CELEX: 62008TJ0465
Phare programm
Tšehhi Vabariigi käsutusse antud käibefondid
Ülekantud summade tagasimaksmine
Komisjoni otsus nõuda võlg sisse nõuete tasaarvestamise teel
Õiguslik alus
Eri õiguskorrad
Mõiste "kindel ja kindlasummaline nõue"
Põhjendamiskohustus

Õiguslik raamistik
A –
EÜ asutamisleping
EÜ artikkel 274 sätestab:
„Komisjon täidab eelarvet […] kooskõlas [EÜ] artikli 279 alusel kehtestatud määruste sätetega […].”
EÜ artikkel 292 sätestab:
„Liikmesriigid kohustuvad käesoleva lepingu tõlgendamist või kohaldamist käsitlevaid vaidlusi lahendama ainult käesolevas
lepingus ettenähtud meetoditega.”
B –
Ühinemisakt
Akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi,
Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste
kohta (EÜT 2003, L 236, lk 33; RT II 2004, 3, 8) (edaspidi „ühinemisakt”) artikkel 2 näeb ette:
„Alates ühinemiskuupäevast on asutamislepingute sätted ning institutsioonide ja Euroopa Keskpanga poolt enne ühinemist vastuvõetud
aktid uutele liikmesriikidele siduvad ja neid kohaldatakse nendes riikides vastavalt kõnealustes lepingutes ja käesolevas
aktis sätestatud tingimustele.”
Ühinemisakti artiklis 10 on sätestatud:
„Asutamislepingute ja institutsioonide poolt vastuvõetud aktide kohaldamise suhtes kehtivad üleminekumeetmetena käesoleva
aktiga ettenähtud erandid.”
Ühinemisakti artikkel 33 näeb ette:
„1.      Pakkumisi, lepingute sõlmimisi, rakendamist ja väljamakseid ühinemiseelse abi raames Phare programmi […] alusel korraldavad
alates ühinemiskuupäevast uute liikmesriikide rakendusasutused.
[…]
2.      Lõikes 1 osutatud ühinemiseelsete rahastamisvahendite alusel võetud üldisi eelarvelisi kohustusi, kaasa arvatud hilisemate
individuaalsete juriidiliste kohustuste võtmist ja registreerimist ning pärast ühinemist tehtud makseid reguleerivad jätkuvalt
ühinemiseelse rahastamisvahendi eeskirjad ja õigusaktid ning need kaetakse vastavast eelarvepeatükist kuni asjaomaste programmide
ja projektide sulgemiseni. Sellest olenemata toimuvad pärast ühinemist algatatud riigihankemenetlused vastavalt asjaomastele
ühenduse direktiividele.”
C –
Tšehhi Vabariigi valitsuse ja Euroopa Komisjoni vaheline raamkokkulepe, mis käsitleb Tšehhi Vabariigi osalust Euroopa Ühenduse
abikavas
Tšehhi Vabariigi valitsuse ja Euroopa Komisjoni vahel 12. märtsil ja 12. juulil 1996 sõlmitud raamkokkuleppe, mis käsitleb
Tšehhi Vabariigi osalust Euroopa Ühenduse abikavas (
Sbírka zákonů
207/1997; edaspidi „1996. aasta raamkokkulepe”), millega asendati 7. novembril 1990 Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigiga sõlmitud
raamkokkulepe, artikkel 1 sätestab:
„Lepingupoolte tihedama koostöö nimel ning eesmärgil toetada reformi ja majanduslikku ning sotsiaalset arengut Tšehhi Vabariigis,
on lepingupooled otsustanud võtta meetmeid finants- ja tehnilises valdkonnas ning teha koostööd muul eespool nimetatud määruses
määratletud moel. Neid meetmeid rahastatakse ja rakendatakse käesolevas kokkuleppes määratletud tehnilises, õiguslikus ja
haldusraamistikus. Iga meetme (või meetmete kogumi) konkreetsed asjaolud määratletakse lepingupoolte vastu võetavas protokollis
[nn finantsprotokoll], mille näidis on esitatud lisas C.”
[Siin ja edaspidi on osundatud raamkokkulepet tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Nende raamkokkulepete alusel kehtestati eri finantsprotokollides järgmiste projektide täpsed rahastamistingimused:
–        1. oktoobri 1991. aasta finantsprotokoll projekti T9106 tarvis;
–        5. novembri 1992. aasta finantsprotokoll projekti CS9203 tarvis;
–        1. veebruari 1994. aasta finantsprotokoll projekti CZ9302 tarvis.
1996. aasta raamkokkuleppe artiklis 5 on sätestatud:
„Kõik käesolevat kokkulepet puudutavad vaidlused, mida ei ole võimalik läbirääkimiste teel lahendada, lahendatakse vahekohtumenetluses
lisa B tähenduses.”
1996. aasta raamkokkuleppe lisa A artikli 18 lõige 1 näeb ette:
„Kõik finantsprotokolli või finantsprotokolli üldtingimuste kohaldamist või tõlgendamist käsitlevad küsimused lahendatakse
abisaaja ja komisjoni vaheliste läbirääkimiste teel ning vajadusel muudetakse sellest tulenevalt finantsprotokolli.”
1996. aasta raamkokkuleppe lisas B on sätestatud:
„Mis tahes lepingupoolte vaheline vaidlus, mis seondub raamkokkuleppe või mõne finantsprotokolliga ning mida ei ole suudetud
lahendada finantsprotokolli üldtingimuste artiklis 18 ette nähtud menetluse abil, antakse lahendamiseks vahekohtule vastavalt
järgmistele sätetele:
Vahekohtumenetluse pooled on ühelt poolt abisaaja ja teiselt poolt komisjon.
Vahekohus koosneb kolmest vahekohtunikust, kes nimetatakse järgmiselt:
–      esimese vahekohtuniku nimetab abisaaja,
–      teise vahekohtuniku nimetab komisjon ja
–      kolmas vahekohtunik […] nimetatakse kahe poole kokkuleppel või juhul, kui kokkuleppele ei jõuta, nimetab kolmanda kohtuniku
ÜRO peasekretär.
Kui üks pooltest vahekohtunikku ei nimeta, nimetab selle [kolmas vahekohtunik].”
D –
Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon
23. mail 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (edaspidi „Viini konventsioon”) artikli 30 lõige 3
sätestab:
„Kui kõik eelneva lepingu osalisriigid on samuti järgneva lepingu osalisriikideks, kuid eelnev leping ei ole artikli 59 kohaselt
lõppenud ega peatunud, kohaldatakse ainult eelneva lepingu neid sätteid, mis sobivad kokku järgneva lepingu sätetega.”
E –
Määrus (EÜ) nr 1266/1999
Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1266/1999 kandidaatriikidele ühinemiseelse strateegia raames antava abi kooskõlastamise
ja määruse (EMÜ) nr 3906/89 muutmise kohta (EÜT L 161, lk 68; ELT eriväljaanne 11/31, lk 249) artikli 11 lõige 1 näeb ette:
„Komisjon rakendab ühenduse abi läbipaistvuseeskirjade ja Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatava finantsmääruse,
eriti selle artikli 114 kohaselt.”
F –
Finantsmäärus
Nõukogu 25. juuni 2002. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat
finantsmäärust (EÜT L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74) (edaspidi „finantsmäärus”), artikli 71 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Saadaoleva summa kindlaksmääramine on toiming, millega volitatud või edasivolitatud eelarvevahendite käsutaja:
a)      kontrollib võla olemasolu;
b)      määrab kindlaks võla olemasolu ja suuruse või kontrollib seda;
c)      kontrollib võla maksmisele kuulumise tingimusi.
2.      Komisjonile kättesaadavaks tehtud omavahendid ja kõik saadaolevad summad, mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele,
tuleb kindlaks määrata peaarvepidajale antavas sissenõudekorralduses, millele järgneb võlgnikule saadetav võlateade; mõlemad
koostab vastutav eelarvevahendite käsutaja.”
Finantsmääruse artikli 73 lõige 1 sätestab:
„Peaarvepidaja täidab sissenõudekorraldusi, mis käsitlevad vastutava eelarvevahendite käsutaja nõuetekohaselt kindlaksmääratud
saadaolevaid summasid. Ta hoolitseb selle eest, et ühendused saavad oma tulu ja et nende õigusi kaitstakse.
Summade sissenõudmisel tasaarvestab peaarvepidaja ühenduste nõuded võlgnikele samaväärsete nõuetega, mis viimastel on ühenduste
suhtes ja mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele.”
Finantsmääruse artikli 76 lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud:
„Eelarveliste kulukohustuste võtmine on toiming, millega seotakse assigneering, mida on vaja hilisemateks makseteks, et täita
juriidilist kohustust.”
Finantsmääruse artikli 76 lõike 2 esimeses ja teises lõigus on sätestatud:
„Eelarveline kulukohustus on individuaalne, kui abisaaja ja kulu suurus on teada.
Eelarveline kulukohustus on üldine, kui vähemalt üks individuaalse kohustuse tunnustest on kindlaks määramata.”
G –
Rakendusmäärus
Komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse finantsmääruse üksikasjalikud
rakenduseeskirjad (EÜT L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145) (edaspidi „rakendusmäärus”), artikli 7 lõiked 1, 1a ja 3
näevad ette:
„1.      Ilma et see piiraks valdkondlike eeskirjade rakendamisest tulenevate sätete kohaldamist, teeb vastutav eelarvevahendite käsutaja
euro ja muu vääringu vahelisi ümberarvestusi Euroopa Liidu Teataja C-seerias avaldatud päevakursi alusel.
