapitalet i sitt dotterbolag automatiskt ska hållas ansvarigt för dotterbolagets handlande, vilket skulle
strida mot den princip om personligt ansvar som konkurrensrätten bygger på.
Kommissionen har således inte åsidosatt bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags handlande, genom att
i huvudsak hålla SCC, till vilket Alliance One är legal efterträdare, ansvarigt för den överträdelse som Transcatab har begått.
Det ska konstateras att denna slutledning inte påverkas av de argument som Transcatab har framfört till svar på tribunalens
skriftliga fråga angående konsekvenserna av domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen. Enligt
Transcatab har domstolen i den domen feltolkat tidigare rättspraxis, bland annat domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet
Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, och rättspraxis är, under alla omständigheter, inte entydig i detta hänseende.
För det andra skiljer sig de faktiska omständigheterna i det målet från de faktiska omständigheterna i förevarande mål, eftersom
flera dotterbolag har varit inblandade i kartellen och eftersom det följaktligen skulle ha varit svårare att visa att moderbolaget
inte hade kännedom om det konkurrensbegränsande handlandet. När det gäller det första argumentet räcker det emellertid att
konstatera att det framgår av domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen (se även, för ett
liknande resonemang, generaladvokaten Kokotts förslag till avgörande i detta mål, REG 2009, s. I‑8241, punkterna 60 och 61),
att domstolen inte bara beaktade den rättspraxis på vilken Transcatab har grundat en stor del av sina huvudargument och, bland
annat, domen i det ovan i punkt 95 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, utan även gjorde en entydig
tolkning av tidigare rättspraxis (domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 58–62).
När det gäller det andra argumentet, räcker det att konstatera att den påstådda skillnaden mellan de båda målen är helt utan
betydelse, eftersom ansvarskriteriet i domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen inte på
något sätt avsåg moderbolagets direkta eller indirekta kännedom om dotterbolagets eller dotterbolagens handlande. Under alla
omständigheter har, såsom kommissionen med rätta har påpekat, en sådan omständighet inte på något sätt beaktats i det målet.
–       Felbedömning av den bevisning som ingetts i syfte att vederlägga presumtionen
Som har angetts i punkterna 94 och 95 ovan, får kommissionen, när ett dotterbolag är helägt av moderbolaget, presumera att
moderbolaget utövar ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag, utan att ha skyldighet att inge ytterligare bevisning
för att moderbolaget faktiskt utövar ett sådant inflytande eller ens hade den minsta kännedom om överträdelsen eller dotterbolagets
deltagande i denna överträdelse. Det rör sig om en motbevisbar presumtion som kan vederläggas genom bevis som stödjer motsatsen.
I motsats till vad Transcatab har gjort gällande, är det alltså på SCC – som, under överträdelsens period, innehade hela aktiekapitalet
i Transcatab (se skäl 336 i det angripna beslutet) – som det ankommer att kullkasta denna presumtion genom att bevisa att
dess dotterbolag självständigt bestämmer sitt agerande på marknaden och att dessa båda bolag således inte utgör en ekonomisk
enhet. Vid avsaknad av sådan bevisning ska utövandet av ett inflytande anses styrkt genom det förhållandet att den presumtion
som följer av att dotterbolaget är helägt inte har vederlagts (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88
nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkterna 60–62 och där angiven rättspraxis, och förstainstansrättens dom
av den 30 september 2009 i mål T‑175/05, Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. II-184, summarisk publicering, punkt 93).
I förevarande fall ägnade kommissionen skälen 335–344 i det angripna beslutet åt en prövning av de argument och bevis som
SCC – i syfte att visa att det inte utövade något avgörande inflytande över Transcatabs affärspolitik – hade lagt fram i sitt
svar på meddelandet om invändningar, och kommissionen fann att dessa inte innebar att presumtionen vederlades.
Det ska konstateras att Transcatab, i sin ansökan, har nöjt sig med att, utan att på något sätt styrka sina påståenden, göra
gällande att SCC under det administrativa förfarandet hade bevisat att Transcatabs struktur var decentraliserad, eftersom
Transcatab hade en egen helt självständig ledning, till vilken alla uppdrag delegerades, just mot bakgrund av särdragen för
den italienska råtobaksmarknaden, och att ledamöterna i dess styrelse samt dess verkställande direktör var självständiga och
inte hade någon direkt eller indirekt anknytning till SCC. Transcatab har emellertid inte på något sätt identifierat de eventuella
felbedömningar som kommissionen skulle ha gjort i det angripna beslutet vad gäller bedömningen av denna bevisning. Det är
först i repliken som Transcatab, till svar på vissa av kommissionens argument, har anfört några argument som har till syfte
att, indirekt, kritisera det angripna beslutet.
Under alla omständigheter ska det inledningsvis påpekas att den omständigheten att ett dotterbolag har egna lokaler och egna
resurser inte, i sig, såsom kommissionen med rätta konstaterade i skäl 338 i det angripna beslutet, visar att dotterbolaget
bestämmer sitt agerande på marknaden självständigt i förhållande till sitt moderbolag. Att anförtro den löpande förvaltningen
till ett dotterbolags lokala ledning till 100 procent är nämligen vanligt och kan därför inte anses styrka dotterbolagens
reella självständighet. Detsamma gäller argumentet om de påstådda särdragen för den italienska råtobaksmarknaden, eftersom
dessa särdrag inte hindrar ett moderbolag från att effektivt utöva kontroll över sitt dotterbolag.
Det ska vidare konstateras att kommissionen, i skälen 341 och 342 i det angripna beslutet, för det första preciserade att
SCC innan det förvärvade hela aktiekapitalet i Transcatab, redan kontrollerade detta bolag tillsammans med sin italienska
partner och att den omständigheten att SCC inte förändrade Transcatabs ledning efter övertagandet således inte kan anses vara
ett bevis för att SCC inte utövade något inflytande över sitt dotterbolag efter att ha blivit ensam ägare av det. Kommissionen
påpekade för det andra att delegerandet av den verkställande behörigheten till Transcatabs verkställande direktör, vilken,
i brist på bevis om motsatsen, rimligen kunde antas ha utsetts av SCC, inte hade hindrat andra styrelseledamöter från att
inneha verkställande tjänster och utöva verkställande uppdrag.
Det ska emellertid påpekas att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den, då SCC inte avgett någon förklaring, tillmätte
den omständigheten betydelse att SCC, när det blev ensam aktieägare och hade fullständig behörighet att helt eller delvis
förnya styrelsen, inte vidtog någon sådan åtgärd. Härav följer att den omständigheten att styrelseledamöterna, och särskilt
den verkställande direktören, behölls endast kan anses följa av ett beslut av SCC, i egenskap av ensam aktieägare i Transcatab.
Vidare skulle den omständigheten att en enda person, nämligen den verkställande direktören, har en omfattande behörighet som
styrelsen har delegerat till honom, tvärtom kunna vittna om moderbolagets önskan att förenkla utövandet av kontrollen över
dotterbolaget, just genom att begränsa styrelsens roll till marginell verksamhet och genom att koncentrera all behörighet
till en ”förtroendeperson”. Det är nämligen inte sannolikt att ett multinationellt bolag delegerar all behörighet till ett
dotterbolag som agerar på en nationell marknad, vilket är fallet med Transcatab, eller godtar en delegering av befogenheter
som existerade före förvärvet av den fullständiga kontrollen till en fysisk person som i sin tur, med total självständighet
och utan att först ha utsetts av en ensam aktieägare, skulle välja styrelseledamöter, utan att någon annan person hade det
minsta inflytande över förvaltningen av bolaget och som de facto inte redovisade sitt agerande för någon.
Således, och mot bakgrund av den omständigheten att en delegering av behörigheten till den verkställande direktören i ett
dotterbolag inte på något sätt är ovanlig, kan ett sådant argument inte anses vederlägga presumtionen att moderbolaget hade
kontrollen över Transcatab.
Vidare, när det gäller det argument som har till syfte att kritisera den påstådda slutsats som kommissionen skulle ha dragit
av den omständigheten att vissa handlingar var upprättade på engelska, räcker det att konstatera att dessa handlingar, som
nämndes i skälen 343–346 i det angripna beslutet, tvärtemot vad Transcatab har påstått, varken hade till syfte att visa att
moderbolagen kunde påverka eller konkret hade påverkat deras italienska dotterbolags beteende, eller än mindre att visa att
moderbolagen hade kännedom om den aktuella kartellen. Kommissionen nöjde sig tvärtom med att använda vissa av handlingarna
i det administrativa förfarandet i syfte att fastställa trovärdigheten av de bevis och argument som SCC fört fram i sitt svar
på meddelandet om invändningar för att vederlägga presumtionen om ett avgörande inflytande på Transcatab.
Slutligen ska det påpekas att det, i motsats till vad Transcatab har gjort gällande i repliken, inte på något sätt framgår
av det angripna beslutet att presumtionen om ett avgörande inflytande endast kan vederläggas om moderbolagets deltagande är
uteslutande finansiellt.
Härav följer att invändningen om att kommissionen har felbedömt de bevis som ingetts i syfte att vederlägga presumtionen inte
kan godtas.
–       Åsidosättande av rätten till försvar
När det gäller Transcatabs tredje invändning, ska det erinras om att iakttagandet av rätten till försvar i handläggningen
av administrativa förfaranden som rör konkurrenspolitik är en allmän unionsrättslig princip som säkerställs av unionsdomstolarna
(se domstolens dom av den 3 september 2009 i mål C‑534/07 P, Prym och Prym mot kommissionen, REG 2009, s. I‑7415, punkt 26
och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis förutsätter iakttagandet av rätten till försvar att det berörda företaget har getts tillfälle att
under det administrativa förfarandet på ett meningsfullt sätt framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna
och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på de handlingar som enligt kommissionen styrker dess påstående
om att fördraget har överträtts (se domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique Diffusion
française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 10, svensk specialutgåva, volym 7, s. 133, och av den 6 april 1995
i mål C‑310/93 P, BPB Industries och British Gypsum mot kommissionen, REG 1995, s. I‑865, punkt 21).
Artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 återspeglar denna princip, eftersom den föreskriver att parterna ska tillsändas ett meddelande
om invändningar i vilket tydligt ska anges alla huvudsakliga omständigheter på vilka kommissionen grundar sig i detta skede
av förfarandet
(
se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 67),
för att tillåta de berörda parterna att faktiskt få kännedom om de beteenden som kommissionen lägger dem till last och på
ett ändamålsenligt sätt göra gällande sitt försvar innan kommissionen antar ett definitivt beslut. Detta krav är uppfyllt
när parterna i nämnda beslut inte lastas för andra överträdelser än dem som nämns i meddelandet om invändningar och när det
i beslutet endast beaktas faktiska omständigheter som parterna haft tillfälle att yttra sig över (se, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 19 mars 2003 i mål T‑213/00, CMA CGM m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II‑913, punkt 109
och där angiven rättspraxis).
Denna angivelse kan vara kortfattad, och det slutgiltiga beslutet behöver inte nödvändigtvis vara en kopia av meddelandet
om invändningar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 115 nämnda målet Musique Diffusion française m.fl.
mot kommissionen, punkt 14), eftersom detta meddelande utgör ett förberedande dokument vars bedömningar av faktiska och rättsliga
förhållanden är av rent provisorisk karaktär (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 november 1987 i mål 142/84
och 156/84, British American Tobacco och Reynolds mot kommissionen, REG 1987, s. 4487, punkt 70). Det är således tillåtet
att göra tillägg till meddelandet om invändningar mot bakgrund av parternas svarsinlagor, om de däri framförda argumenten
visar att parterna verkligen har kunnat utöva sin rätt till försvar. Kommissionen kan även mot bakgrund av det administrativa
förfarandet ändra och lägga till argument avseende de faktiska omständigheterna och rättsreglerna till stöd för invändningar
som den redan har formulerat (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i mål T‑86/95,
Compagnie générale maritime m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1011, punkt 448, och av den 22 oktober 2002 i mål T‑310/01,
Schneider Electric mot kommissionen, REG 2002, s. II‑4071, punkt 438).
Domstolen har vidare preciserat att den omständigheten – att ett argument som framförts av ett företag under det administrativa
förfarandet har beaktats, utan att företaget har kunnat framföra synpunkter angående detta beaktande innan det slutliga beslutet
antas – inte i sig kan utgöra ett åsidosättande av rätten till försvar (domstolens beslut av den 10 juli 2001 i mål C‑497/99
P, Irish Sugar mot kommissionen, REG 2001, s. I‑5333, punkt 24).
Slutligen ska det även erinras om att enligt rättspraxis har rätten till försvar åsidosatts när kommissionens administrativa
förfarande, på grund av dess felaktiga handlande, skulle ha kunnat leda till ett annat resultat. Ett klagandeföretag visar
att ett sådant åsidosättande har skett, inte genom att bevisa att kommissionens beslut skulle ha haft ett annat innehåll,
utan genom att bevisa att det hade kunnat försvara sig bättre om kommissionen inte hade handlat fel, exempelvis genom att
det hade kunnat åberopa handlingar till sitt försvar som det hade nekats tillgång till under det administrativa förfarandet
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C‑194/99 P, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 2003,
s. I‑10821, punkt 31 och där angiven rättspraxis, och av den 1 juli 2010 i mål C‑407/08 P, Knauf Gips mot kommissionen, REU 2010,
s. I‑0000, punkt 28).
Det ska i förevarande mål påpekas att kommissionen, i meddelandet om invändningar, för att motivera att SCC hölls ansvarigt
för den överträdelse av konkurrensrätten som Transcatab, i vilket SCC innehade hela aktiekapitalet, hade begått, i princip,
mot bakgrund av de i rättspraxis fastslagna principer som angetts i punkterna 94–96 ovan, kunde begränsa sig till att visa
hur kapitalet var uppdelat mellan dotterbolagen och moderbolagen (se punkterna 336–338 i meddelandet om invändningar). Med
tillämpning av dessa i rättspraxis fastslagna principer, var kommissionen i sitt slutgiltiga beslut således skyldig att ta
ställning till parternas argument i svaret på nämnda meddelande (se punkt 335 och följande punkter i det angripna beslutet),
vilka hade till syfte att vederlägga den aktuella presumtionen.
Vidare, när det gäller Transcatabs påstående att kommissionen baserade det angripna beslutet på handlingar som inte omnämnts
i meddelandet om invändningar, ska det påpekas att det var först vid bedömningen av de argument och bevis som parterna framfört
under det administrativa förfarandet som kommissionen, i skälen 335–344 i det angripna beslutet, tog upp vissa specifika aspekter
och handlingar rörande relationen mellan SCC och Transcatab och, därvid, hänvisade till handlingar i det administrativa förfarandet.
Beaktandet av dessa aspekter och handlingar kunde således inte påverka effektiviteten av Transcatabs utövandet av rätten till
försvar, i synnerhet inte då Transcatab hade tillgång till dessa handlingar – vilka det under alla omständigheter redan förfogade
över – under det administrativa förfarandet.
I övrigt framgår det av handlingarna i målet att såväl SCC som Transcatab kunde svara på den invändning som uttryckligen anförts
i det meddelandet om invändningar som tillsänts dem och lägga fram sitt försvar för förhörsombudet vid förhandlingen
.
Den kontradiktoriska principen iakttogs således under det administrativa förfarandet.
Under alla omständigheter ska det även erinras om att eftersom kommissionen, såsom den har påpekat, inte har skyldighet att,
när det gäller tilldelningen av ansvar för överträdelsen, ange några andra omständigheter i stadiet för meddelandet om invändningar
än bevis avseende moderbolagets innehav av aktiekapitalet i sina dotterbolag, kan inte argumentet avseende åsidosättandet
av rätten till försvar godtas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009 i det ovan i punkt 88 nämnda
målet Akzo Nobel mot kommissionen, punkt 64).
Således ska invändningen om åsidosättande av rätten till försvar ogillas, utan att det är nödvändigt att pröva den av kommissionen
framförda frågan om huruvida denna invändning kan upptas till sakprövning.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första grundens första del ogillas i sin helhet.

Den första grundens andra del, avseende åsidosättande av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003
Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att kommissionen, genom att ha hållit Alliance One ansvarigt för de aktuella överträdelserna,
har ålagt detta bolag böter som överskrider den övre gräns på 10 procent av omsättningen för det räkenskapsår som föregick
det angripna beslutet som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003. De böter som Transcatab ålagts uppgår nämligen
till cirka 43 procent av dess omsättning.
I övrigt har Transcatab hänvisat till de argument som Alliance One har framfört i sin talan (mål T‑25/06), av vilket Transcatab
har bilagt en kopia.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis påpekas att denna delgrund är nära sammanhängande med den första grundens första del, eftersom ogillandet
av den första delen nödvändigtvis påverkar huruvida den andra delgrunden ska anses vara välgrundad. Följaktligen kan, mot
bakgrund av de överväganden som lett till att den första grundens första delgrund ogillades, den slutsatsen dras att kommissionen
inte har gjort någon felbedömning genom att beakta SCC:s konsoliderade omsättning som referens vid beräkningen av den övre
gräns på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 103 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 114).
Denna gräns ska nämligen beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen för samtliga bolag som utgör den ekonomiska enhet som
agerar såsom företag i den mening som avses i artikel 81 EG, eftersom det endast är den sammanlagda omsättningen för de deltagande
bolagen som kan utgöra en indikation på det ifrågavarande företagets storlek och ekonomiska inflytande (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkterna 528
och 529, och av den 30 september 2009 i det ovan i punkt 103 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 114).
När det gäller den allmänna hänvisning som Transcatab har gjort till de argument som utvecklades i den talan som dess moderbolag,
Alliance One, har väckt, ska det vidare påpekas att en sådan hänvisning, som endast avser bilagan i allmänhet och inte möjliggör
för tribunalen att precist definiera de argument som den skulle kunna anse komplettera de grunder som utvecklats i skrivelserna,
inte kan tas upp till sakprövning.
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 21 i domstolens stadga och artikel 44.1 c i tribunalens rättegångsregler ska en ansökan
innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad framställning av grunderna för densamma. Enligt fast rättspraxis
måste, för att en talan ska kunna tas upp till sakprövning, de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan
grundas på åtminstone kortfattat men på ett sammanhängande och begripligt sätt framgå av innehållet i själva ansökan. Även
om innehållet i en ansökan kan understödjas och kompletteras i specifika avseenden, genom hänvisning till vissa avsnitt i
bifogade handlingar, kan inte en generell hänvisning till andra handlingar, ens om de är bifogade ansökan, kompensera avsaknaden
av väsentliga delar av den rättsliga argumentering som, enligt ovannämnda bestämmelser, ska återfinnas i själva ansökan. Det
ankommer inte heller på tribunalen att i bilagorna söka efter och fastställa de grunder och argument som den skulle kunna
anse att talan stöder sig på, eftersom bilagorna enbart ska tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning
(se förstainstansrättens dom av den 14 december 2005 i mål T‑209/01, Honeywell mot kommissionen, REG 2005, s. II‑5527, punkterna 56
och 57, av den 17 september 2007 i mål T‑201/04, Microsoft mot kommissionen, REG 2007, s. II‑3601, punkt 94 och där angiven
rättspraxis).
Härav följer att talan delvis inte kan bifallas, delvis inte kan tas upp till sakprövning på den första grundens andra del.
Mot bakgrund av vad som anförts kan talan inte vinna bifall på någon del av den första grunden.
2.
Den andra grunden, avseende fastställande av böternas utgångsbelopp

