CELEX: 62012CJ0335
Povreda obveze države članice
Vlastita sredstva
Naknadna naplata uvoznih carina
Financijska odgovornost država članica
Neizvezeni višak zaliha šećera

Europska komisija tužbom traži da Sud utvrdi da je Portugalska Republika, odbijajući staviti joj na raspolaganje iznos od 785078,50 eura koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon pristupanja Portugalske Republike Europskoj zajednici, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ‑a, članka 254. Akta o uvjetima pristupanja Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike i prilagodbama Ugovorâ (
SL 1985, L 302, str. 23
.; u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju), članka 7. Odluke Vijeća 85/257/EEZ, Euratom od 7. svibnja 1985. o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (
SL L 128, str. 15
.), članaka 4., 7. i 8. Uredbe Komisije (EEZ) br. 579/86 od 28. veljače 1986. o utvrđivanju detaljnih pravila koja se odnose na zalihe proizvoda u sektoru šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u Španjolskoj i Portugalu (
SL L 57, str. 21
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3332/86 od 31. listopada 1986. (
SL L 306, str. 37
.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 579/86), članka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1697/79 od 24. srpnja 1979. o naknadnoj naplati uvoznih ili izvoznih carina koje nisu bile zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina (
SL L 197, str. 1
.), te članaka 2., 11. i 17. Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom) br. 1552/89 od 29. svibnja 1989. o provedbi Odluke 88/376/EEZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (
SL L 155, str. 1
.).
Pravni okvir
Članak 254. Akta o pristupanju predviđa:
„Sve zalihe proizvoda koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području i prelaze količinu koja se može smatrati uobičajenim prijenosom zaliha Portugalska Republika treba ukloniti o svom trošku u okviru postupaka Zajednice koji će se utvrditi i u rokovima koji će se odrediti sukladno uvjetima iz članka 258. Pojam uobičajenog prijenosa zaliha određuje se za svaki proizvod na temelju kriterija i ciljeva svojstvenih svakoj zajedničkoj organizaciji tržišta.“ [neslužbeni prijevod]
Sukladno članku 371. Akta o pristupanju:
„1.   Odluka od 21. travnja 1970. o zamjeni financijskih doprinosa država članica vlastitim sredstvima Zajednica [...] primjenjuje se u skladu s člancima 372. do 375.
2.   Svako pozivanje u odredbama ovog poglavlja na odluku od 21. travnja 1970. treba smatrati pozivanjem na odluku Vijeća od 7. svibnja 1985. o sustavu vlastitih sredstava Zajednica, počevši od dana stupanja na snagu potonje.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 372. stavak 1. Akta o pristupanju određuje:
„Prihodi pod nazivom ,poljoprivredna pristojba' navedeni u članku 2. stavku 1. točki (a) odluke od 21. travnja 1970. uključuju i prihode ostvarene od svih iznosa utvrđenih pri uvozu u trgovini između Portugala i drugih država članica te između Portugala i trećih država na temelju članaka 233. do 345., članka 210. stavka 3. i članka 213.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. Odluke 85/257/EEZ, predviđa:
„Sljedeći prihodi predstavljaju vlastita sredstva u proračunu Zajednica:
(a)
nameti, premije, dodatni ili kompenzacijski iznosi, dodatni iznosi ili čimbenici i druga davanja koje su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama u okviru zajedničke poljoprivredne politike, te doprinosi i ostala davanja predviđeni u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera;
(b)
carine u skladu sa Zajedničkom carinskom tarifom i druga davanja koje su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama,
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Na temelju članka 7. stavka 1. navedene odluke:
„Države članice prikupljaju sredstva Zajednica navedena u člancima 2. i 3. u skladu s nacionalnim odredbama koje su predviđene zakonima i drugim propisima koji se prema potrebi mijenjaju u tu svrhu. Države članice stavljaju Komisiji na raspolaganje ta sredstva.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. stavak 1. Odluke Vijeća 88/376/EEZ, Euratom od 24. lipnja 1988. o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (
SL L 185, str 24
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 4., str. 3.), određuje:
„Sljedeći prihodi predstavljaju vlastita sredstva u proračunu Zajednica:
(a)
nameti, premije, dodatni ili kompenzacijski iznosi, dodatni iznosi ili čimbenici i druga davanja koje su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama u okviru zajedničke poljoprivredne politike, te doprinosi i ostala davanja predviđeni u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera;
(b)
carine u skladu sa Zajedničkom carinskom tarifom i druga davanja koje su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama te carine na proizvode propisane Ugovorom o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik;
[...]“
Članak 8. stavak 1. navedene odluke predviđa:
„Države članice prikupljaju vlastita sredstva Zajednice iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) u skladu s nacionalnim odredbama koje su predviđene zakonima i drugim propisima koji se prema potrebi prilagođavaju zahtjevima propisa Zajednice. [...] Države članice stavljaju Komisiji na raspolaganje sredstva iz članka 2. stavka 1. točaka (a) do (d).“
Članak 1. Uredbe br. 1697/79 određuje:
„1.   Ovom se uredbom propisuju uvjeti pod kojima nadležna tijela naknadno naplaćuju uvozne ili izvozne carine koje iz bilo kojeg razloga nisu bile zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina.
