CELEX: 62010TJ0494
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik
restriktive foranstaltninger over for Iran med det formål at forhindre nuklear spredning
indefrysning af midler
begrundelsespligt
ret til forsvar
ret til en effektiv domstolsbeskyttelse
åbenbart urigtigt skøn

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Bank Saderat Iran, er en iransk kommerciel bank.
Denne sag er anlagt i forbindelse med de restriktive foranstaltninger truffet for at lægge pres på Den Islamiske Republik
Iran med henblik på at få Iran til at ophøre med spredningsfølsomme nukleare aktiviteter og udvikling af fremføringssystemer
til kernevåben (herefter »den nukleare spredning«).
Den 26. juli 2010 blev sagsøgeren opført på listen over de enheder, der er involveret i nuklear spredning, og som fremgår
af bilag II til Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse
af fælles holdning 2007/140/FUSP (EUT L 195, s. 39).
Som følge heraf blev sagsøgeren opført på listen i bilag V til Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 af 19. april 2007 om restriktive
foranstaltninger over for Iran (EUT L 103, s. 1), ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2010 af 26. juli 2010 om
gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 423/2007 (EUT L 195, s. 25). Denne opførelse medførte en indefrysning
af sagsøgerens midler og økonomiske ressourcer.
Rådet for Den Europæiske Union har i afgørelse 2010/413 angivet følgende begrundelse:
»Bank Saderat er en statsejet iransk bank (94% er ejet af den iranske stat). Bank Saderat har ydet finansielle tjenester til
enheder, der foretager indkøb for Irans atomprogram og program for ballistiske missiler, herunder enheder omfattet af [FN’s
Sikkerhedsråds resolution] 1737. Bank Saderat har så sent som i marts 2009 håndteret betalinger og rembourser for DIO (Defence
Industries Organisation) (omfattet af sanktioner i [FN’s Sikkerhedsråds resolution] 1737) og Iran Electronics Industries.
I 2003 håndterede Bank Saderat rembourser på vegne af det iranske atomrelaterede Mesbah Energy Company (efterfølgende omfattet
af sanktioner i [FN’s Sikkerhedsråds resolution] 1737).«
Begrundelsen i gennemførelsesforordning nr. 668/2010 er den samme som i afgørelse 2010/413.
Rådet underrettede ved skrivelse af 27. juli 2010 sagsøgeren om, at dennes navn var opført på listen i bilag II til afgørelse
2010/413 og på listen i bilag V til forordning nr. 423/2007.
Sagsøgeren anmodede ved skrivelser af 18. og 25. august 2010 og af 2., 9. og 30. september 2010 Rådet om at meddele de oplysninger,
hvorpå det baserede afgørelsen om at vedtage restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Ved skrivelse af 15. september
2010 anmodede sagsøgeren endvidere Rådet om at foretage en fornyet gennemgang af afgørelsen om opførelse på listen i bilag
II til afgørelse 2010/413 og på listen i bilag V til forordning nr. 434/2007.
Opførelsen af sagsøgerens navn i bilag II til afgørelse 2010/413 blev opretholdt ved Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25.
oktober 2010 om ændring af afgørelse 2010/413 (EUT L 281, s. 81). Følgende begrundelse blev anført:
»Bank Saderat er en iransk bank, som er delvist ejet af den iranske stat. Bank Saderat har ydet finansielle tjenester til
enheder, der foretager indkøb for Irans atomprogram og program for ballistiske missiler, herunder enheder omfattet af [FN’s
Sikkerhedsråds resolution] 1737. Bank Saderat har så sent som i marts 2009 håndteret betalinger og rembourser for DIO (omfattet
af sanktioner i [FN’s Sikkerhedsråds resolution] 1737 (2006)) og Iran Electronics Industries. I 2003 håndterede Bank Saderat
rembourser på vegne af det iranske atomrelaterede Mesbah Energy Company (efterfølgende omfattet af sanktioner i [FN’s Sikkerhedsråds
resolution] 1737).«
Idet forordning nr. 423/2007 blev ophævet ved Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger
over for Iran (EUT L 281, s. 1), har Rådet opført sagsøgeren i bilag VIII til sidstnævnte forordning. Som følge heraf blev
sagsøgerens midler og økonomiske ressourcer indefrosset i medfør af nævnte forordnings artikel 16, stk. 2.
Begrundelsen i forordning nr. 961/2010 er i det væsentlige identisk med begrundelsen i afgørelse 2010/644.
Ved skrivelse af 28. oktober 2010 besvarede Rådet sagsøgerens skrivelse af 15. september 2010 og anførte herved, at Rådet
efter en fornyet gennemgang afslog sagsøgerens anmodning om at blive slettet fra listen i bilag II til afgørelse 2010/413
og fra listen i bilag VIII til forordning nr. 961/2010. Rådet præciserede i denne forbindelse, at det ikke delte sagsøgerens
opfattelse, hvorefter sagsøgerens virksomhed vedrørende rembourser ikke kunne bidrage til nuklear spredning. Rådet fremsendte
som besvarelse af anmodningen om aktindsigt i sagsøgerens sagsakter kopier af to forslag til vedtagelse af restriktive foranstaltninger,
som var fremsat af medlemsstater, til sagsøgeren.
Rådet fremsendte vedlagt duplikken en kopi af et tredje forslag til vedtagelse af restriktive foranstaltninger, som var fremsat
af en medlemsstat, til sagsøgeren.
Opførelsen af sagsøgeren i bilag II til afgørelse 2010/413 og i bilag VIII til forordning nr. 961/2010 er ikke blevet berørt
af den omstændighed, at Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP (EUT L 319,
s. 71) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 961/2010
(EUT L 319, s. 11) er trådt i kraft.
Eftersom forordning nr. 961/2010 blev ophævet ved Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger
over for Iran (EUT L 88, s. 1), blev sagsøgerens navn af Rådet opført i bilag IX til sidstnævnte forordning. Den begrundelse,
der er anført, er identisk med begrundelsen i afgørelse 2010/644. Som følge heraf blev sagsøgerens midler og økonomiske ressourcer
indefrosset i medfør af denne forordnings artikel 23, stk. 2.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 7. oktober 2010 har sagsøgeren anlagt den foreliggende sag.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 5. november 2010 har sagsøgeren tilpasset sine påstande efter vedtagelsen
af afgørelse 2010/644 og forordning nr. 961/2010.
Ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 14. januar 2011 har Europa-Kommissionen anmodet om tilladelse til at
intervenere i denne sag til støtte for Rådets påstande. Ved kendelse af 8. marts 2011 har formanden for Rettens Fjerde Afdeling
tilladt denne intervention.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 10. februar 2012 har sagsøgeren dels tilpasset sine påstande efter
vedtagelsen af afgørelse 2011/783 og gennemførelsesforordning nr. 1245/2011, dels nedlagt påstand om, at de anfægtede retsakter
i givet fald annulleres med øjeblikkelig virkning.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 27. april 2012 har sagsøgeren tilpasset sine påstande efter vedtagelsen
af forordning nr. 267/2012.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Fjerde Afdeling) at indlede den mundtlige forhandling og
anmodede i forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, jf. Rettens procesreglements artikel 64,
parterne om at fremlægge visse dokumenter og stillede dem skriftlige spørgsmål. Parterne efterkom disse anmodninger.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten under retsmødet den 23. maj 2012.