[…]
1a.      Et vältida vääringu ümberarvestustoimingute olulist mõju ühenduse kaasrahastamise tasemele või kahjulikku mõju ühenduse eelarvele,
nähakse lõikes 1 nimetatud valdkondlikes eeskirjades ümberarvestuste tegemise jaoks vajaduse korral ette euro ja muu vääringu
vaheline vahetuskurss, mis arvutatakse asjaomase perioodi päevakursside keskmise kaudu.
[…]
3.      Finantsmääruse artiklites 132–137 sätestatud raamatupidamisarvestuses kasutatakse käesoleva määruse artiklis 213 sätestatud
tingimustel euro ja muu vääringu vahelises ümberarvestuses euro igakuist raamatupidamislikku ümberarvestuskurssi. Komisjoni
peaarvepidaja määrab raamatupidamisliku ümberarvestuskursi kõikide usaldusväärseks peetavate teabeallikate abil, võttes aluseks
selle kuu eelviimasel tööpäeval kehtinud vahetuskursi, mis eelneb kuule, mille jaoks kursid määratakse.”
Rakendusmääruse artikkel 78 sätestab:
„1.      Saadaoleva summa kindlaksmääramine on toiming, millega eelarvevahendite käsutaja tunnustab, et ühendustel on õigus saada summa
võlgnikult, ja määrab kindlaks nõudeõiguse, millega võlgnikult nõutakse võla maksmist.
2.      Sissenõudekorraldus on toiming, millega vastutav eelarvevahendite käsutaja annab peaarvepidajale käsu eelarvestatud summa
sissenõudmiseks.
3.      Võlateatega teatatakse võlgnikule, et:
a)      ühendused on saadaoleva summa kindlaks määranud;
b)      kui võlg tasutakse enne määratud tähtaja möödumist, ei tule viivist maksta;
c)      kui võlg ei ole punktis b osutatud tähtajaks makstud, arvestatakse võlalt viivist artiklis 86 nimetatud määra järgi, ilma
et see piiraks kohaldatavate erieeskirjade rakendamist;
d)      kui võlg ei ole punktis b osutatud tähtajaks makstud, teostab institutsioon sissenõude kas tasaarvestusega või nõuab võla
sisse eelnevalt esitatud tagatisest;
[…]
Eelarvevahendite käsutaja saadab võlateate võlgnikule ja selle koopia peaarvepidajale.”
Rakendusmääruse artikkel 79 sätestab:
„Saadaoleva summa kindlaksmääramiseks tagab vastutav eelarvevahendite käsutaja, et:
a)      saadaolev summa on kindel ja selle suhtes ei kohaldata mingeid tingimusi;
b)      saadaolev summa on kindlasummaline ja väljendatud täpselt sularahas;
c)      saadaolev summa on võlgu ja selle suhtes ei kohaldata maksetähtaega;
d)      võlgniku andmed on õiged;
e)      sissenõutav summa on kirjendatud õigesse eelarvepunkti;
f)      tõendavad dokumendid on nõuetekohased ning
g)      on järgitud usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet, eelkõige seoses artikli 87 lõike 1 punktis a nimetatud kriteeriumidega.”
Rakendusmääruse artikli 81 lõikes 1 on sätestatud:
„Sissenõudekorralduses märgitakse:
a)      eelarveaasta, millesse tulu tuleb kirjendada;
b)      viited aktile või juriidilisele kohustusele, millel võlg põhineb ja mille põhjal on tekkinud õigus sissenõudele;
[…]
d)      sissenõutav summa eurodes;
e)      võlgniku nimi ja aadress;
f)      artikli 78 lõike 3 punktis b nimetatud kuupäev;
g)      võimalik sissenõudmisviis, sealhulgas eelkõige sissenõudmine tasaarvestusega või esitatud tagatisest mahaarvestusega.”
Rakendusmääruse artikli 83 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Kui võlgnikul on ühenduste ees seoses maksekorralduses kindlaksmääratud summaga võlgnevus, mis on kindel, kindlasummaline
ja kuulub maksmisele, nõuab peaarvepidaja kindlaksmääratud saadaolevad summad sisse tasaarvestuse teel, pärast artikli 78
lõike 3 punktis b nimetatud tähtaja möödumist.
[…]
2.      Enne lõikes 1 nimetatud tasaarvestamist konsulteerib peaarvepidaja vastutava eelarvevahendite käsutajaga ja teavitab asjaomaseid
võlgnikke.
Kui võlgnik on siseriiklik asutus või selle haldusüksus, teavitab peaarvepidaja asjaomast liikmesriiki oma kavatsusest nõuda
võlad sisse tasaarvestuse teel vähemalt kümme tööpäeva ette. Kokkuleppel asjaomase liikmesriigi või haldusüksusega võib peaarvepidaja
siiski nõuda võlad tasaarvestuse teel sisse enne kõnealuse tähtaja möödumist.”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Phare programmi eesmärk oli tagada majandus- ja sotsiaalreforme toetavad meetmed Kesk- ja Ida-Euroopa riikides, kes soovisid
ühineda Euroopa Liiduga. Euroopa Liit määratles valdkonnad, mille suhtes neid meetmeid kohaldati, ning pidas samal ajal kõnealuste
riikidega läbirääkimisi nende meetmete rakenduseeskirjade üle eesmärgiga tagada sel moel nn ühinemiseelse abi võimalikult
tõhus kasutamine.
Tšehhi ja Slovaki Liitvabariik osales Phare programmis Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi ja Euroopa Ühenduste Komisjoni vahel
7. detsembril 1990 sõlmitud raamkokkuleppe alusel. See raamkokkulepe asendati Tšehhi Vabariiki puudutavas 1996. aasta raamkokkuleppega,
mille Vabariigi President ratifitseeris kui „rahvusvahelise lepingu, mille sõlmimise pädevus on presidendil”.
1996. aasta raamkokkuleppes määratleti rahastamise üldine tehniline, õiguslik ja haldusraamistik ning abi andmine Tšehhi Vabariigi
majandus- ja sotsiaalreformide ning arengu toetuseks.
Iga meetme konkreetsed tingimused määratleti hiljem lepinguliselt Tšehhi Vabariigi ja komisjoni vahel „finantsprotokollide”
abil, mille näidis on esitatud 1996. aasta raamkokkuleppe lisas C, ja „kokkuleppe protokollide” abil.
„Finantsprotokollides” määratleti peamised abivaldkonnad, mida programm hõlmas, programmi eelarve ning samuti selle programmi
raames rakendatavate projektide tehnilised aspektid. Nende projektide endi kohta sisaldasid täpsemat teavet finantsprotokollidele
lisatud „projektilehed”.
„Kokkuleppe protokollides”, mille puhul on samuti tegemist rahvusvaheliste lepingutega, olid muu hulgas kindaks määratud lepingupoolte
õigused ja kohustused programmi raames. Üldiselt piirdusid need dokumendid programmi haldamisega seotud menetluste ning samuti
programmi rakendavate üksuste õiguste ja kohustuste määratlemise, muutmise või täpsustamisega. Kuid erinevalt finantsprotokollidest
ei määratletud neis programmi sisu ega projektidele antava abi suurusega seonduvaid suuniseid ja küsimusi. Need kokkuleppe
protokollid sõlmiti tegelikult ainuüksi selleks, et teha erandeid üldistest eeskirjadest ja üldkokkulepetest seoses lepingupoolte
vaheliste suhetega.
Tšehhi Vabariigi käsutusse anti aastatel 1994–1996 eeskätt Phare programmi „käibefondid” finantsprotokollide alusel projekti
T9106 (Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad), projekti CS9203 (erastamine, restruktureerimine
ja erasektori areng) ning projekti CZ9302 (erasektori areng) tarvis.
Täpsemalt oli projekti T9106 eesmärk toetada väikeseid ja keskmise suurusega ettevõtjaid, võimaldades neil saada esialgsed
teadmised ettevõtlusküsimustes, kehtestades sobiva õigusliku raamistiku ning laenu saamiseks vajalikud mehhanismid. Projekti
CS9203 esemeks oli majanduse erastamine, restruktureerimine ja erasektori areng tolleaegses Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigis
ning seda eeskätt piirkondades, mis olid arengus konkreetsel põhjusel maha jäänud. Lõpetuseks käsitles projekt CZ9302 konkreetsete
majandussektorite ja eeskätt pangandussektori restruktureerimist, ekspordile suunatud tööstussektorite arengut ning turumajanduse
toimimiseks vajalike institutsionaalsete muudatuste toetamist.
Ajavahemikul 5. oktoobrist 1994 kuni 2. augustini 1996 tegi komisjon Tšehhi Vabariigile sel moel kuus ülekannet, kokku summas
13 031 971,97 eurot.
Neid fonde haldas esialgu Tšehhi Vabariigi Majandusministeerium, seejärel Kohaliku Arengu Ministeerium. Viimane vastutas ka
nende rakendamise eest.
Komisjon tegi Tšehhi Vabariigile viidet D(2008)REG 102477 kandva kirjaga teatavaks 28. mai 2008. aasta otsuse (edaspidi „28. mai
2008. aasta otsus”), millega nõuti projektide T9106, CS9203 ja CZ9302 raames kokku 234 480 000 Tšehhi krooni (CZK) tagasimaksmist.
Täpsemalt vastas see summa Regionální fondy, a.s‑ile summas 144 000 000 Tšehhi krooni, Českomoravský podnikatelský fond, spol.
s r.o‑le summas 4 429 000 Tšehhi krooni, ja Regionální podnikatelský fond, spol. s r.o‑le summas 86 051 000 Tšehhi krooni
tehtud makseid. Sellele otsusele oli lisatud võlateade nr 3230805779 (edaspidi „võlateade”).