2.   Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
,uvozne carine' označavaju carine i davanja s istovrsnim učinkom te poljoprivredne pristojbe i ostala davanja pri uvozu predviđena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se na temelju članka 235. Ugovora primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda;
[...]
(c)
,knjiženje' znači upravni akt kojim se valjano utvrđuje iznos uvoznih ili izvoznih carina koje nadležna tijela trebaju naplatiti;
(d)
,carinski dug' znači obvezu fizičke ili pravne osobe da na temelju važećih pravnih pravila podmiri iznos uvoznih ili izvoznih carina na proizvode podložne tim carinama.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. Uredbe br. 1697/79 predviđa:
„1.   Kada nadležna tijela utvrde da od odgovorne osobe nije zatraženo plaćanje punog iznosa uvoznih ili izvoznih carina ili jednog njegovog dijela, koji se zakonito duguje za deklariranu robu podvrgnutu carinskom postupku koji uključuje takvu obvezu, pokreću postupak naplate nepodmirenih carina.
Navedeni se postupak, međutim, ne može pokrenuti nakon isteka roka od tri godine od dana knjiženja iznosa čije je plaćanje zatraženo od odgovorne osobe ili, ako nije bilo knjiženja, od dana nastanka carinskog duga za robu o kojoj je riječ.
2.   U smislu stavka 1., postupak naplate pokreće se obavješću zainteresiranoj osobi o iznosu uvoznih ili izvoznih carina koji duguje.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3771/85 od 20. prosinca 1985. o zalihama poljoprivrednih proizvoda u Portugalu (
SL L 362, str. 21
.) propisuje:
„Ovom se uredbom utvrđuju opća pravila za provedbu članka 254. Akta o pristupanju.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 8. Uredbe br. 3771/85 određuje:
„1.   Detaljna pravila za provedbu ove Uredbe donose se u skladu s postupkom predviđenim u članku 38. Uredbe Vijeća br. 136/66/EEZ od 22. rujna 1966. o uspostavi zajedničke organizacije tržišta ulja i masti (
SL 1966, 172, str. 3025
.) ili, ovisno o slučaju, u odgovarajućim odredbama drugih uredaba o zajedničkoj organizaciji poljoprivrednih tržišta.
2.   Detaljna pravila za provedbu navedena u stavku 1. osobito uključuju:
(a)
utvrđivanje zaliha navedenih u članku 254. Akta o pristupanju za proizvode čije količine premašuju uobičajeni prijenos zaliha;
[...]
(d)
detaljna pravila za prodaju viškova proizvodâ.
3.   Detaljnim pravilima za provedbu navedenima u stavku 1. može se predvidjeti:
[...]
(c)
naplata pristojbe u slučaju da zainteresirana osoba ne poštuje detaljna pravila za prodaju viškova proizvodâ.“ [neslužbeni prijevod]
U skladu s uvodnom izjavom 2. Uredbe br. 579/86:
„[...] s obzirom da u novim državama članicama postoji rizik od spekulacija u pogledu šećera i izoglukoze, proizvoda koji se mogu uskladištiti i za koje su utvrđene izvozne subvencije, potrebno je urediti pitanje zaliha koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze [...] u Portugalu“. [neslužbeni prijevod]
Uvodna izjava 6. navedene uredbe glasi kako slijedi:
„[...] količine koje premašuju uobičajeni prijenos zaliha [...] koje nisu izvezene prije propisanog datuma i na taj način uklonjene s tržišta treba smatrati uvezenima iz trećih zemalja i prodanima na unutarnjem tržištu Zajednice; [...] u tim okolnostima opravdano je predvidjeti naplatu iznosa jednakog uvoznoj carini za predmetni proizvod važećoj posljednjeg dana roka predviđenog za izvoz; [...] tijekom konverzije tog iznosa u nacionalnu valutu valja primijeniti poljoprivrednu stopu važeću toga dana.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 3. navedene uredbe određuje:
„1.   Nove države članice [...] popisuju zalihe šećera i izoglukoze koje se na dan 1. ožujka 1986. u 0.00 sati nalaze u slobodnom prometu na njihovom državnom području.
2.   Radi primjene stavka 1., sve osobe koje posjeduju [...] količinu šećera ili izoglukoze od najmanje 3000 kilograma [...] koja se na dan 1. ožujka 1986. u 0.00 sati nalazi u slobodnom prometu dužna su je prijaviti nadležnim tijelima prije 13. ožujka 1986.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 4. Uredbe br. 579/86 predviđa:
„1.   Ako količina zaliha šećera ili izoglukoze koja je u novoj državi članici utvrđena popisom iz članka 3. prelazi količinu propisanu u članku 2. stavku 1., nova država članica osigurava izvoz iz Zajednice [...], u slučaju Portugala prije 1. srpnja 1987., količine jednake razlici između popisane i propisane količine [...]
[...]
2.   Za količine koje se moraju izvesti na temelju stavka 1.:
[...]
(c)
predmetni se proizvod mora izvesti [...] s državnog područja nove države članice na kojem je utvrđena razlika iz stavka 1. i mora napustiti zemljopisno područje Zajednice prije propisanog datuma, u slučaju Portugala prije 1. srpnja 1987.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 5. Uredbe br. 579/86 propisuje:
„1.   Osim u slučaju više sile, dokaz o izvozu navedenom u članku 4. stavku 1. treba u slučaju izvoza iz Portugala podnijeti [...] prije 1. rujna 1987. u obliku:
(a)
izvoznih dozvola koje je u skladu s člankom 6. izdalo nadležno tijelo predmetne nove države članice;
(b)
relevantnih dokumenata iz članaka 30. i 31. Uredbe [Komisije] (EEZ) br. 3183/80 [od 3. prosinca 1980. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o određivanju predujma za poljoprivredne proizvode (
SL L 338, str. 1
.)], potrebnih za vraćanje osiguranja.