Ved Rettens (Fjerde Afdeling) kendelse af 4. september 2012 blev den mundtlige forhandling genåbnet med henblik på, at sagens
akter kunne tilføres sagsøgerens bemærkninger til kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19. juli 2012, Akhras mod Rådet
(sag C-110/12 P(R), ikke trykt i Samling af Afgørelser), og på at indhente bemærkninger fra de øvrige parter. Den mundtlige
forhandling blev afsluttet på ny den 4. oktober 2012.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Punkt 7 i tabel B i bilag II til afgørelse 2010/413, punkt 5 i tabel B i bilaget til gennemførelsesforordning nr. 668/2010,
punkt 7 i tabel B, under afsnit I, i bilaget til afgørelse 2010/644, punkt 7 i tabel B i bilag VIII til forordning nr. 961/2010,
afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og punkt 7 i tabel B, under afsnit I, i bilag IX til forordning
nr. 267/2012 annulleres med øjeblikkelig virkning, for så vidt som disse akter vedrører sagsøgeren.
–        Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Rådet og Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har gjort tre anbringender gældende. Det første anbringende omhandler en tilsidesættelse af begrundelsespligten
og af sagsøgerens ret til forsvar og til en effektiv domstolsbeskyttelse. Det andet anbringende omhandler et åbenbart urigtigt
skøn hvad angår vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse
af sagsøgerens ejendomsret og af proportionalitetsprincippet.
Rådet og Kommissionen har bestridt, at de af sagsøgeren fremsatte anbringender er velbegrundede. De har endvidere indledningsvis
anført, at sagsøgeren i sin egenskab af et iransk statsorgan ikke kan påberåbe sig den beskyttelse og de garantier, der er
knyttet til de grundlæggende rettigheder.
Inden behandlingen af de forskellige anbringender og argumenter, som parterne har anført, skal det undersøges, om den tilpasning
af påstanden, som sagsøgeren har foretaget, kan antages til realitetsbehandling.

Om sagsøgerens tilpasning af påstanden
Som det fremgår af præmis 9, 10 og 15 ovenfor, er listen i bilag II til afgørelse 2010/413 efter indleveringen af stævningen
blevet erstattet af en ny liste, der er fastsat i afgørelse 2010/644, og forordning nr. 423/2007 som ændret ved gennemførelsesforordning
nr. 668/2010 er blevet ophævet og erstattet af forordning nr. 961/2010, som selv er blevet erstattet og ophævet af forordning
nr. 267/2012. Endvidere har Rådet i betragtningerne til afgørelse 2011/783 og gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 udtrykkeligt
fastslået, at det har foretaget en komplet fornyet gennemgang af listen i bilag II til afgørelse 2010/413 og i bilag VIII
til forordning nr. 961/2010, og at det har konkluderet, at de personer, enheder og organisationer, der er opført på disse
lister, fortsat burde være underlagt de restriktive foranstaltninger. Sagsøgeren har tilpasset sin oprindelige påstand, således
at annullationspåstanden foruden afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/2010 omfatter afgørelse 2010/644,
forordning nr. 961/2010, afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012 (herefter samlet
benævnt »de anfægtede akter«). Rådet og Kommissionen har ikke gjort indsigelse mod denne tilpasning.
I denne forbindelse skal der henvises til, at når en beslutning eller en forordning, som direkte og individuelt berører en
borger, under sagen erstattes af en retsakt med samme genstand, skal dette betragtes som en ny omstændighed, der gør det muligt
for sagsøgeren at tilpasse sine påstande og anbringender. Det ville således være i strid med retsplejehensyn og procesøkonomiske
hensyn at forpligte sagsøgeren til at anlægge en ny sag. Det ville desuden være ubilligt, hvis den pågældende institution
for at imødegå de indsigelser, der i en stævning for en af Unionens retsinstanser rettes mod en retsakt, kunne ændre den anfægtede
retsakt eller lade en anden træde i stedet og under sagen påberåbe sig denne ændring eller nye retsakt for at hindre modparten
i at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den senere retsakt eller i at fremsætte supplerende påstande
og anbringender angående denne (jf. analogt Rettens dom af 23.10.2008, sag T-256/07, People’s Mojahedin Organization of Iran
mod Rådet, Sml. II, s. 3019, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
Denne konklusion finder også anvendelse på akter, såsom afgørelse 2011/783 og gennemførelsesforordning nr. 1245/2011, som
fastslår, at en afgørelse eller en forordning fortsat skal berøre visse borgere umiddelbart og individuelt, efter en komplet
fornyet gennemgang, der er udtrykkeligt fastlagt i den samme afgørelse eller den samme forordning.
Det skal derfor i det foreliggende tilfælde fastslås, at sagsøgerens påstand om annullation af afgørelse 2010/644, forordning
nr. 961/2010, afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012, for så vidt som disse
akter vedrører sagsøgeren, ligeledes kan antages til realitetsbehandling (jf. i denne retning analogt dommen i sagen People’s
Mojahedin Organization of Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 30, præmis 47).

Sagsøgerens mulighed for at påberåbe sig den beskyttelse og de garantier, der er knyttet til de grundlæggende rettigheder
Rådet og Kommissionen har gjort gældende, at i EU-retlig forstand kan juridiske personer, der udgør organer under en tredjestat,
ikke påberåbe sig den beskyttelse og de garantier, der er knyttet til de grundlæggende rettigheder. For så vidt som sagsøgeren
ifølge de nævnte institutioner udgør et organ under den iranske stat, finder denne regel anvendelse på sagsøgeren.
I denne henseende skal det først bemærkes, at hverken Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EUT 2010
C 83, s. 389) eller traktaterne fastsætter bestemmelser, der udelukker juridiske personer, som er statsorganer, fra at nyde
beskyttelse fra de grundlæggende rettigheder. Derimod sikrer de bestemmelser i det nævnte charter, som er relevante i forhold
til de anbringender, som sagsøgeren har anført, navnlig chartrets artikel 17, 41 og 47, rettighederne for »[e]nhver«, hvilket
er en formulering, der omfatter juridiske personer såsom sagsøgeren.
Rådet og Kommissionen har i denne sammenhæng ikke desto mindre påberåbt sig artikel 34 i den europæiske konvention til beskyttelse
af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), der
ikke tillader antagelse til realitetsbehandling af søgsmål, der anlægges ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol af statslige
organisationer.