28. mai 2008. aasta otsus võeti vastu ühenduse fondide haldamisel tuvastatud õigusrikkumiste tulemusel, kuivõrd komisjoni
väitel oli neid fonde kasutatud muudel eesmärkidel, kui need, mille tarvis abi anti, ning neid ei olnud hallatud hea halduse
põhimõttele vastavalt.
Võlateade, mille lõppkuupäevaks oli määratud 7. august 2008, puudutas 9 354 130,93 euro suurust summat, mis vastas 234 480 000
Tšehhi krooni ümberarvestusele eurodeks vastavalt rakendusmääruse artikli 7 lõigetele 1, 1a ja 3 kehtestatud vahetuskursi
alusel.
Tšehhi Vabariigi kohaliku arengu aseminister saatis komisjonile 8. juulil 2008 kirja. Ta viitas sisuliselt kasutatud vahetuskursiga
seonduvale probleemile, sellele, et Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) juurdlust ja Tšehhi kohtutes algatatud kriminaalmenetlust
ei olnud veel lõpetatud ja lõpetuseks sellele, et Tšehhi Vabariigi ja komisjoni vahelise Phare programmi reguleeriva raamkokkuleppe
alusel tuli kõik erimeelsused lahendada läbirääkimiste teel ning et nende suhtes tuleb kohaldada vahekohtumenetlust. Ta palus
seetõttu komisjonil võlateade tühistada.
Poolte vahel toimus 14. juulil 2008 koosolek.
Tšehhi Vabariigi valitus võttis 23. juulil 2008 vastu otsuse nr 977, millega ta otsustas võlateates nõutavat summat mitte
tasuda; komisjoni teavitati sellest otsusest 29. juulil 2008.
Komisjon vastas sellele kirjale 4. augusti 2008. aasta kirjaga, milles ta sisuliselt kordas oma seisukohta.
Kuivõrd Tšehhi Vabariik ei olnud 7. augustiks 2008 täitnud oma kohustust maksta tagasi 9 354 130,93 euro suurune summa, otsustas
komisjon oma nõude tasa arvestada kahe summaga, mis tuli Tšehhi Vabariigile maksta Euroopa Sotsiaalfondist (ESF), mis kandsid
viiteid ESF-2003CZ161P0004 ja ESF-2003CZ053D0001 ja mille kogusumma oli 10 814 475,41 eurot. See otsus tehti Tšehhi Vabariigile
teatavaks 7. augusti 2008. aasta otsusega, mis kandis viidet BUDG/C3 D (2008)10.5-3956 (edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Tšehhi Vabariik saatis 26. augustil 2008 komisjonile kirja, et väljendada oma nõustumatust ja korrata taas argumente, mis
ta oli esitanud oma 8. juuli 2008. aasta kirjas.

Poolte nõuded
Tšehhi Vabariik palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        kohustada komisjoni maksma talle tagasi tasaarvestatud summa kokku 9 354 130,93 euro ulatuses koos viivisega;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.

Õiguslik käsitlus
Tšehhi Vabariik tugineb oma hagis kolmele õiguslikule alusele.
Ta väidab sisuliselt esiteks, et komisjon on ületanud oma pädevust, võttes vastu vaidlustatud otsuse vääral õiguslikul alusel,
teiseks, et vaidlustatud otsus võeti vastu finantsmääruses ja rakendusmääruses tasaarvestamiseks kehtestatud tingimusi rikkudes,
ning kolmandaks, et vaidlustatud otsus on põhjendamata.
Kahte esimest hagi alust on sobilik uurida koos.
A –
Esimene hagi alus, mis tugineb vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele vääral õiguslikul alusel, ning teine hagi alus, mis tugineb
vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele finantsmääruses ja rakendusmääruses tasaarvestamiseks kehtestatud tingimusi rikkudes
1.
Poolte argumendid
Esimese hagi alusega väidab Tšehhi Vabariik sisuliselt seda, et käesolevas kohtuasjas kõne all olev õigussuhe, mis seondub
Phare programmi fondide kasutamisega, tekkis enne Tšehhi Vabariigi ühinemist Euroopa Liiduga ajal, mil tema puhul oli ühenduse
õiguse seisukohast tegemist kolmanda riigiga. Selle programmi raames kehtestatud meetmete kasutamist reguleerisid Tšehhi Vabariigi
kui suveräänse riigi ja rahvusvahelise õiguse subjekti ning komisjoni, kes esindas ühendust kui eraldiseisvat rahvusvahelise
õiguse subjekti, vahel sõlmitud rahvusvahelistes lepingutes kehtestatud eeskirjad.
Ta väidab, et kuigi tema ühinemisel liiduga muutus ühenduse õigus talle siduvaks, toimus see siiski üksnes ühinemislepingus
ja ühinemisakti artiklis 2 ette nähtud piirides.
Tšehhi Vabariik on seisukohal, et ühinemisaktiga muudeti osaliselt Phare programmi fondide kasutamisega seonduvaid rahvusvahelisi
lepinguid seoses esiteks nende liikmesriikide organite kindlaksmääramisega, kes alates ühinemisest haldavad käsutusse antud
vahendeid, ning teiseks seoses komisjoni‑poolse lõpliku kontrolli korraldamisega seonduvate eeskirjadega. Kuid ülejäänud valdkondades
jättis ühinemisakt ja konkreetsemalt selle artikli 33 lõige 2 Tšehhi Vabariigi väitel sõnaselgelt kehtima olemasoleva õiguskorra,
st väljaspool EÜ asutamislepingu kohaldamisala asuva korra, ning seda mitte üksnes enne ühinemist võetud kohustusi, vaid ka
ühinemisele järgneval ajal võetud kohustusi puudutavas.
Kuid Tšehhi Vabariik on seisukohal, et finantsmäärust, mille alusel vaidlustatud otsus vastu võeti, ei saa käsitada ühinemiseelse
rahastamisvahendi eeskirjade või õigusaktina ühinemisakti artikli 33 lõike 2 sätete tähenduses.
Ta väidab nimelt, et mõistega „eeskirjad” ühinemisakti artikli 33 tähenduses peetakse silmas liidu ja ühinemist taotlevate
riikide vahel sõlmitud rahvusvahelisi lepinguid – sellesse kategooriasse finantsmäärus ei kuulu – ning et lisaks tuleb tuvastada,
et seda määrust ei ole nimetatud selles samas sättes toodud õigusaktide ammendavas nimekirjas.
Lisaks sellele, isegi kui eeldada, et see nimekiri ei ole ammendav, ei saaks finantsmääruse esemega arvestades pidada seda
ühinemiseelse rahastamisvahendi õigusaktide kategooriasse kuuluvaks. Nimelt, kui viimati nimetatud õigusaktide esemeks on
kehtestada liidu poolt kandidaatriikidele eri programmide raames antava abiga seonduvad eeskirjad, siis finantsmäärusega kehtestatakse
omalt poolt esiteks ühenduste üldeelarve koostamise ja täitmisega ning teiseks raamatupidamisaruande esitamise ning auditiga
seonduvad eeskirjad.
Tšehhi Vabariik väidab seega sisuliselt, et finantsmääruse kohaldamine kõnealusest õigussuhtest tulenevatele ja käesolevas
kohtuasjas kõne all olevatele kohustustele, mille suhtes kohaldatakse ühinemisakti artiklit 33, rikub viimati nimetatud sätet.
Tšehhi Vabariik väidab lisaks sisuliselt, et oma praeguses sõnastuses ei viita finantsmääruse artikkel 155 enam ühinemiseelsetele
fondidele, mistõttu kõnealune määrus ei ole nende suhtes kohaldatav. Ta väidab samuti, et kui artikli 155 varasem versioon
võimaldas kohaldada finantsmäärust liidu ja kolmandate riikide vahelistele õigussuhetele, siis see võimalus oli seatud sõltuvusse
kokkuleppe olemasolust asjaomaste poolte vahel.
Tšehhi Vabariik väidab muu hulgas, et finantsmääruse artikkel 73, mis on adresseeritud liidu peaarvepidajale, näeb tasaarvestuse
ette üksnes liidu kasuks. Ta väidab seega, et liidu peaarvepidaja saab tasaarvestada üksnes siis, kui esiteks on asjaomase
riigi puhul tegemist liikmesriigiga, ning teiseks, kui tegemist on kõnealuse riigi liitu kuulumisest tuleneva kohustusega,
mis kuulub finantsmääruse kohaldamisalasse. Seega ei saa liidu peaarvepidaja tema arvates tasaarvestada kolmanda riigi nõuetega,
kui sellise võimaluse olemasolu ei ole eelnevalt ette nähtud. 1996. aasta raamkokkulepe, finantsprotokollid ja kokkuleppe
protokollid ei sisalda aga ühtegi tasaarvestamist ette nägevat sätet. Lisaks sellele ei kujuta tasaarvestamine endast rahvusvahelise
õiguse üldtunnustatud põhimõtet.
Tšehhi Vabariik väidab muu hulgas, et 1996. aasta raamkokkulepe ning samuti finantsprotokollid ja kokkuleppe protokollid sisaldavad
sätteid ühinemiseelse abi rakendamisega seonduvalt tekkinud vaidluste lahendamise kohta, st sellises olukorras, nagu on kõne
all käesolevas kohtuasjas, näevad need ette üksteisega konsulteerimise kohustuse ning samuti vajaduse korral vahekohtumenetluse
kasutamise.