2.   Ako se dokaz iz stavka 1. ne podnese prije propisanog datuma, predmetna će se količina smatrati prodanom na unutarnjem tržištu Zajednice.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 7. stavak 1. Uredbe br. 579/86 određuje:
„Za količine koje se u smislu članka 5. stavka 2. smatraju prodanima na unutarnjem tržištu naplaćuje se iznos jednak:
(a)
u slučaju šećera, za svakih 100 kilograma, uvoznoj pristojbi za bijeli šećer [...], u slučaju Portugala važećoj na dan 30. lipnja 1987., koja se, prema potrebi, uvećava ili umanjuje za pristupni kompenzacijski iznos koji je u predmetnoj novoj državi članici tog datuma na snazi za bijeli šećer;
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Članak 8. stavak 1. navedene uredbe predviđa:
„Nove države članice poduzimaju sve mjere potrebne za provedbu ove Uredbe i utvrđuju osobito sve postupke nadzora koji se pokažu potrebnima za provedbu popisa iz članka 3. i za ispunjenje obveze izvoza iz članka 4. stavka 1.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1552/89 određuje:
„Za potrebe provedbe ove Uredbe, pravo Zajednica na vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Odluke [88/376] utvrđuje se čim nadležna služba države članice obavijesti dužnika o iznosu duga. Ta se obavijest dostavlja čim je dužnik poznat, a nadležna upravna tijela mogu izračunati iznos carine, uz poštovanje svih mjerodavnih odredaba prava Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 11. Uredbe br. 1552/89 predviđa:
„U slučaju kašnjenja u knjiženju na račun iz članka 9., stavka 1. ove Uredbe, predmetna država članica plaća kamatu po kamatnoj stopi koja se na dan dospijeća primjenjuje na tržištu novca te države članice na kratkoročne instrumente za financiranje javnog sektora, uvećano za dva postotna boda. Ova se stopa uvećava za 0,25 postotnih bodova za svaki mjesec kašnjenja. Tako uvećana kamatna stopa primjenjuje se na cijelo razdoblje kašnjenja.“ [neslužbeni prijevod]
Članak 17. navedene uredbe određuje:
„1.   Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se iznosi koji odgovaraju carinama utvrđenima na temelju članka 2. stave na raspolaganje Komisiji na način propisan ovom Uredbom.
2.   Države članice oslobođene su obveze da iznose koji odgovaraju utvrđenim carinama stave na raspolaganje Komisiji samo ako do naplate tih iznosa nije došlo zbog više sile. K tome, države članice mogu zanemariti obvezu da te iznose stave na raspolaganje Komisiji u posebnim slučajevima u kojima je nakon temeljitog ispitivanja svih relevantnih okolnosti naplata pokaže definitivno nemogućom zbog razloga koji im se ne mogu staviti na teret. Takvi slučajevi moraju se navesti u izvješću predviđenom u stavku 3., ako iznosi prelaze 10.000 [eura], preračunato u nacionalnu valutu po tečaju važećem prvog radnog dana u mjesecu listopadu prethodne kalendarske godine. To izvješće mora sadržavati razloge zbog kojih određena država članica nije mogla staviti na raspolaganje predmetne iznose. Komisija ima rok od šest mjeseci da, ako je potrebno, predmetnoj državi članici dostavi svoje primjedbe.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
Predsudski postupak
Dana 26. lipnja 2003. Portugalska Republika zatražila je od Komisije da je u skladu s člankom 17. stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000 od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke br. 2000/597/EZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (
SL L 130, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 11., str. 12.) oslobodi od obveze stavljanja na raspolaganje iznosa od 785078,50 eura koji se odnosi na tradicionalna sredstva.
Prema navodima Portugalske Republike, te su pristojbe postale nenaplative nakon presude Supremo Tribunal Administrativo (Visokog upravnog suda) od 8. svibnja 2002., kojom je odbijen zahtjev za podmirenje carina o kojemu je zainteresirana osoba prvotno bila obaviještena 25. listopada 1990. Zahtjev za podmirenje ticao se vlastitih sredstava koja se odnose na višak zaliha šećera za koji do 1. rujna 1987., roka utvrđenog Uredbom br. 579/86, nije podnesen nijedan dokaz o izvozu.
Odgovarajući na navedeni zahtjev, Komisija je dopisima od 17. prosinca 2003. i 20. veljače 2004. od nadležnih portugalskih tijela zatražila dodatne obavijesti, osobito o razlozima zbog kojih je, s jedne strane, odgovorna osoba zaprimila obavijest o predmetnom carinskom dugu više od tri godine nakon njegova nastanka te zbog kojih je, s druge strane, Supremo Tribunal Administrativo „[bio] odbio akt o knjiženju [navedenog] duga“.
