CELEX: 62011CJ0134
Direktyva 90/314/EEB
Kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketai
7 straipsnis
Apsauga nuo paketo organizatoriaus nemokumo arba bankroto
Taikymo sritis
Organizatoriaus nemokumas dėl apgaulingo vartotojo pervestų lėšų naudojimo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų (
OL L 158, p. 59
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 10 t., p. 132) 7 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp J. Blödel-Pawlik ir
HanseMerkur Reiseversicherung AG
(toliau –
HanseMerkur Reiseversicherung
) dėl šios atsisakymo kompensuoti vartotojo sumokėtą kelionės, kurios kelionės organizatorius neorganizavo, paketo kainą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 90/314 septintoje, aštuonioliktoje, dvidešimt pirmoje ir dvidešimt antroje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„kadangi turizmas vaidina vis didesnį vaidmenį valstybių narių ekonomikoje; kadangi minėtų paketų suteikimo tvarka yra pagrindinė turizmo dalis; kadangi valstybių narių kelionių paketų verslas būtų skatinamas kuo greičiau augti ir būtų skatinama kuo našiau dirbti, jeigu Bendrijos mastu būtų priimtos bent minimalios bendrosios taisyklės; <…>
<...>
kadangi kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas turėtų prisiimti atsakomybę prieš vartotoją už kokybišką visų sutarties sąlygų įvykdymą; kadangi, be to, kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas turėtų būti atsakingi už vartotojui padarytą žalą dėl neįvykdytos arba netinkamai įvykdytos sutarties, išskyrus tuos atvejus, kai sutartis nevykdoma ne dėl jų arba kito paslaugų teikėjo kaltės;
<...>
kadangi vartotojui ir kelionių paketų verslui būtų naudinga, jeigu kelionių organizatoriai ir (arba) kelionių pardavimo agentai būtų įpareigoti pateikti pakankamas garantijas nemokumo atveju;
kadangi siekiant apsaugoti vartotoją valstybėms narėms turėtų būti suteikta laisvė priimti arba palikti galioti griežtesnes kelionių paketus reglamentuojančias nuostatas“.
Direktyvos 1 straipsnyje įtvirtinta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus, kitus teisės aktus ir administracines nuostatas, susijusias su Bendrijoje parduodamais ar siūlomais parduoti paketais.“
Direktyvos 4 straipsnio 6 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Jeigu vartotojas atsisako sutarties 5 dalyje nustatyta tvarka arba jeigu dėl kurios nors kitos priežasties, išskyrus vartotojo kaltę, kelionių organizatorius anuliuoja paketą prieš sutartą išvykimo dieną, tada vartotojas turi teisę:
a)
pasirinkti kitą lygiavertį paketą arba aukštesnės kokybės paketą, jeigu kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas gali jam pasiūlyti tokį pakaitalą. Jeigu pasiūlytas paketas yra prastesnės kokybės, kelionių organizatorius vartotojui turi grąžinti kainos skirtumą;
b)
arba kuo greičiau susigrąžinti visas jo pagal sutartį įmokėtas sumas.“
Direktyvos 90/314 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Valstybės narės imasi reikiamų veiksmų užtikrinti, kad kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, sutarties šalis, prisiima atsakomybę prieš vartotoją už sutartyje numatytų įsipareigojimų tinkamą vykdymą, nepaisant to, ar tuos įsipareigojimus turi vykdyti kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, ar kiti paslaugų teikėjai, nepažeidžiant kelionių organizatoriaus ir (arba) kelionių pardavimo agento teisės išieškoti žalą iš kitų paslaugų teikėjų.
2.   Valstybės narės imasi reikalingų veiksmų užtikrinti, kad kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas būtų atsakingi už žalą padarytą vartotojui dėl sutarties nevykdymo arba netinkamo jos vykdymo, išskyrus atvejus, kai sutartis nevykdoma ar netinkamai vykdoma, ne dėl jų ar kitų paslaugų teikėjų kaltės <...>“
Pagal direktyvos 7 straipsnį:
„Kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, kuris yra sutarties šalis, turi pateikti pakankamas garantijas, kad įmokėti pinigai bus grąžinti arba vartotojas nemokumo atveju bus repatrijuotas.“
Direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės gali priimti arba pateikti griežtesnes vartotojų teisių gynimo nuostatas šios direktyvos taikymo srityje.“
Vokietijos teisės aktai
Pagal Civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
(BGB)) 651k straipsnio 1 dalies 1 sakinį, kuriuo Direktyvos 90/314 7 straipsnis perkeliamas į Vokietijos teisę:
„Kelionių organizatoriaus turi užtikrinti, kad keliautojui bus kompensuota:
1)   sumokėta kelionės kaina, išskyrus atvejį, kai kelionės paslaugų negalima suteikti dėl kelionių organizatoriaus nemokumo arba bankroto bylos iškėlimo <...>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2009 m. rugpjūčio 4 d. J. Blödel-Pawlik bendrovėje
Rhein Reisen GmbH
(toliau –
Rhein Reisen
), kuri, kaip kelionės organizatorė, buvo sudariusi draudimo nuo nemokumo sutartį – ši sutartis įsigaliojo 2009 m. rugpjūčio 1 d. – su
HanseMerkur Reiseversicherung
, užsisakė kelionės paketą sau ir savo sutuoktinei.