Tšehhi Vabariik väidab, et need eeskirjad on endiselt kohaldatavad. Seetõttu ei ole sellise mehhanismi olemasolu korral lubatav,
et pooltevahelised vaidlused lahendatakse ühepoolselt näiteks komisjoni otsusega liidu eelarvesse tasumisele kuuluva nõude
olemasolu või suuruse kohta või näiteks komisjoni otsusega, millega püütakse seda võlga sisse nõuda tasaarvestamise teel.
Tšehhi Vabariik väidab, et selles osas on tegemist erandiga ühenduse õiguse siduvast laadist liikmesriikide suhtes pärast
nende ühinemist Euroopa Liiduga.
Ta tuletab meelde, et 10. jaanuari 2006. aasta otsuses kohtuasjas C‑302/04: Ynos (EKL 2006, lk I‑371, punktid 36 ja 37) asus
Euroopa Kohus seisukohale, et asjaomases liikmesriigis saab ühenduse õigust kohaldada alles alates selle riigi ühinemisest
liiduga ning ainuüksi niivõrd, kuivõrd kohtuvaidluse lahendi seisukohast otsustava tähtsusega faktilised asjaolud on ilmnenud
pärast ühinemist.
Tšehhi Vabariik on aga seisukohal, et ühenduse õigus muutus talle siduvaks ühinemislepingus ja ühinemisakti artiklis 2 kehtestatud
piirides.
Need tingimused muutuvad teatud valdkondades kas ajutisteks või alaliselt kehtivateks eranditeks ühenduse õiguse – olgu siis
tegu esmase või teisese õigusega – kohaldatavusest. Tšehhi Vabariik on aga seisukohal, et sellised erandid nähti ette seoses
ühinemiseelse abiga, kuivõrd varasem erimeelsuste lahendamise mehhanism jäi kehtima.
Tšehhi Vabariik väidab seeläbi, et finantsmääruse kohaldamine oleks 1996. aasta raamlepingu rakendamist puudutavas otseselt
vastuolus vaidluse tekkimise puhuks kehtestatud mehhanismidega.
Tšehhi Vabariik vaidlustab ka komisjoni teesi, mille kohaselt 1996. aasta raamkokkulepe ei ole Viini konventsiooni artikli 30
lõike 3 alusel täies ulatuses kohaldatav.
Tšehhi Vabariik leiab, et Viini konventsiooni kohaldatakse üksnes riikidevaheliste lepingute suhtes, sest sarnaseid eeskirju
riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vahel sõlmitud lepingute kohta ei ole rahvusvahelisel tasandil olnud võimalik
vastu võtta. Lisaks sellele eeldab Viini konventsiooni artikli 30 lõige 3, et kõik varasema lepingu pooled on samad, kui hilisema
lepingu puhul. Kuid 1996. aasta raamkokkuleppe pooleks oli komisjon, kes tegutses sel ajal Euroopa Ühenduse huvides ja nimel,
samas kui komisjon ega Euroopa Ühendus ei olnud hiljem ühinemislepingu pooleks. Lisaks sellele ja eeldusel, et Viini konventsiooni
artikli 30 lõikes 3 sätestatud eeskiri kujutab endast rahvusvahelist tava, võivad rahvusvahelise õiguse subjektid oma vastastikuste
suhete raames kokku leppida, et hilisema lepingu kohaldamise raames jätkatakse teatud õigussuhete puhul varasemast lepingust
tulenevate eeskirjade kohaldamist. Seetõttu välistavad sellised eeskirjad hilisema lepingu erineva sisuga või vastuoluliste
sätete kohaldamise. Vastupidisel juhul oleks leping selles osas täiesti sisutühi ning vastuolus rahvusvahelise õiguse üldpõhimõttega,
mille kohaselt lepinguid tuleb täita.
Tšehhi Vabariik leiab, et eelnevast lähtuvalt on lepingulisel teel kehtestatud ja ühinemiseelse abiga seonduvate erimeelsuste
lahendamist käsitlevad eeskirjad ka pärast liiduga ühinemist kohaldatavad ning keelavad muu mehhanismi – täpsemalt finantsmääruses
ette nähtud ühepoolse tasaarvestamise – rakendamise.
Sellest tuleneb Tšehhi Vabariigi arvates ka see, et olukorras, kui lepingupooled on oma vastastikuste suhete tarvis kokku
leppinud teatava korra kohaldamises, ei saa kohaldada põhimõtet, mille kohaselt on lubatud kõik see, mis ei ole rahvusvahelise
õigusega keelatud. Lisaks sellele olevat tasaarvestamine kaudselt keelatud, kuivõrd see on vastuolus vaidluste lahendamiseks
lepingus ette nähtud menetlustega.
Tšehhi Vabariik lisab, et EÜ artikkel 307 lubab sõnaselgelt jätta kehtima riikide poolt enne nende liiduga ühinemist sõlmitud
lepingud niivõrd, kuivõrd need ei ole vastuolus ühenduse õigusega, Lisaks sellele ei oleks sellised lepingud isegi vastuolu
korral ühenduse õigusega
ipso facto
tühised. EÜ artikli 307 teine lõik näeb nimelt ette võimaluse kõrvaldada selline vastuolu järk-järgult.
Tšehhi Vabariik vaidlustab ka selle, et tasaarvestuse puhul on tegemist rahvusvahelise avaliku õiguse tava või üldpõhimõttega.
Käesolevas kohtuasjas toimus tasaarvestamine kahe rahvusvahelise õiguse subjekti vahel, kes on üksteisega võrdsed; sellisel
juhul oleks Tšehhi Vabariigi arvates ühepoolse tasaarvestamise võimaluse pidanud sõnaselgelt ette nägema.
Sarnaselt leiab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et tasaarvestamist ei saa käsitada ühenduse õiguse üldpõhimõttena, kuivõrd esiteks
ei ole tegemist liikmesriikide ühisest põhiseaduslikust tavast tuleneva põhimõttega ning teiseks ei ole kohtupraktikas, millele
komisjon viitab, öeldud, et tasaarvestamise näol oleks tegemist sellise põhimõttega. Selles osas vaidlustab Tšehhi Vabariik
tõlgenduse, mille komisjon andis Euroopa Kohtu 1. märtsi 1983. aasta otsusele kohtuasjas 250/78: DEKA Getreideprodukte
vs.
EMÜ (EKL 1983, lk 421).
Lisaks sellele leiab Tšehhi Vabariik, et komisjoni valitud lähenemisviis välisabi rakendamisel on siduv üksnes talle endale,
mitte Tšehhi Vabariigile, kelle puhul oli ühinemiseelse abi andmise ajal tegemist kolmanda riigiga. Sellest tuleneb, et komisjon
ei saa tema vastu tugineda oma sise-eeskirjadele, mis seonduvad eelarve täitmisega. Selleks et neile eeskirjadele saaks tema
vastu tugineda, peaks Tšehhi Vabariik olema andnud oma nõusoleku nende kohaldamisele 1996. aasta raamkokkuleppes; seda ta
aga ei teinud.
Tšehhi Vabariik väidab lisaks, et kuigi 1996. aasta raamkokkuleppe preambul viitab nõukogu 18. detsembri 1989. aasta määrusele
(EMÜ) nr 3906/89 Ungari Vabariigile ja Poola Rahvavabariigile antava majandusabi kohta (EÜT L 375, lk 11; ELT eriväljaanne 11/17,
lk 40), ei saa see asjaolu olla aluseks finantsmääruse kohaldamisele käesoleva kohtuasja suhtes. Nimelt käsitlevad finantsmääruse
ainukesed sätted, millele määrus nr 3906/89 viitab, komisjoni võimalust delegeerida avaliku võimu teostamise ülesanded teatud
organismidele.
Lisaks väidab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑122/06: Helkon Media
vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) ei välista asjakohase õiguskorra mõistele tuginemist tasaarvestamist puudutavas.
Kuid käesolevas kohtuasjas ei näe asjaomased õigusnormid sellist mehhanismi ette.
Sellest lähtuvalt on Tšehhi Vabariik seisukohal, et tasaarvestades finantsmääruse artikli 73 lõike 1 alusel, kuritarvitas
komisjon võimu.
Mis puudutab teist hagi alust, siis väidab Tšehhi Vabariik sisuliselt, et eeldusel, et finantsmäärus on käesoleva kohtuasja
suhtes kohaldatav, ei näe see ette tingimusi, et nõuded peavad olema vastastikused ning et tasaarvestatav nõue peab olema
kindel.
Tšehhi Vabariik leiab selles osas, et üksnes ühinemiseelsetes lepingutes ette nähtud vahekohtuorgan sai teha otsuse võimaliku
nõude suuruse kohta. Tema arvates tuleneb Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsusest liidetud kohtuasjades T‑346/02 ja T‑347/02:
Cableuropa jt
vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑4251, punkt 225), et sellist pädevust ei ole komisjonil ega Üldkohtul.
Selles osas vaidleb ta vastu komisjoni seisukohale, mille kohaselt oleks vastuoluline väita, et kui Üldkohus ei ole pädev
tegema otsust nõude olemasolu ja vajadusel selle laadi ja suuruse kohta, siis ei saa ta teha otsust ka tasaarvestamise kohta
ning ei saa seega vaidlustatud otsust tühistada. Tšehhi Vabariik on nimelt seisukohal, et isegi kui finantsmäärus oleks käesolevas
kohtuasjas kohaldatav, ei oleks nõude olemasolu ja summa kindlakstegemiseks võimalik 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud
menetlust – st vahekohtumenetlust – kasutada, kusjuures komisjoni ühepoolne otsus ei ole selles osas piisav.