Dopisom od 22. ožujka 2004. nadležna su portugalska tijela dostavila zatražene obavijesti i preslike presuda Supremo Tribunal Administrativo od 8. svibnja 2002. i Tribunal Tributário de Segunda Instância (poreznog suda drugog stupnja) od 26. ožujka 1996. Iz tih obavijesti proizlazi da predmetni poduzetnik nije podnio dokaze o izvozu viška zaliha šećera koje su se nalazile u njegovom posjedu i da je, sukladno obavijesti carinske službe u Funchalu (Portugal) od 16. listopada 1987., četiri dana kasnije podmirio iznos od 522511,20 eura. Nakon daljnjih provjera nadležna portugalska tijela obavijestila su poduzetnika o obvezi podmirenja dodatnog iznosa od 785078,50 eura. Potonji je podnio žalbu na odluku kojom mu je naloženo plaćanje tog iznosa. Prije odlučivanja o žalbi Supremo Tribunal Administrativo postavio je više prethodnih pitanja Sudu, koji je 11. listopada 2001. donio rješenje William Hinton & Sons (C‑30/00,
EU:C:2001:536
). Dana 8. svibnja 2002. Supremo Tribunal Administrativo pravomoćno je odbio zahtjev portugalskih carinskih tijela zato što je obavijest o dodatnom iznosu dostavljena nakon što je nastupila zastara potraživanja.
Dopisom od 19. srpnja 2004. Komisija je obavijestila nadležna portugalska tijela da odbija njihov zahtjev od 26. lipnja 2003. za oslobađanje od obveze stavljanja na raspolaganje predmetnih vlastitih sredstava. Komisija je pritom izrazila svoje stajalište, prema kojemu Portugalska Republika nije dokazala nepostojanje svoje odgovornosti za to što predmetna vlastita sredstva nisu naplaćena. Komisija je, slijedom navedenog, zatražila od nadležnih portugalskih tijela da joj najkasnije do 20. rujna 2004. stave na raspolaganje iznos od 785078,50 eura.
Dopisom od 29. studenoga 2004. navedena su tijela od službi Komisije zatražila preispitivanje stajališta.
Dopisom od 28. srpnja 2006. Komisija je odbila zahtjev Portugalske Republike. Posljedično, ponovno je od nadležnih portugalskih tijela zatražila da joj odmah stave na raspolaganje predmetni iznos. U tom je dopisu svoj zahtjev utemeljila na kvalifikaciji predmetnog iznosa kao „prihodâ [...] od doprinosa i ostalih davanja predviđenih u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“. Novi zahtjev za stavljanje na raspolaganje dužnog iznosa podnesen je dopisom od 31. siječnja 2007., ali ni on nije naišao na pozitivan odgovor nadležnih portugalskih tijela.
Dana 23. listopada 2007. Komisija je Portugalskoj Republici uputila pismo opomene u kojem je izložila razloge zbog kojih nije suglasna sa stajalištem te države članice „koja odb[ija] priznati da su predmetne carine vlastita sredstva Zajednica“ i zbog kojih smatra da navedene carine „doista predstavlj[aju] takva sredstva“.
U navedenom pismu opomene Komisija je istaknula da je „nesporno to da ne može zanemariti pravomoćnu sudsku odluku Supremo Tribunal Administrativo, što ne mogu učiniti ni nadležna portugalska tijela“, međutim da se ta odluka „izravno tič[e] odnosa između gospodarskog subjekta i nadležnih nacionalnih tijela [...], ali [da] ne utječ[e] na obveze države članice u pogledu vlastitih sredstava Zajednica“.
U istom je pismu Komisija podsjetila da „članak 254. Akta o pristupanju zahtijeva [od Portugalske Republike] uklanjanje viška zaliha šećera o svom trošku“i naglasila da su „u tom pogledu nadležna portugalska tijela trebala osigurati izvoz tog viška (u skladu s člankom 4. Uredbe br. 579/86)“. Komisija je dodala da su navedena tijela „u pogledu količina koje je trebalo izvesti, morala naplatiti carine utvrđene u skladu s člankom 8. stavkom 3. točkom (c) Uredbe br. 3771/85 [...] i člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 579/86 te poduzeti sve potrebne mjere u cilju provedbe navedenog zakonodavstva (sukladno članku 8. potonje uredbe)“.
Komisija je također pozvala Portugalsku Republiku da joj, što je prije moguće, stavi na raspolaganje iznos od 785078,50 eura kako bi izbjegla daljnji rast zateznih kamata u skladu s člankom 11. Uredbe br. 1150/2000 te da joj, sukladno članku 226. UEZ‑a, dostavi očitovanje o tom predmetu u roku od dva mjeseca od dana primitka navedenog pisma opomene.
Dopisom od 8. veljače 2008. nadležna portugalska tijela odgovorila su na navedeno pismo opomene ističući da su prilikom „podnošenja zahtjeva za oslobođenje od obveze stavljanja na raspolaganje vlastitih sredstava od 26. lipnja 2003. [...], [bile] kvalificirale predmetni iznos kao pristojbu“ i da je nakon „7. prosinca 2004. i objave presude Prvostupanjskog suda [Europskih zajednica] u predmetu Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija [(T‑240/02,
EU:T:2004:354
)], ta kvalifikacija [bila] dovedena u pitanje [...] [te da je] tumačenje iz te presude Sud [bio] naknadno potvrdio u presudi od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija [(C‑68/05 P,
EU:C:2006:674
)]“. Nadležna portugalska tijela istaknula su da „iz tih dviju presuda doista proizlaz[i] (iako se tiču naplaćenih iznosa za neizvezeni šećer) da se dužni iznos na temelju članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 579/86 ne može kvalificirati kao ,pristojba' jer [je] [...] slijedi[o] ciljeve različite od onih zbog kojih se primjenjuju uvozne pristojbe, [a] pristojbu korist[i] isključivo kao temelj za izračun“.