Den första delen av den andra grunden, avseende överträdelsens allvar
Transcatab har inom ramen för den första delen av den andra grunden gjort flera invändningar beträffande beteckningen av överträdelsen
som ”mycket allvarlig” i det angripna beslutet.
Inledningsvis ska det erinras om de allmänna principer som styr fastställandet av böternas belopp och, i synnerhet, bedömningen
av överträdelsens allvar.
I artikel 81.1 a och b EG föreskrivs uttryckligen att alla avtal och samordnade förfaranden som innebär att inköps- eller
försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs, eller att produktion eller marknader begränsas
eller kontrolleras, är oförenliga med den gemensamma marknaden. Överträdelser av detta slag, särskilt när det är fråga om
horisontell samverkan, betecknas i rättspraxis som särskilt allvarliga, eftersom de direkt påverkar de väsentliga parametrarna
för konkurrensen på den relevanta marknaden (förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑141/94, Thyssen Stahl mot
kommissionen, REG 1999, s. II‑347, punkt 675), eller som uppenbara överträdelser av konkurrensreglerna (förstainstansrättens
dom av den 6 april 1995 i mål T‑148/89, Tréfilunion mot kommissionen, punkt 109, och av den 14 maj 1998 i mål T‑311/94, BPB
de Eendracht mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1129, punkt 303).
När bötesbeloppet ska fastställas för åsidosättande av artikel 81.1 EG ska, enligt artikel 23.3 i förordning nr 1/2003, hänsyn
tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.
Enligt fast rättspraxis ska bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter,
såsom de särskilda omständigheterna i ärendet, dess sammanhang och böternas avskräckande verkan, utan att det har fastställts
någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut ska tas i beaktande (domstolens dom i det ovan
i punkt 88 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 241, domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Prym
och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 54, och dom av den 24 september 2009 i målen C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P
och C‑137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. I‑8681, punkt 91).
Kommissionen har antagit riktlinjer i syfte att göra det möjligt att säkerställa öppenheten och objektiviteten i sina beslut
om fastställande av böter för överträdelser av konkurrensreglerna (första stycket i riktlinjerna).
Riktlinjerna är ett verktyg som, med bibehållen respekt för rättsregler av högre valör, är ägnat att precisera de kriterier
som kommissionen anser ska beaktas inom ramen för dess handlingsfrihet vid fastställandet av böter enligt artikel 23.2 i förordning
nr 1/2003. Även om riktlinjerna inte utgör den rättsliga grunden för ett beslut om påförande av böter, vilket grundas på förordning
nr 1/2003, bestäms genom dessa riktlinjer ändå på ett allmänt och abstrakt sätt den metod som kommissionen har att tillämpa
vid fastställandet av storleken på de böter som ska påföras genom detta beslut. De säkerställer således företagens rättssäkerhet
(domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 209–213, och förstainstansrättens
dom av den 14 december 2006 i målen T‑259/02–T‑264/02 och T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen,
REG 2006, s. II‑5169, punkterna 219 och 223).
Även om riktlinjerna således inte kan betraktas som rättsregler som administrationen under alla omständigheter är skyldig
att iaktta, utgör de likväl vägledande förhållningsregler för den praxis som ska följas och från vilka administrationen, i
ett enskilt fall, inte kan avvika utan att ange skäl (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom i det ovan i punkt 88
nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 209 och 210, och dom av den 18 maj 2006 i mål C‑397/03 P,
Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2006, s. I‑4429, punkt 91).
Den självbegränsning av kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning som antagandet av riktlinjerna innebär hindrar dock
inte att kommissionen har behållit ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 8 juli 2004 i mål T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2233, punkterna 246, 274 och
275). Det förhållandet att kommissionen genom riktlinjerna har preciserat hur den avser att genomföra bedömningen av överträdelsens
allvar utgör nämligen inte hinder mot en helhetsbedömning av denna utifrån samtliga relevanta omständigheter i ärendet, inkluderande
sådana omständigheter som inte uttryckligen nämnts i riktlinjerna (se domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen
Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 237).
Enligt den metod som anges i riktlinjerna ska kommissionen, vid beräkningen av de bötesbelopp som ska åläggas de berörda företagen,
som utgångspunkt ta ett belopp som fastställs med hänsyn till överträdelsens ”inneboende” allvar. Vid bedömningen av överträdelsens
allvar ska man beakta överträdelsens art, dess konkreta påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta
geografiska marknaden (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna).
Överträdelserna är indelade i tre kategorier, nämligen ”mindre allvarliga överträdelser” för vilka möjliga bötesbelopp kan
variera mellan 1 000 och 1 miljon euro, ”allvarliga överträdelser” för vilka möjliga bötesbelopp kan variera mellan 1 miljon
och 20 miljoner euro och ”mycket allvarliga överträdelser” för vilka det möjliga bötesbeloppet kan överstiga 20 miljoner euro
(punkt 1 A andra stycket, första till tredje strecksatserna, i riktlinjerna). När det gäller mycket allvarliga överträdelser
har kommissionen preciserat att det i huvudsak är fråga om horisontella begränsningar såsom ”priskarteller” och karteller
för uppdelning av marknader eller andra förfaranden som hindrar den inre marknadens funktion, såsom till exempel förfaranden
som syftar till att avskärma de nationella marknaderna eller missbruk av dominerande ställning av företag med monopolliknande
ställning (punkt 1 A andra stycket tredje strecksatsen i riktlinjerna).
Tribunalen påpekar i övrigt att de tre aspekterna av bedömningen av överträdelsens allvar, som omnämns i punkt 144 ovan, inte
har samma vikt inom ramen för den totala prövningen. Överträdelsens allvar spelar en avgörande roll, bland annat för att karaktärisera
överträdelser som ”mycket allvarliga” (domen i det ovan i punkt 139 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen,
punkt 101, och tribunalens dom av den 28 april 2010 i målen T‑456/05 och T‑457/05, REU 2010, s. II‑0000, punkt 137).
Däremot utgör varken den konkreta påverkan på marknaden eller omfattningen av den relevanta geografiska marknaden omständigheter
som är nödvändiga för att överträdelsen ska kunna kvalificeras som mycket allvarlig när det gäller horisontella karteller
vilka, såsom i förevarande fall, rör fastställandet av priser. Dessa båda kriterier är visserligen faktorer som ska beaktas
vid bedömningen av överträdelsens allvar, men de är bara två av ett flertal kriterier som ska beaktas vid en helhetsbedömning
av överträdelsens allvar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Prym och Prym Consumer
mot kommissionen, punkterna 74 och 81, och förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen Zentralbank
Österreich m.fl. mot kommissionen, punkterna 240 och 311, och av den 8 oktober 2008 i mål T‑73/04, Carbone-Lorraine mot kommissionen,
REG 2008, s. II‑2661, punkt 91).
Således följer av numera fast rättspraxis att det också, vad gäller överenskommelser om horisontell samverkan avseende, såsom
i förevarande fall, priser, framgår av riktlinjerna att dessa överenskommelser kan betecknas som ”mycket allvarliga” på grundval
endast av överträdelsernas art, utan att kommissionen är skyldig att visa att överträdelsen haft en konkret påverkan på marknaden
(domen i det ovan i punkt 114 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 75; se även, för ett liknande resonemang,
förstainstansrättens dom av den 27 juli 2005 i målen T‑49/02–T‑51/02, Brasserie nationale m.fl. mot kommissionen, REG 2005,
s. II‑3033, punkt 178, och av den 25 oktober 2005 i mål T‑38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4407, punkt 150)
och utan att den begränsade omfattningen av den relevanta geografiska marknaden hindrar en sådan beteckning (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 139 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen, punkt 103, och domen i det
ovan i punkt 147 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 91).
Denna slutsats stöds av att det i den vägledande beskrivningen av de allvarliga överträdelserna uttryckligen anges att de
kan få konsekvenser för stora områden av den gemensamma marknaden, medan det i beskrivningen av mycket allvarliga åsidosättanden
inte uppställs något krav på konkret påverkan på marknaden eller på ett visst geografiskt område (domen i det ovan i punkt 146
nämnda målet Gütermann och Zwicky mot kommissionen, punkt 137; se även, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 148
nämnda målet Brasserie nationale m.fl. mot kommissionen, punkt 178).
Det finns vidare ett inbördes samband mellan de tre aspekter som ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar i den
meningen att en högre grad av allvar avseende den ena eller den andra av dessa kan väga upp en lägre grad av allvar beträffande
andra aspekter (domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 241).
Vad särskilt gäller detta fall framgår det av det angripna beslutet att kommissionen har fastställt bötesbeloppet för beslutets
olika mottagare på grundval av den allmänna metod som den har ålagt sig i riktlinjerna, även om den inte uttryckligen nämner
riktlinjerna i beslutet.
Parternas argument
Transcatab har inledningsvis gjort gällande att det framgår av texten i riktlinjerna, såsom den återgivits i skäl 365 i det
angripna beslutet, att kommissionen vid bedömningen av överträdelsens allvar måste beakta tre kriterier, nämligen överträdelsens
art, dess påverkan på marknaden, när den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden. Kommissionen
kan således inte beteckna kartellen som ”mycket allvarlig” endast på grundval av överträdelsens art, utan att beakta de båda
andra kriterierna.
Kommissionen har emellertid, trots riktlinjernas bestämmelser, betraktat den aktuella överträdelsen som ”mycket allvarlig”.
Denna beteckning är behäftad med fel, eftersom den inte beaktar att överträdelsen inte har någon konkret påverkan på marknaden
och att omfattningen av den relevanta geografiska marknaden är begränsad. Kommissionen borde, på grundval av de tre ovannämnda
kriterierna, ha betecknat kartellen som endast ”allvarlig”. Kommissionen har flera gånger tidigare betecknat en sådan priskartell
som den i detta fall aktuella som en allvarlig överträdelse. Vidare grundade sig kommissionen, i förevarande fall, inte uteslutande
på överträdelsens art för att beteckna överträdelsen som mycket allvarlig, såsom den har påstått, utan bedömde överträdelsens
allvar med beaktande av de tre ovannämnda kriterierna, såsom framgår av skälen 365 och 368 i det angripna beslutet. Den omständigheten
att kommissionen fastställde påföljden under den minimigräns på 20 miljoner euro som föreskrivs i riktlinjerna innebär inte
att Transcatab inte ska anses ha intresse av att åberopa den grunden, eftersom denna gräns endast utgör en indikation på det
minimibelopp som kan påföras.
Vidare har Transcatab anfört flera anmärkningar som specifikt rör att kartellen inte medfört några konsekvenser för marknaden.
Enligt Transcatab har nämligen de avtal mot vilka sanktionsåtgärder vidtagits genom det angripna beslutet inte haft någon
påverkan på marknaden, eller åtminstone inte medfört de förväntade effekterna. Det framgår således av flera prisjämförelser
som kommissionen gjorde i meddelandet om invändningar att de priser som parterna angett i sina avtal aldrig ”återspeglats”
på marknaden. Transcatab har citerat flera konkreta exempel och flera uppgifter som stödjer dessa påståenden och har även
gjort gällande att det, om avtalet hade fått konsekvenser, skulle ha skett en minskning och en stabilisering av priserna,
vilka inte inträffat. Vidare visar själva det angripna beslutet, enligt Transcatab, i punkt 97 och följande punkter, att priserna
på råtobak i Italien ökade mellan 1990 och 2000 på ett sätt som inte skett i någon annan medlemsstat och att dessa ökningar
fortsatte ända till 2002, året då beredningsföretagen upphävde sina avtal. Dessutom ansåg kommissionen, i det ärende som ledde
fram till kommissionens beslut K(2004) 4030 slutlig, av den 20 oktober 2004, om ett förfarande enligt artikel 81.1 i EG‑fördraget
(Ärende COMP/C.38.238/B.2) – Råtobak – Spanien) (nedan kallat ”ärendet Råtobak – Spanien”), att ökningen av tobakspriserna,
trots avtalet mellan beredningsföretagen, var ett bevis på att avtalen inte genomförts. I övrigt har kommissionen, i sin tidigare
beslutspraxis, beaktat avsaknaden av faktisk påverkan på marknaden av beteenden som ansetts särskilt allvarliga, som grund
för att beteckna dem som ”allvarliga”, och inte ”mycket allvarliga”. Kommissionen angav även felaktigt och utan motivering,
i skäl 368 i det angripna beslutet, att kartellen kunde medföra konsekvenser på marknaden i ledet efter bearbetningen och
försäljningen av bearbetad tobak. Kartellen kunde i detta senare led på sin höjd få till konsekvens att minska cigarettillverkarnas
kostnader.
Vidare är motiveringen till det angripna beslutet avseende överträdelsens påverkan på marknaden ologisk, eftersom kommissionen
påstod att kartellen till sin art minskade den globala tobaksproduktionen till nackdel för konsumenterna (skäl 282 i det angripna
beslutet), medan det grundläggande problemet för den europeiska och italienska tobaksmarknaden skulle ha varit överskottsproduktionen
av tobak av dålig kvalitet. Vidare har kommissionen inte någonstans i meddelandet om invändningar nämnt att kartellen fick
till konsekvens att produktionen minskade. Genom att använda detta argument för första gången i det angripna beslutet åsidosatte
kommissionen Transcatabs rätt till försvar, då företaget inte lämnats tillfälle att svara på det. Kommissionen nämnde även
för första gången i det angripna beslutet den potentiella konsekvensen på marknaden i efterkommande led och åsidosatte därmed
igen Transcatabs rätt till försvar.
Transcatab har dessutom gjort gällande att den geografiska marknad som berörs av de överträdelser mot vilka sanktionsåtgärder
vidtagits genom det angripna beslutet är av synnerligen begränsad omfattning, då den endast avser fyra regioner i Italien,
såsom framgår av skäl 84 i det angripna beslutet. Det rör sig således om en mycket snävare geografisk marknad än den nationella
marknaden. Kommissionen har inte alls beaktat denna omständighet för att fastställa överträdelsens allvar. Det angripna beslutet
är således behäftat med en uppenbart bristande motivering i detta hänseende. Vidare borde överträdelsen, med stöd av kommissionens
beslutspraxis, ha betraktats som allvarlig och inte som mycket allvarlig. Dessutom beaktade kommissionen i beslutet i ärendet
Råtobak – Spanien, vid fastställandet av böterna, den relativt begränsade omfattningen av produktmarknaden, som endast omfattade
vissa regioner i Spanien.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Inledningsvis bör det påpekas att Transcatab formellt bestrider böternas ”grundbelopp” som enligt punkt 1 B fjärde stycket
i riktlinjerna utgör summan av de belopp som fastställts för överträdelsens varaktighet respektive allvar. Det framgår dock
av Transcatabs argument att det bötesbelopp som bestritts är det som fastställts med hänsyn till överträdelsens allvar, varför
det belopp som det rör sig om inom ramen för denna grund är böternas utgångsbelopp, såsom det nämns i skäl 376 i det angripna
beslutet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 30 september 2009 i mål T‑161/05, Hoechst mot kommissionen,
REG 2009, s. II‑3555, punkt 107).
–       Beteckningen av överträdelsen som mycket allvarlig
När det gäller Transcatabs anmärkning att kommissionen skulle ha begått ett fel vid beteckningen av överträdelsen som ”mycket
allvarlig” ska det inledningsvis påpekas att det, såsom det erinrats om i punkterna 146–148 ovan, framgår av fast rättspraxis
att bland de tre kriterier som anges i riktlinjerna för bedömningen av överträdelsens allvar spelar överträdelsens art en
framträdande roll för att karaktärisera mycket allvarliga överträdelser. Således kan avtal eller samordnade förfaranden som
innebär att priser fastställs eller att marknaden delas upp, mot bakgrund av sin art, betecknas som ”mycket allvarliga”, utan
att det är nödvändigt att karaktärisera dessa beteenden genom att de haft en konkret påverkan på marknaden eller en viss geografisk
omfattning.
Det ska i förevarande fall, beträffande den aktuella överträdelsens art, konstateras att denna överträdelse, bland annat,
hade till föremål ett gemensamt fastställande, från beredningsföretagens sida, av priser för råtobak och en fördelning av
leverantörer och av råtobakskvantiteter. Sådana förfaranden utgör horisontella begränsningar av typen ”priskartell” i den
mening som avses i riktlinjerna och följaktligen ”mycket allvarliga” överträdelser till sin natur. Karteller av detta slag
betecknas i rättspraxis som uppenbara överträdelser av konkurrensreglerna eller som särskilt allvarliga överträdelser, eftersom
de direkt påverkar de väsentliga parametrarna för konkurrensen på den relevanta marknaden (se punkt 137 ovan).
Härav följer att kommissionen i förevarande fall kunde beteckna kartellen som en mycket allvarlig överträdelse med hänsyn
till överträdelsens art, oberoende av dess konkreta påverkan på marknaden och dess geografiska omfattning (se den rättspraxis
som nämns i punkterna 146–149 ovan, särskilt domen i det ovan i punkt 139 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot kommissionen,
punkt 103).
Vidare ska det, vad specifikt gäller Transcatabs olika hänvisningar till beslut som kommissionen tidigare antagit, erinras
om att kommissionens beslutspraxis inte i sig utgör den rättsliga ramen för åläggande av böter inom konkurrensrättens område,
eftersom dessa endast fastställs i förordning nr 1/2003, såsom den tillämpas mot bakgrund av riktlinjerna, och att kommissionen
inom området för fastställande av böter har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning och inte är bunden av sina tidigare
bedömningar (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 19 mars 2009 i mål C‑510/06 P, Archer Daniels Midland
mot kommissionen, REG 2009, s. I‑1843, punkt 82, och domen i det ovan i punkt 139 nämnda målet Erste Group Bank m.fl. mot
kommissionen, punkt 123). Härav följer att Transcatabs påståenden avseende kommissionens tidigare beslutspraxis inte kan godtas.
I övrigt kan inget av de argument som Transcatab har framfört äventyra beteckningen av kartellen som mycket allvarlig. Det
är således endast för fullständighetens skull som dessa ska prövas.
–       Överträdelsens konkreta påverkan på marknaden
När det specifikt gäller argumenten om felbedömningar avseende överträdelsens allvar, på grund av överträdelsens påstådda
avsaknad av konkret påverkan på marknaden, ska det påpekas att det, i motsats till vad Transcatab har påstått, framgår vid
läsningen av det angripna beslutet att kommissionen, även om den i skäl 365 i detta, genom att återge lydelsen i riktlinjerna,
utgick från premissen att den för att bedöma överträdelsens allvar, ska beakta de tre omständigheter som anges i första stycket
i punkt 1 A i nämnda riktlinjer (se punkt 144 ovan), grundade den inte därefter bedömningen av överträdelsens allvar på överträdelsens
konkreta påverkan på marknaden.
Den del av det angripna beslutet som avser bedömningen av överträdelsens allvar (skälen 365–369) innehåller nämligen ingen
bedömning av överträdelsens konkreta påverkan på marknaden. I synnerhet framgår ingen sådan bedömning, i motsats till vad
Transcatab har gjort gällande, av skäl 368 i det angripna beslutet. Det skälet, som är strikt bundet till det föregående skälet
avseende överträdelsens art, hänför sig allmänt till den förmåga som kartellerna på inköpsområdet, liksom i det typiska fallet
med ”försäljningskarteller”, har att påverka konkurrensen. Kommissionen påpekade i det skälet att denna typ av karteller kan
förändra de aktuella företagens beteende i konkurrenshänseende, oavsett om det gäller produktionsföretag eller företag som
utövar verksamheter i efterkommande led, eftersom den påverkar en väsentlig parameter för konkurrensbeteendet hos företag
som agerar i tillverkningskedjan, nämligen inköpspriset på den produkt som är föremål för bearbetning. I samma skäl angav
kommissionen vidare att denna förmåga att påverka konkurrensen är som störst när det gäller en sådan produkt som den som är
aktuell i förevarande fall.
Vidare innehåller den del av det angripna beslutet som rör bedömningen av konkurrensbegränsningen (skäl 277 och följande skäl),
till vilken skäl 368 hänvisar, inte heller någon bedömning av överträdelsens konkreta påverkan på marknaden. I motsats till
vad Transcatab har påstått, finns det nämligen ingenting som visar att det skulle vara möjligt att, av denna del i det angripna
beslutet, i vilken konkurrensbegränsningen i avtalen mellan beredningsföretagen prövas, dra slutsatsen att kommissionen beaktat
kartellernas konkreta påverkan på marknaden för att fastställa överträdelsens allvar vid fastställandet av böterna.
Det var för övrigt inom ramen för de skäl som avser inköpskartellens förmåga att påverka beredningsföretagens beteende som
kommissionen, i ganska allmänna termer, hänvisade till de eventuella effekter på marknaderna i senare led som Transcatab har
bestritt (se ovan punkt 154
in fine
). Eftersom kartellen bland annat fastställde inköpskvantiteterna av tobak för varje beredningsföretag, kan Transcatab inte
göra gällande att påståendet enligt vilket kartellen hade möjlighet att påverka verksamheterna i senare led efter bearbetningen
av tobaken och försäljningen av den bearbetade tobaken är felaktigt. Eftersom kartellen bestämde inköpskvantiteterna av råtobak
kunde den nödvändigtvis påverka beredningsföretagens beteenden i senare led avseende den bearbetade produkten
.
Transcatab har i övrigt inte anfört något argument eller ingett något bevismaterial som kan ifrågasätta detta påstående.
Vidare ska det påpekas att det i det angripna beslutet inte nämns några eventuella effekter på cigarettpriserna för slutkonsumenterna,
varför de argument som Transcatab har anfört i detta hänseende ska lämnas utan avseende.
Vad specifikt avser de uppgifter som Transcatab har lämnat eller de uppgifter som nämns i det angripna beslutet för att bevisa
att kartellen inte fått konsekvenser på marknaden (se punkt 154 ovan), ska det påpekas att det framgår av rättspraxis att
den avgörande frågan vid bedömningen av en överträdelses allvar är huruvida kartellens medlemmar gjort allt som stod i deras
makt för att ge sina avsikter en konkret verkan. Vad som därefter sker, i fråga om det pris som marknaden faktiskt bestämmer,
kan påverkas av andra omständigheter utanför kartellmedlemmarnas kontroll. Medlemmarna ska därför inte, såsom omständigheter
som motiverar en nedsättning av bötesbeloppet, kunna åberopa externa omständigheter som gått deras ansträngningar emot (se
domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 287, domen i det
ovan i punkt 147 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 86, och domen i det ovan i punkt 146 nämnda målet Gütermann
och Zwicky mot kommissionen, punkt 130 och där angiven rättspraxis).
Vidare krävs det inte enligt rättspraxis att kommissionen, när den visat att överenskommelserna i en kartell genomförts, systematiskt
visar att avtalen verkligen gjort det möjligt för berörda företag att hålla en högre, eller, som i förevarande fall beträffande
inköpskartellerna lägre, prisnivå än den som skulle ha gällt om inte kartellen funnits. Det skulle vara oproportionerligt
att kräva en sådan utredning, vilken skulle kräva avsevärda resurser mot bakgrund av att det skulle vara nödvändigt att genomföra
hypotetiska beräkningar på grundval av ekonomiska modeller, vilkas korrekthet endast med svårighet skulle kunna kontrolleras
i domstol och vilkas ofelbarhet inte på något sätt bevisats (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 141
nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 286, domen i det ovan i punkt 147 nämnda målet
Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 85, och domen i det ovan i punkt 146 nämnda målet Gütermann och Zwicky mot kommissionen,
punkt 129 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall visar bedömningen i den del av det angripna beslutet som avser de påtalade faktiska omständigheterna att
beredningsföretagen medvetet hade genomfört de konkurrensbegränsande handlingar för vilka sanktionsåtgärder beslutats (se
exempelvis skälen 111, 124, 125, 141 och 158 i det angripna beslutet). Detta övervägande bekräftas för övrigt av den omständigheten
att kartellen var hemlig, såsom framgår av skälen 363 och 473 i det angripna beslutet. Dessutom hade beredningsföretagen,
enligt det angripna beslutet, vid flera tillfällen kommit överens om åtgärder i syfte att faktiskt verkställa kartellen, såsom
ömsesidiga översändelser av fakturor från deras respektive leverantörer (skälen 122 och 129 i det angripna beslutet), en samrådsskyldighet
i händelse av inköp utanför avtalen (skäl 139 i det angripna beslutet), skyldighet till kontroll av de anställda i syfte att
undvika initiativ från dem utan nödvändig koordinering (skäl 140 i det angripna beslutet), bildande av en struktur i syfte
att säkerställa genomförandet av konkurrensbegränsande mål (skäl 187 i det angripna beslutet). Det ska i detta hänseende åter
påpekas att det framgår av skäl 383 i det angripna beslutet att kommissionen fastställde att kartellen hade genomförts.
Mot denna bakgrund kan tribunalen inte godta påståendena om felbedömningar från kommissionens sida, grundade på att de priser
som parterna angett i sina avtal inte tillämpats på marknaden och på den omständigheten att kommissionen hade tillgång till
uppgifter som visade en större ökning av råtobakspriserna än av priserna på andra jordbruksprodukter.
–       Den geografiska marknadens omfattning
När det gäller argumentet att den geografiska marknad som berördes av överträdelsen var begränsad, framgår det av den rättspraxis
som citerats i punkterna 147–149 ovan att den geografiska marknadens omfattning inte är ett självständigt kriterium, i den
mening att endast överträdelser som rör merparten av medlemsstaterna skulle kunna betecknas som ”mycket allvarliga” överträdelser.
Varken i fördraget, förordning nr 1/2003, riktlinjerna eller i rättspraxis uttalas det att endast geografiskt mycket omfattande
begränsningar kan betecknas så. För övrigt kan, såsom det erinrats om i punkt 148 ovan, avtal som bland annat, såsom i förevarande
fall, avser fastställande av inköpspriser och fördelning av inköpta kvantiteter, enbart på grundval av sin art, medföra en
beteckning som mycket allvarlig överträdelse, utan att det är nödvändigt att karaktärisera sådana beteenden genom att de haft
en viss geografisk omfattning. Av detta följer att den relevanta geografiska marknadens storlek, även om den är begränsad,
inte hindrar att den överträdelse som konstaterats i förevarande fall betecknas som mycket allvarlig. Det var således inte
fel av kommissionen att beteckna överträdelsen som ”mycket allvarlig”, med hänsyn till omfattningen av den relevanta geografiska
marknaden.
För fullständighetens skull ska det påpekas att även om det är ostridigt att produktionen av råtobak var koncentrerad till
vissa regioner i Italien, kan det emellertid konstateras att kartellen avsåg marknaden för inköp av råtobak och inte marknaden
för produktion, varför dess tillämpningsområde inte var begränsat till dessa regioner, utan täckte hela det italienska territoriet.
Det framgår av fast rättspraxis att en medlemsstats territorium motsvarar en väsentlig del av den gemensamma marknaden (se,
för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot
kommissionen, REG 1983, s. 3461; svensk specialutgåva, volym 7, s. 351, punkt 28, och domen i det ovan i punkt 148 nämnda
målet Groupe Danone mot kommissionen, punkt 150). Transcatab kan således inte med framgång göra gällande att den geografiska
omfattningen av den för överträdelsen relevanta marknaden var begränsad.
–       Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Vad avser invändningen om att motiveringsskyldigheten har åsidosatts, ska det påpekas att det följer av fast rättspraxis att
det av motiveringen till ett individuellt beslut klart och tydligt ska framgå hur den institution som har antagit rättsakten
har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen
ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda
fallet. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen
av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 253 EG inte ska ske endast utifrån rättsaktens ordalydelse utan
även utifrån sammanhanget och samtliga rättsregler på det ifrågavarande området (se domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P,
kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I‑1719, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
Inom ramen för fastställande av böter för överträdelse av konkurrensrätten är motiveringsskyldigheten uppfylld, om kommissionen
i sitt beslut har redovisat de uppgifter som legat till grund för dess bedömning av hur allvarlig överträdelsen är och hur
länge den har pågått (se domstolens dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I‑8375, punkt 463
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har kommissionen, när det gäller bedömningen av överträdelsens allvar, i skälen 365–369 i det angripna
beslutet, angett de skäl som lett den fram till slutsatsen att överträdelsen måste betecknas som mycket allvarlig. Som anförts
i punkt 159 och följande punkter nedan, grundade kommissionen denna slutledning på den aktuella överträdelsens mycket allvarliga
art.
Det ska emellertid påpekas att kommissionen inte hade skyldighet att motivera varför den inte beaktat dessa kriterier, eftersom
den konkreta påverkan på marknaden och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden inte utgör omständigheter som är
nödvändiga för att beteckna en överträdelse som mycket allvarlig när det gäller horisontella karteller vilka, bland annat,
såsom i förevarande fall, har till syfte att fastställa priser. Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 253 EG, inom
ramen för bedömningar gällande åsidosättande av artikel 81 EG, inte ska tolkas så att det åligger kommissionen att i sina
beslut förklara skälen till varför den, i samband med beräkningen av bötesbeloppet, inte har valt vissa alternativa tillvägagångssätt
i stället för det tillvägagångssätt som faktiskt har använts i det angripna beslutet (se tribunalens dom av den 19 maj 2010
i mål T‑18/05, IMI m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 153 och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter har kommissionen inte åsidosatt sin motiveringsskyldighet när det gäller överträdelsens konkreta
påverkan på marknaden eller den begränsade omfattningen av den geografiska marknaden.
Slutligen ska det, när det specifikt gäller Transcatabs invändning att motiveringen till det angripna beslutet är ologisk
i förhållande till överskottsproduktionen av tobak (se punkt 155 ovan), påpekas att förekomsten av en överskottsproduktion
inte nödvändigtvis utgör ett bevis på att genomförandet av kartellen i syfte att minska denna produktion inte har varit verkningslös.
Det är nämligen inte möjligt att utesluta att tobaksproduktionen, om kartellen inte funnits, till och med hade kunnat vara
ännu större. I motsats till vad Transcatab har påstått, föreligger det alltså inte nödvändigtvis någon motsägelse mellan förekomsten
av en överproduktion och påståendet i det angripna beslutet att kartellen till sin art minskar den globala tobaksproduktionen.
Transcatab kan således inte på grundval av detta argument göra gällande att motiveringen till det angripna beslutet är ologisk
på denna punkt. Detta argument ska därför avvisas.
–       Åsidosättandet av rätten till försvar
Det ska påpekas att enligt fast rättspraxis uppfyller kommissionen sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig
genom att i sitt meddelande om invändningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida företagen ska
åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den
påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Genom att göra
detta ger kommissionen företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de ska kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet
av en överträdelse utan även mot åläggandet av böter (se domen i det ovan i punkt 115 nämnda målet Musique Diffusion française
m.fl. mot kommissionen, punkt 21, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen,
REG 2002, s. II‑1705, punkt 199, och av den 19 maj 2010 i mål T‑11/05, Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000,
punkt 129).
När kommissionen har angett de rättsregler och omständigheter på vilka den grundat sitt fastställande av böternas storlek
är den däremot inte skyldig att precisera på vilket sätt den använt var och en av dessa omständigheter för att bestämma nivån
på böterna (se domen i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 369).
Kommissionen kan även med hänsyn till det administrativa förfarandet ändra och lägga till argument avseende de faktiska omständigheterna
och rättsreglerna till stöd för anmärkningar som den redan har formulerat (se domen i det ovan i punkt 117 nämnda målet Schneider
Electric mot kommissionen, punkt 438 och där angiven rättspraxis).
Härav följer att de berörda företagens rätt till försvar vid fastställande av bötesbeloppet är säkerställd inför kommissionen
genom den möjlighet de har att yttra sig över varaktigheten, allvaret och den konkurrensbegränsande arten av de omständigheter
som de klandrats för (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T‑83/91, Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994,
s. II‑755, svensk specialutgåva, volym 16, s. 1, punkt 235, och domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet Wieland-Werke m.fl.
mot kommissionen, punkt 131).
Det ska i förevarande mål konstateras att kommissionen i punkt II A i meddelandet om invändningar och i enlighet med rättspraxis
angav de huvudsakliga faktiska omständigheter och rättsregler som kunde medföra att Transcatab ålades böter. Kommissionen
angav i synnerhet i detta meddelande på vilka faktiska omständigheter och rättsregler den grundade sig i det angripna beslutet
vid beräkningen av utgångsbeloppet för de böter som Transcatab ålades. Transcatab gavs möjlighet att yttra sig över dessa
omständigheter och regler, varför tribunalen finner att dess rätt att höras vederbörligen iakttogs i detta hänseende. Vidare
grundade inte kommissionen, såsom har angetts inom ramen för denna delgrund, i det angripna beslutet kvalificeringen av överträdelsen
som mycket allvarlig på de konkreta konsekvenserna av kartellen på marknaden, vare sig vad gäller minskningen av produktionen
eller vad gäller de verksamheter som utövas i senare led, utan den grundade denna kvalificering på de aktuella överträdelsernas
mycket allvarliga art.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den andra grundens första del underkännas i sin helhet.