For det første er artikel 34 EMRK en procedureregel, der ikke finder anvendelse på sager ved Unionens retsinstanser. For det
andet følger det af Menneskerettighedsdomstolens praksis, at målet med denne bestemmelse er at undgå, at en stat, der har
tiltrådt EMRK, både kan være sagsøger og sagsøgt samtidigt for denne domstol (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens
dom af 13.12.2007, Compagnie de navigation de la République islamique d’Iran mod Tyrkiet,
Reports of Judgments and Decisions
2007-V, præmis 81). Dette hensyn gør sig ikke gældende i det foreliggende tilfælde.
Rådet og Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at den regel, som de påberåber sig, er begrundet af den omstændighed,
at en stat er ansvarlig for overholdelse af grundlæggende rettigheder på dens område, men ikke kan drage fordel af sådanne
rettigheder.
Selv om det lægges til grund, at denne begrundelse kan finde anvendelse i en intern situation, er den omstændighed, at en
stat er ansvarlig for overholdelse af grundlæggende rettigheder på dens eget område, imidlertid irrelevant med hensyn til
omfanget af de rettigheder, som tilkommer juridiske personer, der udgør organer under denne stat, på tredjestaters område.
I betragtning af det ovenstående må det fastslås, at EU-retten ikke indeholder en regel, der forhindrer juridiske personer,
der er organer under tredjestater, i at påberåbe sig den beskyttelse og de garantier, der er knyttet til de grundlæggende
rettigheder. Disse rettigheder kan dermed påberåbes af de nævnte personer for Unionens retsinstanser under forudsætning af,
at de er i overensstemmelse med deres egenskab af juridisk person.
Rådet og Kommissionen har under alle omstændigheder ikke fremført oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at sagsøgeren
reelt var et organ under den iranske stat, dvs. en enhed, der deltog i myndighedsudøvelse, eller som drev en offentlig tjeneste
under myndighedernes kontrol (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom i sagen Compagnie de navigation de la République
islamique d’Iran mod Tyrkiet, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 79).
I denne henseende har Rådet indledningsvis anført, at sagsøgeren driver en offentlig tjeneste under de iranske myndigheders
kontrol, for så vidt som sagsøgeren leverer finansielle tjenester, der er nødvendige for den iranske økonomis funktion. Rådet
har imidlertid ikke bestridt det af sagsøgeren anførte om, at de nævnte tjenester udgør kommerciel virksomhed, der udøves
i en konkurrencepræget sektor og er undergivet den almindelige ret. Under disse omstændigheder kan det forhold, at den nævnte
virksomhed er nødvendig for, at en stats økonomi kan fungere, ikke i sig selv bevirke, at denne virksomhed anses for en offentlig
tjeneste.
Dernæst har Kommissionen anført, at den omstændighed, at sagsøgeren er involveret i nuklear spredning, viser, at sagsøgeren
deltager i myndighedsudøvelse. Hermed har Kommissionen lagt en omstændighed til grund som faktuel forudsætning, som sagsøgeren
bestrider, og som er det helt centrale spørgsmål i forbindelse med forhandlingerne for Retten. Desuden henhører sagsøgerens
angivelige involvering i nuklear spredning, som den fremgår af de anfægtede akter, ikke under udøvelse af statslige beføjelser,
men under kommercielle transaktioner med enheder, der deltager i nuklear spredning. Denne påstand begrunder dermed ikke, at
sagsøgeren kvalificeres som et iransk statsorgan.
Endelig er det Kommissionens opfattelse, at sagsøgeren er et iransk statsorgan, som følge af, at den iranske stat ejer en
andel af bankens kapital. Bortset fra den omstændighed, at den omhandlede andel ifølge de oplysninger, som sagsøgeren har
afgivet, og som Rådet og Kommissionen ikke har bestridt, alene er en minoritetsandel, indebærer denne andel ikke i sig selv,
at sagsøgeren deltager i myndighedsudøvelse eller driver en offentlig tjeneste.
I betragtning af det ovenstående må det fastslås, at sagsøgeren kan påberåbe sig den beskyttelse og de garantier, der er knyttet
til de grundlæggende rettigheder.

Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten, sagsøgerens ret til forsvar og effektiv domstolsbeskyttelse
Sagsøgeren har med sit første anbringende anført, at Rådet har tilsidesat begrundelsespligten og bankens ret til forsvar og
effektiv domstolsbeskyttelse, for så vidt som det dels ikke har meddelt sagsøgeren tilstrækkelige oplysninger til, at den
kunne fremsætte relevante bemærkninger vedrørende vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, og til
at sikre denne en retfærdig rettergang, dels er både undersøgelsen forud for vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger
over for sagsøgeren og den regelmæssige fornyede gennemgang af disse foranstaltninger behæftet med flere fejl.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt, at disse argumenter fra sagsøgeren er velbegrundede. Rådet har navnlig anført,
at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig princippet om retten til forsvar.
Rådet har for det første bemærket, at pligten til at begrunde en bebyrdende retsakt, således som den er fastsat i artikel
296, stk. 2, TEUF og i det foreliggende tilfælde nærmere bestemt i artikel 24, stk. 3, i afgørelse 2010/413, i artikel 15,
stk. 3, i forordning nr. 423/2007, i artikel 36, stk. 3, i forordning nr. 961/2010 og i artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 267/2012,
for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til at afgøre, om der er grundlag
for retsakten, eller om den muligvis er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser,
og for det andet at gøre det muligt for disse retsinstanser at efterprøve retsaktens lovlighed. Den således fastsatte begrundelsespligt
er et væsentligt princip i EU-retten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn. Begrundelsen skal derfor i princippet meddeles
den berørte part samtidigt med den bebyrdende retsakt, og manglen på begrundelse kan ikke afhjælpes ved, at den berørte part
erfarer begrundelsen for retsakten under sagen for Unionens retsinstanser (jf. i denne retning Rettens dom af 14.10.2009,
sag T-390/08, Bank Melli Iran mod Rådet, Sml. II, s. 3967, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
Medmindre tvingende hensyn, der vedrører Unionens eller medlemsstaternes sikkerhed eller opfyldelsen af deres internationale
forpligtelser, dermed er til hinder for meddelelsen af visse forhold, er Rådet forpligtet til at give den enhed, som er omfattet
af en restriktiv foranstaltning, oplysninger om de særlige og konkrete grunde, som ligger til grund for, at Rådet finder,
at den skal vedtages. Rådet skal således angive de faktiske og retlige omstændigheder, som ligger til grund for den omhandlede
foranstaltning, samt de betragtninger, der har ført til dens vedtagelse (jf. i denne retning dommen i sagen Bank Melli Iran
mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
Begrundelsen skal desuden tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget. Det nærmere
indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende
retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart
og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige
relevante faktiske og retlige forhold, da begrundelsens tilstrækkelighed ikke blot skal vurderes i forhold til dens ordlyd,
men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende
område. En retsakt, der er bebyrdende, er navnlig tilstrækkeligt begrundet, når den er vedtaget under omstændigheder, som
er den pågældende bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning
har for denne (jf. dommen i sagen Bank Melli Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
For det andet, ifølge fast retspraksis er overholdelsen af retten til forsvar, herunder navnlig retten til at blive hørt,
i forbindelse med enhver procedure, der indledes over for en enhed, og som kan resultere i retsakt, der er bebyrdende for
denne enhed, et grundlæggende EU-retligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedrørende
den pågældende procedure (dommen i sagen Bank Melli Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 91).