U navedenom su odgovoru nadležna portugalska tijela istaknula da „je [tek] u svom dopisu od 28. srpnja 2006. Komisija predmetni iznos [kvalificirala] pod ,ostala davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera' u smislu članka 2. Odluke Vijeća 2000/597/EZ, Euratom od 29. rujna 2000. o sustavu zajedničkih sredstava Europskih zajednica (
SL L 253, str. 42
.) [...]“, prema kojoj su kvalifikaciji nadležna portugalska tijela izrazila svoje neslaganje, pojašnjavajući razloge za takvo stajalište.
Dana 2. veljače 2009. Komisija je Portugalskoj Republici uputila obrazloženo mišljenje u kojem je odbila argumente njezinih nadležnih tijela.
S tim u svezi Komisija je, s jedne strane, podsjetila da narav predmetnih iznosa kao vlastitih sredstava Zajednica proizlazi iz zakonodavstva Zajednice i da je ne određuju države članice, što implicira da je način na koji one kvalificiraju te iznose potpuno irelevantan i, s druge strane, potvrdila svoje stajalište prema kojemu „predmetni iznos [treba] kvalificirati pod ,ostala davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera', u skladu s člankom 2. točkom (a) Odluke [85/257]“.
Komisija je također pozvala portugalsku vladu da poduzme potrebne mjere za usklađivanje s obrazloženim mišljenjem u roku od dva mjeseca od dana njegova primitka.
Dana 28. listopada 2011. Komisija je Portugalskoj Republici uputila ponovljeno obrazloženo mišljenje u kojem je potvrdila stajalište iz obrazloženog mišljenja upućenog toj državi članici 2. veljače 2009., obavještavajući nadležna portugalska tijela o „dvije očite materijalne pogreške koje su [bile] sadržane u obrazloženom mišljenju [...] i koje, radi jasnoće i pravne sigurnosti, treb[a] ispraviti u ponovljenom obrazloženom mišljenju“.
Komisija je navedeno učinila u točkama 11. i 12. ponovljenog obrazloženog mišljenja na sljedeći način: „[...] budući da su nadležna portugalska tijela odbila staviti na raspolaganje iznos od 785078,50 eura vlastitih sredstava koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon pristupanja [Portugalske Republike Zajednici], Portugalska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ‑a, članka 254. Akta o pristupanju, članka 7. Odluke 85/257, članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86, članka 2. Uredbe br. 1697/79 i članaka 2., 11. i 17. Uredbe br. 1552/89“.
U navedenom ponovljenom obrazloženom mišljenju Komisija je još jedanput zatražila od Portugalske Republike ispunjenje njenih obveza, ostavljajući joj rok od dva mjeseca od dana njegova primitka.
Dana 6. veljače 2012. nadležna portugalska tijela odgovorila su na ponovljeno obrazloženo mišljenje. Ostala su pri svom stajalištu ističući da „izražav[aju] neslaganje s argumentima na kojima se temelj[i] Komisijino obrazloženo mišljenje i na kojima je ona ustraj[ala] u ponovljenom obrazloženom mišljenju“.
Budući da Komisiju nije zadovoljio odgovor Portugalske Republike odlučila je podnijeti tužbu na temelju članka 258. UFEU‑a.
O zahtjevu za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka
Dopisom od 18. ožujka 2014. Portugalska Republika zatražila je ponovno otvaranje usmenog dijela postupka ističući u bitnom da nezavisni odvjetnik, s jedne strane, nije uzeo u obzir sve njezine argumente u pogledu kvalifikacije predmetnih iznosa kao vlastitih sredstava Europske unije i da se, s druge strane, pri ocjeni brižljivosti nadležnih portugalskih tijela, oslonio na činjenične elemente o kojima Sud nije ispitivao Portugalsku Republiku.
U tom pogledu Statut Suda Europske unije i Poslovnik Suda ne predviđaju mogućnost da stranke podnose očitovanja na mišljenje nezavisnog odvjetnika (vidjeti presudu Stichting Natuur en Milieu i dr., C‑266/09,
EU:C:2010:779
, t. 28.).
Valja podsjetiti da iz članka 83. Poslovnika Suda proizlazi da on može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju tog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda, ili pak ako je u predmetu potrebno odlučiti na temelju argumenta o kojem se nije raspravljalo među strankama.
Sud smatra, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetnom slučaju raspolaže svim elementima koji su mu potrebni za odlučivanje o ovoj tužbi i da predmet ne mora ispitivati u svjetlu argumenta o kojem se pred njim nije raspravljalo.
Prema tome, zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka valja odbiti.
O tužbi
Nedvojbeno je da do datuma utvrđenog u obrazloženom mišljenju, to jest do 2. travnja 2009., iznos od 785078,50 eura nije stavljen na raspolaganje Komisiji.
Nije sporno da je taj iznos izračunat na temelju članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86.