Den andra delen av den andra grunden, avseende åsidosättande av principerna om proportionalitet, likabehandling och skydd
för berättigade förväntningar vid fastställandet av grundbeloppet för böterna
Parternas argument
Transcatab har inledningsvis gjort gällande att kommissionen har åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att ålägga detta
företag böter med ett belopp på 14 miljoner euro. Dessa böter är, enligt Transcatab, oproportionerliga såväl i förhållande
till summan av dess årliga inköp på referensmarknaden som inte uppgick till 13 miljoner euro, som till det totala värdet av
de tobaksinköp som är föremål för avtalen och som inte överstigit 50 miljoner euro per år. Kommissionen borde ha beaktat dessa
synnerligen begränsade dimensioner av marknaden vid fastställandet av böterna. I övrigt anges, enligt Transcatab, i de nya
riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (EUT C 210, 2006, s. 2) (nedan
kallade 2006 års riktlinjer) att böternas grundbelopp ska fastställas mot bakgrund av värdet av företagets försäljning på
den marknad som är föremål för kartellen.
Vidare har Transcatab gjort gällande att kommissionen åsidosatte principerna om likabehandling och skydd för berättigade förväntningar
vid fastställandet av böternas grundbelopp. Kommissionen behandlade, enligt Transcatab, utan motivering, den kartell som är
aktuell i förevarande fall och den som var föremål för beslutet i ärendet Råtobak – Spanien olika, trots att de båda ärendena
visade betydande likheter beträffande såväl föremålet för kartellen som dess begränsade geografiska omfattning.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
–       Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
Det ska erinras om att proportionalitetsprincipen innebär att institutionerna i sitt handlande inte får gå utöver vad som
är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas med bestämmelserna i fråga. När det finns
flera ändamålsenliga åtgärder att välja mellan ska den åtgärd väljas som är minst ingripande och de vållade olägenheterna
får inte vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen (domstolens dom av den 5 maj 1998 i mål C‑180/96, Förenade
kungariket mot kommissionen, REG 1998, s. I‑2265, punkt 96, och förstainstansrättens dom av den 12 september 2007 i mål T‑30/05,
Prym och Prym Consumer mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 223).
Denna princip innebär, inom ramen för de förfaranden som kommissionen har inlett för att vidta sanktionsåtgärder mot överträdelser
av konkurrensreglerna, att böterna inte får vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen, det vill säga i förhållande
till iakttagandet av dessa regler, och att det bötesbelopp som ett företag åläggs på grund av en överträdelse av konkurrensreglerna
måsta vara proportionerligt i förhållande till överträdelsen, bedömd i dess helhet, med beaktande av bland annat av hur allvarlig
den varit (se, för ett liknande resonemang, domen av den 12 september 2007 i det ovan i punkt 188 nämnda målet Prym och Prym
Consumer mot kommissionen, punkterna 223 och 224 samt där angiven rättspraxis). Proportionalitetsprincipen innebär i synnerhet
att kommissionen är skyldig att fastställa böterna i proportion till de faktorer som ska beaktas vid bedömningen av överträdelsens
allvar och att den då ska tillämpa dessa kriterier konsekvent och på ett sätt som är sakligt motiverat (förstainstansrättens
dom av den 27 september 2006 i mål T‑43/02, Jungbunzlauer mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3435, punkterna 226–228, och av
den 28 april 2010 i mål T‑446/05, Amann & Söhne och Cousin Filterie mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 171).
Vad gäller, för det första, invändningen att böterna är oproportionerliga i förhållande till det totala värdet av inköpen
på den relevanta marknaden, ska det påpekas att det varken framgår av förordning nr 1/2003 eller av riktlinjerna att bötesbeloppet
ska fastställas direkt i förhållande till storleken på den marknad som påverkats, eftersom denna faktor inte utgör en obligatorisk
omständighet, utan endast en relevant omständighet bland andra för att bedöma hur allvarlig en överträdelse är (domstolens
dom av den 25 januari 2007 i mål C‑407/04 P, Dalmine mot kommissionen, REG 2007, s. I‑829, punkt 132, och av den 3 september 2009
i det ovan i punkt 114 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 55). Dessa bestämmelser innebär således
inte i sig att kommissionen är skyldig att ta hänsyn till att produktmarknaden är av begränsad storlek (se, för ett liknande
resonemang, förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål T‑322/01, Roquette Frères mot kommissionen, REG 2006,
s. II‑3137, punkt 148).
Som har angetts i punkt 139 ovan ankommer det, vid bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är, enligt rättspraxis, på
kommissionen att ta hänsyn till en rad faktorer, vars slag och betydelse varierar alltefter vilket slags överträdelse det
är fråga om och de särskilda omständigheterna kring den aktuella överträdelsen. Bland dessa faktorer som visar hur allvarlig
överträdelsen är kan det, beroende på det enskilda fallet, inte uteslutas att den relevanta produktmarknadens storlek kan
förekomma (domen i det ovan i punkt 115 nämnda målet Musique Diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 120, och domen
i det ovan i punkt 146 nämnda målet Gütermann och Zwicky mot kommissionen, punkt 267).
Marknadens storlek kan således utgöra en faktor som ska beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är, men dess
betydelse varierar beroende på överträdelsens art och de särskilda omständigheterna kring den aktuella överträdelsen.
I förevarande fall ska det, när det gäller överträdelsens art, konstateras att den aktuella kartellen bland annat hade till
föremål en gemensam fastställelse av de priser som beredningsföretagen skulle betala för råtobak samt fördelning av leverantörer
och kvantiteter av råtobak. Sådana förfaranden utgör horisontella begränsningar av typen ”priskartell” i den mening som avses
i riktlinjerna och är följaktligen till sin natur ”mycket allvarliga” överträdelser. Riktlinjerna föreskriver, för överträdelser
av detta slag, som i rättspraxis betecknas som uppenbara överträdelser av konkurrensreglerna eller särskilt allvarliga överträdelser,
eftersom de direkt påverkar de väsentliga parametrarna för konkurrensen på den relevanta marknaden (se punkt 137 ovan), böter
med ett lägsta utgångsbelopp som överskrider 20 miljoner euro.
När det, för det andra, gäller de särskilda omständigheterna kring den aktuella överträdelsen, ska det konstateras att storleken
på den relevanta marknaden inte på något sätt var försumbar, eftersom det framgår av skäl 366 i det angripna beslutet att
produktionen av råtobak i Italien motsvarade 38 procent av kvotproduktionen inom unionen. Dessutom framgår det av fotnot nr 290
i det angripna beslutet att, eftersom kartellen även omfattade inköp från ”tredje förpackningsföretag” – det vill säga mellanhänder
som själva köper råtobak från produktionsföretagen och utför en första bearbetning av tobaken, avser den inköp av ett värde
som överstiger själva värdet för inköpen av råtobak som producerats i Italien.
Under dessa omständigheter kan Transcatab inte göra gällande att deras böter är oproportionerliga i förhållande till det totala
värdet av inköpen på den relevanta marknaden.
Vidare, när det gäller invändningen att böterna är oproportionerliga i förhållande till värdet av Transcatabs inköp på den
relevanta marknaden, ska det för det första understrykas att de tillämpliga bestämmelserna inte innehåller någon allmängiltig
princip att sanktionsåtgärden ska stå i proportion till den omsättning som företaget har uppnått på den relevanta marknaden
(se domen i det ovan i punkt 146 nämnda målet Gütermann och Zwicky mot kommissionen, punkt 277 och där angiven rättspraxis).
Det följer vidare av fast rättspraxis att det vid fastställandet av böterna är tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets
totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka,
som den del av denna omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen, och som därmed kan ge en antydan
om dess omfattning. Varken den ena eller den andra av dessa siffror avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse
i förhållande till andra bedömningskriterier, och fastställandet av ett lämpligt bötesbelopp kan därför inte ske genom en
enkel beräkning som grundar sig på den totala omsättningen. Detta gäller särskilt när de ifrågavarande varorna endast svarar
för en liten del av denna omsättning (se domstolens dom i de ovan i punkt 115 nämnda målen Musique Diffusion française m.fl.
mot kommissionen, punkt 121, domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 243,
och dom av den 3 september 2009 i målen C‑322/07 P, C‑327/07 P och C‑338/07 P, Papierfabrik August Koehler m.fl. mot kommissionen,
REG 2009, s. I‑7191, punkt 114).
Det ska emellertid konstateras att kommissionen, som framgår av punkterna 40–43 ovan, i det angripna beslutet fastställde
böterna i förhållande till varje företags marknadsandel i fråga om inköp av den aktuella produkten på den marknad på vilken
överträdelsen har begåtts. Således var värdet av inköpen på den relevanta marknaden ett kriterium som kommissionen beaktade
vid fastställandet av böterna i förevarande fall.
Vidare framgår det av rättspraxis att, när det slutliga bötesbeloppet inte överstiger 10 procent av det berörda företagets
totala omsättning under överträdelsens sista år ska böterna inte anses vara oproportionerliga bara för att de överstiger omsättningen
på den ifrågavarande marknaden (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑224/00,
Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2003, s. II‑2597, punkt 200).
I övrigt hade den aktuella överträdelsen, såsom framgår av punkterna 190 och 193 ovan, till föremål handlanden som utgjorde
horisontella restriktioner av typen ”priskarteller” i den mening som avses i riktlinjerna och således restriktioner som till
sin art var ”mycket allvarliga”. För denna typ av särskilt allvarliga karteller föreskrivs i riktlinjerna böter med ett lägsta
utgångsbelopp på över 20 miljoner euro. Det framgår emellertid av skäl 376 i det angripna beslutet att det utgångsbelopp som
tjänade som utgångspunkt för de böter som Transcatab ålades var klart lägre än det belopp som det enligt riktlinjerna var
möjligt för kommissionen att fastställa för mycket allvarliga överträdelser. Transcatab kan således inte med framgång göra
gällande att de böter det ålades var oproportionerliga i förhållande till den aktuella marknadens påstått begränsade storlek
och det totala beloppet av dess årliga inköp på referensmarknaden.
Slutligen ska det, när det gäller Transcatabs argument avseende 2006 års riktlinjer, såsom Transcatab självt har erkänt, påpekas
att dessa inte var tillämpliga på de omständigheter som låg till grund för förevarande mål (se, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 17 juni 2010 i mål C‑413/08 P, Lafarge mot kommissionen, REU 2010, s. I‑0000, punkt 108).
–       Åsidosättande av likabehandlingsprincipen
Enligt fast rättspraxis åsidosätts likabehandlingsprincipen endast i de fall då jämförbara situationer behandlas olika eller
då olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 13 december 1984
i mål 106/83, Sermide, REG 1984, s. 4209, punkt 28, och domen i det ovan i punkt 158 nämnda målet Hoechst mot kommissionen,
punkt 79).
Det ska även erinras om att kommissionens beslutspraxis, såsom påpekats i punkt 162 ovan, enligt fast rättspraxis, inte utgör
den rättsliga ramen för åläggande av böter inom konkurrensrättens område, att kommissionen inom området för fastställande
av böter har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning och att den inte är bunden av sina tidigare bedömningar.
Enbart det faktum att kommissionen, i sin tidigare beslutspraxis, har ansett att ett visst agerande medför att böter till
ett visst belopp är befogade innebär inte att den är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut (se förstainstansrättens
dom av den 27 september 2006 i mål T‑329/01, Archer Daniels Midland mot kommissionen, REG 2006, s. II‑3255, punkt 110 och
där angiven rättspraxis).
Tribunalen anser således i förevarande fall att enbart Transcatabs hänvisning till beslutet i ärendet Råtobak – Spanien saknar
betydelse, eftersom kommissionen inte var skyldig att bedöma förevarande ärende på samma sätt (se, för ett liknande resonemang,
dom av den 19 mars 2009 i det ovan i punkt 162 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 83).
När det specifikt gäller tillämpningen av principen om likabehandling i förevarande mål ska det betonas att andra beslut som
kommissionen fattat i fråga om böter i princip endast kan vara vägledande, i synnerhet då de omständigheter som bedömdes i
dessa beslut inte är identiska med de omständigheter som bedömdes i det aktuella beslutet (domen av den 27 september 2006
i det ovan i punkt 204 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 112). Även om det, i förevarande fall,
visserligen finns vissa analogier mellan ärendet Råtobak – Spanien och förevarande ärende, föreligger det emellertid betydande
skillnader mellan dem som inte kan förbises. Dels är det ostridigt att den spanska marknaden var av mindre omfattning och
betydelse än den italienska marknaden, dels var de tillämpliga nationella bestämmelser som reglerade den berörda sektorn olika
(se, mer specifikt, punkt 317 och följande punkter nedan).
Kommissionen hade emellertid, med hänsyn till dessa icke försumbara skillnader, en rättighet, och till och med en skyldighet,
att behandla dessa båda fall olika med avseende på fastställandet av påföljd. Transcatab kan därför inte med giltig verkan
åberopa kommissionens beslut i ärendet Råtobak – Spanien för att visa att principen om likabehandling åsidosatts i förevarande
mål.
–       Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Det ska erinras om att det framgår av rättspraxis att rätten att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar
förutsätter att tre villkor är uppfyllda. Det ska för det första föreligga tydliga försäkringar som är ovillkorliga och samstämmiga
och som härrör från behöriga och tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av institutionerna. Försäkringarna ska
för det andra vara av sådant slag att de ger upphov till en berättigad förväntan hos mottagaren. De lämnade försäkringarna
ska för det tredje vara förenliga med gällande bestämmelser (se förstainstansrättens dom av den 4 februari 2009 i mål T‑145/06,
Omya mot kommissionen, REG 2009, s. II‑145, punkt 117 och där angiven rättspraxis; se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 30 april 2009 i mål T‑13/03, Nintendo och Nintendo of Europe mot kommissionen, REG 2009, s. II‑947, punkt 203 och
där angiven rättspraxis).
Det ska i förevarande fall konstateras att det första i rättspraxis angivna villkoret inte är uppfyllt. Det framgår nämligen
av rättspraxis att fastställandet av bötesbelopp omfattas av kommissionens stora utrymme för skönsmässig bedömning, varför
aktörerna inte kan ha några berättigade förväntningar när sådana belopp fastställs (se domen av den 27 september i det ovan
i punkt 204 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 109 och där angiven rättspraxis). Det tidigare beslut
i ärendet Råtobak – Spanien som Transcatab har hänvisat till kan således inte anses ha gett detta företag en tydlig, ovillkorlig
och samstämmig försäkran i den mening som avses i den rättspraxis som anges i föregående punkt.
Det ska vidare konstateras att beslutet i ärendet Råtobak – Spanien antogs av kommissionen i oktober 2004, det vill säga mer
än två år efter det att Transcatab hade lämnat in sin ansökan om nedsättning av böterna med stöd av meddelandet om samarbete.
Under dessa omständigheter kan Transcatab inte göra gällande att det i sitt agerande har grundat sig på en berättigad förväntan
som det skulle ha hämtat i fastställandet av bötesbeloppet i nämnda ärende.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall på den andra grundens andra del i dess helhet.