Princippet om overholdelse af retten til forsvar kræver for det første, at de oplysninger, der lægges den berørte enhed til
last, og som danner grundlaget for den bebyrdende akt, meddeles den pågældende. For det andet skal den pågældende have mulighed
for at fremføre sine synspunkter om disse oplysninger på en hensigtsmæssig måde (jf. analogt Rettens dom af 12.12.2006, sag
T-228/02, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran mod Rådet, Sml. II, s. 4665, præmis 93).
For så vidt angår den første akt, hvormed en enheds midler indefryses, skal – medmindre tvingende hensyn, der er forbundet
med Unionens og medlemsstaternes sikkerhed eller varetagelsen af deres internationale forbindelser, er til hinder herfor –
de oplysninger, der lægges den berørte til last, meddeles enten samtidig med vedtagelsen af den omhandlede akt eller hurtigst
muligt efter den nævnte vedtagelse. På den omhandlede enheds anmodning har sidstnævnte desuden ret til at fremføre sine synspunkter
om disse oplysninger, når retsakten er vedtaget. Forud for enhver efterfølgende afgørelse om indefrysning af midler og med
de samme forbehold skal de nye oplysninger, der lægges den pågældende til last, i princippet meddeles, og den berørte enhed
skal have en ny mulighed for at fremføre sine synspunkter (jf. analogt dommen i sagen Organisation des Modjahedines du peuple
d’Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 51, præmis 137).
Det bemærkes desuden, at når tilstrækkeligt præcise oplysninger, som gør det muligt for den berørte enhed i tilstrækkelig
grad at give sine synspunkter til kende vedrørende de oplysninger, som den lægges til last af Rådet, er blevet meddelt, indebærer
princippet om overholdelse af retten til forsvar ikke en forpligtelse for denne institution til uden videre at give adgang
til dokumenter, som er indeholdt i dens sagsakter. Det er kun efter anmodning herom fra den interesserede part, at Rådet har
pligt til at give adgang til alle administrative dokumenter, som ikke er fortrolige, og som vedrører den omhandlede foranstaltning
(jf. dommen i sagen Bank Melli Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 97 og den deri nævnte retspraksis).
For det tredje er princippet om effektiv domstolsbeskyttelse en almindelig EU-retlig grundsætning, der udspringer af medlemsstaternes
fælles forfatningstraditioner, og som er fastslået i EMRK’s artikel 6 og 13 samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter
om grundlæggende rettigheder. En effektiv domstolskontrol indebærer, at den pågældende EU-myndighed har pligt til at oplyse
den omhandlede enhed om begrundelsen for en restriktiv foranstaltning i videst muligt omfang, enten på det tidspunkt, hvor
denne foranstaltning vedtages, eller i det mindste hurtigst muligt efter vedtagelsen, for at gøre det muligt for den berørte
enhed inden for fristerne at udøve deres søgsmålsret. Overholdelsen af denne forpligtelse til at meddele nævnte begrundelse
er således nødvendig, såvel for at sætte adressaterne for de restriktive foranstaltninger i stand til at forsvare deres rettigheder
under de bedst mulige betingelser og for at afgøre, om sagen bør prøves af Unionens retsinstanser, på grundlag af et fuldt
kendskab til sagen, som for at sætte sidstnævnte fuldt ud i stand til at udøve den legalitetsprøvelse af den omhandlede retsakt,
som påhviler dem (jf. i denne retning og analogt Domstolens dom af 3.9.2008, forenede sager C-402/05 P og C-415/09 P, Kadi
og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 6351, præmis 335-337 og den deri nævnte retspraksis).
Retten finder på baggrund af denne retspraksis, at de argumenter, som parterne har fremført under det første anbringende,
skal undersøges efter de fem etaper, der beskrives nedenfor. For det første skal Rådets og Kommissionens indledende argument
om, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig princippet om ret til forsvar, undersøges. For det andet skal argumenterne vedrørende
dels begrundelsespligten, dels den angivelige tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar for så vidt angår den oprindelige
meddelelse af de oplysninger, der lægges til last, undersøges. For det tredje skal argumentationen vedrørende den angivelige
tilsidesættelse af retten til forsvar hvad angår aktindsigt i Rådets akter behandles. For det fjerde skal Retten undersøge
de argumenter, som dels vedrører den angivelige tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar for så vidt angår dennes mulighed
for at gøre sine synspunkter gældende, dels den angivelige tilsidesættelse af sagsøgerens ret til effektiv domstolsbeskyttelse.
For det femte skal der tages stilling til de angivelige fejl ved den undersøgelse og fornyede gennemgang, som Rådet har foretaget.
Sagsøgerens mulighed for at påberåbe sig princippet om ret til forsvar
Rådet og Kommissionen har bestridt, at princippet om overholdelse af retten til forsvar finder anvendelse i den foreliggende
sag. Under henvisning til Rettens dom af 19. maj 2010, Tay Za mod Rådet (sag T-181/08, Sml. II, s. 1965, præmis 121-123),
har de gjort gældende, at sagsøgeren ikke er omfattet af de restriktive foranstaltninger på grund af sin egen virksomhed,
men fordi denne tilhører en generel kategori af personer og enheder, som har bidraget til nuklear spredning. Proceduren for
vedtagelse af restriktive foranstaltninger blev derfor ikke indledt over for sagsøgeren i den forstand, hvori udtrykket er
anvendt i den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 50, og sagsøgeren kan dermed ikke påberåbe sig retten til forsvar
eller kun påberåbe sig denne i begrænset omfang.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes.
For det første blev dommen i sagen Tay Za mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 56, nemlig efter appel annulleret i sin helhed
ved Domstolens dom af 13. marts 2012, Tay Za mod Rådet (sag C-376/10 P, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser). Dermed
udgør konstateringerne i denne dom ikke længere en del af Unionens retsorden, og de kan dermed ikke gyldigt påberåbes af Rådet
og Kommissionen.
For det andet fastsætter artikel 24, stk. 3 og 4, i afgørelse 2010/413, artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 423/2007, artikel
36, stk. 3 og 4, i forordning nr. 961/2010, artikel 46, stk. 3 og 4, i forordning nr. 267/2012 bestemmelser, der sikrer retten
til forsvar for de enheder, som er omfattet af de restriktive foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til disse retsakter.
Overholdelsen af denne ret er genstand for Unionens retsinstansers kontrol (jf. i denne retning dommen i sagen Bank Melli
Iran mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 37).