Tšehhi Vabariik lisab, et on vaja teha vahet vaidlustatud otsuse kehtivuse hindamise pädevusel ja pädevusel lahendada 1996. aasta
raamkokkuleppe alusel erimeelsusi. Arvestades 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud vaidluste lahendamise menetlusega ei
saa Üldkohus seega lahendada sisulisi küsimusi, mis käsitlevad selle kokkuleppe alusel tekkinud nõuet.
Igal juhul väidab Tšehhi Vabariik, et Üldkohus peab juhul, kui ta on pädev kontrollima, kas tasaarvestamise tingimused on
täidetud, lähtuma seisukohast, et tasaarvestatud nõudeid reguleerivad eri õiguskorrad.
Ta väidab sisuliselt, et nõuet, millele komisjon tugineb, reguleerib tegelikult rahvusvaheline õigus – seda olukorda ei ole
Tšehhi Vabariigi ühinemine liiduga muutnud.
Seevastu on Tšehhi Vabariigil komisjoni vastu esineva nõude, mis seondub struktuurifondidest rahastatavate kahe rakenduskava
raames tehtud vahemaksetega, õiguslikuks aluseks EÜ artikkel 161 ja nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1260/1999,
millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31). Tšehhi Vabariigi
nõuet reguleerib seega ühenduse õiguskord.
Kuid Euroopa Kohus asus oma 10. juuli 2003. aasta otsuses kohtuasjas C‑87/01 P: komisjon
vs.
CCRE (EKL 2003, lk I‑7617, punktid 61 ja 62) seisukohale, et eri õiguskordade kohaldamisalasse kuuluvate nõuete tasaarvestamine
on võimalik üksnes siis, kui selles osas järgitakse mõlemas õiguskorras kehtestatud tingimusi.
Tšehhi Vabariik väidab selles osas, et üldine rahvusvaheline õigus ei näe ette nõuete tasaarvestamise tingimusi ja isegi mitte
tasaarvestamise võimalust. Samuti ei näe 1996. aasta raamkokkulepe, finantsprotokollid ja muud lepingupoolte vahel sõnaselgelt
kokku lepitud või ühinemisaktiga muudetud eeskirjad ette nõuete tasaarvestamise tingimusi ja isegi mitte tasaarvestamise võimalust.
Nõuet, millele komisjon Tšehhi Vabariigi vastu tugineb, ei ole seega võimalik tasaarvestada.
Lisaks sellele väidab Tšehhi Vabariik, et finantsmääruse artikli 73 lõikes 1 ette nähtud tingimus, mille kohaselt nõuded peavad
olema vastastikused, ei piirdu ainuüksi võlausaldaja ja võlgniku isikute samasuse nõudega. Ta leiab, et samuti tuleb arvesse
võtta tasaarvestatavate nõuete õiguslikku alust.
Ta lisab, et tingimus, mille kohaselt nõuded peavad olema vastastikused, eeldab ka seda, et võetakse arvesse asjaolu, et kaks
tasaarvestatavat nõuet on väljendatud eri vääringutes. Ta ei vaidlusta selliste nõuete tasaarvestamise võimalust. Kuid väidab
siiski, et asjaomaste vääringute ümberarvutamiseks peavad olema ette nähtud selged eeskirjad. Nii see aga käesolevas kohtuasjas
ei ole.
Mis puudutab aga asjaomase nõude kindlust, siis väidab Tšehhi Vabariik, et see on tekkinud pooltevahelise lepingu raames.
Seega ei saanud kumbki pooltest muuta oma otsust teise poole jaoks kohustuslikuks seoses kõnealusest suhtest tuleneva vaidlusega.
Sellist laadi vaidlust oli võimalik lahendada üksnes poolte kokkuleppe või sõltumatu võimu otsusega 1996. aasta raamkokkuleppes
ette nähtud vahekohtumenetluse raames.
Tšehhi Vabariik on aga seisukohal, et komisjon tegi ühepoolselt kindlaks asjaomase nõude olemasolu ja suuruse. Ta väidab lisaks,
et kirjavahetuse raames komisjoniga (9. juulil 2008 ja 29. juulil 2008 komisjonile saadetud kirjad) seadis ta kahtluse alla
tagasimaksmisele kuuluva summa kindlakstegemise meetodi ning samuti vahetuskursi kohaldamise eeskirjad. Tšehhi Vabariik on
seisukohal, et kõnealune kirjavahetus – kuivõrd selle eesmärk oli vaidluse kokkuleppe teel lahendamine – vastas 1996. aasta
raamkokkuleppele. Tšehhi Vabariik oli siiski sunnitud esitama käesoleva hagi, sest komisjon võttis vastu vaidlustatud otsuse.
Tšehhi Vabariik väidab lisaks, et kuivõrd ta oli nõude suuruse vaidlustanud, siis ei olnud asjaomane nõue kindel ning seda
ei saanud seega tasaarvestada.
Lisaks sellele väidab Tšehhi Vabariik, et Phare programmi raames tema käsutusse antud finantsvahendite kasutamisega seonduvaid
õigusrikkumisi ei ole lõplikult tuvastatud. Nimelt tugineb komisjon peamiselt kriminaalmenetluse algatamisele ning OLAF-i
poolt läbi viidud juurdlustele, aga ühtegi neist ei ole lõpetatud. Tšehhi Vabariik on seisukohal, et seega ei ole võimalik
täiesti kindlalt teha kindlaks summat, mille ta peab tagasi maksma, ja seda vähemalt seni, kuni pole teada nende eri juurdluste
tulemused.
Selles osas väidab Tšehhi Vabariik, et 28. mai 2008. aasta otsus ei tõenda käsutusse antud summade õigusvastast kasutamist.
Tšehhi Vabariik leiab nimelt, et selles kirjas ei ole esitatud põhjuseid, miks kõnealuseid tehinguid käsitatakse õigusvastasena.
Samuti ei ole kirjas täpsemalt viidatud meetmetele, millega seoses õigusrikkumised toime pandi. Lisaks leiab Tšehhi Vabariik,
et komisjoni viited OLAF-i poolt läbi viidud juurdlustele on vasturääkivad.
Igal juhul on Tšehhi Vabariik seisukohal, et õigusrikkumise võimalik tuvastamine ei ole otsustava tähtsusega selle hindamisel,
kuidas kõnealuseid vahendeid kasutati, ega vaidlusaluse nõude olemasolu ega suuruse kindlakstegemisel.
Lisaks sellele vaidlustab Tšehhi Vabariik selle kogusumma arvutamise meetodi, mille ta peab tagasi maksma. Ta väidab nimelt,
et Tšehhi kroonides väljendatuna kujutab kõnealune summa, ehk 234 480 000 Tšehhi krooni endast 69,98 % kõikidest ülekannetest,
mis tehti Regionální fondy, a.s‑le, Regionální podnikatelský fond, spol. s r.o‑le ja Českomoravský podnikatelský fond, spol.
s r.o‑le ajavahemikul 5. oktoobrist 1994 kuni 2. augustini 1996 kogusummas 335 087 448,65 Tšehhi krooni. Ta järeldab sellest,
et kogusumma, mida temalt nõutakse, peaks ka eurodes väljendatuna vastama 69,98%-le kõigist asjaomastest ülekannetest eurodes
väljendatuna. Kuivõrd ülekandeid tehti kokku 9 839 490 euro ulatuses, siis peaks temalt tagasi nõutav summa olema 6 885 258,25 eurot.
Tšehhi Vabariik väidab aga, et komisjon nõuab kokku 9 354 130,93 euro tagasimaksmist. Tšehhi Vabariik on seisukohal, et arvutusmeetod,
mida ta soovitab kasutada ning mis on ainuke võimalik arvutusmeetod, neutraliseerib lisaks Tšehhi krooni ja euro vahelise
vahetuskursi arengu.
Tšehhi Vabariik väidab selles osas, et kui ta sai aastatel 1994–1996 ühinemiseelset abi, oli vahetuskurss vahemikus 33,00
kuni 35,00 Tšehhi krooni ühe euro eest. Komisjon aga kasutas kõnealuse tagasimaksmisele kuuluva summa arvutamiseks praegust
vahetuskurssi, milleks on 25,067 Tšehhi krooni ühe euro eest. Tšehhi Vabariik on seisukohal, et selline lähenemisviis ei arvesta
sel ajal, mil ühinemiseelset abi anti ja kasutati, esinenud majandusliku olukorraga. Kui Tšehhi Vabariik maksaks tagasi nõutud
summa, hüvitaks ta vahetuskursi arengu. Komisjon nõuab sel moel Tšehhi Vabariigi arvates selliste summade tagasimaksmist,
mille eurodes väljendatud väärtus ületab summat, mida tuleks nõuda Tšehhi kroonides väljendatuna. Komisjon kasutab seega Tšehhi
Vabariigi väitel õigustamatult ära Tšehhi krooni ja euro vahelise vahetuskursi tõusu. Sellist olukorda oleks võimalik määratleda
ka liidu alusetu rikastumisena, kuivõrd Tšehhi Vabariik on kohustatud tagasi maksma summa, mis ületab talle ühinemiseelse
abina tegelikult makstud summat. Sel põhjusel on Tšehhi Vabariik seisukohal, et ainuke meetod, mis võimaldab neutraliseerida
Tšehhi krooni ja euro vahelise vahetuskursi tõusu mõju, seisneb esiteks selle arvutamises, milline on Tšehhi kroonides väljendatud
nõutava tagasimakse osakaal samuti Tšehhi kroonides väljendatud Regionální fondy, a.s‑le, Regionální podnikatelský fond, spol.
s r.o‑le ja Českomoravský podnikatelský fond, spol. s r.o‑le makstud ühinemiseelsest abi kogusummast, ning teiseks saadud
murdosa korrutamises samadele fondidele antud ning eurodes väljendatud ühinemiseelse abi kogusummaga.