Den tredje delen av den andra grunden, avseende åsidosättande av proportionalitetsprincipen vid beaktandet av böternas avskräckande
karaktär och Transcatabs finansiella situation
Parternas argument
Transcatab har bestritt tillämpningen av multiplikationskoefficienten vid fastställandet av utgångsbeloppet för böterna. För
det första har Transcatab bestritt premissen för denna tillämpning, det vill säga att dess moderbolag, Alliance One, hållits
ansvarigt för överträdelsen.
För det andra har Transcatab gjort gällande att den avskräckande verkan, i förevarande fall, hade kunnat uppnås utan tillämpning
av en multiplikationskoefficient och med hjälp av fastställandet av ett lägre utgångsbelopp för böterna än det som kommissionen
valt.
Transcatab har för det tredje gjort gällande att kommissionen, med stöd av proportionalitetsprincipen, borde ha anpassat bötesbeloppet
med beaktande av Transcatabs prekära finansiella situation och riskerna för dess fortsatta verksamhet. Under perioden från
år 1995 till år 2002 kumulerade nämligen Transcatab betydande förluster och det tvingades till avveckling till följd av de
böter som ålagts av kommissionen. Vidare finns Transcatab inte längre på den italienska marknaden och var inte verksamt på
marknaden vid tidpunkten för det angripna beslutet, varför det inte längre finns någon anledning till avskräckande vad detta
företag beträffar. Det finns inte heller, i förevarande fall, något ytterligare krav på avskräckande bundet till någon så
kallad ”multiprodukt-tillverkning”. Slutligen hänvisar till och med 2006 års riktlinjer till företagets kapacitet att betala
böterna, och beaktar således risken att äventyra dess ekonomiska överlevnad.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det framgår av rättspraxis att sanktionsåtgärderna i artikel 23 i förordning nr 1/2003 syftar både till att bestraffa olagliga
beteenden och att förebygga en upprepning. Härav följer att den avskräckande verkan är ett av syftena med böter för överträdelse
av konkurrensreglerna (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 15 mars 2006 i mål T‑15/02, BASF mot
kommissionen, REG 2006, s. II‑497, punkterna 218 och 219 och där angiven rättspraxis, och av den 30 september 2009 i det ovan
i punkt 103 nämnda målet Akzo Nobel m.fl. mot kommissionen, punkt 150).
Behovet att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande effekt kräver att bötesbeloppet anpassas med hänsyn till
den eftersträvade inverkan på det företag som åläggs böterna. Detta för att böterna inte ska bli försumbara eller, tvärtom,
orimligt höga, bland annat med hänsyn till det berörda företagets ekonomiska kapacitet, i enlighet med kravet på att böternas
effektivitet ska säkerställas, å ena sidan, och kravet på att proportionalitetsprincipen ska beaktas, å andra sidan (förstainstansrättens
dom av den 5 april 2006 i mål T‑279/02, Degussa mot kommissionen, REG 2006, s. II‑897, punkt 283, av den 18 juni 2008 i mål T‑410/03,
Hoechst mot kommissionen, REG 2008, s. II‑881, punkt 379, och av den 30 september 2009 i domen i det ovan i punkt 103 nämnda
målet Akzo Nobel mot kommissionen, punkt 154). Även om behovet att säkerställa att böterna får en tillräckligt avskräckande
effekt är ett legitimt syfte som kommissionen har rätt att eftersträva vid fastställandet av bötesbeloppet, är kommissionen
således icke desto mindre skyldig att respektera allmänna rättsprinciper, i synnerhet proportionalitetsprincipen. Detta gäller
inte bara vid fastställandet av utgångsbeloppet utan även när detta belopp höjs i syfte att säkerställa att böterna får en
tillräckligt avskräckande effekt (se domen i det ovannämnda målet Degussa mot kommissionen, punkt 316).
I riktlinjerna nämns det avskräckande syftet i punkt 1 A, vilken avser överträdelsernas allvar. Närmare bestämt anges det
i fjärde stycket i denna punkt att det är nödvändigt att ”fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna
är tillräckligt avskräckande”. Kommissionen motiverade i förevarande fall, i skälen 374 och 375 i det angripna beslutet, behovet
av att tillämpa en multiplikationskoefficient på 1,25 med viljan att säkerställa en tillräckligt avskräckande verkan med de
böter som ålagts Transcatab genom att beakta att detta företag ingick i en multinationell koncern med ett stort ekonomiskt
och finansiellt inflytande, bland de främsta tobakshandlarna i världen, med verksamhet på olika nivåer inom tobaksindustrin
och på olika geografiska marknader.
När det för det första gäller argumentet rörande premissen för tillämpningen av multiplikationskoefficienten, det vill säga
att moderbolaget, Alliance One, hölls ansvarigt för överträdelsen, räcker det att påpeka att tribunalen, inom ramen för prövningen
av den första grunden, har konstaterat att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den höll Alliance One ansvarigt för
den överträdelse som Transcatab begått (se den första delen av den första grunden). Tribunalen finner således att Transcatab
inte kan vinna framgång med detta argument.
Vad för det andra avser Transcatabs argument att utgångsbeloppet på 10 miljoner euro redan var av tillräckligt avskräckande,
kan det konstateras att Transcatab inte på något sätt har styrkt sitt påstående att, om storleken på böterna hade bestämts
utan tillämpning av multiplikatorn avseende avskräckande verkan, böternas storlek ändå hade räckt för att åstadkomma att de
fick en sådan verkan (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 201 nämnda målet Lafargue mot kommissionen,
punkt 107).
För det tredje, beträffande invändningen att kommissionen inte beaktat Transcatabs prekära finansiella situation och således
åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att tillämpa multiplikationskoefficienten, ska det inledningsvis påpekas att den
avskräckande effekt som tar sikte på företagens agerande inom unionen enligt rättspraxis bestäms på grundval av ett antal
omständigheter och inte bara det berörda företagets specifika situation (förstainstansrättens dom av den 30 april 2009 i mål T‑12/03,
Itochu mot kommissionen, REG 2009, s. II‑883, punkt 93; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 juni 2006
i mål C‑289/04 P, Showa Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5859, punkt 23, och domen i det ovan i punkt 189 nämnda målet
Jungbunzlauer mot kommissionen, punkt 300).
Enligt fast rättspraxis är kommissionen, då den fastställer bötesbeloppet, heller inte skyldig att beakta det berörda företagets
dåliga ekonomiska ställning. En sådan skyldighet skulle nämligen medföra att de företag som var minst anpassade till marknadsvillkoren
gavs en oberättigad konkurrensfördel (se domstolens dom i det ovan i punkt 88 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen,
punkt 327, och av den 29 juni 2006 i mål C‑308/04 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5977, punkt 105 och där angiven
rättspraxis, samt tribunalens dom av den 28 april 2010 i mål T‑452/05, BST mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 95).
Transcatab kan således inte med framgång bestrida tillämpningen av multiplikationskoefficienten i avskräckande syfte med hänvisning
till den omständigheten att Transcatab hade förluster under perioden för genomförandet av kartellen, vilka medförde att det
inte längre var verksamt på den marknad som kartellen avsåg efter det att förfarandet hade inletts. Eftersom Transcatab tillhör
en multinationell koncern med ett stort ekonomiskt och finansiellt inflytande och dess moderbolag hållits ansvarigt för överträdelsen,
kan heller inte tillämpningen av multiplikationskoefficienten på ett belopp som fastställts i förhållande till koncernens
totala omsättning anses göra böterna oproportionerliga.
Det kan vidare konstateras att Transcatab, i förevarande fall, varken under det administrativa förfarandet eller inför tribunalen
har styrkt sitt påstående att det har tvingats i likvidation på grund av att kommissionen inledde den aktuella utredningen
och på grund av de kommande böterna. Det ska även erinras om att den omständigheten att en åtgärd som vidtas av en institution
medför konkurs eller likvidation för ett visst företag inte i sig är förbjuden enligt unionsrätten. Om ett företag likvideras
i dess aktuella rättsliga form, kan det visserligen skada ägarnas, aktieägarnas eller andelsägarnas ekonomiska intressen,
men det betyder likväl inte att de personliga, materiella och immateriella tillgångarna också förlorar sitt värde (se förstainstansrättens
dom av den 29 april 2004 i målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01 och T‑251/01, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen,
REG 2004, s. II‑1181, punkt 372 och där angiven rättspraxis).
Vad gäller argumentet avseende det högre krav på avskräckande som gäller för företag med en så kallad ”multiprodukt-tillverkning”,
kan det konstateras att det angripna beslutet inte innehåller någon hänvisning till ett sådant krav, varför detta argument
är utan relevans i förevarande mål. Slutligen har tribunalen, vad gäller argumentet om 2006 års riktlinjer, redan påpekat
att dessa inte var tillämpliga på de omständigheter som ligger till grund för förevarande mål (se punkt 201 ovan).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan den andra grundens tredje del inte godtas. Talan kan således inte vinna bifall såvitt
avser den andra grunden i dess helhet.
3.
Den tredje grunden, avseende fastställande av böternas grundbelopp

Den första delen av den tredje grunden, avseende felaktig ökning av bötesbeloppet med hänsyn till överträdelsens varaktighet
Parternas argument
Inledningsvis har Transcatab bestritt ökningen med 60 procent av böternas utgångsbelopp på grundval av konstaterandet att
beredningsföretagen hade deltagit i en enda överträdelse med en varaktighet på sex år och fyra månader. Kommissionen beaktade
nämligen inte, enligt Transcatab, den omständigheten att de avtal som slöts på den italienska råtobaksmarknaden, under perioden
1999–2002 till stor del var branschavtal mellan Unitab och APTI. Kommissionen borde således, vid fastställandet av böterna,
ha skiljt mellan de handlanden som inträffade mellan 1995 och 1998 och dem som inträffande mellan 1999 och 2002, för vilka
ansvaret uteslutande låg på APTI. Kommissionen har i övrigt själv påpekat att APTI var ensamt ansvarigt för dessa beslut (skäl
253 i det angripna beslutet). Således borde kommissionen åtminstone inte ha höjt böterna för de tre ifrågavarande åren.
Det framgår i synnerhet av skälen 152 och 154 i det angripna beslutet och av vissa handlingar i målet att kontakterna mellan
beredningsföretagen ägde rum i samband med branschavtalen och i syfte att förbereda dem. Dessa möten mellan beredningsföretagen
fortsatte sedan under hela den period under vilken APTI skötte förhandlandet av branschavtal med Unitab. Transcatab har specifikt
hänvisat till skälen 104, 143, 151–153, 158 och 165 i det angripna beslutet. Beträffande år 1999 var det endast skälen 158
och 159 i det angripna beslutet som inte direkt gällde branschavtalen. De gällde emellertid indirekt dessa. Även efter 1999
skedde kontakterna mellan beredningsföretagen alltid inom ramen för bestämmandet av vilken gemensam ståndpunkt som skulle
intas inom APTI. Transcatab har som exempel citerat skälen 199 och 212 i det angripna beslutet eller, inom ramen för de mål som
eftersträvas genom Cogentab – den sammanslutning som bildats av APTI och Unitab, skälen 187–189, 191 och 208 i det angripna
beslutet. Under alla omständigheter begränsades de kontakter som ägde rum mellan beredningsföretagen utanför branschavtalen
till vissa aspekter av marknaden, och konkretiserades huvudsakligen genom vanliga informationsutbyten.
Vidare har Transcatab, inom ramen för den andra grunden, visat att kartellen inte hade någon påverkan på marknaden och att
den inte kunde medföra någon skada för konsumenterna. Enligt riktlinjerna är emellertid det exakta syftet med ökningarna av
böterna för överträdelser med lång varaktighet att ”med eftertryck sanktionera begränsningar som varaktigt har medfört skadliga
effekter för konsumenterna”. Härav följer att kommissionen, genom att automatiskt tillämpa en ökning med 10 procent per år utan
att beakta situationen i det konkreta fallet, har gjort en felaktig tillämpning av de kriterier som den själv hade fastställt
för beräkningen av böterna.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
–       Ökning av böterna med hänsyn till avtalets varaktighet
Det ska erinras om att en överträdelse av artikel 81.1 EG, enligt rättspraxis, kan åsidosättas inte bara genom en enstaka
handling utan även genom en serie handlingar eller genom ett fortlöpande beteende (domen i det ovan i punkt 90 nämnda målet
kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 81). När de olika handlingarna ingår i en samlad plan, på grund av deras identiska
syfte som innebär en snedvridning av konkurrensen inom den gemensamma marknaden, får kommissionen tillskriva företag ansvar
för dessa handlingar utifrån deltagandet i överträdelsen som helhet betraktad (domen i de ovan i punkt 88 nämnda målen Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 258).
Om de avtal och samordnade förfaranden, som konstaterats, på grund av identiska syften ingår i system med regelbundna möten
för fastställande av målpriser och kvoter, och dessa system, i sin tur, ingår i en serie bemödanden från de ifrågavarande
företagens sida varigenom ett enda ekonomiskt mål eftersträvas, nämligen att snedvrida prisutvecklingen, skulle det vidare
vara onaturligt att dela upp detta fortlöpande beteende, som karakteriseras av ett enda syfte, genom att behandla det som
ett antal separata överträdelser, trots att det tvärtom rör sig om en enda överträdelse, vilken successivt konkretiserats
genom såväl avtal som samordnade förfaranden (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 222 nämnda målet BST
mot kommissionen, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ansåg kommissionen, i det angripna beslutet, vilket Transcatab inte har bestritt, att beredningsföretagens
beteenden medförde en enda fortgående överträdelse av artikel 81.1 EG, eftersom dessa beteenden ingick i en övergripande plan
som definierade beteendet på marknaden beträffande inköp, med ett identiskt konkurrensbegränsande syfte och ett och samma
ekonomiska mål, nämligen att snedvrida den normala prisutvecklingen på råtobaksmarknaden och att kontrollera leveranserna
genom en fördelning av desamma. Kommissionen påtalade särskilt, vilket Transcatab inte har bestritt, att kartellen hade samma
syften under hela dess varaktighet och uppvisade samma struktur allteftersom tiden gick, samt samma funktionssätt (se skälen
264–269 i det angripna beslutet).
Kommissionen konstaterade även, vilket Transcatab inte har bestritt, att beredningsföretagen efter år 1999, parallellt med
samverkan utanför branschavtalen, samverkade i syfte att bestämma APTI:s beteende och att denna samverkan, under dessa år,
utgjorde en betydande faktor i beredningsföretagens kartellstrategi (se skäl 244 i det angripna beslutet). Förberedandet inför
APTI:s möten eftersträvade samma konkurrensbegränsande mål som det som eftersträvades med slutandet av avtal mellan beredningsföretagen,
nämligen att snedvrida den normala prisutvecklingen på råtobaksmarknaden.
Eftersom dessa bedömningar inte har ifrågasatts, kunde kommissionen emellertid, även för det fall mötena mellan beredningsföretagen,
såsom Transcatab har påstått, från och med år 1999, endast var preliminära och förberedande inför APTI:s möten, med rätta
anse att deltagandet i dessa möten ingick i en och samma fortgående överträdelse, då den konstaterade att beredningsföretagens
samverkan i syfte att bestämma APTI:s beteende var en del av kartellstrategin och eftersträvade det enda mål som beredningsföretagen
hade före år 1999.
Även om beredningsföretagens beteende, såsom Transcatab har gjort gällande, uteslutande var preliminära och förberedande inför
APTI:s möten, kan denna omständighet följaktligen inte ha någon inverkan på överträdelsens varaktighet, varför kommissionen,
även i detta hypotetiska fall, ändå skulle ha kunnat anse att den överträdelse som beredningsföretagen hade begått hade varat
cirka sex år och fyra månader. Transcatabs invändning att beredningsföretagens beteende under perioden från år 1999 till år 2002
endast varit förberedande inför slutandet av branschavtal kan således inte påverka frågan huruvida det angripna beslutet är
rättsenligt, varför denna invändning ska underkännas.
Detta konstaterande kan inte ifrågasättas med argumentet att kommissionen angav att det var APTI, och inte dess medlemmar,
som skulle hållas ansvarig för sitt beteende (se skäl 253 i det angripna beslutet). APTI:s beteende utgjorde en annan överträdelse
än den som hade begåtts av beredningsföretagen, vilka eftersträvade ett eget konkurrensbegränsande mål, även om det delvis
sammanföll med det konkurrensbegränsande mål som eftersträvades av beredningsföretagen (se skälen 270–273 i det angripna beslutet).
Detta konstaterande har inte bestritts av Transcatab.
Det ska under alla omständigheter påpekas att denna invändning även är oriktig i sak.
För det första har Transcatab självt i sina skrivelser uttryckligen erkänt att det, under den berörda perioden, hade förekommit
kontakter mellan beredningsföretaget ”utöver branschavtalen”, som rörde ”vissa aspekter av marknaden”, och inom ramen för
vilka det förekommit utbyte av känslig information. Transcatab har även påstått att ”merparten” av de avtal som ingåtts på
den italienska råtobaksmarknaden under nämnda period var branschavtal som ingåtts mellan Unitab och APTI, ett påstående som
antyder att det under denna period även förekom andra avtal mellan beredningsföretagen utöver kontakterna avseende branschavtalen.
För det andra framgår det av det angripna beslutet och av handlingarna i målet att kontakterna mellan beredningsföretagen
under denna period gick mycket längre än enkla preliminära sammanträffanden i syfte att anta en gemensam riktlinje inom APTI
för förhandlingen av branschavtalen. Det ska i detta hänseende erinras om att branschavtalen, i enlighet med lag nr 88 om
en reglering av branschavtal och avtal om odling och försäljning av jordbruksprodukter (legge nr 88 sulle norme sugli accordi
interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli), av den 16 mars 1988 (GURI nr 69, av den
23 mars 1988) (nedan kallad lag nr 88/88), gällde fastställandet av minimipriser att infoga i odlingsavtal (se skälen 68 och
253 i det angripna beslutet), medan föremålet för avtalen mellan beredningsföretagen var mycket bredare, eftersom kartellen
bland annat föreskrev fastställande av högsta eller genomsnittliga leveranspriser och mängder tobak att köpa för varje beredningsföretag
och deras motsvarande leveranskällor (skäl 363 i det angripna beslutet).
Det framgår emellertid av flera uppgifter i det angripna beslutet och i handlingarna i målet att kontakterna mellan beredningsföretagen,
redan från och med 1999, hade ett mer omfattande syfte än en enkel överenskommelse om APTI:s ställning inför slutandet av
branschavtal.
Således framgår det exempelvis av skäl 186 i det angripna beslutet att beredningsföretagen, enligt kommissionen, i oktober 1999
slöt ett hemligt avtal som till innehåll och form var mycket likt Villa Grazioli-avtalet i september månad 1998 (se skäl 142
i det angripna beslutet). Detta beslut, som utgör bilaga till svarsinlagan, hade som främsta syfte att fastställa inköpspriserna
för råtobaken (Burley och Bright) hos ”tredje förpackningsföretagen”, att förse ”tredje förpackningsföretagen” med kvantiteter
fastställda för varje beredningsföretag och att bojkotta de ”tredje förpackningsföretag” som inte hade slutit sig till Cogentab
(se skäl 186 i det angripna beslutet).
Det följer vidare av skälen 202–204 i det angripna beslutet att samverkan mellan beredningsföretagen var fortgående år 2000.
Transcatab har emellertid inte på något sätt visat att denna samverkan uteslutande avsåg ståndpunkter att anta inom APTI.
Däremot framgår det av skäl 204 i det angripna beslutet att beredningsföretagen hade träffats den 21 september 2000 för att
skapa en mekanism för samverkan mellan beredningsföretag på inköpschefsnivå.
Det framgår även av skäl 212 i det angripna beslutet att ett möte hållits den 14 september 2001 mellan verkställande direktörerna
och inköpscheferna i Deltafina, Dimon och Transcatab, vid vilket den föreslagna dagordningen omfattade, inte bara branschavtalet
mellan APTI och Unitab, utan också de ömsesidiga relationerna mellan dessa företag, inköpen hos ”tredje förpackningsföretagen”,
relationerna med Romana Tabacchi och strategier att anta för framtiden.
Alla dessa exempel visar att kontakterna mellan beredningsföretagen, under perioden från 1999 till 2002 inte, såsom Transcatab
har påstått, uteslutande hade branschavtalen som föremål, och att beredningsföretagens kartell tvärtom under denna period
fortsatte att fungera parallellt med branschavtalen. För övrigt har Transcatab inte på något sätt visat att kommissionen gjorde
en felaktig bedömning genom att anse att beredningsföretagens beteenden, under perioden från 1999 till 2002, inte hade varit
uteslutande förberedande inför slutandet av branschavtal.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts, ska den första invändning som Transcatab har gjort inom ramen för denna delgrund underkännas.
–       Huruvida det har uppkommit skada för konsumenterna
Transcatabs argument – att kommissionen har gjort en felaktig bedömning då den beslutat om en höjning på 10 procent per år,
eftersom överträdelsen inte hade medfört någon skada för konsumenterna – har brister såväl i rättsligt som i sakligt hänseende.
För det första kan det varken av artikel 23 i förordning nr 1/2003 eller av punkt 1 B, tredje stycket, i riktlinjerna, som
Transcatab har åberopat, anses följa att en ökning av bötesbeloppet förutsätter att överträdelser med lång varaktighet har
medfört varaktiga skadliga effekter för konsumenterna. Den del i riktlinjerna som Transcatab har hänvisat till har till syfte
att i allmänna termer rättfärdiga den bötespolitik som framställs i riktlinjerna, och särskilt ändringarna i förhållande till
tidigare praxis. Transcatab kan således inte grunda sitt argument på denna bestämmelse i riktlinjerna.
För det andra har det inte, i motsats till vad Transcatab har påstått, fastställts att kartellen inte har haft någon påverkan
på marknaden, och än mindre att den inte har medfört negativa effekter för konsumenterna. De uppgifter som Transcatab har
åberopat inom ramen för den andra grunden bevisar inte att sådana effekter inte har uppkommit, eftersom dessa uppgifter kan
ha påverkats av andra faktorer (se, bland annat, punkt 168 ovan). Den omständigheten att kartellen varade flera år visar i
övrigt att beredningsföretagen inte ansåg att kartellen var onödig och verkningslös. Premissen för Transcatabs argument är
således felaktig.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska således den första delen av den tredje grunden underkännas i sin helhet.