Under disse omstændigheder må det fastslås, at princippet om overholdelse af retten til forsvar, som henvist til ovenfor i
præmis 50-53, kan påberåbes af sagsøgeren i den foreliggende sag.
Begrundelsespligten og den oprindelige meddelelse om oplysninger, der lægges til last
Det skal indledningsvis bemærkes, at for at bedømme overholdelse af begrundelsespligten og pligten til at meddele den berørte
enhed de oplysninger, den lægges til last, skal der foruden de begrundelser, der fremgår af de anfægtede akter, tages hensyn
til de tre forslag til vedtagelse af restriktive foranstaltninger, som blev fremsendt af Rådet til sagsøgeren.
Dels fremgår det nemlig af de nævnte forslag, som meddelt til sagsøgeren, at de blev forelagt medlemsstaternes delegationer
i forbindelse med vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, og at de dermed udgør de oplysninger, som
disse foranstaltninger er baseret på.
Dels er det korrekt, at de tre forslag blev fremsendt til sagsøgeren efter anlæggelsen af søgsmålet, og for så vidt angår
det forslag, der var vedlagt duplikken, endog efter de konklusioner, der blev draget efter vedtagelsen af afgørelse 2010/644
og forordning nr. 961/2010. De kan derfor ikke med gyldighed supplere begrundelsen for afgørelse 2010/413, gennemførelsesforordning
nr. 668/2010 og, hvad angår det forslag, der var vedlagt duplikken, afgørelse 2010/644 og forordning nr. 961/2010. De kan
imidlertid tages i betragtning i forbindelse med bedømmelsen af senere akters lovlighed, dvs. afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning
nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012 for så vidt angår de tre forslag samt afgørelse 2010/644 og forordning nr. 961/2010
for så vidt angår de forslag, der blev fremsendt den 28. oktober 2010.
De anfægtede akter indeholder følgende fire begrundelser, der vedrører sagsøgeren:
–        Sagsøgeren er en statsejet iransk bank, enten med 94%, ifølge afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/210,
eller delvist, ifølge de senere akter.
–        Sagsøgeren har ydet finansielle tjenester til enheder, der foretager indkøb for Irans atomprogram og program for ballistiske
missiler, herunder enheder omfattet af FN’s Sikkerhedsråds resolution 1737 (2006).
–        I marts 2009 håndterede sagsøgeren betalinger og rembourser for Defence Industries Organisation (herefter »DIO«) og Iran Electronics
Industries (herefter »IEI«), der er omfattet af de restriktive foranstaltninger.
–        I 2003 håndterede Bank Saderat rembourser på vegne af det iranske atomrelaterede Mesbah Energy Company.
De begrundelser, der er anført i de forslag til vedtagelse af restriktive foranstaltninger, der var vedlagt Rådets skrivelse
af 28. oktober 2010, overlapper fuldt ud begrundelserne i de anfægtede akter.
Det tredje forslag til vedtagelse af restriktive foranstaltninger, som er vedlagt duplikken, tilføjer en femte begrundelse,
hvorefter sagsøgeren har ydet finansielle tjenester til Sanam Industria Group.
Sagsøgeren har anført, at denne begrundelse ikke præciserer grundene til vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for
sagsøgeren i tilstrækkelig grad. Det er sagsøgerens opfattelse, at denne utilstrækkelighed desuden indebærer en tilsidesættelse
af dennes ret til forsvar.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt, at sagsøgerens argumentation er velbegrundet.
Den første begrundelse er tilstrækkelig præcis, eftersom den sætter sagsøgeren i stand til at forstå, at Rådet lægger denne
til last, at den iranske stat ejer en andel af dens kapital.
Hvad angår den anden begrundelse skal det bemærkes, at det ikke fremgår klart fra første færd, om det drejer sig om et generelt
formuleret klagepunkt, der suppleres og illustreres af de følgende begrundelser, eller om en selvstændig begrundelse. I fraværet
af en udtrykkelig sammenhæng mellem de forskellige begrundelser, bør den sidstnævnte fortolkning af begrundelsen i de anfægtede
akter lægges til grund.
Under denne fortolkning er den anden begrundelse imidlertid for vag, eftersom den ikke indeholder præciseringer om identiteten
på de enheder, til hvilke de omhandlede finansielle tjenester er ydet.
Den tredje, fjerde og femte begrundelse er tilstrækkeligt detaljerede, eftersom de præciserer navnene på de berørte enheder
samt i tilfældet med de to første begrundelser, hvilken type finansielle tjenester der er ydet og tidspunkterne herfor.
I betragtning af det ovenstående må det fastslås, at Rådet har tilsidesat begrundelsespligten samt pligten til at meddele
sagsøgeren, i dennes egenskab af berørt enhed, de oplysninger, den lægges til last for så vidt angår den af institutionen
anden påberåbte begrundelse. Derimod er disse pligter overholdt med hensyn til de øvrige begrundelser.
Aktindsigt i sagsakter
Som det blev fastslået i præmis 12 og 13 ovenfor, fremsendte Rådet, vedlagt sin skrivelse af 28. oktober 2010 til sagsøgeren,
to forslag hidrørende fra medlemsstater til vedtagelse af restriktive foranstaltninger og senere et tredje forslag, der var
vedlagt duplikken.
Sagsøgeren har klaget over, at denne fremsendelse fandt sted for sent, eftersom sagsøgeren ikke havde de omhandlede oplysninger
til rådighed rettidigt.
Rådet har støttet af Kommissionen i det væsentlige anført hertil, at det fremsendte de omhandlede forslag til sagsøgeren,
så snart det havde modtaget samtykke fra de medlemsstater, som forslagene hidrørte fra.
Rådets argument kan imidlertid ikke tiltrædes. Når Rådet har til hensigt at basere sig på oplysninger, der er leveret af en
medlemsstat, med henblik på at vedtage restriktive foranstaltninger over for en enhed, er det nemlig forpligtet til før vedtagelsen
af de nævnte restriktioner, at sikre, at de omhandlede oplysninger kan meddeles rettidigt til den berørte enhed, således at
denne kan gøre sine synspunkter effektivt gældende.
Det bemærkes, at den frist, som Rådet fastsatte for sagsøgeren til at fremkomme med sine bemærkninger efter vedtagelsen af
afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/2010, i den foreliggende sag udløb den 15. september 2010.
For så vidt som Rådet først fremsendte de tre forslag til sagsøgeren efter udløbet af denne frist, gav det ikke sagsøgeren
aktindsigt i oplysninger i dennes sagsakter rettidigt, hvorved Rådet tilsidesatte sagsøgerens ret til forsvar.
Sagsøgerens mulighed for at gøre sine synspunkter effektivt gældende og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at banken ikke har haft lejlighed til at gøre sine synspunkter effektivt gældende,
og at de bemærkninger, den har kunnet formulere, under alle omstændigheder ikke er blevet taget i betragtning af Rådet.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt, at sagsøgerens argumenter er velbegrundede.