Tšehhi Vabariik väidab lõpetuseks, et rakendusmäärus ei ole kohaldatav 1996. aasta raamkokkuleppe alusel tekkinud õigussuhetele,
mistõttu ei saa see olla komisjoni poolt käesolevas kohtuasjas kindlaksmääratud vahetuskursi õiguslikuks aluseks.
Komisjon vaidlustab kõik esitatud argumendid.
2.
Üldkohtu hinnang
a)     Komisjoni pädevus ja finantsmääruse ning rakendusmääruse kohaldamine
Ühinemisakti artikli 2 kohaselt on asutamislepingute sätted ning institutsioonide ja Euroopa Keskpanga poolt enne ühinemist
vastuvõetud aktid uutele liikmesriikidele alates ühinemiskuupäevast siduvad ja neid kohaldatakse nendes riikides vastavalt
kõnealustes lepingutes ja ühinemisaktis sätestatud tingimustele.
Ühinemisakti artiklis 10 on täpsustatud, et asutamislepingute ja institutsioonide poolt vastuvõetud aktide kohaldamise suhtes
kehtivad üleminekumeetmetena ühinemisaktiga ettenähtud erandid.
Ühinemisakti artiklitest 2 ja 10 tuleneb, et selle akti aluseks on põhimõte, et ühenduse õiguse sätteid kohaldatakse uutes
liikmesriikides kohe ja täies mahus ning erandid on lubatud vaid siis, kui need on üleminekusätetes sõnaselgelt ette nähtud
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 3. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑233/97: KappAhl, EKL 1998, lk I‑8069, punkt 15 ja
seal viidatud kohtupraktika).
Ühinemisakti artikli 33 lõige 2, mis näeb ette, et ühinemiseelsete rahastamisvahendite alusel enne ühinemist võetud üldisi
eelarvelisi kohustusi, kaasa arvatud hilisemate individuaalsete juriidiliste kohustuste võtmist ja registreerimist ning pärast
ühinemist tehtud makseid reguleerivad jätkuvalt ühinemiseelse rahastamisvahendi eeskirjad ja õigusaktid ning need kaetakse
vastavast eelarvepeatükist kuni asjaomaste programmide ja projektide sulgemiseni, kuulub asjaomase akti neljanda osa „Ajutised
sätted” I jaotise „Üleminekumeetmed” alla.
Kuivõrd ühinemisakti artikli 33 lõige 2 näeb ette erandi ühenduse õiguse kohaldamisest pärast Tšehhi Vabariigi ühinemist liiduga,
siis tuleb seda järelikult tõlgendada kitsalt (vt selle kohta eespool punktis 97 viidatud kohtuotsus KappAhl, punkt 18 ja
seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et erandid ühenduse õiguse kohe ja täies mahus kohaldamisest seoses Phare programmi raames antud ühinemiseelse
abiga, millele viitab ühinemisakti artikli 33 lõige 1, on sama akti artikli 33 lõike 2 kohaselt lubatavad vaid siis, kui need
on kõnealustes sätetes sõnaselgelt ette nähtud.
Kuid tuleb tuvastada, et vastupidi Tšehhi Vabariigi väidetele ei näe ühinemisakti artikli 33 lõige 2 sõnaselgelt ette erandit
EÜ artikli 292 sätetest, mis seisneks selles, et 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud erimeelsuste kohtuvälise lahendamise
meetodite kohaldamist jätkatakse pärast Tšehhi Vabariigi ühinemist liiduga.
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud erimeelsuste kohtuvälise lahendamise meetodid
ei ole alates Tšehhi Vabariigi ühinemisest liiduga enam kohaldatavad.
Tšehhi Vabariigi argumendid, mis ta esitab väitmaks, et üksnes vahekohtuorgan oli käesoleva kohtuasja raames pädev tuvastama
nõude olemasolu, tuleb seega tagasi lükata.
Sama kehtib Tšehhi Vabariigi väidete kohta, mille kohaselt akt, mille komisjon talle 28. mail 2008 saatis, kujutab endast
1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud läbirääkimiste menetluse esimest etappi. Kuna see menetlus ei ole alates Tšehhi Vabariigi
ühinemisest liiduga enam kohaldatav, siis ei saa 28. mai 2008. aasta otsus kujutada endast selle menetluse esimest etappi.
Lisaks ei saa Tšehhi Vabariik tugineda tõhusalt asjaolule, et finantsmäärus ja rakendusmäärus ei kuulu ühinemisakti artikli 33
lõikes 2 silmas peetud ühinemiseelse rahastamisvahendi eeskirjade ja õigusaktide hulka.
Nimelt tuleb meenutada, et EÜ artikli 274 kohaselt täidab komisjon eelarvet kooskõlas EÜ artikli 279 alusel kehtestatud määruste
sätetega.
Lisaks tuleb ühinemisakti artikli 33 lõiget 2 tõlgendada kitsalt, kuivõrd sellega nähakse ette erand ühenduse õiguse kohaldamisest
pärast Tšehhi Vabariigi ühinemist liiduga (vt eespool punkt 99). Seetõttu on erandid ühenduse õiguse kohaldamisest, st käesolevas
kohtuasjas EÜ artikli 279 alusel kehtestatud määruste sätetest, milleks on eeskätt finantsmäärus ja rakendusmäärus, lubatud
vaid siis, kui need on asjaomastes üleminekusätetes sõnaselgelt ette nähtud (vt eespool punkt 97).
Selle kontrollimiseks, kas ühinemisakti artikli 33 lõige 2 näeb ette erandi finantsmääruse ja rakendusmääruse kohaldamisest,
tuleb seega määratleda selles sättes kasutatud mõiste „ühinemiseelse rahastamisvahendi eeskirjad ja õigusaktid”.
Selleks on sobilik arvestada ühinemisakti artikli 33 lõikes 2 kasutatud mõistega „üldised eelarvelised kohustused”, mida reguleerivad
ühinemisakti asjaomase artikli kohaselt jätkuvalt kõnealused eeskirjad ja õigusaktid.
Selles osas tuleb tuvastada, et ühinemisaktis ei ole määratletud üldiste eelarveliste kohustuste mõistet.
Kuid ühinemisaktis ette nähtud erandeid on võimalik mõista üksnes nende sätetega arvestades, mille kohaldamisest erand tehakse.
Seega tuleb lähtuda ühenduse õigusest ja täpsemalt selle eelarvet käsitlevatest sätetest, et määratleda ühinemisakti artikli 33
lõike 2 sätete ulatus.
Selles osas tuleb tuvastada, et üldise eelarvelise kulukohustuse mõiste on määratletud finantsmääruse esimese osa „Üldsätted”
IV jaotise „Eelarve täitmine” 6. peatüki „Kulutoimingud” 1. jaos „Kulukohustuste võtmine”.
Nii kujutab eelarveliste kulukohustuste võtmine endast finantsmääruse artikli 76 lõike 1 esimese lõigu kohaselt toimingut,
millega seotakse assigneering, mida on vaja hilisemateks makseteks, et täita juriidilist kohustust.
Sama määruse artikli 76 lõike 2 teise lõigu kohaselt on eelarveline kulukohustus üldine, kui vähemalt üks individuaalse kohustuse
tunnustest on kindlaks määramata.
Eelarveliste kohustuste mõiste seondub seega kulutoimingutega finantsmääruse tähenduses.
Saadaolevate summade kindlaksmääramise ja sissenõudmise mõisted, mille üle kohtuvaidlus käib, kuuluvad finantsmääruse esimese
osa IV jaotise 5. peatüki „Tulutoimingud” 3.–5. jao alla.
Seega tuleb asuda seisukohale, et ühinemisakti artikli 33 lõige 2, mille eesmärk on tagada selliste enne liiduga ühinemist
üldiste eelarveliste kohustuste raames ette nähtud kulutuste jätkuv tagamine, mida ei ole ühinemise hetkel veel täielikult
välja makstud, kehtestab erandi teatud finantsmääruse sätetest, mis käsitlevad kulutoiminguid.
Seevastu ei ole selle sätte eesmärk kehtestada erand finantsmääruse sätetest, mis käsitlevad tulutoiminguid.
Teiste sõnadega ja vastupidi Tšehhi Vabariigi väidetele ei välista ühinemisakti artikli 33 lõige 2 sõnaselgelt finantsmääruse
ja rakendusmääruse kohaldamist tulutoimingute suhtes. Tulutoimingute suhtes kohaldatakse seega kõnealuseid määruseid alates
Tšehhi Vabariigi ühinemisest liiduga.
Lisaks sellele ei välista ühinemisakti artikli 33 lõike 2 sätted sõnaselgelt võla sissenõudmise viisina finantsmääruse artikli 73
lõikes 1 ja rakendusmääruse artikli 81 lõikes 1 ja artiklis 83 ette nähtud tasaarvestamist. Seetõttu tuleb asuda seisukohale,
et selline tulutoiming on kõnealustes määrustes kehtestatud tingimustel kohaldatav nõuete suhtes, mis tulenevad Phare programmi
raames antud ühinemiseelsest abist, millele viitab ühinemisakti artikli 33 lõige 1.
Seetõttu tuleb järeldada, et Tšehhi Vabariigi poolt Phare programmi raames saadud fondide tagasimaksmisega seonduva nõude
kindlakstegemine ja võla sissenõudmine – sealhulgas tasaarvestamise teel – kuulub komisjoni pädevusse, kes peab selleks kohaldama
ja järgima finantsmääruse ja rakendusmääruse sätteid.
b)     Finantsmääruses ja rakendusmääruses võla sissenõudmiseks ette nähtud menetluse järgimine
Sissejuhatavad märkused
Finantsmääruse artikli 71 lõike 2 kohaselt tuleb kõik saadaolevad summad, mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele,
kindlaks määrata peaarvepidajale antavas sissenõudekorralduses, millele järgneb võlgnikule saadetav võlateade; mõlemad koostab
vastutav eelarvevahendite käsutaja.
Finantsmääruse artikli 73 lõike 1 teise lause kohaselt nõuab peaarvepidaja võla sisse tasaarvestamise teel ning liidu nõuete
ulatuses võlgnikult, kellel endal on liidu suhtes kindel, kindlasummaline ja maksmisele kuuluv võlanõue.
Rakendusmääruse artikli 78 kohaselt on saadaoleva summa kindlaksmääramine toiming, millega eelarvevahendite käsutaja tunnustab,
et ühendustel on õigus saada summa võlgnikult, ja määrab kindlaks nõudeõiguse, mis võimaldab nõuda võlgnikult võla tasumist.
Sissenõudekorraldus kujutab endast lisaks toimingut, millega vastutav eelarvevahendite käsutaja annab peaarvepidajale käsu
eelarvestatud summa sissenõudmiseks. Lõpetuseks teavitatakse võlateatega, mille eelarvevahendite käsutaja võlgnikule saadab,
võlgnikku sellest, et liit on saadaoleva summa kindlaks määranud, et kui võlg tasutakse enne määratud tähtaja möödumist, ei
tule viivist maksta ning et kui võlg ei ole selleks tähtajaks makstud, teostab institutsioon sissenõude kas tasaarvestusega
või nõuab võla sisse eelnevalt esitatud tagatiselt.
Rakendusmääruse artikli 79 kohaselt tagab vastutav eelarvevahendite käsutaja saadaoleva summa kindlaksmääramiseks, et saadaolev
summa on kindel ja selle suhtes ei kohaldata mingeid tingimusi, et saadaolev summa on kindlasummaline ja väljendatud täpselt
sularahas ja et saadaolev summa on võlgu ja selle suhtes ei kohaldata maksetähtaega.
Lõpetuseks tuleneb rakendusmääruse artikli 83 lõigetest 1 ja 2, et juhul kui võlgnikul on liidu ees seoses maksekorralduses
kindlaksmääratud summaga võlgnevus, mis on kindel, kindlasummaline ja kuulub maksmisele, nõuab peaarvepidaja pärast võlateates
nimetatud tähtaja möödumist kindlaksmääratud saadaolevad summad sisse tasaarvestuse teel, olles eelnevalt teavitanud võlgnikku
– juhul kui selleks on siseriiklik asutus või selle haldusüksus – vähemalt kümme tööpäeva ette oma kavatsusest nõuda võlad
sisse tasaarvestuse teel.
Teiste sõnadega eeldab võla, mis on kindel, kindlasummaline ja sissenõutav, sissenõudmine pärast seda, kui pädev eelarvevahendite
käsutaja on selle olemasolu tuvastanud, seega sissenõudekorralduse koostamist selle eelarvevahendite käsutaja poolt, mis saadetakse
peaarvepidajale, ja teiseks võlgnikule saadetava võlateate koostamist.
Peaarvepidaja hoolitseb sissenõudekorralduste eest. Juhul kui võlgnikul endal on liidu suhtes kindel, kindlasummaline ja sissenõutav
nõue, võib ka tema võla sisse nõuda tasaarvestamise teel.
Tuleb rõhutada, et peaarvepidaja peab nõuded tasaarvestama juhul, kui võlgnik ei ole võlga vabatahtlikult tasunud.
28. mai 2008. aasta otsus ja vaidlustatud otsus
Käesolevas kohtuasjas tegi komisjon Tšehhi Vabariigile teatavaks 28. mai 2008. aasta otsuse, mille kohaselt Tšehhi Vabariik
pidi tagasi maksma 234 480 000 Tšehhi krooni suuruse summa ja seda sisuliselt Phare programmi alla kuuluvate teatud fondidega
seonduvalt toimunud finantspettuste tõttu.
Sellele otsusele oli lisatud võlateade.
On selge, et 28. mai 2008. aasta otsuse näol on tegemist aktiga, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, mis võivad mõjutada
Tšehhi Vabariigi huve, muutes oluliselt tema õiguslikku olukorda (vt Euroopa Kohtu 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas
C‑147/96: Madalmaad
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑4723, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Selle otsuse peale oli seega võimalik esitada EÜ
artikli 230 alusel tühistamishagi.
Lisaks tuleb märkida, et võlateate tähtajaks oli määratud 7. august 2008.
On tuvastatud, et selleks kuupäevaks ei olnud Tšehhi Vabariik maksnud tagasi temalt nõutavat summat.
Lisaks sellele on selge, et Tšehhi Vabariik ei vaidlustanud 28. mai 2008. aasta otsust ega sellele lisatud võlateadet.
Seetõttu peab peaarvepidaja nõudma võla sisse vastavalt finantsmääruse ja rakendusmääruse sätetele, mis on kohaldatavad EÜ
artikli 274 alusel.
Mis puudutab kahe nõude olemasolu, mis Tšehhi Vabariigil on EFS‑i suhtes summas 10 814 475,41 eurot, siis pidi käesolevas
kohtuasjas peaarvepidaja nõudma pärast Tšehhi Vabariigi teavitamist vähemalt 10 tööpäeva ette tasaarvestamise teel sisse võla,
mille olemasolu oli tuvastatud 28. mai 2008. aasta otsuses ja seda vastavalt rakendusmääruse artiklile 83; seda peaarvepidaja
vaidlustatud otsuses ka tegi.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Tšehhi Vabariigi argumendid, mille kohaselt kõnealused nõuded ei olnud vastastikused ning
komisjoni nõue ei olnud kindel.
–       Nõuete vastastikuse laadi puudumine
Tuleb meenutada, et Tšehhi Vabariik on sisuliselt seisukohal, et üksnes 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud vahekohtuorganil
oli õigus määrata kindlaks võla summa, mis ta võis olla liidule võlgu. Tšehhi Vabariigi arvates jäi see vahekohtuorgan nimelt
ühinemisakti artikli 33 lõike 2 alusel jätkuvalt pädevaks 1996. aasta raamkokkuleppest tulenevate eelarveliste kohustustega
seotud erimeelsuste lahendamiseks. Ta on seisukohal, et nõue, millele komisjon tugines, tulenes tegelikult rahvusvahelisest
õiguskorrast, mitte ühenduse õiguskorrast. Seetõttu tulenesid kõnealused nõuded tema arvates kahest eri õiguskorrast, mis
kohtupraktika kohaselt tähendab, et tuleb kontrollida, kas mõlemas kahes õiguskorras kehtestatud tingimused on täidetud (eespool
punktis 81 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
CCRE, punktid 61 ja 62). Tšehhi Vabariigi väitel need tingimused käesolevas kohtuasjas täidetud ei ole, sest tema arvates
ei tunnusta rahvusvaheline avalik õigus esiteks tasaarvestamist ning teiseks ei näe seda ette 1996. aasta raamkokkulepe, mille
sätted on ühinemisakti artikli 33 lõike 2 kohaselt jätkuvalt kohaldatavad. Nõuete vastastikkuse tingimus ei ole tema arvates
seega täidetud.
Tuleb siiski meenutada, et 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud vaidluste lahendamise mehhanism ei olnud alates Tšehhi
Vabariigi ühinemisest liiduga enam kohaldatav (vt eespool punkt 102).
Lisaks tuleb märkida, et finantsmäärus ja rakendusmäärus olid alates Tšehhi Vabariigi ühinemisest liiduga kohaldatavad tulutoimingute
suhtes (vt eespool punktid 120 ja 121).
Sellest tuleneb, et peaarvepidaja pidi pärast Tšehhi Vabariigi ühinemist Euroopa Liiduga ning kui finantsmääruses selleks
ette nähtud tingimused on täidetud, kohaldama tasaarvestamist nõuete suhtes, mis seondusid Phare programmi raames käsutusse
antud fondidega, ning seda finantsmääruses ja rakendusmääruses ette nähtud tingimustel, kusjuures selles osas ei oma mingit
tähtsust asjaolu, kas komisjoni nõue tulenes ühenduse või rahvusvahelisest õigusest.
Seega tuleb tagasi lükata Tšehhi Vabariigi argumendid, millega ta toetab esiteks väidet, et ühinemiseelne kokkulepe ei näinud
tasaarvestamist ette, ning teiseks väidet, et rahvusvahelises õiguskorras ei tunnustata tasaarvestamise õigust, millest tulenevalt
on tasaarvestamine võimatu juhul, kui nõuded tulenevad eri õiguskordadest.
–       Komisjonil Tšehhi Vabariigi suhtes oleva nõude kindel ja kindlasummaline laad
Tuleb meenutada, et Tšehhi Vabariik on sisuliselt seisukohal, et komisjoni võlanõue ei ole kindel ega kindlasummaline ja seda
esiteks seetõttu, et pooltevahelised suhted on lepingulist laadi ja pooltevaheliste erimeelsuste korral tuleb küsimus anda
vahekohtumenetluse raames lahendamiseks sõltumatule organile, teiseks seetõttu, et Tšehhi Vabariik ei ole nõus meetodiga,
mille abil nõue kindlaks tehti, ega kohaldatud vahetuskursiga, ning kolmandaks seetõttu, et väidetavalt alusetult kasutatud
summat, mis tuleks tagasi maksta, ei ole võimalik kindlaks määrata seni, kuni OLAF-i juurdlusi ei ole lõpetatud.
Rakendusmääruse artikli 79 punktist a tuleneb, et nõuet ei käsitata kindlana, kui see on tingimuslik.
Kuid Tšehhi Vabariik ei väida, et komisjoni nõue oleks tingimuslik. Ta piirdub tegelikult väitega, et vaidlustab selle summa.
Igal juhul tuleb tuvastada, et nõue ei ole tingimuslik.
Sellest lähtuvalt tuleb asuda seisukohale, et nõue on kindel rakendusmääruse artikli 79 punkti a tähenduses.
Järgmiseks on selge, et võlanõude summa määrati kindlaks 28. mai 2008. aasta otsusega, mida Tšehhi Vabariik ei ole vaidlustanud.
Seega tuleb asuda seisukohale, et võlanõue on kindlasummaline rakendusmääruse artikli 79 punkti b tähenduses.
Lõpetuseks on selge, et nõude suhtes ei kohaldata maksetähtaega ja see on seega sissenõutav.
Kõigest eelnevast lähtudes tuleb tuvastada, et rakendusmääruse artiklis 79 kehtestatud tingimused olid komisjoni nõuet puudutavas
täidetud, nii et peaarvepidaja võis tasaarvestada.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla Tšehhi Vabariigi poolt oma teise hagi aluse toetuseks esitatud argumendid.
Komisjoni väidetav pädevuse puudumine nõude suuruse kindlakstegemiseks ning vahekohtuorgani väidetav pädevus selle kindlakstegemiseks
lükati kõrvale juba esimese hagi aluse analüüsimisel. 1996. aasta raamkokkuleppes ette nähtud vaidluste lahendamise mehhanism
ei olnud alates Tšehhi Vabariigi ühinemisest liiduga enam kohaldatav (vt eespool punkt 102).
Lisaks sellele ei mõjuta asjaolu, et nõude summa on vaidlustatud ning et Tšehhi Vabariik arvustas summa kindlakstegemise meetodit,
kohaldatud vahetuskurssi ja asjaolu, et komisjon ei olnud selle summa kindlakstegemiseks ära oodanud käimasolevate juurdluste
lõpetamist, kuidagi seda, et nõue on kindel ja kindlasummaline ega takista selle tasaarvestamist (vt selle kohta Üldkohtu
17. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑231/04: Kreeka
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑63, punkt 118).
Nimelt määras komisjon oma 28. mai 2008. aasta otsuses kindlaks nõude summa ning see otsus muutus lõplikuks, kuivõrd seda
hagi esitamise tähtaja jooksul ei vaidlustatud. Sellest tuleneb, et otsuses kindlaks määratud nõude summat ei saa käesoleva
kohtumenetluse raames vaidlustada.
Kokkuvõttes tuleb hagi esimene ja teine alus tagasi lükata.
B –
Kolmas hagi alus, mis tugineb põhjendamatusele
1.
Poolte argumendid
Tšehhi Vabariik väidab, et vaidlustatud otsus ei ole põhjendatud. Viide finantsmäärusele ei ole selles osas tema arvates piisav.
Lisaks on detailsed põhjendused tavalisest veelgi vajalikumad siis, kui otsus käsitleb tehnilisi või keerukaid asjaolusid.
Nimelt peab selliste otsuste adressaatidel olema võimalik selgelt aru saada, millistele asjaoludele komisjon tugines, seda
eeskätt siis, kui asjaomane otsus tingib liikmesriikidele raskeid finantstagajärgi.
Ta on lisaks seisukohal, et seda ei mõjuta kuidagi asjaolu, et põhjendused on osaliselt esitatud varasemas komisjoniga peetud
mitteametlikus kirjavahetuses. Õiguskindluse või kohtupraktikas aktide põhjendamise kohta kehtestatud tingimuste seisukohast
ei ole selline põhjendamine piisav.
Lõpetuseks väidab Tšehhi Vabariik esiteks, et komisjon keeldus rahuldamast tema taotlust tutvuda OLAF-i juurdluste tulemustega,
mille alusel vaidlustatud otsus vastu võeti, ning teiseks, et asjaolu, et ta oli otsuse vastuvõtmise kontekstist teadlik,
ei saa iseenesest olla vaidlusaluse otsuse piisav põhjendus.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
2.
Üldkohtu hinnang
On sobilik meelde tuletada, et õigusi kahjustava akti põhjendamise kohustuse – nagu see on ette nähtud EÜ artiklis 253 – eesmärk
on esiteks anda huvitatud isikule piisavalt teavet, et tal oleks võimalik kindlaks teha, kas akt on põhjendatud või on selles
tehtud viga, mis võimaldab liidu kohtus selle kehtivust vaidlustada, ning teiseks võimaldada kohtul kontrollida selle akti
seaduslikkust. Nii sätestatud põhjendamiskohustus kujutab endast ühenduse õiguse aluspõhimõtet, millest võib erandeid teha
ainult ülekaalukatel põhjustel. Sellest tulenevalt tuleb põhjendused põhimõtteliselt huvitatud isikule edastada samaaegselt
tema õigusi kahjustava aktiga; põhjenduste puudumist ei saa õiguspäraseks muuta asjaolu, et huvitatud isik saab akti põhjendustest
teada liidu kohtus algatatud kohtumenetluse raames (vt selle kohta Üldkohtu 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑228/02:
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
vs.
nõukogu, EKL 2006, lk II‑4665, punktid 138–140 ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhjendused peavad siiski olema kohandatud asjaomase akti laadiga ja selle vastuvõtmise kontekstiga. Põhjendamise nõuet tuleb
hinnata juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning huvi arvestades, mis võib olla akti adressaatidel
või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendustes oleks
täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduste piisavust tuleb hinnata mitte ainult selle
sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Õigusi kahjustav akt on
piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud huvitatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme
ulatust mõista (vt eespool viidatud kohtuotsus Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
vs.
nõukogu, punkt 141 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb asuda seisukohale, et tasaarvestamise otsuse puhul peab nõutav põhjendus võimaldama täpselt kindlaks määrata nõuded,
mis tasaarvestatakse, ilma et saaks nõuda seda, et tasaarvestamise otsuses korrataks põhjendusi, millele tugineti esialgu
iga sellise nõude tuvastamisel.
Käesolevas kohtuasjas on selge, et tasaarvestamise otsuse aluseks on 28. mai 2008. aasta otsus, mida Tšehhi Vabariik kohtuistungil
ka tunnistas.
28. mai 2008. aasta otsuses on aga eriti detailselt ära toodud põhjused, millest lähtuvalt komisjon otsustas nõuda Tšehhi
Vabariigilt 234 480 000 Tšehhi krooni suuruse summa tagasimaksmist.
Lisaks on vaidlustatud otsuses täpsustatud, et Tšehhi Vabariigil on EFS‑i suhtes kaks nõuet ning et 28. mai 2008. aasta otsusele
lisatud võlateates nõutud summa ettenähtud tähtajaks maksmata jätmise korral on peaarvepidaja neil tingimustel kohustatud
tasaarvestama finantsmääruse artikli 73 lõike 1 alusel.
Seetõttu tuleb arvestada, et õigusi kahjustav akt võeti vastu Tšehhi Vabariigile teada olevas kontekstis, mis võimaldas tal
aru saada tema suhtes võetud meetme ulatusest, kuivõrd Tšehhi Vabariik oli teadlik põhjustest, miks peaarvepidaja otsustas
poolte vastastikused nõuded tasaarvestada.
Sellest lähtuvalt tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus oli piisavalt põhjendatud ja põhjendamatusele tuginev hagi
alus tuleb seega tagasi lükata.
Kokkuvõttes tuleb hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud Tšehhi Vabariigi kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista Tšehhi
Vabariigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Tšehhi Vabariigilt.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. aprillil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Õiguslik raamistik
A –  EÜ asutamisleping
B –  Ühinemisakt
C –  Tšehhi Vabariigi valitsuse ja Euroopa Komisjoni vaheline raamkokkulepe, mis käsitleb Tšehhi Vabariigi osalust Euroopa
Ühenduse abikavas
D –  Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon
E –  Määrus (EÜ) nr 1266/1999
F –  Finantsmäärus
G –  Rakendusmäärus
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
A –  Esimene hagi alus, mis tugineb vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele vääral õiguslikul alusel, ning teine hagi alus, mis
tugineb vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele finantsmääruses ja rakendusmääruses tasaarvestamiseks kehtestatud tingimusi rikkudes
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
a)  Komisjoni pädevus ja finantsmääruse ning rakendusmääruse kohaldamine
b)  Finantsmääruses ja rakendusmääruses võla sissenõudmiseks ette nähtud menetluse järgimine
Sissejuhatavad märkused
28. mai 2008. aasta otsus ja vaidlustatud otsus
–  Nõuete vastastikuse laadi puudumine
–  Komisjonil Tšehhi Vabariigi suhtes oleva nõude kindel ja kindlasummaline laad
B –  Kolmas hagi alus, mis tugineb põhjendamatusele
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: tšehhi.