Den andra delen av den tredje grunden, avseende åsidosättande av principen om ne bis in idem och avsaknad av motivering
Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principen om
ne bis in idem
. Kommissionen angav i det angripna beslutet att APTI skulle hållas ensam ansvarig för slutandet av branschavtalen under perioden
från 1999 till 2001. Eftersom kommissionen inte gjorde någon åtskillnad mellan perioden från 1995 till 1998 och perioden från
1999 till 2001, höll den beredningsföretagen ansvariga för de beteenden som inträffat inom ramen för branschavtalen, vilka
beteenden den redan hade hållit APTI ensam ansvarig för.
I förevarande fall var de faktiska omständigheter som lagts APTI till last identiska med dem som lagts Transcatab till last
för perioden från 1999 till 2002, eftersom mötena mellan beredningsföretagen under denna period var förberedande inför APTI:s
möten. Vidare var det fråga om en och samma regelöverträdare, eftersom det är allmänt känt att yrkesorganisationer är ett
uttryck för medlemmarnas önskemål. Kommissionen vidtog således sanktionsåtgärder mot beredningsföretagen två gånger för en
och samma överträdelse. Sanktionsåtgärder vidtogs mot företagen först en gång i deras egenskap av medlemmar i APTI och därefter
individuellt. Härav följer att beredningsföretagen ålades orimligt höga böter och att motivering saknas i det angripna beslutet
i detta hänseende.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis erinras om att principen om
ne bis in idem
, vilken även följer av artikel 4 i tilläggsprotokoll nr 7 till i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna
och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950, är en allmän princip i unionsrätten vars efterlevnad
unionsdomstolarna ska säkerställa. Inom konkurrensrätten innebär denna princip ett förbud mot att ett företag på nytt hålls
ansvarigt eller att kommissionen på nytt inleder ett förfarande mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande uppträdande
som företaget redan har bötfällts för, eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut av kommissionen
som inte längre kan överklagas (förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑244/00, Archer Midland och Archer Midlands
Ingredients mot kommissionen, REG 2003, s. II‑2597, punkterna 85 och 86, samt domen i det ovan i punkt 224 nämnda målet Tokai
Carbon m.fl. mot kommissionen, punkterna 130 och 131). Tillämpningen av principen
ne bis in idem
underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna att det är fråga om en och samma regelöverträdare
och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas. Denna princip innebär alltså ett förbud mot att sanktionsåtgärder
vidtas mot samma person mer än en gång för samma rättsstridiga beteende i syfte att skydda samma rättsliga intresse (domen
i det ovan i punkt 88 nämnda målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 338, och förstainstansrättens dom av den
13 december 2006 i målen T‑217/03 och T‑245/03, FNCBV m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II‑4987, punkt 340).
I förevarande fall är inte det första villkoret, det vill säga identitet mellan de faktiska omständigheterna, uppfyllt. Även
om det antas att det förelåg en viss överlappning mellan en del av de olika konkurrensbegränsande beteenden som lades beredningsföretagen
till last, bland annat samverkan för att fastställa APTI:s beteende (skäl 244 i det angripna beslutet), och det beteende som
lades APTI till last, nämligen bestämmandet av vilken ståndpunkt den skulle anta i förhandlingarna om priser inför slutandet
av branschavtalen med Unitab (skälen 253 och 254 i det angripna beslutet), kan det konstateras att det rör sig om två olika
beteenden. Samverkan inför antagandet av ett beslut skiljer sig nämligen från själva antagandet av beslutet.
Vidare ingick samverkan mellan beredningsföretagen i syfte att bestämma APTI:s beteende i den bredare strategin för beredningsföretagens
kartell, i vilken den utgjorde en viktig del (se skäl 244 i det angripna beslutet). Det ska i detta hänseende även påpekas
att kommissionen, i det angripna beslutet, klart och tydligt angav att sanktionsåtgärder hade vidtagits mot APTI och beredningsföretagen
för olika överträdelser (se, beträffande APTI, skälen 253, 254 och 270–273, och beträffande beredningsföretagen, skälen 240–252
och 264–269 i det angripna beslutet).
Således kan inte Transcatab göra gällande att det i förevarande fall förelåg någon identitet mellan de faktiska omständigheter
som lagts beredningsföretagen respektive APTI till last.
När det gäller det andra villkoret, att det ska vara fråga om en och samma regelöverträdare, kan det konstateras att inte
heller detta är uppfyllt i förevarande fall. Det rör sig nämligen, även om Transcatab är medlem i APTI, om två olika enheter,
eftersom APTI är en juridisk person, har ett eget verksamhetsområde och egna mål, oberoende och åtskilda från Transcatabs
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 254 nämnda målet FNCBV m.fl. mot kommissionen, punkt 128).
Härav följer att det i förevarande fall inte föreligger någon identitet vare sig mellan de faktiska omständigheterna eller
mellan regelöverträdarna, eftersom sanktionsåtgärder inte vidtagits i det angripna beslutet mot samma enheter eller personer
mer än en gång för samma faktiska omständigheter. Tribunalen finner således att principen
ne bis in idem
inte har åsidosatts.
När det gäller invändningen om en bristande motivering, ska det påpekas att kommissionen, eftersom de beteenden som har lagts
beredningsföretagen till last och de som har lagts APTI till last var olika beteenden som genomförts av olika juridiska enheter,
inte har skyldighet att lämna motiveringar beträffande tillämpningen av principen
ne bis in idem
. Vidare har kommissionen inte i det angripna beslutet på något sätt förväxlat APTI:s respektive beredningsföretagens ansvar.
I synnerhet visar de ovan i punkt 256 nämnda skälen, i enlighet med ovan i punkt 174 nämnda rättspraxis, klart och otvetydigt
kommissionens resonemang i detta hänseende, vilket således gör det möjligt för Transcatab att få kännedom om skälen för den
åtgärd som vidtagits gentemot detta företag och för tribunalen att utföra sin prövning.
Av vad ovan anförts följer att denna delgrund ska underkännas i sin helhet.

Den tredje delen av den tredje grunden, avseende åsidosättande av likabehandlingsprincipen
Parternas argument
Transcatab har i andra hand gjort gällande att beredningsföretagen, när de slöt avtal med jordbrukarna, var övertygade om
att de höll sig inom ramarna för den nationella lagstiftningen och särskilt lag nr 88/88 och branschavtalen. När det gäller
branschavtalen har kommissionen, enligt Transcatab, erkänt att de tillämpliga bestämmelserna kunde medföra en betydande osäkerhet
avseende huruvida APTI:s handlande var lagligt. Kommissionen ålade därför APTI symboliska böter på endast 1 000 euro. Transcatab
har frågat sig varför detta resonemang inte tillämpades för det företaget, trots flertalet bevis till stöd för att beredningsföretagens
ifrågasatta beteende under åren 1999–2002 nästan uteslutande avser förhandsavtal i syfte att fastställa en gemensam ståndpunkt
inom APTI. Den olika bedömning som kommissionen gjort av APTI:s respektive Transcatabs beteende innebär ett åsidosättande
av principen om likabehandling.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det ska erinras om att principen om likabehandling, som framgår av ovan i punkt 202 nämnda rättspraxis, endast åsidosätts
i de fall då lika situationer behandlas olika eller då olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl
för en sådan behandling
I förevarande fall ska det inledningsvis påpekas att beredningsföretagen och APTI, såsom redan har konstaterats inom ramen
för den andra delen av denna grund (se punkt 256 ovan), drabbades av sanktionsåtgärder för olika överträdelser (se skälen
240–252 samt 253 och 254 i det angripna beslutet).
När det specifikt gäller perioden från och med 1999, framgår det av det angripna beslutet att sanktionsåtgärder vidtogs mot
beredningsföretagen för en serie konkurrensbegränsande beteenden som ingick i en och samma kartellstrategi, vilken hade inletts
långt före 1999. Sanktionsåtgärderna vidtogs således mot beredningsföretagen såväl för deras samordning av priser utanför
branschavtalen som för den parallella samverkan i syfte att bestämma APTI:s beteende (se, bland annat, skäl 244 i det angripna
beslutet).
Däremot hölls APTI endast ansvarig för beteendena i samband med slutandet av branschavtal. Kommissionen ansåg att APTI inte
kunde hållas ansvarig för beredningsföretagens enda och fortgående överträdelse, eftersom kommissionens handlingar inte innehöll
något som visade att denna organisation hade anslutit sig till den övergripande plan som beredningsföretagen inrättat i syfte
att samordna sitt samlade beteende avseende inköp eller att den hade kännedom om denna plan (se skälen 270 och 271 i det angripna
beslutet).
För det andra framgår det av det angripna beslutet att omfattningen av kartellen av beredningsföretag gick långt utöver tillämpningsområdet
för lag nr 88/88 (se även punkterna 240–245 ovan). Transcatab kan således inte med framgång göra gällande att de tillämpliga
bestämmelserna motiverade att beredningsföretagen ålades sådana symboliska böter som dem som ålagts APTI (se, i detta hänseende,
övervägandena i punkterna 298–311 nedan).
Under dessa omständigheter kan den slutsatsen dras att beredningsföretagens, särskilt Transcatabs, och APTI:s situationer
när det gäller överträdelserna avseende perioden från 1999–2002 inte är jämförbara. Följaktligen kan Transcatab inte med framgång
göra gällande att kommissionen har åsidosatt principen om likabehandling.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den tredje grunden ogillas i sin helhet.
4.
Den fjärde grunden, avseende vissa förmildrande omständigheter

Den första delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att kartellen inte genomfördes
Parternas argument
Transcatab har för det första kritiserat kommissionen för att inte ha låtit företaget komma i åtnjutande av den förmildrande
omständighet som föreskrivs i punkt 3, andra strecksatsen, i riktlinjerna och som avser att företaget i praktiken inte har
tillämpat avtal eller förfaranden som utgör överträdelser. Transcatab har gjort gällande att det redan, inom ramen för den
första delen av den andra grunden, har visat att beredningsföretagen inte hade genomfört större delen av sina avtal. Detta
konstaterande framgår av den omständigheten att avtalen inte hade någon påverkan på marknaden.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det ska för det första erinras om att den förmildrande omständighet som anges i punkt 3, andra strecksatsen, i riktlinjerna,
avseende att företaget i praktiken inte har tillämpat avtal eller förfaranden som utgör överträdelser, enligt rättspraxis
grundar sig på varje företags eget beteende. Härav följer att det vid avgörandet av huruvida förmildrande omständigheter föreligger
inte är verkningarna av hela överträdelsen som ska prövas, när överträdelsens konkreta påverkan på marknaden beaktas vid bedömningen
av överträdelsens allvar (punkt 1 A första stycket i riktlinjerna), utan det enskilda företagets uppförande, där allvaret
i varje företags deltagande i överträdelsen ska prövas (domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet Groupe Danone mot kommissionen,
punkt 384, och domen i det ovan i punkt 146 nämnda målet Gütermann och Zwicky mot kommissionen, punkt 178).
Härav följer att Transcatab inte kan göra gällande att kommissionen gjort en felaktig tillämpning av den aktuella förmildrande
omständigheten med hänvisning till att överträdelserna inte har haft någon konkret påverkan på priserna.
För det andra, och under alla omständigheter, ska det även erinras om att det framgår av rättspraxis att de som har gjort
sig skyldiga till en överträdelse, för att kunna dra fördel av punkt 3 andra strecksatsen i riktlinjerna, ska visa att de
har uppträtt korrekt i konkurrenshänseende eller, i vart fall, att de på ett så tydligt och omfattande sätt har underlåtit
att uppfylla skyldigheterna att genomföra kartellen att dess funktion rubbats, och att de inte har gett intryck av att ha
följt avtalet och, på så sätt, påverkat andra företag att genomföra kartellen i fråga (förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004
i mål T‑50/00, Dalmine mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2395, punkt 292, och, för ett liknande resonemang, av den 15 mars 2006
i mål T‑26/02, Daiichi Pharmaceutical mot kommissionen, REG 2006, s. II‑713, punkt 113).
I förevarande fall har Transcatab emellertid inte påstått att det på ett så tydligt och omfattande sätt har motsatt sig genomförandet
av kartellen att dess funktion rubbats. Följaktligen kan Transcatab inte med framgång göra gällande att kommissionen gjorde
en felaktig bedömning genom att inte bevilja att den förmildrande omständigheten i fråga skulle beaktas.
Slutligen kan det även konstateras dels att kommissionen i skäl 383 i det angripna beslutet fastställde att kartellen hade
genomförts, dels att Transcatab, genom att självt ange att ”merparten” av avtalen inte hade genomförts, erkänner att kartellerna
i fråga, åtminstone delvis, har genomförts (se punkt 239 ovan).
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser denna delgrund.

Den andra delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att de rättsstridiga verksamheterna upphört
före kommissionens ingripande
Parternas argument
Transcatab har kritiserat kommissionen för att inte ha låtit företaget dra fördel av en förmildrande omständighet i enlighet
med punkt 3, tredje strecksatsen, i riktlinjerna, avseende den omständigheten att överträdelserna upphört vid kommissionens
första ingripanden.
För det första binder inte riktlinjerna på något sätt tillämpningen av denna förmildrande omständighet till hur allvarlig
överträdelsen är, varför denna förmildrande omständighet har tillämpats även vid allvarliga och mycket allvarliga överträdelser.
För det andra hade Transcatab, efter kommissionens första ingripanden, inte visat något beteende som kunde utgöra ett åsidosättande
av konkurrensreglerna. För det tredje bortsåg kommissionen från råtobaksmarknadens särdrag. För det fjärde är icke-tillämpningen
av denna förmildrande omständighet resultatet av en förändring av rättspraxis på bötesområdet som skedde genom förstainstansrättens
dom av den 15 juni 2005 i målen T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 och T‑91/03, Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen (ej publicerad
i rättsfallssamlingen). Denna förändring av rättspraxis, som inträffade efter förfarandets början, kränkte Transcatabs berättigade
förväntningar, då det förväntade sig att erhålla en nedsättning av böterna genom att ha upphört med sitt rättsstridiga beteende
vid kommissionens första ingripanden.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Tribunalen påpekar att det i punkt 3, tredje strecksatsen, i riktlinjerna anges att det grundbelopp som kommissionen fastställer
kan minskas, när det klandrade företaget har upphört med överträdelsen vid kommissionens första ingripanden.
Enligt rättspraxis är emellertid en nedsättning till följd av att överträdelsen upphört vid kommissionens första ingripanden
inte obligatorisk, utan avgörs efter kommissionens bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet inom ramen för dess
utrymme för skönsmässig bedömning (se domen i det ovan i punkt 147 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 228
och där angiven rättspraxis). Kommissionen kan således mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet komma fram till
att ett företag som är part i ett rättsstridigt avtal inte har rätt till en sådan minskning (dom av den 19 mars 2009 i det
ovan i punkt 162 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen, punkt 148).
Domstolen har således angett att om det slogs fast att förmildrande omständigheter ska beaktas när ett företag deltagit i
en överenskommelse som är uppenbart rättsstridig, och företaget kände till eller borde ha känt till att överenskommelsen innebar
en överträdelse, skulle företag ges incitament att hålla fast vid hemliga avtal så länge som möjligt, i hopp om att deras
beteende aldrig skulle upptäckas och med vetskap om att de, om beteendet upptäcktes, skulle kunna få sina böter nedsatta genom
att då upphöra med överträdelsen. En sådan lösning skulle undanröja böternas avskräckande verkan och skada den ändamålsenliga
verkan med artikel 81.1 EG (se domen av den 19 mars 2009 i det ovan i punkt 162 nämnda målet Archer Daniels Midland mot kommissionen,
punkt 149). Vidare har förstainstansrätten redan uttryckligen fastslagit att den omständigheten att en uppsåtlig överträdelse
har upphört inte kan anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande (förstainstansrättens
dom av den 11 mars 1999 i mål T‑157/94, Ensidesa mot kommissionen, REG 1999, s. II‑707, punkt 498, och domen i det ovan i
punkt 180 nämnda målet Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen, punkt 229).
I förevarande fall är överträdelsen en hemlig kartell som, bland annat, hade till syfte att fastställa priser och fördela
leverantörer och inköpskvantiteter. Som har påpekats i punkt 137 ovan är denna typ av kartell uttryckligen förbjuden enligt
artikel 81.1 a och b EG och utgör en överträdelse som i rättspraxis betecknas som särskilt allvarlig, eftersom den har en
direkt påverkan på de väsentliga parametrarna för konkurrensen på den relevanta marknaden. Vidare genomförde beredningsföretagen
i förevarande fall, såsom har angetts i punkt 170 ovan, medvetet det konkurrensbegränsande handlandet för vilket de bestraffats
och kom vid flera tillfällen överens om åtgärder avsedda att säkerställa ett faktiskt genomförande av kartellen.
Under dessa omständigheter kan Transcatab, mot bakgrund av ovan i punkt 283 och 284 nämnda rättspraxis, inte med framgång
göra gällande att kommissionen har gjort en felbedömning genom att inte beakta den åberopade förmildrande omständigheten i
detta företags fall.
Slutsatsen påverkas inte av de specifika argument som Transcatab har anfört.
Mot bakgrund av ovannämnda rättspraxis innebär nämligen inte den omständigheten att Transcatab inte gjort sig skyldigt till
något rättsstridigt beteende efter kommissionens första ingripanden att kommissionen måste beakta den aktuella förmildrande
omständigheten. Inte heller utgör branschens särdrag, såsom den avsaknad av tidigare likartade fall som Transcatab har gjort
gällande och den lagstiftning som gäller för branschen, även om de möjligen kan spela en roll vid bedömningen av andra förmildrande
omständigheter (se, bland annat, de tredje och femte delarna i denna grund), relevanta omständigheter vid beaktandet av den
aktuella förmildrande omständigheten.
Vad slutligen gäller det påstådda åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar, ska det erinras om,
såsom skett i punkt 208 ovan, att rätten att åberopa denna princip enligt rättspraxis kräver att tre villkor är uppfyllda.
Det ska för det första föreligga tydliga försäkringar som är ovillkorliga och samstämmiga och som härrör från behöriga och
tillförlitliga källor och som meddelats den berörde av institutionerna. Försäkringarna ska för det andra vara av sådant slag
att de ger upphov till en berättigad förväntan hos mottagaren. De lämnade försäkringarna ska för det tredje vara förenliga
med gällande bestämmelser (se ovan i punkt 208 nämnda rättspraxis).
Det räcker i detta hänseende att påpeka att det första av dessa villkor inte är uppfyllt i förevarande fall, eftersom Transcatab
inte kan göra gällande någon tydlig, ovillkorlig och samstämmig försäkran från kommissionens sida att det skulle beviljas
en nedsättning av böterna om det upphörde med sitt rättsstridiga beteende vid kommissionens första ingripanden.
Vidare ska det erinras om att det faktum att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har ansett vissa omständigheter utgöra
förmildrande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppets storlek inte innebär att kommissionen är skyldig att göra
samma bedömning i ett senare beslut (dom av den 14 maj 1998 i mål T‑347/94, Mayr-Melnhof mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1751,
punkt 368, och domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 337). Transcatab kan således inte
åberopa det förhållandet att denna förmildrande omständighet har tillämpats i andra fall av överträdelser. Vidare utgör inte
domen av den 15 juni 2005 i det ovan i punkt 280 nämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, som kommissionen har hänvisat
till i skäl 382 i det angripna beslutet, någon förändring av rättspraxis, eftersom förstainstansrätten redan, som kommissionen
med rätta har påpekat, uttryckligen hade angett, redan innan dom meddelades i det målet, att upphörandet av en uppsåtlig överträdelse
under alla omständigheter inte kan anses vara en förmildrande omständighet när det sker på grund av kommissionens ingripande
(förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T‑156/94, Aristrain mot kommissionen, REG 1999, s. II‑645, punkt 138,
och domen i det ovan i punkt 284 nämnda målet Ensidesa mot kommissionen, punkt 498). Härav följer att Transcatab inte kan
göra gällande att det hade berättigade förväntningar i detta hänseende.
Med hänsyn till det ovan anförda kan talan således inte bifallas på den fjärde grundens andra del.