Det må indledningsvis fastslås, at sagsøgeren efter vedtagelsen af de første akter, hvorved dennes midler blev indefrosset
den 26. juli 2010, fremsendte en skrivelse af 15. september 2010 til Rådet, hvori banken redegjorde for sine synspunkter og
anmodede om, at de restriktive foranstaltninger, der var vedtaget vedrørende den, blev ophævet. Rådet besvarede denne skrivelse
den 28. oktober 2010. Derefter og inden vedtagelsen af afgørelse 2011/783 og gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 fremførte
sagsøgeren sine bemærkninger til Rådet ved skrivelse af 29. juli 2011, som Rådet besvarede den 5. december 2011. Endelig fremførte
sagsøgeren den 10. februar 2012, dvs. før vedtagelsen af forordning nr. 267/2012, nye bemærkninger for Rådet, som svarede
ved skrivelse af 24. april 2012.
Det må dermed lægges til grund, at sagsøgeren har haft lejlighed til at gøre sine synspunkter effektivt gældende, med undtagelse
dels for så vidt angår Rådets anden begrundelse, der er for vag (jf. præmis 70 ovenfor), dels de tre forslag til vedtagelse
af restriktive foranstaltninger, for så vidt som sagsøgeren først havde dem til rådighed den 15. september 2010.
Hvad angår spørgsmålet, om de fremsatte bemærkninger er blevet taget i betragtning, er det ganske vist korrekt, at besvarelsen
af sagsøgerens argumenter i Rådets skrivelser af 28. oktober 2010, 5. december 2011 og 24. april 2012 er kortfattet. Det forholder
sig ikke desto mindre således, at Rådet i skrivelsen af 28. oktober 2010 præciserede, at det ikke delte sagsøgerens opfattelse,
hvorefter dennes virksomhed vedrørende rembourser ikke kunne bidrage til nuklear spredning. Rådet fastholdte denne opfattelse
i skrivelse af 5. december 2011 og 24. april 2012.
Det er endvidere ubestridt, at Rådet berigtigede det anførte vedrørende den iranske stats besiddelse af en andel af sagsøgerens
kapital, hvis rigtighed sagsøgeren havde anfægtet.
I betragtning af disse omstændigheder må det lægges til grund, at sagsøgerens bemærkninger, i modsætning til det af sagsøgeren
hævdede, er blevet taget i betragtning af Rådet under dets fornyede gennemgang.
For det andet har sagsøgeren anført, at den omstændighed, at de informationer og oplysninger, som banken er blevet meddelt,
er utilstrækkelige, har påvirket dennes ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt, at dette argument er velbegrundet.
I lighed med, hvad der blev fastslået i præmis 83 ovenfor, må det lægges til grund, at for så vidt som sagsøgeren har opnået
en individuel meddelelse af en tilstrækkelig præcis begrundelse, dvs. den første, tredje, fjerde og femte begrundelse, som
Rådet har påberåbt sig, er sagsøgerens ret til en effektiv domstolsbeskyttelse overholdt.
Derimod udgør den vage karakter af den anden begrundelse, som Rådet har fremført, og den omstændighed, at de tre forslag til
vedtagelse af restriktive foranstaltninger blev meddelt for sent, en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.
De fejl, som Rådets undersøgelse af behæftet med
Sagsøgeren har anført, at Rådet ikke har foretaget en reel undersøgelse af omstændighederne i den foreliggende sag, men har
begrænset sig til at vedtage de forslag, som er fremlagt af medlemsstaterne. Denne fejl gør sig både gældende for undersøgelsen
forud for vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren og den regelmæssige fornyede gennemgang af disse
foranstaltninger.
Endvidere fremgår de ifølge sagsøgeren af depecher, der er offentliggjort af organisationen Wikileaks (herefter »depecherne«),
at medlemsstaterne, og navnlig Det Forenede Kongerige, blev udsat for pres fra De Forenede Staters regerings side for at vedtage
restriktive foranstaltninger over for iranske enheder. Denne omstændighed giver anledning til tvivl om, hvorvidt de vedtagne
foranstaltninger og proceduren, der førte til deres vedtagelse, er lovlig.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt, at sagsøgerens argumenter er velbegrundede. Det har navnlig anført, at der ikke
er grundlag for at tage depecherne i betragtning.
For det første bemærkes, at akter om restriktive foranstaltninger over for enheder, der angiveligt er involveret i nuklear
spredning, er retsakter, der er vedtaget af Rådet, som dermed skal sikre, at vedtagelsen er begrundet. Ved vedtagelsen af
en første akt om sådanne foranstaltninger er Rådet følgelig forpligtet til at undersøge, om de oplysninger og beviser, som
det forelægges af en medlemsstat eller af Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik i
henhold til artikel 23, stk. 2, i afgørelse 2010/413, er relevante og velbegrundede. Ved vedtagelsen af efterfølgende akter
vedrørende den samme enhed er Rådet i medfør af samme afgørelses artikel 24, stk. 4, forpligtet til at foretage en fornyet
overvejelse af, om det er nødvendigt at opretholde de nævnte foranstaltninger i lyset af de bemærkninger, som denne enhed
har fremført.
På den ene side indeholder sagsakterne i den foreliggende sag ikke holdepunkter for at antage, at Rådet har undersøgt, om
de oplysninger om sagsøgeren, som det blev forelagt inden vedtagelsen af afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/2010,
var relevante og velbegrundede. Derimod udgør den urigtige angivelse i disse akter af omfanget af den iranske stats andel
i sagsøgerens kapital, hvilken unøjagtighed ikke er bestridt af Rådet, et indicium for, at der ikke har fundet en prøvelse
sted.
På den anden side fremgår det af præmis 84-86 ovenfor, at Rådet ved vedtagelsen af de senere anfægtede afgørelser foretog
en fornyet gennemgang af omstændighederne i sagen i lyset af sagsøgerens bemærkninger, eftersom det berigtigede angivelsen
af den iranske stats andel i sagsøgerens kapital og tog stilling til sagsøgerens argumentation vedrørende dennes virksomhed
med rembourser.
Hvad for det andet angår depecherne indebærer den omstændighed, at visse medlemsstater har været udsat for diplomatisk pres,
hvis dette kan godtgøres, ikke i sig selv, at dette pres har påvirket de anfægtede akter, som blev vedtaget af Rådet, eller
den undersøgelse, som Rådet foretog i anledning af denne vedtagelse.
Under disse omstændigheder må sagsøgerens argumenter vedrørende de fejl, som Rådets undersøgelse er behæftet med, tiltrædes
for så vidt angår afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/2010 og i øvrigt forkastes.
I betragtning af det ovenstående må det indledningsvis bemærkes, at Rådet har tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar og dennes
ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, for så vidt som det ikke fremsendte de tre forslag til vedtagelse af restriktive
foranstaltninger til sagsøgeren rettidigt (jf. præmis 79, 83 og 90 ovenfor). For så vidt som de nævnte forslag blev anvendt
af Rådet til støtte for alle de anfægtede akter i forhold til sagsøgeren, og i betragtning af datoen for fremsendelsen af
det sidste af disse forslag, påvirker denne fejl lovligheden af afgørelse 2010/413, gennemførelsesforordning nr. 668/2010,
afgørelse 2010/644 og forordning nr. 961/2010, for så vidt som disse akter vedrører sagsøgeren.