Komisija i Portugalska Republika ne slažu se oko kvalifikacije pristojbe predviđene u članku 8. stavku 3. točki (c) Uredbe br. 3771/85, koja se naplaćuje u slučaju nepoštovanja detaljnih pravila za prodaju viškova proizvodâ. U članku 7. stavku 1. Uredbe br. 579/86 za tu se pristojbu koristi izraz „iznos“. Takav izraz sam po sebi ne pruža naznaku o tome pripada li navedena pristojba vlastitim sredstvima Zajednica.
Komisija tvrdi da predmetna pristojba ulazi u ostala davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera u smislu članka 2. točke (a) Odluke 85/257 i članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 88/376 i, prema tome, čini vlastiti prihod Zajednica.
Komisija se za tu kvalifikaciju opredijelila na osnovi presude Općeg suda Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija (
EU:T:2004:354
) i presude Suda Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija (
EU:C:2006:674
) u kojima su sudovi Unije odbili kvalifikaciju navedene pristojbe kao uvozne.
Komisijinu kvalifikaciju vlastitog sredstva valja prihvatiti.
Naime, prema članku 1. Uredbe br. 3771/85 njome se utvrđuju opća pravila za provedbu članka 254. Akta o pristupanju. Potonjom odredbom predviđa se ne samo obveza Portugalske Republike da o svom trošku ukloni sve zalihe proizvoda koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na njenom državnom području i količinski premašuju ono što se može smatrati uobičajenim prijenosom, nego i to da se pojam uobičajenog prijenosa zaliha određuje za svaki proizvod na temelju kriterija i ciljeva svojstvenih svakoj zajedničkoj organizaciji tržišta.
Kao što je to Sud ustvrdio u točki 54. rješenja William Hinton & Sons, (
EU:C:2001:536
) člankom 254. Akta o pristupanju nastoji se osigurati prelazak Portugalske Republike s prethodnog režima na režim zajedničke poljoprivredne politike. U tu svrhu članak 254. određuje granice unutar kojih Zajednica može na dan 1. ožujka 1986. financijski poduprijeti prodaju određenih proizvoda koji se toga dana nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području.
Što se tiče općih pravila za provedbu članka 254., članak 8. stavak 3. točka (c) Uredbe br. 3771/85 predviđa da detaljna pravila za provedbu te Uredbe, koja se donose u postupcima koje predviđaju propisi o zajedničkoj organizaciji poljoprivrednih tržišta, uključuju osobito naplatu pristojbe u slučaju da zainteresirana osoba ne poštuje detaljna pravila za prodaju viškova proizvodâ. U svrhu uklanjanja viška zaliha šećera utvrđenih u Portugalu Uredba br. 579/86 predviđa, kao prvo, izvoz tih zaliha u propisanom roku odnosno, ako do toga ne dođe, plaćanje iznosa jednakog uvoznoj pristojbi za bijeli šećer važećoj na dan 30. lipnja 1987., na temelju članka 7. stavka 1. (vidjeti u tom smislu rješenje William Hinton & Sons,
EU:C:2001:536
, t. 56.).
Neovisno o navedenom zakonodavnom kontekstu, poznato je da je uklanjanje viška zaliha određenih poljoprivrednih proizvoda s tržišta ili održavanje uobičajenih zaliha tih proizvoda na tržištu tipičan cilj zajedničke poljoprivredne politike čiji su sastavni dio mjere namijenjene njegovu ostvarivanju. Takve se mjere – među kojima se nalazi i pristojba predviđena u članku 8. stavku 3. točki (c) Uredbe br. 3771/85 – osim odredaba protivnih pravu Unije, trebaju smatrati dijelom zajedničke organizacije tržišta o kojemu je riječ, što je u predmetnom slučaju tržište šećera.
K tome, Uredba br. 579/86 o utvrđivanju detaljnih pravila koja se odnose na zalihe proizvoda u sektoru šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u Španjolskoj i Portugalu ima za svoj pravni temelj ne samo Akt o pristupanju i Uredbu br. 3771/85, nego i Uredbu Vijeća (EEZ) br. 1785/81 od 30. lipnja 1981. o zajedničkoj organizaciji tržišta šećera (
SL L 177, str. 4
.).
Portugalska Republika osporava tu kvalifikaciju, ali argumenti koje u tom pogledu ističe ne mogu se prihvatiti.
Ta država članica prije svega tvrdi da su prihodi koje treba kvalificirati kao „vlastita sredstva“ točno određeni u Aktu o pristupanju, u kojem nema predmetne pristojbe. Izričito se poziva na članke 371. i 372. tog akta.
U tom pogledu valja istaknuti da je pozivanje Portugalske Republike na navedene članke irelevantno. Naime, članak 371. Akta o pristupanju predviđa da se Odluka 85/257 primjenjuje u skladu s člancima 372. do 375. tog akta. Članak 372. stavak 1. Akta o pristupanju određuje da prihodi pod nazivom „poljoprivredna pristojba“ navedeni u Odluci 85/257 „uključuju i prihode ostvarene od svih iznosa utvrđenih pri uvozu u trgovini“ između Portugalske Republike i drugih država članica ili trećih država, ne ograničavajući time vlastita sredstva Zajednica samo na „poljoprivredne pristojbe“. S obzirom na svoj tekst, članak 372. stavak 1. Akta o pristupanju ne isključuje naplatu vlastitih prihoda koji nisu „poljoprivredne pristojbe“.