Den tredje delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att det förelåg ett rimligt tvivel angående
det ifrågasatta beteendets karaktär av överträdelse
Transcatab har, inom ramen för denna delgrund, i huvudsak anfört två invändningar. För det första har Transcatab gjort gällande
att kommissionen har gjort en felaktig bedömning genom att inte beakta den förmildrande omständigheten att det förelåg ett
rimligt tvivel beträffande det ifrågasatta beteendets karaktär av överträdelse. Transcatab har vidare gjort gällande att likabehandlingsprincipen
har åsidosatts i förhållande till ärendet Råtobak – Spanien.
Huruvida det föreligger ett rimligt tvivel angående det ifrågasatta beteendets rättsstridiga karaktär
–       Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att ett förvirrande europeiskt och nationellt juridiskt sammanhang skapade ett rimligt tvivel
angående huruvida beredningsföretagens och APTI:s beteenden i Italien var av rättsstridig karaktär. Kommissionen borde följaktligen
ha beaktat den förmildrande omständighet som föreskrivs i punkt 3, fjärde strecksatsen, i riktlinjerna och, åtminstone, nedsätta
de böter som de individuella beredningsföretagen ålagts. Kommissionen motiverade inte varför den inte beviljade Transcatabs
begäran att denna förmildrande omständighet skulle beaktas.
Transcatab har i synnerhet gjort gällande att rådets förordning nr 26, av den 4 april 1962, om tillämpning av vissa konkurrensregler
på produktion av och handel med jordbruksvaror (EGT 1962, 30, s. 993; svensk specialutgåva, område 4, volym 1, s. 3) på vissa
villkor föreskriver ett undantag för avtal som är nödvändiga för att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG. Avtalen
mellan beredningsföretagen ansågs emellertid nödvändiga för att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG. Dessa avtal
var nämligen nödvändiga för att säkerställa en rationell utveckling av jordbruket och för att stabilisera den italienska marknaden
och hålla den vid liv. De tjänade till att begränsa mellanhändernas intäkter utan att minska, utan tvärtom öka, jordbrukarnas.
Transcatab påstår sig ha visat att avtalen mellan beredningsföretagen, med beaktande av de särskilda omständigheterna i fallet,
hade till syfte att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG. Dessa överväganden och unionens övriga ingripanden inom
tobaksbranschen gav upphov till ett rimligt tvivel hos beredningsföretagen angående huruvida de ifrågasatta beteendena var
förenliga med konkurrensreglerna.
Enligt Transcatab var den nationella lagstiftningen, bland annat lag nr 88/88, sådan att den genererade en hög grad av osäkerhet
angående huruvida de ifrågasatta beteendena var rättsstridiga. Kommissionen borde, i det angripna beslutet, ha erkänt denna
omständighet avseende beredningsföretagen liksom den gjort avseende APTI och Unitab, vilka den ålade symboliska böter på 1 000
euro.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
–       Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis påpekas att förevarande mål gäller deltagandet i en horisontell kartell som medlemmarna under flera
år har hållit hemlig och som, bland annat, gäller fastställandet av priser. Det rör sig således om en uppenbar och mycket
allvarlig överträdelse av artikel 81 EG. Vidare rör det sig, när det gäller företaget i fråga, om ett av de främsta italienska
företagen för beredning av råtobak, som tillhör en av de största koncernerna för oberoende tobaksbladshandlare i världen.
Det rör sig således om ett företag som förfogade över materiella och intellektuella tillgångar vilka gjorde det möjligt för
det att bedöma det omgivande regelverket och de konsekvenser som dess beteende mot den bakgrunden kunde få med avseende bland
annat på konkurrensreglerna. Under dessa omständigheter är det inte rimligt att hävda att Transcatab kunde hysa tvivel angående
huruvida dess beteende var av rättsstridigt slag (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 148 nämnda målet
Groupe Danone mot kommissionen, punkt 406, och i det ovan i punkt 147 nämnda målet Carbone-Lorraine mot kommissionen, punkt 229).
När det specifikt gäller, för det första, den förordning nr 26 som Transcatab har åberopat, ska det påpekas att det i nämnda
förordning, bland annat i dess artikel 2, föreskrivs ett undantag från tillämpningen av artikel 81.1 EG, för sådana avtal,
beslut och förfaranden som avser produktion eller handel med sådana varor som är upptagna i bilaga I till EG‑fördraget, däribland
råtobak, som utgör en integrerad del av en nationell marknadsorganisation eller som är nödvändiga för att förverkliga de mål som
anges i artikel 33 EG.
Det följer av rättspraxis att artikel 2 i förordning nr 26, eftersom det är fråga om ett undantag från den allmänt tillämpliga
regeln i artikel 81.1 EG, ska tolkas restriktivt. Det följer dessutom av fast rättspraxis att artikel 2.1 första meningen
i förordning nr 26, där det åberopade undantaget föreskrivs, endast är tillämplig om avtalet i fråga främjar förverkligandet
av alla målen i artikel 33 EG. Slutligen ska, såsom framgår av själva lydelsen av artikel 2.1 första meningen i förordning
nr 26, avtalet i fråga vara ”nödvändigt” för att förverkliga nämnda mål (se domen i det ovan i punkt 254 nämnda målet FNCBV
m.fl. mot kommissionen, punkt 199 och där angiven rättspraxis).
Det kan i detta hänseende inledningsvis konstateras att kommissionen, i skälen 303–313 i det angripna beslutet, uttryckligen
uteslöt tillämpningen i förevarande fall av de undantag från artikel 81.1 EG som föreskrivs i artikel 2 i förordning nr 26.
Transcatab har varken bestritt denna bedömning eller kommissionens slutsats, utan har nöjt sig med att göra gällande att den
aktuella förordningen hade gett upphov till ett rimligt tvivel hos detta företag som kommissionen borde ha beaktat.
Vidare ska det påpekas att det i artikel 2.2 och 2.3 i förordning nr 26 föreskrivs ett särskilt förfarande som gör det möjligt
för kommissionen att slå fast på vilka avtal undantaget enligt punkt 2 kan tillämpas. Detta förfarande föreskriver, bland
annat, att kommissionen ska samråda med medlemsstaterna och de berörda företagen eller företagssammanslutningarna.
Det finns emellertid ingenting i handlingarna som visar att avtalen mellan beredningsföretagen meddelades kommissionen för
beviljande av undantag inom ramen för detta särskilda förfarande. Transcatab har för övrigt inte gjort gällande att dessa
avtal hade meddelats kommissionen. Däremot framgår det uttryckligen av vissa anteckningar från APTI:s möte den 4 april 2002
(se punkt 4 ovan), som representanterna för Dimon Italia gjort, att nämnda avtal inte hade meddelats kommissionen, en omständighet
som Transcatab inte har bestritt. Transcatab kan inte, i avsaknad av meddelande och formellt förfarande, med framgång göra
gällande att beredningsföretagen hyste tvivel beträffande möjligheten att deras avtal omfattades av tillämpningsområdet för
det i förordning nr 26 föreskrivna undantaget. Vidare är det, i ett sådant system som det som föreskrivs i förordning nr 26,
uteslutet att privata aktörer kan ersätta kommissionens bedömning med sin egen avseende vilka medel som är lämpligast för
att förverkliga de mål som anges i artikel 33 EG och på detta sätt ta rättsstridiga initiativ som skulle vara motiverade av
den omständigheten att de eftersträvar dessa mål.
För det tredje framgår det av det angripna beslutet att syftet med kartellen, redan från början, var klart konkurrensbegränsande
(se exempelvis skäl 111 i det angripna beslutet). Det framgår inte av omständigheterna i målet, och Transcatab har för övrigt
inte heller visat detta, att beredningsföretagen, genom rättsstridiga avtal, strävade efter att förverkliga de mål som uppställs
i artikel 33 EG.
Domstolen har i detta hänseende slagit fast att upprätthållandet av en effektiv konkurrens på marknaden för jordbruksprodukter
utgör en av målsättningarna för den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma organisationen av marknaderna i fråga
(se skäl 311 i det angripna beslutet och domstolens dom av den 9 september 2003 i mål C‑137/00, Milk Marque och National Farmers’
Union, REG 2003, s. I‑7975, punkt 57). Transcatab kan således inte göra gällande att uppenbart konkurrensbegränsande avtal,
såsom kartellen av beredningsföretagen i förevarande fall, eftersträvade de mål som uppställs i artikel 33.1 EG.
Mot denna bakgrund ska den slutsatsen dras att Transcatab inte rimligen kan göra gällande att förordning nr 26 har gett upphov
till rimliga tvivel hos detta företag beträffande huruvida den aktuella kartellen utgjorde en överträdelse.
Vad för det andra avser den nationella lagstiftningen, ska det påpekas att kommissionen, i skäl 323 i det angripna beslutet,
konstaterade att beredningsföretagens kartell inte omfattas av tillämpningsområdet för bestämmelserna i lag nr 88/88, eftersom
den främst syftade till att fastställa högsta eller genomsnittliga leveranspriser och fördela kvantiteter och leverantörer,
medan nämnda lag hade till syfte att säkerställa minimipriser för jordbrukarna.
Eftersom kartellens verksamhet inte omfattades av den nationella lagstiftningen, kunde beredningsföretagen således inte, med
stöd av nämnda lagstiftning, hysa tvivel beträffande avseende huruvida deras beteenden var av rättsstridigt slag.
Under dessa förhållanden, och mot bakgrund av övervägandena i punkt 298 ovan, drar tribunalen slutsatsen att kommissionen
inte har gjort någon felaktig bedömning genom att inte bevilja nedsättning av böterna med beaktande av den förmildrande omständigheten
i fråga.
När det gäller den i repliken anförda invändningen, avseende frånvaron av en motivering till underkännandet av den förmildrande
omständigheten i fråga, ska det erinras om att även om kommissionen enligt artikel 253 EG är skyldig att ange de omständigheter
som beslutet grundas på och de överväganden som föranlett kommissionen att fatta beslutet, ska, enligt fast rättspraxis, denna
bestämmelse dock inte anses innebära att kommissionen måste kommentera samtliga sak- och rättsfrågor som behandlats under
det administrativa förfarandet (domen i det ovan i punkt 173 nämnda målet Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mot kommissionen,
punkterna 14 och 15, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑319/94, Fiskeby Board mot kommissionen, REG 1998,
s. II‑1331, punkt 127).
Följaktligen går det inte att som argument använda den omständigheten att kommissionen, i den del av det angripna beslutet
som avsåg förmildrande omständigheter, inte gav någon förklaring till varför den inte ansåg sig behöva beakta vissa av de
omständigheter som Transcatab åberopat i sitt svar på meddelandet om invändningar. Vidare kan det konstateras att kommissionen,
i skälen 303–324 i det angripna beslutet, prövade verkningarna såväl av förordning nr 26 som av den nationella lagstiftningen.
Skillnad i behandling i förhållande till ärendet Råtobak – Spanien
–       Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att den omständigheten att kommissionen inte beaktade den förmildrande omständigheten i fråga
i ett så förvirrat rättsläge som det som var aktuellt i förevarande fall medförde en stor skillnad i behandlingen av de italienska
respektive de spanska beredningsföretagen. Motiveringen i det angripna beslutet i detta hänseende är uppenbart ologisk såtillvida
att kommissionen inte beaktade vissa överväganden som den gjort i ärendet Råtobak – Spanien, vilket är mycket likt förevarande
fall. I synnerhet angav kommissionen i det spanska ärendet att både rättsläget och regeringens beteende i sig skapade en osäkerhet
som motiverade en nedsättning med 40 procent av bötesbeloppet, inte bara för branschorganisationerna, utan också för de individuella
beredningsföretagen.
Däremot ansåg kommissionen i förevarande fall, i en nästan identisk situation, att beredningsföretagens kartell helt omfattades
av artikel 81 EG, eftersom den främst hade till syfte att fastställa högsta eller genomsnittliga leveranspriser, medan lag
nr 88/88 fastställde minimipriser. Även i ärendet Råtobak – Spanien fastställde emellertid lagstiftningen endast minimipriser.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
–       Tribunalens bedömning
Transcatab har med denna invändning gjort gällande att likabehandlingsprincipen har åsidosatts, genom att kommissionen i ett
fall som är analogt med det aktuella fallet, ärendet Råtobak – Spanien, beaktade den förmildrande omständigheten i fråga med
avseende på beredningsföretagen.
I detta hänseende har det redan i punkterna 202 och 264 ovan erinrats om att, enligt fast rättspraxis, likabehandlingsprincipen
endast åsidosätts i de fall då jämförbara situationer behandlas olika eller då olika situationer behandlas lika, såvida det
inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.
I förevarande fall visar en jämförelse av de båda aktuella besluten avseende den nationella lagstiftningens verkningar på
de klandrade förfarandena att avsevärda skillnader förelåg mellan de båda situationerna. Det framgår särskilt av skälen 52
och följande skäl, 349 och följande skäl, 426–429, 437 och 438 i beslutet i ärendet Råtobak – Spanien att de offentliga myndigheterna
i Spanien hade spelat en viktig roll i förhandlingarna av avtalen mellan producenter och beredningsföretag. Det rörde sig
om förhandlingar betecknade som ”offentliga”. I Spanien fanns det till och med ”en ministeriell praxis [som syftade till]
att tillåta och uppmuntra parterna att kollektivt förhandla villkoren för inköp och försäljning av tobak, inbegripet priserna”
(skäl 60 i det beslutet i ärendet Råtobak – Spanien). Kommissionen drog därav slutsatsen att ”de offentliga förhandlingarna
mellan producentföreträdarna och beredningsföretagen …, i vart fall i någon mån, [hade] bestämt den materiella ramen (i synnerhet
avseende tillfällen för samordning och antagande av en gemensam hållning) inom vilken beredningsföretagen, utöver den gemensamma
hållning de antagit inom ramen för offentliga förhandlingar, kunnat utforma sin hemliga strategi angående (högsta) genomsnittliga
leveranspriser och kvantiteter” (skäl 438 i beslutet i ärenden Råtobak – Spanien). Det var främst av denna anledning som kommissionen
beviljade en nedsättning med 40 procent av grundbeloppet för de böter som de spanska beredningsföretagen ålagts.
Det kan emellertid konstateras att de offentliga myndigheterna inte har spelat någon sådan roll i förhandlingarna mellan beredningsföretag
och producenter i förevarande mål.
Transcatab kan således inte göra gällande att kommissionen, genom att inte beakta den förmildrande omständigheten i fråga,
har åsidosatt likabehandlingsprincipen.
Slutligen kan det, när det gäller argumentet att motiveringen är ologisk, konstateras att Transcatab har nöjt sig med att
göra en mycket allmänt hållen hänvisning till beslutet i ärendet Råtobak – Spanien, utan att precisera vilka överväganden
som inte beaktades i det angripna beslutet och som skulle göra motiveringen av det beslutet ologisk.
Talan kan därför inte bifallas i någon del av den fjärde grundens tredje del.