Rhein Reisen
pateikė J. Blödel-Pawlik du draudimo polisus, kuriuose buvo nurodyta, jog jam bus kompensuota kelionės kaina, jei kelionės paslaugos nebus suteiktos dėl kelionės organizatorės nemokumo.
Prieš planuojamos kelionės pradžią
Rhein Reisen
pranešė J. Blödel-Pawlik, kad yra priversta skelbti bankrotą.
Iš bylos medžiagos matyti, kad
Rhein Reisen
, kuriai atstovavo tik vienas administratorius, iš tikrųjų visai neketino organizuoti aptariamos kelionės. Iš įvykių eigos ir kelionių organizatorės banko operacijų išrašų matyti, kad ji elgėsi apgaulingai.
Šiomis aplinkybėmis J. Blödel-Pawlik pareikalavo iš
HanseMerkur Reiseversicherung
kompensuoti jo sumokėtą kelionės kainą.
Tačiau ši bendrovė mano, kad neprivalo kompensuoti, nes Direktyvos 90/314 7 straipsnis netaikomas tuo atveju, kai kelionė atšaukiama tik dėl kelionės organizatorės apgaulingų veiksmų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja dėl to, ar Direktyva 90/314 siekiama apsaugoti vartotojus nuo kelionių organizatorių apgaulingų veiksmų.
Manydamas, kad sprendžiant šią bylą būtina išaiškinti Direktyvą 314/90,
Landgericht Hamburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 90/314] 7 straipsnis turi būti taikomas ir tada, kai kelionių organizatorius yra nemokus dėl to, kad visus iš keliautojų surinktus pinigus nuo pat pradžių apgaulingai naudojo ne pagal paskirtį ir visai neketino rengti kelionės?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/314 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 90/314 7 straipsnį kelionės organizatorius turi pateikti pakankamas garantijas, kad nemokumo ar bankroto atveju įmokėti pinigai bus grąžinti arba vartotojas bus repatrijuotas, nes šių garantijų tikslas yra apsaugoti vartotoją nuo dėl kelionės organizatoriaus nemokumo ar bankroto kylančių ekonominių pavojų (žr. 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo
Dillenkofer ir kt
.,
C-178/94, C-179/94 ir C-188/94-C-190/94, Rink. p. I-4845, 34
ir 35 punktus).
Be to, šia nuostata iš esmės siekiama garantuoti, kad organizatoriaus nemokumo ar bankroto atveju būtų užtikrintas vartotojo repatrijavimas ir jo įmokėtų lėšų grąžinimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Dillenkofer ir kt
. 35 ir 36 punktus).
Tačiau reikia konstatuoti, kad Direktyvos 90/314 7 straipsnio tekste nėra numatyta jokios konkrečios sąlygos, kuri būtų susijusi su kelionės organizatoriaus nemokumo priežastimi.
Šiuo klausimu 1999 m. birželio 15 d. Sprendimo
Rechberger ir kt
. (
C-140/97, Rink. p. I-3499
) 74 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios direktyvos 7 straipsnyje numatytas įpareigojimas pasiekti tam tikrą rezultatą, t. y. užtikrinti kelionių paketo pirkėjų teisę į garantuotą įmokėtų lėšų kompensavimą ir repatriaciją kelionės organizatoriaus nemokumo ar bankroto atveju, taip pat kad šia garantija siekiama apsaugoti vartotoją nuo nemokumo, nesvarbu dėl kokių priežasčių, padarinių.
Remdamasis šiais samprotavimais Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad aplinkybės, kaip antai neatsargus kelionių organizatoriaus elgesys arba ypatingų ar nenumatytų aplinkybių atsiradimas, negali būti kliūtis kompensuoti įmokėtas lėšas ir repatrijuoti vartotoją pagal Direktyvos 90/314 7 straipsnį (žr. minėto Sprendimo
Rechberger ir kt
. 75 ir 76 punktus).
Be to, tokį Direktyvos 90/314 7 straipsnio aiškinimą patvirtina jos siekiamas tikslas – užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį (žr. minėto Sprendimo
Dillenkofer ir kt
. 39 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 90/314 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.