Hertil kommer, at Rådet med vedtagelsen af afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning nr. 668/2010 ikke overholdt pligten
til at undersøge, om de oplysninger og beviser vedrørende sagsøgeren, som det blev forelagt, var relevante og velbegrundede,
hvilket medfører, at de nævnte akter er ulovlige (jf. præmis 95 og 98 ovenfor).
Endelig har Rådet tilsidesat begrundelsespligten og sagsøgerens ret til forsvar og til en effektiv domstolsbeskyttelse for
så vidt angår den anden begrundelse, der er påberåbt over for sagsøgeren (jf. præmis 70, 73, 83 og 90 ovenfor). I betragtning
af, at de forskellige begrundelser, som Rådet har påberåbt sig, er uafhængige af hinanden, og at de øvrige begrundelser er
tilstrækkeligt præcise, kan denne omstændighed imidlertid ikke begrunde en annullation af afgørelse 2011/783, gennemførelsesforordning
nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012. Den nævnte omstændighed indebærer blot, at den anden begrundelse ikke kan tages
i betragtning under behandlingen af det andet anbringende vedrørende spørgsmålet, om de restriktive foranstaltninger over
for sagsøgeren er velbegrundede.
I betragtning af det ovenstående skal det første anbringende tiltrædes, for så vidt som det vedrører annullation af afgørelse
2010/413, gennemførelsesforordning nr. 668/2010, afgørelse 2010/644 og forordning nr. 961/2010, for så vidt som disse akter
vedrører sagsøgeren, og i øvrigt forkastes.

Det andet anbringende vedrørende et åbenbart urigtigt skøn hvad angår vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for
sagsøgeren
Sagsøgeren har anført, at den begrundelse, som Rådet har påberåbt sig over for sagsøgeren, og som er gengivet i præmis 64-66
ovenfor, ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i afgørelse 2010/413, forordning nr. 423/2007, forordning nr. 961/2010
og forordning nr. 267/2012, og den er ikke understøttet af beviser. Rådet har dermed anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved
at vedtage restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren på grundlag af denne begrundelse.
Rådet har støttet af Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
Ifølge retspraksis udstrækker domstolskontrollen med lovligheden af en retsakt, hvorved der er vedtaget restriktive foranstaltninger
over for en enhed, sig til at omfatte en vurdering af de forhold og omstændigheder, der er påberåbt som begrundelse herfor,
og til de beviser og oplysninger, som denne vurdering er baseret på. Såfremt der gøres indsigelse, påhviler det Rådet at fremlægge
disse elementer med henblik på prøvelsen heraf ved Unionens retsinstanser (jf. i denne retning dommen i sagen Bank Melli Iran
mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 37 og 107).
I betragtning af denne retspraksis og under hensyntagen til, at den anden begrundelse, som Rådet har påberåbt sig over for
sagsøgeren, ikke indeholdt en tilstrækkelig begrundelse (jf. præmis 101 ovenfor), skal det alene undersøges, om den første,
tredje, fjerde og femte begrundelse er velbegrundede.
Hvad angår den første begrundelse står det fast, at den iranske stat ikke ejer 94% af sagsøgeren, idet denne stat alene er
minoritetsaktionær. Dermed beror denne begrundelse på en faktuelt urigtig konstatering hvad angår afgørelse 2010/413 og gennemførelsesforordning
nr. 668/2010.
Desuden indebærer den omstændighed, at den iranske stat ejer en andel af sagsøgerens kapital, ikke i sig selv, at sagsøgeren
yder støtte til den nukleare spredning. Følgelig berettiger den første begrundelse, som Rådet har anført, ikke til vedtagelsen
af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren på grundlag af, at denne har ydet en sådan støtte.
Hvad angår den fjerde begrundelse bestrider sagsøgeren, at banken har ydet tjenester til Mesbah Energy Company. Rådet har
ikke fremlagt noget bevis eller nogen oplysning til godtgørelse af, at sådanne tjenester er blevet ydet, eller af, at sagsøgeren
overhovedet var bekendt med, at Mesbah Energy Company, som i 2003 endnu ikke var omfattet af restriktive foranstaltninger,
var involveret i nuklear spredning. Det må således fastslås, at den fjerde begrundelse heller ikke kan danne grundlag for
vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren.
Denne samme konklusion gør sig gældende i forhold til den femte begrundelse for så vidt angår lovligheden af afgørelse 2011/783,
gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 og forordning nr. 267/2012. Mens sagsøgeren har bestridt, at banken har ydet finansielle
tjenester til Sanam Industria Group efter vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for dette selskab, har Rådet nemlig
ikke frembragt noget bevis for at godtgøre det modsatte eller for at bevise, at sagsøgeren var bekendt med, at Sanam Industria
Group var involveret i nuklear spredning, selv inden vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for dette selskab.
Hvad endelig angår den tredje begrundelse har sagsøgeren ikke bestridt, at DIO og IEI deltager i nuklear spredning. Sagsøgeren
har heller ikke bestridt, at denne har håndteret disse to enheders rembourser.
Sagsøgeren har imidlertid bestridt, at de tjenester, som banken har ydet til DIO og IEI, begrunder vedtagelsen af restriktive
foranstaltninger over for sagsøgeren. Sagsøgeren har i denne henseende i det væsentlige anført, at de nævnte tjenester var
løbende banktjenester, der tidligere blev ydet i sammenhæng med håndtering af eksportrembourser, der var udstedt af andre
banker, og at de ikke vedrørte transaktioner i forbindelse med nuklear spredning.
Med henblik på at kunne bedømme, om disse argumenter er velbegrundede, har Retten anmodet Rådet om at meddele detaljerede
oplysninger vedrørende de rembourser, som sagsøgeren har håndteret for DIO og IEI.
Rådet har ikke fremlagt oplysninger til besvarelse af Rettens anmodning. Rådet har i denne henseende anført, at sagsøgeren
heller ikke har fremlagt sådanne oplysninger, selv om denne kunne og skulle have gjort det.
Dette argument kan ikke tiltrædes. Som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 105, er det ikke den
enhed, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, men Rådet, der i tilfælde af indsigelse skal fremlægge de beviser
og oplysninger, hvorpå det har støttet sig ved vedtagelsen af de nævnte foranstaltninger. I det omfang Rådet i den foreliggende
sag har støttet sig på specifikke rembourser, som blev håndteret af sagsøgeren for DIO og IEI, påhviler det således Rådet
at forsyne Retten med detaljer herom.