Den fjärde delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att Transcatab samarbetat effektivt under
förfarandet
Parternas argument
Transcatab har inledningsvis gjort gällande att kommissionen i dess fall borde ha beaktat den förmildrande omständighet som
föreskrivs i punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna om företags effektiva samarbete i förfarandet utanför tillämpningsområdet
för meddelandet om samarbete. Transcatab har hävdat att det till fullo samarbetade med kommissionen under hela förfarandet
och att samarbetet gick längre än vad som krävs inom ramen för meddelandet om samarbete. Företaget har särskilt hänvisat till
spontana förklaringar från dess verkställande direktör och dess inköpschef angående kartellens funktionssätt och till den
positiva utvärdering av dess samarbete som de tjänstemän på kommissionen som utfört kontrollen gjort. Dessutom har kommissionen
redan, i flera tidigare beslut, nedsatt det ursprungliga beloppet för de böter den avsåg ålägga, med beaktande av företagets
samarbetsvilja.
Transcatab har vidare gjort gällande att kommissionen, genom att inte tillämpa nämnda förmildrande omständighet i Transcatabs
fall, men däremot med avseende på Deltafina, åsidosatte likabehandlingsprincipen. Kommissionen beviljade Deltafina en nedsättning
med 50 procent för dess samarbete, med beaktande av att ingen nedsättning av böterna hade beviljats enligt meddelandet om
samarbete. Det framgår emellertid av det angripna beslutet att Deltafina inte hade iakttagit sina samarbetsskyldigheter till
följd av tillämpningen av meddelandet om samarbete. Således erhöll ett företag som inte hade iakttagit sin samarbetsskyldighet
en mer omfattande nedsättning av sina böter än den som beviljades Transcatab, som tvärtom hade samarbetat fortlöpande och
på ett mer omfattande sätt än vad som var strikt nödvändigt. En sådan attityd omintetgör den lust att ta initiativ som meddelandet
om samarbete ska ge.
Enligt Transcatab gör inte den omständigheten att Deltafina uppsåtligen åsidosatt sin samarbetsskyldighet dess situation till
ett undantag. Enligt Transcatab finns nämligen två möjligheter. Antingen kan systemet med meddelandet om samarbete och den
förmildrande omständigheten avseende samarbete samexistera, och i så fall gjorde kommissionen en riktig bedömning när den
nedsatte Deltafinas böter. Men kommissionen skulle i det fallet, enligt rättvisans regler, ha gett samma behandling åt Transcatab,
som samarbetat åtminstone i samma utsträckning som Deltafina. Eller så kan de båda systemen inte samexistera och i så fall
är beaktandet av den förmildrande omständigheten för Deltafina i förevarande fall uteslutet, eftersom det var det första företaget
som åberopade meddelandet om samarbete.
Transcatab har i andra hand begärt att tribunalen ska bevilja det en ytterligare nedsättning av böterna, åtminstone likvärdig
den som beviljades Deltafina, med hänsyn till Transcatabs totala samarbete, utanför systemet enligt meddelandet om samarbete.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
När det gäller Transcatabs första invändning ska det erinras om att böternas grundbelopp, enligt punkt 3, sjätte strecksatsen,
i riktlinjerna, kan nedsättas med anledning av att företaget har samarbetat effektivt i förfarandet utanför tillämpningsområdet
för meddelandet om samarbete.
Av rättspraxis följer att denna särskilda förmildrande omständighet endast är tillämplig på överträdelser som inte omfattas
av tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete (domen i det ovan i punkt 88 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot
kommissionen, punkt 380).
Det ska i detta hänseende påpekas att tillämpningen av punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna inte får leda till att
meddelandet om samarbete fråntas sin ändamålsenliga verkan. Det kan nämligen konstateras att meddelandet om samarbete föreskriver
ett system som gör det möjligt att kompensera företag – som deltar eller har deltagit i hemliga karteller som påverkar unionen
– för deras samarbete vid kommissionens utredning. Det framgår således av ordalydelsen och systematiken i nämnda meddelande
att företagen i princip endast kan beviljas en nedsättning av böterna till följd av deras vilja till samarbete, om de uppfyller
de strikta villkor som uppställs i nämnda meddelande.
Således kan kommissionen, i syfte att bevara den ändamålsenliga verkan av meddelandet om samarbete, endast bevilja ett företag
nedsättning av böterna på grundval av punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna, i undantagsfall. Så är exempelvis fallet
när ett företags samarbete, samtidigt som det går utöver företagets rättsliga skyldighet att samarbeta, dock utan att ge det
rätt till en nedsättning av böterna med stöd av meddelandet om samarbete, är objektivt sett användbart för kommissionen.
Det framgår i förevarande mål av skälen 493–498 i det angripna beslutet att kommissionen, inom ramen för meddelandet om samarbete,
prövade de bevis som Transcatab ingett samt företagets attityd och varaktigheten av dess samarbete under förfarandet. Det
ska i detta hänseende erinras om att kommissionen har ett stort utrymme att skönsmässigt bedöma kvaliteten och användbarheten
av det samarbete som erbjuds av ett företag (domstolens dom av den 10 maj 2007 i mål C‑328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen,
REG 2007, s. I‑3921, punkt 88).
Då Transcatab var det andra företaget, efter Mindo, som uppfyllde de villkor som föreskrivs i meddelandet om samarbete för
nedsättning av böterna, beviljade kommissionen företaget – på grundval av utvärderingen av det samarbete som erbjudits – en
nedsättning av böterna med 30 procent med stöd av nämnda meddelande, det vill säga en nedsättning på den högsta nivån på den
skala som föreskrivs i meddelandet om samarbete för det andra företag som uppfyller de villkor som uppställs för en nedsättning.
Det ska således konstateras att kommissionen beaktade det samarbete som Transcatab erbjudit inom ramen för meddelandet om
samarbete. Det står vidare klart att det i förevarande fall är fråga om en kartell och följaktligen om en överträdelse som
omfattas av tillämpningsområdet för nämnda meddelande (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 88 nämnda
målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 381).
I övrigt har Transcatab på intet sätt visat att det i förevarande fall skulle föreligga någon undantagssituation som motiverar
beaktandet av detta företags samarbete utanför tillämpningsområdet för meddelandet om samarbete och, således, ett beaktande
av den förmildrande omständighet som föreskrivs i punkt 3, sjätte strecksatsen, i riktlinjerna. De omständigheter som Transcatab
har gjort gällande, såsom de spontana förklaringarna och den positiva utvärderingen av dess samarbete, utgör inte omständigheter
som kan motivera ett beaktande av nämnda förmildrande omständighet i förevarande fall.
När det gäller Transcatabs andra invändning, avseende det påstådda åsidosättandet av likabehandlingsprincipen med hänsyn till
beaktandet av nämnda förmildrande omständighet i Deltafinas fall, kan detta inte godtas.
Tribunalen har redan erinrat om att det följer av fast rättspraxis att principen om likabehandling endast åsidosätts i de
fall då lika situationer behandlas olika eller då olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för
en sådan behandling (se punkterna 202, 264 och 316).
Det kan emellertid i förevarande fall konstateras att Deltafinas situation inte är jämförbar med Transcatabs situation. Deltafina
var nämligen det första företag som tog kontakt med kommissionen och begärde immunitet med stöd av meddelandet om samarbete,
medan Transcatab var det tredje företaget som inkom till kommissionen med en begäran, med stöd av detta meddelande. Således
beslutade kommissionen – efter att ha beviljat Deltafina villkorlig immunitet med stöd av nämnda meddelande, sedan den konstaterat
att företaget åsidosatt den skyldighet att samarbeta som det var underställt genom att ha ansökt om immunitet – vid slutet
av detta förfarande att inte bevilja det någon definitiv immunitet. Kommissionen ansåg att Deltafina inte skulle beviljas
någon nedsättning av böterna med stöd av meddelandet om samarbete, vilket enligt kommissionen inte längre var tillämpligt
på detta företag. Det var av denna anledning som kommissionen ansåg att Deltafinas situation var av undantagskaraktär, vilket
motiverade att det beviljades en nedsättning med hänsyn till den förmildrande omständigheten i fråga.
Av dessa överväganden följer att Deltafinas situation och Transcatabs situation var mycket olika beträffande bedömningen av
deras samarbete, varför Transcatab inte kan göra gällande ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen med hänsyn till att
kommissionen inte beaktade den förmildrande omständigheten avseende dess effektiva samarbete under det administrativa förfarandet.
Talan kan därför inte bifallas såvitt avser den fjärde grundens fjärde del.

Den femte delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att det inte fanns något tidigare fall på
råtobaksmarknaden vid den tidpunkt då kommissionen påbörjade sina kontroller
Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att kommissionen borde som förmildrande omständighet ha beaktat det förhållandet att det vid
den tidpunkt då den inledde det aktuella förfarandet inte fanns något tidigare beslut avseende råtobaksmarknaden. Kommissionen
avvisade beaktandet av denna förmildrande omständighet utan att lämna någon angivelse i det angripna beslutet och åsidosatte
därmed sin motiveringsskyldighet. Till stöd för sitt argument har Transcatab nämnt flera tidigare beslut.
Kommissionen har anfört att Deltafinas argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Riktlinjerna föreskriver inte uttryckligen någon förmildrande omständighet avseende avsaknaden av tidigare fall på den marknad
som berörs av överträdelsen. Den sista streckpunkten i punkt 3 i riktlinjerna föreskriver emellertid en möjlighet för kommissionen
att beakta andra omständigheter än dem som anges i de föregående streckpunkterna för att bevilja en nedsättning av grundbeloppet
för böterna.
Det ska i detta hänseende erinras om att kommissionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning såvitt avser tillämpningen
av förmildrande omständigheter (domen i det ovan i punkt 143 nämnda målet Mannesmannröhren-Werke mot kommissionen, punkt 307).
Vidare har förstainstansrätten slagit fast att kommissionen inte är skyldig att mildra böterna när den ingriper i en viss
sektor för första gången (förstainstansrättens dom av den 20 november 2005 i mål T‑52/02, SNCZ mot kommissionen, REG 2005,
s. II‑5005, punkt 84).
Det kan emellertid konstateras att Transcatab inte har visat varför kommissionen skulle ha gjort fel genom att inte anse att
avsaknaden av tidigare beslut avseende tobakssektorn skulle leda till en nedsättning av Transcatabs böter. Transcatab har
nöjt sig med att hänvisa till en rad beslut i vilka kommissionen som förmildrande omständighet ska ha beaktat att artikel 81 EG
aldrig ännu hade tillämpats inom den sektor som var föremål för böterna.
Det ska emellertid i detta hänseende erinras om att det faktum att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har ansett vissa
omständigheter utgöra förmildrande omständigheter vid fastställandet av bötesbeloppets storlek inte innebär att kommissionen
är skyldig att göra samma bedömning i ett senare beslut (se domen i det ovan i punkt 291 nämnda målet Mayr-Melnhof mot kommissionen,
punkt 368 och i det ovan i punkt 180 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 337).
När det gäller invändningen att motivering saknas har det redan i punkterna 310 och 311 ovan erinrats om att artikel 253 EG
inte ska anses innebära att kommissionen måste kommentera samtliga sak- och rättsfrågor som behandlats under det administrativa
förfarandet och att det följaktligen inte kan utläsas något argument av den omständigheten att kommissionen, i den del av
det angripna beslutet som avsåg förmildrande omständigheter, inte gav någon förklaring till varför den inte ansåg sig behöva
beakta vissa av de omständigheter som Transcatab åberopat i detta hänseende.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska även den femte delen av den fjärde grunden ogillas.

Den sjätte delen av den fjärde grunden, avseende den socio-ekonomiska karaktären av råtobaksmarknaden i Italien samt krisen
inom denna sektor
Parternas argument
Transcatab har gjort gällande att kommissionen borde ha satt ned böterna med tillämpning av punkt 5 b i riktlinjerna, med
beaktande av krissituationen på den italienska marknaden och den press som beredningsföretagen utsattes för genom mellanhänder,
inbegripet genom olaglig verksamhet. Ett så speciellt ekonomiskt och socialt sammanhang gjorde det nödvändigt att vidta åtgärder
för beredningsföretagens överlevnad. Flera handlingar påvisar den enorma press som beredningsföretagen utsattes för och ”den
väldiga skrämsel och de hot” som de utsattes för. Vidare var beredningsföretagens beteende ett svar på kravet att bemästra
mellanhändernas makt. Beredningsföretagen kunde endast stå emot denna situation med hjälp av karteller med en verkligt avskräckande
verkan. Kommissionen borde ha beaktat denna situation och beviljat en nedsättning av böterna.
Dessutom led Transcatab, under denna period, liksom för övrigt andra i Italien verksamma beredningsföretag, bestående och
betydande förluster och försattes i likvidation. Dessa konstateranden visar att kartellerna endast hade till syfte att avhjälpa
krisen inom sektorn och säkerställa dess överlevnad.
Transcatab har gjort gällande att kommissionen i sitt beslut nr 2003/600/EG av den 2 april 2003 om ett förfarande enligt artikel 81
[EG] (Ärende COMP/C.38.279/F3 – Franskt nötkött) (EGT L 209, s. 12, skälen 180–185) angav att krisen inom sektorn motiverade
en nedsättning av böterna med 60 procent. Den aktuella marknadens särdrag har vidare beaktats i rättspraxis och i tidigare
beslut. Enligt Transcatab kan i övrigt punkt 5 b i riktlinjerna endast tillämpas i undantagsfall. Uttrycket ”är det … nödvändigt
att beakta” visar nämligen att kommissionen inte har något utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller beaktandet av
de omständigheter som nämns i denna bestämmelse.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.
Tribunalens bedömning
Det följer av fast rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att betrakta den svåra ekonomiska situationen i den aktuella
sektorn som en förmildrande omständighet (se domen av den 29 april 2004 i det ovan i punkt 224 nämnda målet Tokai Carbon mot
kommissionen, punkt 345 och där angiven rättspraxis, förstainstansrättens dom av den 29 november 2005 i mål T‑64/02, Heubach
mot kommissionen, REG 2005, s. II‑5137, punkt 139, och domen i det ovan i punkt 180 nämnda målet Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen,
punkt 227). Det har nämligen framkommit att karteller i allmänhet uppstår när en sektor drabbas av svårigheter. Om man följde
Transcatabs resonemang skulle böterna sättas ned i nästan samtliga fall av karteller (se, för ett liknande resonemang, domen
i det ovan i punkt 141 nämnda målet Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, punkt 510, av den 12 september 2007
i det ovan i punkt 188 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 207, och det ovan i punkt 180 nämnda målet
Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen, punkt 227).
Visserligen har strukturella kriser i kommissionens beslutspraxis ibland betraktats som förmildrande omständigheter. Enligt
i föregående punkt citerad rättspraxis, innebär emellertid inte kommissionens beaktande, i tidigare ärenden, av den ekonomiska
situationen inom sektorn som förmildrande omständighet att den nödvändigtvis måste fortsätta att anta denna ståndpunkt (dom
av den 12 september 2007 i det ovan i punkt 188 nämnda målet Prym och Prym Consumer mot kommissionen, punkt 208, och domen
i det ovan i punkt 180 nämnda målet Wieland-Werke m.fl. mot kommissionen, punkt 227).
Transcatab kan således inte göra gällande att kommissionen hade skyldighet att sätta ned böterna på grund av krissituationen
på den italienska marknaden för råtobak.
Vidare finner tribunalen, med tillämpning av ovan i punkterna 352 och 353 nämnda rättspraxis samt den som nämns ovan i punkterna 162
och 346, att hänvisningen till beslut 2003/600 inte är relevant. Det ska under alla omständigheter påpekas att kommissionen
väl förklarade att den situation i vilken detta beslut antogs skilde sig avsevärt från förevarande fall, eftersom det klandrade
beteendet, i fallet franskt nötkött, var en reaktion på en oväntad kris, som följde av en dramatisk nedgång av efterfrågan
på grund av omständigheter som var helt oberoende av den ekonomiska situationen inom sektorn, medan svårigheterna inom sektorn
i förevarande fall existerade sedan länge och till stor del var strukturella.
När det gäller argumentet att beredningsföretagens hållning skulle ha varit ett svar på kravet att bemästra mellanhändernas
makt, angav kommissionen i skälen 289 och 290 i det angripna beslutet skälen till varför den underkände detta argument. I
synnerhet angav kommissionen, i skäl 289 i det angripna beslutet, med rätta, att det inte ankom på företagen att vidta åtgärder
i strid med artikel 81.1 EG för att kompensera förfaranden som den, med rätt eller orätt, ansåg vara rättsstridiga.
Det kan vidare konstateras att Transcatab inte har bevisat ”den väldiga skrämsel och de hot” som det påstår sig har utsatts
för. Som kommissionen har påpekat är nämligen dokument nr 2573 i målet, vilket Transcatab har åberopat, ingenting annat än
ett protokoll som upprättats av representanter för Dimon Italia vid ett möte som ägde rum 1997 mellan, bland annat, Deltafina,
Transcatab och APTI, angående utomkvot-tillverkad tobak och behovet för myndigheterna att ta lämpliga initiativ för att säkerställa
avsättningen av denna. Detta dokument visar endast att det fanns en möjlighet att det skulle komma protester från jordbrukarna
på grund av svårigheterna inom deras sektor. Det framgår emellertid inte av detta dokument att de eventuella protesterna,
beträffande vilka det inte finns några bevis för att de faktiskt har förekommit, nödvändigtvis varit riktade mot beredningsföretagen.
Själva möjligheten till att sådana protester kunde förekomma kan emellertid inte utgöra en exceptionell krissituation som
motiverar beteenden i strid med artikel 81 EG. Vidare hänvisar inte den rapport från det parlamentariska utskottet för undersökning
som Transcatab har åberopat till någon specifik omständighet avseende de rättsstridiga verksamheterna på tobaksmarknaden och
är således inte relevant i detta sammanhang.
Slutligen har argumentet angående Transcatabs finansiella situation prövats och underkänts inom ramen för den tredje delen
av den andra grunden.
Således ska även den sjätte delen av den fjärde grunden, och följaktligen denna grund i sin helhet, underkännas.
5.
Den femte grunden, avseende tillämpningen av meddelandet om samarbete

Parternas argument
Transcatab har inledningsvis gjort gällande att kommissionen, eftersom den ansåg att meddelandet om samarbete inte var tillämpligt
på Deltafina, borde ha behandlat Transcatab som det första företag som beviljades nedsättning av böterna.
Transcatab har vidare gjort gällande att det, med tillämpning av punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete, inte
borde ha bestraffats för sitt beteende under perioden från 1999 till 2002. Det var nämligen det första företag som informerade
kommissionen om existensen av de avtal som förekommit under denna period. Transcatabs bidrag var extremt detaljerat, avgörande
och komplett. Innan Transcatab hade lämnat dessa upplysningar hade kommissionen till sitt förfogande endast några få upplysningar
som lämnats av Deltafina och Dimon. Transcatab har nämnt flera exempel på upplysningar som lämnats angående varje år under
perioden från 1999 till 2002.
Således lämnade Transcatab under denna period ”bevismaterial som gäller för kommissionen tidigare okända sakförhållanden”
och dessa sakförhållanden hade ”ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet”, i den mening
som avses i punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete. Detta stycke har enligt företaget till syfte att kompensera
den nedsättningsprocentsats som ett företag riskerar att inte beviljas på grund av att det lämnat upplysningarna för sent,
jämfört med sina konkurrenter, med anledning av den tid som gått åt till upprättandet av en komplett förklaring.
Kommissionen har anfört att Transcatabs argument i denna del inte kan godtas.

Tribunalens bedömning
Egenskap av första företag att beviljas nedsättning av böterna
Det ska erinras om att bristande sakprövningsförutsättningar är ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas, vilka unionsdomstolen
i förekommande fall ska beakta ex officio (se domen i det ovan i punkt 132 nämnda målet Honeywell mot kommissionen, punkt 53
och där angiven rättspraxis; se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 november 2007 i mål C‑176/06 P,
Stadtwerke Schwäbisch Hall m.fl. mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 18).
Som tribunalen har erinrat om ovan i punkterna 131 och 132 ska, enligt artikel 21 i domstolens stadga och artikel 44.1 c i
tribunalens rättegångsregler, ansökan bland annat innehålla uppgifter om ”föremålet för talan” och en ”kortfattad framställning
av grunderna för denna”. Vidare anges det i artikel 48.2 i rättegångsreglerna att ”[n]ya grunder ... inte [får] åberopas under
rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet”.
Av dessa bestämmelser framgår att talan inte kan prövas på en grund som inte är tillräckligt klart formulerad i den ansökan
genom vilken talan anhängiggjorts. Vidare ska den kortfattade framställningen av sökandebolagets grunder vara tillräckligt
klar och precis för att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och förstainstansrätten ska kunna pröva talan, i förekommande
fall utan att ha tillgång till andra uppgifter (förstainstansrättens dom av den 24 februari 2000 i mål T‑145/98, ADT Projekt
mot kommissionen, REG 2000, s. II‑387, punkt 66, och av den 16 mars 2004 i mål T‑157/01, Danske Busvognmænd mot kommissionen,
REG 2004, s. II‑917, punkt 45). Liknande krav ställs när ett argument anförs till stöd för en grund (förstainstansrättens
dom av den 14 maj 1998 i mål T‑352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1989, punkt 333).
I syfte att garantera rättssäkerheten och en god rättskipning krävs det vidare enligt fast rättspraxis, för att en talan ska
kunna tas upp till sakprövning, att de väsentligaste faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på åtminstone
kortfattat, men på ett konsekvent och begripligt sätt, framgår av innehållet i själva ansökan (domen i det ovan i punkt 132
nämnda målet Honeywell mot kommissionen, punkt 56). Innehållet i en ansökan kan visserligen stödjas och kompletteras på särskilda
punkter genom hänvisning till utdrag ur handlingar som bifogas ansökan, men en generell hänvisning till andra inlagor, även
om de bifogas ansökan, kan inte avhjälpa det faktum att väsentliga delar av den rättsliga argumentationen saknas, vilka enligt
de ovannämnda bestämmelserna ska återfinnas i själva ansökan (förstainstansrättens beslut av den 21 maj 1999 i mål T‑154/98,
Asia Motor France m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑1703, punkt 49). Det ankommer inte heller på tribunalen att i bilagorna
söka efter och identifiera de grunder och argument som, enligt den, skulle kunna utgöra grunden för talan, eftersom bilagorna
enbart ska tjäna som bevismaterial och som ett medel för målets utredning (se förstainstansrättens dom av den 7 maj 2009 i
mål T‑151/05, NVV m.fl. mot kommissionen, REG 2009, s. II‑1219, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål är framställningen av den aktuella invändningen ytterst summarisk, eftersom Transcatab endast ägnat den
en enda mening i ansökan.
Vid förhandlingen förtydligade Transcatab innebörden av denna invändning och erkände att den framställts lakoniskt. Transcatab
har i huvudsak gjort gällande att för det fall tribunalen skulle slå fast att meddelandet om samarbete inte var tillämpligt
på Deltafina, och att Mindo således skulle anses vara det första företaget som beviljades bötesimmunitet i Deltafinas ställe,
borde Transcatab – på grundval av ett slags ”dominoeffekt” ha betraktats som det första företaget som skulle komma att åtnjuta
nedsättning av böterna i den mening som avses i punkt 23, första stycket, b i meddelandet om samarbete. Följaktligen borde
Transcatab av kommissionen beviljas ytterligare nedsättning av böterna.
I detta hänseende kan det konstateras att det för att Transcatabs argument ska godtas för det första förutsätts att Mindo
har väckt talan mot det angripna beslutet vid tribunalen, för det andra att det har anfört en grund avseende att det skulle
anses åtnjuta bötesimmunitet i Deltafinas ställe med hänsyn till att meddelandet om samarbete inte var tillämpligt på Deltafina,
och för det tredje att tribunalen godtar denna grund i målet avseende Mindo.
Transcatabs invändning grundar sig således på en underförstådd hänvisning till en grund som eventuellt gjorts gällande i ett
annat mål och som inte ens uttryckligen omnämnts. Vidare kan en sådan invändning endast godtas om den av Mindo i det andra
målet eventuellt åberopade grunden godtas av tribunalen.
Att tillåta att talan kan prövas på grunder som inte tillräckligt tydligt har angetts i ansökan på grund av att de hypotetiskt
har åberopats av tredje part i ett annat mål, till vilket det underförstått har hänvisats i ansökan, skulle emellertid möjliggöra
ett kringgående av de tvingande krav som uppställs i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna och som angetts ovan i punkt 365
(se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 132 nämnda målet Honeywell mot kommissionen, punkt 64).
Det följer under alla omständigheter av domstolens rättspraxis att tribunalen är skyldig att avvisa ett yrkande, om de väsentligaste
faktiska och rättsliga omständigheter som yrkandet grundar sig på inte på ett konsekvent och begripligt sätt framgår av innehållet
i själva ansökan och att frånvaron av sådana uppgifter i ansökan inte får avhjälpas genom att de framförs vid förhandlingen
(se domstolens dom av den 18 juli 2006 i mål C‑214/05 P, Rossi mot harmoniseringsbyrån, REG 2006, s. I‑7057, punkt 37).
Mot bakgrund av dessa överväganden ska invändningen avvisas.
Punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete
När det gäller Transcatabs argument att det, med tillämpning av punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete, i egenskap
av första företag som informerat kommissionen om existensen av de avtal som träffats under perioden 1999 – 2002, inte borde
ha blivit föremål för sanktionsåtgärder på grund av sitt beteende under denna period, ska det erinras om att det i denna bestämmelse
föreskrivs att ”[o]m ett företag lämnar in bevismaterial som gäller för kommissionen tidigare okända sakförhållanden som har
ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet, kommer kommissionen inte att beakta dessa element
när den avgör vilka böter som ska åläggas det företag som tillhandahållit detta bevismaterial”.
Det ska även erinras om att vad gäller kommissionens bedömning av det samarbete som erbjuds av medlemmarna i en konkurrensbegränsande
samverkan kan tribunalen endast pröva huruvida det har skett en uppenbart oriktig bedömning från institutionens sida, eftersom
kommissionen har ett stort utrymme för eget skön när det gäller att bedöma kvaliteten och användbarheten av det samarbete
som erbjuds av ett företag (se, för ett liknande resonemang, domen av den 10 maj 2007 i det ovan i punkt 331 nämnda målet
SGL Carbon mot kommissionen, punkt 88).
Således ska tribunalen först förtydliga räckvidden av punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete och sedan kontrollera
huruvida kommissionen, vid tillämpningen av denna bestämmelse, gjort en uppenbart felaktig bedömning genom att vidta sanktionsåtgärder
mot Transcatab för dess beteenden under perioden 1999–2002.
Inledningsvis underkänns den tolkning som Transcatab har föreslagit enligt vilken punkt 23, sista stycket, i meddelandet om
samarbete har till syfte att kommissionen ska kunna kompensera den nedsättningsprocentsats som ett företag riskerar att inte
beviljas på grund av att det lämnat upplysningarna för sent, jämfört med sina konkurrenter, med anledning av den tid som gått
åt till upprättandet av en komplett förklaring (se punkt 362 ovan). En sådan tolkning strider mot logiken i meddelandet om
samarbete, eftersom den äventyrar det främsta syftet med det system som inrättats genom detta meddelande, nämligen att uppmuntra
medlemmar i kartellen att ”förråda” kartellen och samarbeta med kommissionen.
Det framgår av ingressen till meddelandet om samarbete att logiken i detta meddelande är att uppmuntra företag som deltar
i rättsstridiga karteller att samarbeta med kommissionen inom ramen för kampen mot karteller, eftersom denna typ av karteller
räknas bland de allvarligaste konkurrensbegränsningarna. Kommissionen förordar, i detta sammanhang och i syfte att gynna detta
samarbete, ett system där de företag som samarbetar beviljas antingen immunitet eller nedsättning av de böter som de riskerar
att åläggas.
Det ligger i sakens natur att den effekt som eftersträvas med meddelandet om samarbete är att skapa ett klimat av osäkerhet
inom kartellerna genom att uppmuntra till angivelse av dem till kommissionen. Denna osäkerhet uppstår just därför att deltagarna
i kartellen är medvetna om att endast en av dem kommer att kunna åtnjuta immunitet mot böter genom att ange de andra deltagarna
i överträdelsen, som således utsätts för risken att åläggas böter. Inom ramen för detta system och enligt samma logik ska
de företag som är snabbast med att samarbeta åtnjuta mer omfattande nedsättningar av de böter som de annars skulle åläggas
än dem som beviljas företag som erbjuder samarbete senare.
Den kronologiska ordningen och snabbheten i det samarbete som kartellmedlemmarna erbjuder kommissionen utgör således grundstenarna
i det system som inrättats genom meddelandet om samarbete.
Tolkningen av syftet med en bestämmelse i meddelandet om samarbete måste emellertid vara förenlig med själva logiken i detta
meddelande. Punkt 23, sista stycket, i detta meddelande måste ur detta perspektiv tolkas så att det har till syfte att kompensera
ett företag, även om detta inte varit det första att framställa sin ansökan om immunitet avseende den aktuella kartellen,
om det är det första företag som tillhandahåller kommissionen bevismaterial avseende för kommissionen tidigare okända sakförhållanden som
har ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet. Med andra ord ska, om det bevismaterial som
ett företag lämnar gäller sakförhållanden som tillåter kommissionen att ändra den bedömning som den, vid denna tidpunkt, har
gjort av kartellens betydelse och varaktighet, det företag som tillhandahållit detta bevismaterial kompenseras med immunitet
avseende bedömningen av de sakförhållanden som detta bevismaterial kan styrka.
Således gäller inte punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete de fall där ett företag endast har framställt nytt
eller mer fullständigt bevismaterial med hänsyn till de sakförhållanden som kommissionen redan känner till. Nämnda stycke
är inte heller tillämpligt på fall där ett företag avslöjar nya sakförhållanden som dock inte kan ändra kommissionens bedömning
avseende kartellens betydelse och varaktighet. Denna bestämmelse är däremot tillämplig endast i de fall där två villkor är
uppfyllda. För det första ska företaget vara det första som bevisar de för kommissionen tidigare okända sakförhållandena.
För det andra ska dessa sakförhållanden, som har en direkt påverkan på den presumerade kartellens betydelse och varaktighet,
tillåta kommissionen att komma fram till nya slutledningar angående överträdelsen.
Det är således mot bakgrund av dessa överväganden som det ska kontrolleras huruvida kommissionen har gjort en felbedömning
genom att vidta sanktionsåtgärder mot Transcatab för dess beteenden under perioden från 1999 till 2002. Det ska i detta hänseende
inledningsvis påpekas att kommissionen, i skäl 497 i det angripna beslutet, uttryckligen angav att inget av de sakförhållanden
angående vilka Transcatab hade lämnat bevismaterial var okänt för den. Vidare avser Transcatabs argument, inom ramen för förevarande
invändning, endast kartellens varaktighet. Däremot avser de inte de sakomständigheter som skulle kunna ha påverkat överträdelsens
allvar.
Det framgår av handlingarna i målet att kommissionen, redan när Deltafina inkom med sin ansökan om immunitet, den 19 februari 2002,
kände till den omständigheten att samverkan inom kartellen hade börjat år 1995 och hade pågått fram till år 2001. Deltafina
hade nämligen i sin ansökan om immunitet dels uttryckligen erkänt denna omständighet, dels framställt åtta handskrivna anteckningar
angående möten och diskussioner mellan beredningsföretagen angående år 1999, två handskrivna anteckningar angående år 2000
och två andra angående år 2001. Det ska vidare påpekas att Transcatab nöjt sig med att ange att det varit det första företag
att tillhandahålla bevismaterial avseende flera avtal och kontakter som förekommit mellan beredningsföretagen under denna
period. Transcatab har däremot inte gjort gällande att kommissionen inte redan kände till den omständigheten att kartellen
av beredningsföretag var verksam under perioden mellan 1999 och 2002.
I övrigt visar en detaljerad analys av det angripna beslutet även att kommissionen grundade sitt beslut på flera upplysningar
angående de kontakter som förekommit mellan beredningsföretagen som inkommit från Deltafina och från Dimon Italia och, således,
oberoende av de upplysningar som Transcatab lämnat.
När det gäller i synnerhet år 1999, framgår det av det angripna beslutet att Deltafina tillhandahöll flera uppgifter om kontakter
som förekommit mellan beredningsföretagen under det året, exempelvis i skälen 159 (fotnot nr 181), 195 (fotnot nr 206), 199
(fotnot nr 212) och 200 (fotnot nr 214). Det framgår emellertid av samtliga dessa fotnoter att Deltafina hade beskrivit innehållet
i dessa möten i förklaringar som lämnats före framställningen av Transcatabs begäran om nedsättning.
När det gäller utvidgningen av kartellen med avseende på överskottsproduktionen, framgår det av det angripna beslutet att
skälen 144 och 148 upprättats på grundval av upplysningar som lämnats av Deltafina. Kommissionen preciserade i dupliken att
dessa skäl grundade sig på handlingar som Deltafina lämnat in den 22 februari 2002, det vill säga återigen före inlämnandet
av Transcatabs begäran om nedsättning av böterna. Den omständigheten att denna utvidgning därefter formaliserades i ett avtal
som Transcatab tillhandahållit ändrar inte tribunalens bedömning av förevarande invändning från Transcatab mot bakgrund av
punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete.
Vad gäller år 2000 visar skälen 203 (fotnot nr 216) och 204 (fotnot nr 218) i det angripna beslutet att Deltafina har tillhandahållit
flera bevis på kontakter mellan beredningsföretagen under det året. Fotnot nr 218 förklarar, bland annat, att Deltafina hade
beskrivit innehållet i det möte som nämndes i skäl 204 i det angripna beslutet i förklaringar före inlämnandet av Transcatabs
begäran om nedsättning av böterna, vilket bekräftades av kommissionen i dupliken. Det framgår vidare av handlingarna i målet
att Deltafina, den 19 mars 2002, även hade lämnat upplysningar och handlingar till kommissionen rörande de kontakter som förekommit
under det året.
När det gäller år 2001 framgår det av skälen 209 (fotnot nr 223) och 211 (fotnot nr 225) i det angripna beslutet att Deltafina,
före inlämnandet av Transcatabs begäran om nedsättning, redan hade inkommit till kommissionen med handlingar som bevisade
att kontakter förekommit mellan beredningsföretagen under det året. I synnerhet visar handlingarna 495, 498, 524 och 614,
som nämns i dessa båda fotnoter, utan motsägelse att kontakter förekommit mellan beredningsföretagen under denna period. Dessa
handlingar visar även att kommissionen, före inlämnandet av Transcatabs begäran om nedsättning av böterna, redan kände till
de rättsstridiga kontakterna mellan beredningsföretagen, däribland Transcatab, åtminstone fram till den 15 oktober 2001.
Beträffande år 2002 har kommissionen gjort gällande att den redan kände till att kontakterna mellan beredningsföretagen fortgått
under denna period, med stöd av det telefax som nämns i fotnot nr 235 i det angripna beslutet och som tillhandahållits av
Dimon. Transcatab har emellertid gjort gällande att denna handling tillhandahållits efter den 18 april 2002, den dag då detta
företag inkom med de handlingar som nämns i fotnot nr 234 avseende år 2002.
Det ska i detta hänseende påpekas att även om denna handling tillhandahållits av Dimon efter Transcatab och Transcatab således
varit det första företaget att tillhandahålla bevismaterial avseende de möten som hållits i början av år 2002, skulle denna
omständighet inte få någon konsekvens i praktiken.
Som har påpekats i punkt 389 ovan, framgår det dels av handlingarna att kommissionen, före inlämnandet av Transcatabs begäran
om nedsättning av böterna, förfogade över bevis angående kartellens varaktighet åtminstone fram till den 15 oktober 2001.
Eftersom samverkan inom kartellen inleddes den 29 september 1995 (se skäl 377 i det angripna beslutet), och denna omständighet
inte har bestritts av Transcatab, kan det konstateras att kommissionen före tillhandahållandet av handlingar från Transcatabs
sida redan förfogade över tillräckliga upplysningar för att fastställa att kartellen hade en varaktighet på mer än sex år.
Detta konstaterande tillät således i sig kommissionen att öka grundbeloppet för böterna med 60 procent. Härav följer att den
omständigheten att kommissionen konstaterade en varaktighet som var längre än fyra månader (till den 19 februari 2002) inte
hade någon verkan på de slutgiltiga böterna.
Vidare ska det erinras om att kommissionen i skäl 256 och följande skäl i det angripna beslutet fastställde, vilken bedömning
Transcatab inte har bestritt (se punkt 233 ovan), att kartellen utgjorde en enda fortgående överträdelse. Kommissionen konstaterade
även att denna överträdelse upphört den 19 februari 2002, det vill säga den dag då Deltafina lämnade in sin ansökan om immunitet.
Transcatab har emellertid varken hävdat eller bevisat att det hade upphört att delta i överträdelsen före detta datum.
Det ska i detta hänseende erinras om att ett företag som har deltagit i en sådan överträdelse genom egna beteenden, vilka
omfattas av begreppen avtal eller samordnade förfaranden med ett konkurrensbegränsande syfte i den mening som avses i artikel 81.1 EG
och vilka syftade till att bidra till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, även var ansvarigt, under den tid som
företaget deltog i överträdelsen, för andra företags beteenden inom ramen för en och samma överträdelse (se domen i det ovan
i punkt 222 nämnda målet BST mot kommissionen, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
Ett företag kan även enligt rättspraxis anses ansvarigt för en övergripande konkurrensbegränsande samverkan, även om det visas
att det har deltagit direkt endast i ett eller flera av de moment som tillsammans utgör samverkan, om företaget kände till
eller tveklöst borde ha känt till dels att det samförstånd i vilket det deltog ingick i en övergripande plan, dels att denna
övergripande plan omfattade samtliga de moment som tillsammans utgör den konkurrensbegränsande samverkan (förstainstansrättens
dom i det ovan i punkt 91 nämnda målet PVC II, punkt 773, i det ovan i punkt 130 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen,
punkt 231, och dom av den 19 maj 2010 i mål T‑19/05, Boliden m.fl. mot kommissionen, REU 2010, s. II‑0000, punkt 61).
Under dessa omständigheter kan den slutsatsen dras att Transcatab inte tillhandahöll bevismaterial gällande för kommissionen
tidigare okända sakförhållanden som hade ett direkt samband med den misstänkta kartellens betydelse och varaktighet, som skulle
berättiga tillämpningen av den partiella immunitet som föreskrivs i punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete. Följaktligen
kan inte Transcatab med framgång göra gällande att kommissionen har gjort en uppenbart felaktig bedömning och att företaget
således inte ska hållas ansvarigt för överträdelsen i dess helhet.
Följaktligen ska samtliga de yrkanden som avser delvis ogiltigförklaring av det angripna beslutet ogillas. När det gäller
de yrkanden som avser att tribunalen ska ändra det angripna beslutet, ska dessa ogillas, då ingen omständighet i målet är
av sådan art att den berättigar en nedsättning av böterna. Av vad anförts följer att talan ska ogillas i sin helhet.
6.
Kommissionens anslutningsyrkande

Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att Transcatab har bestritt de faktiska omständigheterna, bland annat kartellens varaktighet,
såsom kommissionen angett dem i det angripna beslutet. Genom att, inom ramen för den första delen av den tredje grunden, begränsa
sig, från och med 1999, till beteenden som uteslutande omfattas av branschavtalen (se punkterna 227 och 228 ovan), har Transcatab
inte nöjt sig med att bestrida den tolkning av de faktiska omständigheter som kommissionen gett utan ifrågasatt faktiska omständigheter
som det tidigare har erkänt. Transcatabs bestridande av kartellens varaktighet, vilken utgör ett huvudelement i beskrivningen
av de faktiska omständigheterna, gör delvis den nedsättning på 30 procent som kommissionen beviljat detta företag omotiverad.
Kommissionen har således begärt att tribunalen ska minska nedsättningen av böterna med 30–25 procent och, med stöd av sin
obegränsade behörighet, fastställa böterna till 15 miljoner euro.
Transcatab har bestritt kommissionens anslutningsyrkande.

Tribunalens bedömning
Det framgår av det angripna beslutet att den omständigheten att Transcatab inte hade ”bestritt de faktiska omständigheter
som kommissionen grundat sitt beslut på i meddelandet om invändningar” utgjorde ett av de överväganden med stöd av vilka kommissionen
beviljade det en nedsättning med 30 procent av böterna (se skälen 498 och 499 i det angripna beslutet).
Det framgår emellertid av Transcatabs svar på meddelandet om invändningar att även om det inte uttryckligen svarade på kommissionens
invändningar avseende överträdelsens varaktighet gjorde det emellertid gällande att, eftersom beredningsföretagen från år 1999
hade agerat i enlighet med lag nr 88/88, de inte skulle anses vara ansvariga för de konkurrensbegränsande beteenden som genomförts
från och med det året.
Även om framställningen av detta argument strider mot vissa påståenden som gjorts under det administrativa förfarande, och
utan att vissa aspekter av kommissionens bedömning bestritts, ändrar således detta inte konstaterandet att argumentet i den
första delen av den tredje grunden redan har anförts under det administrativa förfarandet. Följaktligen hade kommissionen,
när den beviljade Transcatab nedsättning, redan kännedom om detta argument, varför detta inte kan anses utgöra ett bestridande
av de faktiska omständigheterna som ifrågasätter den nedsättning som beviljats i det angripna beslutet med stöd av meddelandet
om samarbete.
Följaktligen ska kommissionens anslutningsyrkande ogillas.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska talan ogillas i sin helhet liksom kommissionens anslutningsyrkande.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Med tillämpning av artikel 87.3 första stycket i rättegångsreglerna kan tribunalen emellertid, om parterna ömsom tappar målet
på en eller flera punkter eller om särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera
parten ska bära sin rättegångskostnad.
I förevarande fall har Transcatab tappat målet såvitt avser dess talan, medan kommissionen har tappat målet såvitt avser dess
anslutningsyrkande. Eftersom anslutningsyrkandet endast avsåg en marginell ökning av böterna, ska det konstateras att det
huvudsakligen är Transcatab som har tappat målet såvitt avser dess yrkanden och grunder. Mot den bakgrunden ska Transcatab
bära sina rättegångskostnader och ersätta 90 procent av kommissionens rättegångskostnader, medan kommissionen ska bära 10 procent
av sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Europeiska kommissionens anslutningsyrkande ogillas.
3)
Transcatab SpA ska bära sina rättegångskostnader och ersätta 90 procent av kommissionens rättegångskostnader.
4)
Kommissionen ska bära 10 procent av sina rättegångskostnader.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 5 oktober 2011.
Underskrifter
Innehållsförteckning
Bakgrund till målet
1.  Det administrativa förfarandet
2.  Det angripna beslutet
Det angripna beslutets adressater
Fastställande av bötesbelopp
Böternas utgångsbelopp
Böternas grundbelopp
Förmildrande omständigheter
Tillämpning av meddelandet om samarbete
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
1.  Den första grunden, avseende Transcatabs moderbolags ansvar för överträdelsen
Den första delen i den första grunden, avseende en felaktig tolkning av rättspraxis, felbedömning av den bevisning som ingetts
och åsidosättande av rätten till försvar
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Åsidosättande av bestämmelserna om ett moderbolags ansvar för sitt dotterbolags handlande
–  Felbedömning av den bevisning som ingetts i syfte att vederlägga presumtionen
–  Åsidosättande av rätten till försvar
Den första grundens andra del, avseende åsidosättande av artikel 23.2 i förordning nr 1/2003
Parternas argument
Tribunalens bedömning
2.  Den andra grunden, avseende fastställande av böternas utgångsbelopp
Den första delen av den andra grunden, avseende överträdelsens allvar
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Beteckningen av överträdelsen som mycket allvarlig
–  Överträdelsens konkreta påverkan på marknaden
–  Den geografiska marknadens omfattning
–  Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
–  Åsidosättandet av rätten till försvar
Den andra delen av den andra grunden, avseende åsidosättande av principerna om proportionalitet, likabehandling och skydd
för berättigade förväntningar vid fastställandet av grundbeloppet för böterna
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
–  Åsidosättande av likabehandlingsprincipen
–  Åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
Den tredje delen av den andra grunden, avseende åsidosättande av proportionalitetsprincipen vid beaktandet av böternas avskräckande
karaktär och Transcatabs finansiella situation
Parternas argument
Tribunalens bedömning
3.  Den tredje grunden, avseende fastställande av böternas grundbelopp
Den första delen av den tredje grunden, avseende felaktig ökning av bötesbeloppet med hänsyn till överträdelsens varaktighet
Parternas argument
Tribunalens bedömning
–  Ökning av böterna med hänsyn till avtalets varaktighet
–  Huruvida det har uppkommit skada för konsumenterna
Den andra delen av den tredje grunden, avseende åsidosättande av principen om ne bis in idem och avsaknad av motivering
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den tredje delen av den tredje grunden, avseende åsidosättande av likabehandlingsprincipen
Parternas argument
Tribunalens bedömning
4.  Den fjärde grunden, avseende vissa förmildrande omständigheter
Den första delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att kartellen inte genomfördes
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den andra delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att de rättsstridiga verksamheterna upphört
före kommissionens ingripande
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den tredje delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att det förelåg ett rimligt tvivel angående
det ifrågasatta beteendets karaktär av överträdelse
Huruvida det föreligger ett rimligt tvivel angående det ifrågasatta beteendets rättsstridiga karaktär
–  Parternas argument
–  Tribunalens bedömning
Skillnad i behandling i förhållande till ärendet Råtobak – Spanien
–  Parternas argument
–  Tribunalens bedömning
Den fjärde delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att Transcatab samarbetat effektivt under
förfarandet
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den femte delen av den fjärde grunden, avseende den förmildrande omständigheten att det inte fanns något tidigare fall på
råtobaksmarknaden vid den tidpunkt då kommissionen påbörjade sina kontroller
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Den sjätte delen av den fjärde grunden, avseende den socio-ekonomiska karaktären av råtobaksmarknaden i Italien samt krisen
inom denna sektor
Parternas argument
Tribunalens bedömning
5.  Den femte grunden, avseende tillämpningen av meddelandet om samarbete
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Egenskap av första företag att beviljas nedsättning av böterna
Punkt 23, sista stycket, i meddelandet om samarbete
6.  Kommissionens anslutningsyrkande
Parternas argument
Tribunalens bedömning
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: italienska.