Portugalska Republika smatra da je pristojba koju predviđa članak 7. stavak 1. Uredbe br. 579/86 uvedena isključivo na temelju članka 254. Akta o pristupanju i Uredbe br. 3771/85, s obzirom na to da pozivanje na Uredbu br. 1785/81 u Uredbi br. 579/86 ne obuhvaća pojedine odredbe potonje uredbe, poput njezina članka 2. stavka 2. i članka 4. stavka 2. točke (b). Ta se država članica poziva na točku 54. rješenja William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) kao na element koji pokazuje da je riječ o provedbi Akta o pristupanju.
U odgovoru na taj argument valja istaknuti da Portugalska Republika ne nudi razloge zbog kojih bi, prema njenom mišljenju, utjecaj Uredbe br. 1785/81 kao pravnog temelja bio ograničen na pojedine odredbe Uredbe br. 579/86. Pored toga, odredbe navedene u prethodnoj točki ove presude ističe kao primjer. Što se tiče pozivanja na točku 54. rješenja William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
), treba ustvrditi da ona u većoj mjeri ide u prilog stajališta Komisije. Naime, Ugovor o pristupanju i Akt o pristupanju ne služe samo tome da otjelove pravni i politički akt kojim država kandidat postaje član Unije, nego i tome da utvrde uvjete pod kojima će nova država članica funkcionirati u prijelaznom razdoblju. Prelazak na zajedničku poljoprivrednu politiku može podrazumijevati obvezu nove države članice da odmah ili u određenom roku primijeni relevantne propise Unije ili određene njihove dijelove.
Portugalska Republika oslanja se na Financijsku uredbu od 21. prosinca 1977. koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (
SL L 356, str. 1
.) prema kojoj se nijedan prihod ne može ubirati ako nije namijenjen određenoj proračunskoj poziciji i navodi da predmetna pristojba u proračunskom razdoblju od 1987.‑1989. i u sljedećim proračunskim godinama nije namijenjena ni jednoj od proračunskih pozicija.
Valja ustvrditi da je predmet tužbenog zahtjeva odbijanje Portugalske Republike da Komisiji stavi na raspolaganje iznos koji se smatra dijelom vlastitih sredstava. U tom pogledu važno je razlikovati Odluku 85/257 kao proračunsku mjeru čija je svrha odrediti vlastita sredstva koja ulaze u proračun Unije od pristojbi ili carina koje utvrđuje zakonodavac Zajednice u izvršavanju ovlasti utemeljenih na odredbama UEZ‑a koje se odnose na zajedničku poljoprivrednu politiku (vidjeti u tom smislu presudu Amylum/Vijeće, 108/81,
EU:C:1982:322
, t. 32., i presudu Zuckerfabrik Süderdithmarschen i Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 i C‑92/89,
EU:C:1991:65
, t. 40., te rješenje Isera & Scaldis Sugar i dr., C‑154/12,
EU:C:2013:101
, t. 31.). Kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 79. svog mišljenja, podmirenje dužnog iznosa na temelju članka 8. stavka 3. točke (c) Uredbe br. 3771/85 i članka 7. stavka 2. Uredbe br. 579/86 ne može ovisiti o njegovoj namjeni određenoj poziciji u proračunu Zajednica.
Naposljetku, Portugalska Republika tvrdi da se sukladno članku 6. stavku 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 60/2004 od 14. siječnja 2004. o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Mađarske, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke (
SL L 9, str. 8
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 166.) i članku 12. stavku 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 1832/2006 od 13. prosinca 2006. o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja Bugarske i Rumunjske (
SL L 354, str. 8
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 218.) istovrsni iznosi uplaćuju u nacionalne proračune država članica te se, prema tome, ne smatraju vlastitim sredstvima.
Kao što to naglašava Komisija, navedene uredbe nije moguće uzeti u obzir
ratione temporis
. One su donesene nakon nastanka činjenica koje čine predmet tužbenog zahtjeva Komisije te u okolnostima koje nisu istovjetne onima u predmetnom slučaju. Komisija također s pravom ističe da zakonodavac Unije slobodno određuje i kvalificira mjere koje donosi.
S obzirom na prethodna razmatranja, pristojba predviđena u članku 8. stavku 3. točki (c) Uredbe br. 3771/85 i članku 7. stavku 1. Uredbe br. 579/86 ulazi u ostala davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera u smislu članka 2. točke (a) Odluke 85/257 i članka 2. točke (a) Odluke 88/376. Iz navedenog proizlazi da je Portugalska Republika bila dužna Komisiji staviti na raspolaganje predmetni iznos.
Komisija tužbom također traži da Sud utvrdi da je Portugalska Republika povrijedila obvezu iz članka 2. Uredbe br. 1697/79.
U tom pogledu valja istaknuti da se navedenom uredbom, sukladno njenom članku 1., propisuju uvjeti pod kojima nadležna tijela naknadno naplaćuju uvozne ili izvozne carine. Sukladno članku 2. stavku 1. podstavku 1. te uredbe nadležna tijela, kada utvrde da od odgovorne osobe nije zatraženo plaćanje punog iznosa uvoznih ili izvoznih carina ili jednog njegovog dijela, koji se zakonito duguje za deklariranu robu podvrgnutu carinskom postupku koji uključuje takvu obvezu, pokreću postupak naplate nepodmirenih carina.