Under disse omstændigheder kan det forhold, at det er umuligt at prøve, om sagsøgerens argumenter om, at de tjenester, denne
har ydet til DIO og IEI, ikke kan begrunde vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, er velbegrundede,
ikke komme sagsøgeren til skade. Eftersom denne manglende mulighed skyldes Rådets manglende overholdelse af sin pligt til
at fremlægge relevante beviser og oplysninger, skal det andet anbringende derimod tiltrædes.
I betragtning af det ovenstående skal de anfægtede akter annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren, uden at det er
fornødent at undersøge det tredje anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

De tidsmæssige virkninger af annullation af de anfægtede akter
Hvad angår de tidsmæssige virkninger af annullation af de anfægtede retsakter bemærkes for det første, at gennemførelsesforordning
nr. 668/2010, ved hvilken listen i bilag V til forordning nr. 423/2007 blev ændret, ophører med at have retsvirkning som følge
af ophævelsen af sidstnævnte forordning, der blev foretaget ved forordning nr. 961/2020. Tilsvarende blev forordning nr. 961/2010,
som ændret ved gennemførelsesforordning nr. 1245/2011, selv ophævet ved forordning nr. 267/2012. Annullationen af gennemførelsesforordning
nr. 668/2010, forordning nr. 961/2010 og gennemførelsesforordning nr. 1245/2011 vedrører derfor kun de virkninger, som sidstnævnte
har medført i perioden fra datoen for deres ikrafttræden til datoen for deres ophævelse.
Hvad dernæst angår forordning nr. 267/2012 skal der henvises til, at i medfør af artikel 60, stk. 2, i statutten for Den Europæiske
Unions Domstol har en afgørelse fra Retten om annullation af en forordning uanset artikel 280 TEUF først retsvirkning fra
udløbet af den frist, der er omhandlet i artikel 56, stk. 1, i denne statut, eller, såfremt appel er iværksat inden for denne
frist, fra stadfæstelsen eller fra afvisningen af appellen (jf. analogt Rettens dom af 16.9.2011, sag T-316/11, Kadio Morokro
mod Rådet, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 38).
I denne henseende har sagsøgeren under henvisning til kendelsen i sagen Akhras mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 23, anført,
at forordning nr. 267/2012 i forhold til banken fremstår som en afgørelse, der er truffet i form af en forordning, og ikke
som en rigtig forordning. Som følge heraf finder statuttens artikel 60, stk. 2, ikke anvendelse i den foreliggende sag.
Dette argument kan ikke tiltrædes.
Dels undersøgte Domstolens præsident i præmis 29 i kendelsen i sagen Akhras mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 23, ikke i detaljer,
om statuttens artikel 60, stk. 2, kunne finde anvendelse på forordninger, der pålægger restriktive foranstaltninger, idet
præsidenten begrænsede sig til at fastslå, at selv om de argumenter, som sagsøgeren fremførte på dette punkt i sag C-110/12 P(R),
ikke var »ugrundede«, var de derimod uvirksomme.
Dels må det i betragtning af Domstolens retspraksis lægges til grund, at forordning nr. 267/2012, herunder dens bilag IX,
har karakter af en forordning, eftersom dens artikel 51, stk. 2, fastsætter, at den er bindende i alle enkeltheder og gælder
umiddelbart i hver medlemsstat, hvilket svarer til virkningerne af en forordning, som foreskrevet ved artikel 288 TEUF (jf.
analogt dom af 16.11.2011, sag C-548/09 P, Bank Melli Iran mod Rådet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 45).
Artikel 60, stk. 2, i statutten for Domstolen finder dermed anvendelse i den foreliggende sag.
Under disse omstændigheder har Rådet en frist på to måneder, forlænget med afstandsfristen på ti dage, regnet fra denne doms
forkyndelse, til at afhjælpe de konstaterede tilsidesættelser, hvilket i givet fald kan bestå i vedtagelse af nye restriktive
foranstaltninger over for sagsøgeren. I den foreliggende sag forekommer risikoen for en alvorlig og uoprettelig skade for
effektiviteten af de restriktive foranstaltninger, som forordning nr. 267/2012 foreskriver, ikke at være tilstrækkeligt stor,
henset til foranstaltningernes betydelige indvirkning på sagsøgerens rettigheder og friheder, til at kunne begrunde, at forordningens
virkninger opretholdes over for denne i en længere periode end den, der er foreskrevet i artikel 60, stk. 2, i statutten for
Domstolen (jf. analogt dommen i sagen Kadio Morokro mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 119, præmis 38).
Endelig bemærkes for så vidt angår de tidsmæssige virkninger af annullationen af afgørelse 2010/413, som ændret ved afgørelse
2010/644 og ved afgørelse 2010/783, at Retten i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF, dersom den skønner det nødvendigt,
kan angive, hvilke af den annullerede retsakts virkninger der skal betragtes som bestående. I den foreliggende sag vil en
forskel mellem den dato, hvor annullationen af forordning nr. 267/2012 får virkning, og den tilsvarende dato for afgørelse
2010/413, som ændret ved afgørelse 2010/644 og ved afgørelse 2011/783, kunne være til alvorlig skade for retssikkerheden,
eftersom disse to retsakter pålægger sagsøgeren identiske foranstaltninger. Virkningerne af afgørelse 2010/413, som ændret
ved afgørelse 2010/644 og afgørelse 2011/783, skal derfor opretholdes for så vidt angår sagsøgeren, indtil annullationen af
forordning nr. 267/2012 får virkning (jf. analogt dommen i sagen Kadio Morokro mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 119, præmis
39).

Sagens omkostninger
I henhold til Rettens procesreglements artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis
der er nedlagt påstand herom. Da Rådet i det væsentlige har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger
i overensstemmelse med sagsøgerens påstand herom.
I henhold til nævnte reglements artikel 87, stk. 4, første afsnit, bærer institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne
omkostninger. Kommissionen bør derfor bære sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):
1)
Følgende annulleres, for så vidt som de vedrører Bank Saderat Iran:
–
punkt 7 i tabel B i bilag II til Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for
Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP
–
punkt 5 i tabel B i bilaget til Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2010 af 26. juli 2010 om gennemførelse af artikel
7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran
–
punkt 7 i tabel B, under afsnit I, i bilaget til Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25. oktober 2010 om ændring af afgørelse
2010/413
–
punkt 7 i tabel B i bilag VIII til Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger
over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 423/2007
–
Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413
–
Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning nr. 961/2010
–
punkt 7 i tabel B, under afsnit I, i bilag IX til Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger
over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010.
2)
Virkningerne af afgørelse 2010/413, som ændret ved afgørelse 2010/644 og afgørelse 2011/783, opretholdes for så vidt angår
Bank Saderat Iran indtil annullationen af forordning nr. 267/2012.
3)
I øvrigt frifindes Rådet for Den Europæiske Union.
4)
Rådet bærer sine egne omkostninger og betaler Bank Saderat Irans omkostninger.
5)
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.
Pelikánová
Jürimäe
Van der Woude
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 5. februar 2013.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.