Iz teksta navedenih odredbi proizlazi da provedba te uredbe iziskuje, među ostalim, da iznos koji treba naplatiti predstavlja uvoznu ili izvoznu carinu.
Predmetni iznos, međutim, ne predstavlja ni uvoznu ni izvoznu carinu. Naime, sukladno članku 7. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 579/86 taj iznos nije pristojba ni pri uvozu ni pri izvozu, nego iznos jednak uvoznoj pristojbi za šećer. K tome, iz navedene odredbe Uredbe, u vezi s njenim člankom 5. stavkom 2., proizlazi da događaj koji stvara obvezu plaćanja predmetnog iznosa nije ni uvoz ni izvoz, nego nepostojanje dokaza o izvozu viška zaliha na dan 1. rujna 1987.
Valja podsjetiti da su u predmetima u kojima su donesene presude Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija (
EU:T:2004:354
, t. 38.) i Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija (
EU:C:2006:674
, t. 38. do 43.), sudovi Unije ustvrdili da se iznos koji se duguje za neizvezeni šećer u smislu Uredbe br. 1785/81 i Uredbe Komisije (EEZ) br. 2670/81 od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih provedbenih pravila glede proizvodnje šećera koja premašuje kvotu (
SL L 262, str. 14
.), ne može smatrati uvoznom ili izvoznom carinom, davanjem s istovrsnim učinkom ili poljoprivrednim davanjem na uvoz ili izvoz, to jest ne može se smatrati pristojbom.
Unatoč navedenom, Komisija u tužbi priznaje da je događaj koji stvara obvezu plaćanja tog iznosa u bitnom istovjetan onom koji stvara obvezu plaćanja iznosa iz članka 7. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 579/86.
Zbog tog razloga Komisija tvrdi da predmetna pristojba, s obzirom na to da se u svjetlu sudske prakse navedene u točki 74. ove presude ne može kvalificirati kao uvozna ili izvozna carina, ulazi u ostala davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera.
U tim okolnostima na ovaj predmet nije moguće primijeniti Uredbu br. 1697/79 pa tako ni trogodišnji zastarni rok za pokretanje postupka naplate predviđen u članku 2. stavku 1. podstavku 2. te uredbe.
Portugalska Republika svoju obranu u bitnom zasniva na nemogućnosti naplate predmetnog iznosa zbog zastare duga društva dužnika i na tome da do prekoračenja trogodišnjeg zastarnog roka nije došlo njezinom krivnjom.
U tom pogledu valja istaknuti da su države članice na temelju članka 17. stavka 2. Uredbe br. 1552/89, na koji se poziva Komisija, oslobođene obveze da iznose koji odgovaraju utvrđenim carinama stave na raspolaganje Komisiji samo ako do naplate nije došlo zbog više sile ili ako se potvrdi da je naplata definitivno nemoguća zbog razloga koji im se ne mogu staviti na teret (presuda Komisija/Danska, C‑392/02,
EU:C:2005:683
, t. 66.).
Nesporno je da su 25. listopada 1990. nadležna portugalska tijela uputila društvu dužniku dopis u kojem mu nalažu podmirenje dužnog iznosa. Uopće ne ulazeći u pitanje je li Portugalska Republika do tog datuma postupala s brižljivošću potrebnom za utvrđenje i naplatu predmetnog duga, čini se da nakon tog datuma pa sve do isteka roka određenog u ponovljenom obrazloženom mišljenju nije, osim pravne argumentacije koja se pokazala neosnovanom, ponudila dokaz ni o višoj sili ni o nemogućnosti da Komisiji stavi na raspolaganje predmetni iznos. Portugalska Republika nije čak ni pokušala ostvariti naplatu tog iznosa oslanjanjem na argument o nenastupanju zastare.
Slijedom navedenog, tužbu Komisije valja smatrati osnovanom, osim u dijelu koji se odnosi na povredu obveze koju Portugalska Republika ima na temelju članka 2. Uredbe br. 1697/79.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, potrebno je:
—
ustvrditi da je Portugalska Republika, odbijajući Komisiji staviti na raspolaganje iznos od 785078,50 eura, koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon njezinog pristupanja Europskoj zajednici, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ‑a, članka 254. Akta o pristupanju, članka 7. Odluke 85/257, članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86 te članaka 2., 11. i 17. Uredbe br. 1552/89, i
—
u preostalom dijelu tužbu odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova i da ona u bitnome nije uspjela u postupku, Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Odbijajući Europskoj komisiji staviti na raspolaganje iznos od 785078,50 eura koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon njezinog pristupanja Europskoj zajednici, Portugalska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ‑a, članka 254. Akta o uvjetima pristupanja Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike i prilagodbama Ugovorâ, članka 7. Odluke Vijeća 85/257/EEZ, Euratom od 7. svibnja 1985. o sustavu vlastitih sredstava Zajednica, članaka 4., 7. i 8. Uredbe Komisije (EEZ) br. 579/86 od 28. veljače 1986. o utvrđivanju detaljnih pravila koja se odnose na zalihe proizvoda u sektoru šećera zatečene na dan 1. ožujka 1986. u Španjolskoj i Portugalu, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EEZ) br. 3332/86 od 31. listopada 1986., te članaka 2., 11. i 17. Uredbe Vijeća (EEZ, Euratom) br. 1552/89 od 29. svibnja 1989. o provedbi Odluke 88/376/EEZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica.

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski