CELEX: 62010CJ0627
Неизпълнение на задължения от държава членка
Транспорт
Директива 91/440/ЕИО
Развитие на железниците в Общността
Директива 2001/14/ЕО
Разпределяне на капацитета на железопътната инфраструктура
Член 6, параграф 3 от Директива 91/440 и приложение II към нея
Член 14, параграф 2 от Директива 2001/14
Управител на инфраструктурата
Участие в изготвянето на работното разписание
Управление на движението
Член 6, параграфи 2
5 от Директива 2001/14
Липса на мерки, насърчаващи управителите на инфраструктурата да намаляват разходите за предоставяне на инфраструктурата и размера на таксите за достъп
Член 7, параграф 3 и член 8, параграф 1 от Директива 2001/14
Разходи, свързани пряко с предоставянето на услугата
Член 11 от Директива 2001/14
Система за подобряване на ефективността

С иска си Европейската комисия иска от Съда да установи, че като не е взела необходимите мерки, за да се съобрази:
—
с член 6, параграф 3 от Директива 91/440/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно развитието на железниците в Общността (
ОВ L 237, стр. 25
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 86), изменена с Директива 2004/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. (
ОВ L 164, стр. 164
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 14, стр. 86, наричана по-нататък „Директива 91/440“), и с приложение II към нея, както и с член 14, параграф 2 от Директива 2001/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2001 година относно разпределянето на капацитета на железопътната инфраструктура и събирането на такси за ползване на железопътната инфраструктура (
ОВ L 75, стр. 29
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 66), изменена с Директива 2004/49/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. (
ОВ L 164, стр. 44
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 14, стр. 62, наричана по-нататък „Директива 2001/14“),
—
с член 6, параграфи 2—5, член 7, параграф 3, член 8, параграф 1 и член 11 от Директива 2001/14, и
—
с член 30, параграф 1 от Директива 2001/14,
Република Словения не е изпълнила задълженията си по тези разпоредби.
Правна уредба
Право на Съюза
Директива 91/440
Съгласно член 6, параграф 3 от Директива 91/440:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че функциите, определящи справедлив и недискриминационен достъп до инфраструктурата, изброени в приложение II, се възлагат на органи и[ли предприятия], които самите не предоставят никакви железопътни транспортни услуги. Постигането на тази цел следва да е видно, независимо от организационните структури.
Държавите членки могат, обаче, да възложат на железопътни предприятия или на който и да е друг орган, събирането на таксите и отговорностите за управление на железопътната инфраструктура, като например [свързаните такива с] инвестиции, поддържане и финансиране“.
Приложение II към посочената директива съдържа следния „[с]писък на съществени функции, посочени в член 6, параграф 3:
—
подготовка и взимане на решения във връзка с лицензиране на железопътни предприятия, включващо предоставяне на индивидуални лицензии,
—
взимане на решения във връзка с [раз]пределяне на маршрут, включващо както определянето, така и оценка на наличността и [предостав]яне на индивидуални влакови маршрути,
—
взимане на решения във връзка с таксуване на инфраструктурата,
—
мониторинг на спазването на задълженията за публични услуги, изисквани при предоставянето на определени услуги“.
Директива 2001/14
Член 6, параграфи 2—5 от Директива 2001/14 гласи:
„2.   Съобразявайки се с безопасността и поддържането и подобряването на качеството на инфраструктурното обслужване, на управителите на инфраструктурата следва да се осигурят стимули за намаляване на разходите за предоставяне на инфраструктура, както и на равнището на таксите за достъп.
3.   Държавите членки осигуряват прилагането на разпоредбата на параграф 2 или посредством договорно споразумение между компетентен орган и управителя на инфраструктурата за период, не по-малък от три години, при държавно финансиране, или посредством предприемането на подходящи регулаторни мерки[, предвиждащи необходимите правомощия].
4.   В случаите на договорно споразумение, условията на договора и уговорената структура на плащанията за обезпечаване на финансиране на управителя на инфраструктурата се договарят предварително, така че да покриват целия период на действие на договора.
5.   Установява се метод на разпределяне на разходите. Държавите членки могат да изискват предварително одобряване. Този метод се актуализира от време на време в съответствие с най-добрата международна практика“.
Съгласно член 7, параграф 3 от тази директива:
„Без да се засягат разпоредбите на параграфи 4 или 5 или на член 8, таксите за минималния пакет достъп и релсов достъп до обслужващите съоръжения се определят от размера на разходите, [свързани пряко с] извършването на [железопътната] услуга“.
Член 8, параграф 1 от Директива 2001/14 предвижда:
„С оглед постигане на пълно възстановяване на [извърш]ените от управителя на инфраструктурата разходи, държавата членка може, доколкото пазарът е в състояние да го понесе, да начисли надбавки на базата на ефективни, прозрачни и недискриминационни принципи, като при това гарантира оптимална конкурентоспособност по-специално на международните железопътни товарни превози. Системата за таксуване отчита увеличенията на производителността, постигнати от железопътните предприятия.
Размерът на таксите, обаче, не следва да изключва използването на инфраструктурата от пазарни сегменти, които могат да покриват поне разходите, [свързани пряко с] извършване на железопътната услуга плюс определен процент печалба, който пазарът може да понесе“.
Член 11, параграф 1 от посочената директива има следното съдържание:
„Чрез [система за подобряване на ефективността], схемите за определяне [на] таксите за ползване на инфраструктурите насърчават железопътните предприятия и управителите на инфраструктурата да минимизират прекъсванията и да подобрят [ефективността] на мрежата. Тя може да включва санкции за действия, които разстройват работата на мрежата, компенсации за предприятия, които са потърпевши от прекъсването и бонуси [като награда за постигането на ефективност, която е] по-добр[а] от планиран[ата]“.
Съгласно член 14, параграфи 1 и 2 от същата директива:
„1.   Държавите членки могат да създадат рамка за разпределянето на капацитета на инфраструктурата, като при това се съобразяват с независимостта на управителите на инфраструктура, посочена в Директива 91/440/ЕИО, член 4. Създават се специфични правила за разпределяне на капацитета. Управителят на инфраструктурата осъществява процесите на разпределяне на капацитет. По-специално, управителят на инфраструктурата осигурява разпределянето на капацитета да става на справедлива и недискриминационна основа и в съответствие със законодателството на Общността.
2.   В случаите, когато по отношение на юридическата си форма, организация или функции за вземане на решения, управителят на инфраструктурата не е независим от което и да е железопътно предприятие, функциите, предвидени в параграф 1 и описани в тази глава, се изпълняват от разпределящ орган, който по отношение на юридическата си форма, организация или вземането на решения е независим от което и да е железопътно предприятие“.
Словенското право
Закон за железопътния транспорт
Член 21 от Закона за железопътния транспорт (zakon o železniškem prometu) от 26 април 2007 г. (Uradni list RS, № 44/2007), в редакцията му, която е приложима в настоящия спор (Uradni list RS, № 58/2009, наричан по-нататък „Законът за железопътния транспорт“), гласи:
„1)   Правителството създава публична агенция за железопътен транспорт [наричана по-нататък „железопътната агенция“], която да изпълнява посочените в настоящия член функции.
[…]
3)   [Железопътната] агенция изпълнява посочените задачи по начин, който гарантира недискриминационен достъп до железопътната инфраструктура, включително що се отнася до:
—
разпределянето на влаковите маршрути;
[…]
—
приемането на работно разписание за мрежата“.
Съгласно член 11 от посочения закон:
„1)   Поддръжката на публичната железопътна инфраструктура и регулирането на железопътния транспорт по тази инфраструктура представляват задължения за предоставяне на обществени услуги.
2)   Управителят изпълнява посочените в предходния параграф задължения за предоставяне на обществени услуги в съответствие с договора за предоставяне на обществени услуги.
[…]
4)   Регулирането на железопътния транспорт по публичната железопътна инфраструктура обхваща главно:
—
регулирането на движението на влаковете,
—
изготвянето и прилагането на работното разписание,
[…]“.
Наредба от 10 април 2008 г.
Член 9 от Наредбата за разпределянето на влаковите маршрути и за таксите за ползване на публичната железопътната инфраструктура (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) от 10 април 2008 г. (Uradni list RS, № 38/08, наричана по-нататък „Наредбата от 10 април 2008 г.“) гласи:
„1)   В процедурата по създаване и разпределяне на влакови маршрути [железопътната] агенция, управителят и кандидатът съблюдават следните срокове и принципи:
[…]
—
управителят изготвя проект за ново работно разписание и нови влакови разписания най-късно пет месеца преди влизането в сила на новото работно разписание и ги предоставя на [железопътната] агенция,
—
при изготвянето на посочения проект управителят се консултира със заинтересованите страни и всички желаещи да изразят становище относно последиците, които работното разписание би могло да има върху възможностите им за предоставяне на железопътни услуги през периода на валидност на работното разписание,
—
[железопътната] агенция изпраща проект на новото работно разписание на кандидатите, поискали предоставянето на влаков маршрут, както и на другите заинтересовани страни, желаещи да изразят становище относно последиците, които работното разписание би могло да има върху възможностите им за предоставяне на железопътни услуги през периода на валидност на работното разписание, като им дава поне едномесечен срок, в който да ѝ изпратят становищата си, ако имат такива“.
Член 20, параграфи 2 и 5 от Наредбата от 10 април 2008 г. гласи:
„2)   Управителят на инфраструктурата се насърчава да намалява разходите за предоставяне на инфраструктурата и размера на таксите за достъп чрез мерки за стимулиране, като се спазват изискванията за безопасност и се поддържа и подобрява качеството на инфраструктурното обслужване. За тази цел в сключения между [железопътната] агенция и управителя тригодишен договор трябва да се предвиди, че част от печалбата от други търговски дейности на управителя по смисъла на предходния параграф не се взема предвид при изчисляването на таксите, а се оставя на управителя като стимулираща мярка.
[…]
5)
В метода за изчисляване на таксите се вземат предвид и всички данни относно схемата за таксуване, както и достатъчно информация за цената на посочените в членове 23 и 24 услуги, ако се предлагат само от един доставчик. В метода се взема предвид не само информацията за действащата схема за таксуване, но и показатели относно възможните промени в размера на таксите през следващите три години. Освен това в метода се вземат предвид мерките, стимулиращи железопътните предприятия и управителя да минимизират неизправностите и да подобрят начина на експлоатация на инфраструктурата.
Това може да са санкции за действия, довели до неизправности в мрежата, компенсации за предприятията, които са потърпевши от тези неизправности, и парични награди за постигането на голяма ефективност, надхвърляща предвижданията“.
Съгласно член 21 от същата наредба:
„1)   При определянето на размера на таксите [железопътната] агенция спазва предвидените в закона критерии.
2)   При оценяването на критериите, посочени в предходния параграф, [железопътната] агенция отчита разходите за експлоатация на съответния влак, които по-специално се формират от разходите за поддръжка на пътищата, за инфраструктурата, свързана с движението на влака, и за управлението на железопътния транспорт.
3)   [Железопътната] агенция трябва да се увери, че за всички железопътни предприятия, които предоставят услуги с подобен характер на сходна част от пазара, се прилагат обективно равностойни и недискриминационни такси“.
Досъдебна процедура
На 10 май 2007 г. Комисията изпраща до Република Словения въпросник, за да се увери, че посочената държава членка е транспонирала правилно във вътрешния си правов ред Директива 2001/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2001 година за изменение на Директива 91/440 (
ОВ L 75, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 38), Директива 2001/13/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2001 година за изменение на Директива 95/18/ЕО на Съвета относно лицензиране на железопътните предприятия (
ОВ L 75, стр. 26
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 8, стр. 63) и Директива 2001/14 (наричани по-нататък заедно „първи пакет от мерки за железопътния транспорт“). С писмо от 11 юли 2007 г. словенските власти отговарят на въпросника.
На 21 ноември 2007 г. Комисията иска допълнителни уточнения, които Република Словения ѝ предоставя с писмо от 16 януари 2008 г.
С официално уведомително писмо от 26 юни 2008 г., въз основа на получената информация от Република Словения, Комисията предупреждава тази държава членка, че трябва да се съобрази с разпоредбите от директивите от първия пакет от мерки за железопътния транспорт. Изтъкнатите основни нередности са свързани с липсата на независимост на управителя на инфраструктурата, таксуването на достъпа до железопътната инфраструктура и железопътния регулаторен орган.
На 22 август 2008 г. Република Словения отговаря на официалното уведомително писмо на Комисията. Впоследствие тази държава членка предоставя допълнителна информация на Комисията с писма от 16 март 2009 г. и 8 юли 2009 г.
На 9 октомври 2009 г. Комисията изпраща на Република Словения мотивирано становище, в което, от една страна, я упреква, че не е транспонирала във вътрешния си правен ред директивите от първия пакет от мерки за железопътния транспорт, и от друга страна, приканва тази държава членка да вземе необходимите мерки, за да се съобрази с това становище в двумесечен срок от получаването му.
С писмо от 8 декември 2009 г. Република Словения съобщава, че се е запознала с нарушенията, в които е била упрекната в мотивираното становище, и същевременно изразява готовността си да ги отстрани.
В отговора си на мотивираното становище от 8 март 2010 г. Република Словения потвърждава във всяко едно отношение своите съображения, изложени в писмото ѝ от 8 декември 2009 г., уточнявайки, че скоро ще бъдат приети законови и подзаконови разпоредби с цел отстраняване на неизпълнението на задължения, в което е упрекната.
При тези обстоятелства Комисията предявява настоящия иск.
Производство пред Съда
С Определение на председателя на Съда от 14 юни 2011 г. Чешката република и Кралство Испания са допуснати да встъпят в подкрепа на исканията на Република Словения.
С акт, подаден в секретариата на Съда на 1 февруари 2012 г., Комисията уведомява Съда, че оттегля от иска си твърдението за нарушение, изведено от неспазване на член 30, параграф 1 от Директива 2001/14, тъй като с писмо от 10 февруари 2011 г. е уведомена от Република Словения за мярката, транспонираща задълженията на последната по тази разпоредба във вътрешния ѝ правов ред.
По иска
По първото твърдение за нарушение, свързано с независимостта на образуванието, което изпълнява съществените функции, изброени в приложение II към Директива 91/440
Доводи на страните
Комисията твърди, че Република Словения не е изпълнила задълженията си по член 6, параграф 3 от Директива 91/440 и приложение II към нея, както и по член 14, параграф 2 от Директива 2001/14, тъй като управителят на инфраструктурата, който предоставя услуги по железопътен транспорт: i) участва в изготвянето на работното разписание и ii) отговаря за регулирането на движението на влаковете. По този начин управителят участвал в изпълнението на функцията по вземане на решения относно разпределянето на влаковите маршрути или на капацитета на инфраструктурата.
В това отношение Комисията изтъква, че макар член 21 от Закона за железопътния транспорт да предоставя изпълнението на задачите по разпределяне на влаковите маршрути на агенцията за железопътен транспорт, управителят на инфраструктурата, и по-специално „Словенски железници“, участва в приемането на решенията относно разпределянето на влаковите маршрути или в разпределянето на капацитета на инфраструктурата, тъй като съгласно член 11, параграф 4 от същия закон прилагането на работното разписание е негово правомощие.
Комисията също така посочва, че Словенски железници продължава да участва в изготвянето на работното разписание, тъй като член 9 от Наредбата от 10 април 2008 г. предвижда, че управителят на инфраструктурата изготвя проект за ново работно разписание и провежда консултации по него със заинтересованите страни, преди да го предостави на железопътната агенция, която изпраща проекта за новото работно разписание на кандидатите и след това взема окончателното си решение относно разпределянето.
Освен това Комисията твърди, управителят на инфраструктурата отговаря и за регулирането на движението на влаковете, тъй като в член 11, параграф 4 от Закона за железопътния транспорт се посочва, че управлението на движението на влаковете спада към регулирането на железопътния транспорт по публичната железопътната инфраструктура.
Според Република Словения твърденията на Комисията са неоснователни. По-специално тя твърди, че член 3 от Закона за изменение на Закона за железопътния транспорт (zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu) от 16 декември 2010 г. (Uradni list RS, № 106/2010) (наричан по-нататък „Законът от 16 декември 2010 г.“) лишава управителя на инфраструктурата от каквито и да било правомощия за изготвяне на разписанията в мрежата и прехвърля тези правомощия изцяло на железопътната агенция.
Освен това според Република Словения управлението на движението на влаковете не е част от „съществените функции“, изброени в приложение II към Директива 91/440. Държавата членка твърди, че разписанията се определят от железопътната агенция, а управителят на инфраструктурата — който в качеството си на управител на движението имал достъп само до реалния контрол на маршрута — получавал единствено информация, която и другите железопътни предприятия можели да получат, като се запознаят с разписанията в мрежата.
Съображения на Съда
С първата част от първото си твърдение за нарушение Комисията твърди, че Република Словения не е изпълнила задълженията си по член 6, параграф 3 от Директива 91/440 във връзка с приложение II към последната, както и по член 14, параграф 2 от Директива 2001/14, тъй като управителят на инфраструктурата, който предоставя и услуги по железопътен транспорт, участва в изготвянето на работното разписание и съответно в изпълнението на функцията по разпределяне на влаковите маршрути или на капацитета на инфраструктурата.
В това отношение най-напред трябва да се констатира, че Законът от 16 декември 2010 г. — за който Република Словения твърди, че лишава управителя на инфраструктурата от каквито и да било правомощия за изготвяне на разписанията в мрежата и прехвърля тези правомощия изцяло на железопътната агенция — е приет след изтичането на срока, даден на тази държава членка от Комисията в мотивираното ѝ становище от 9 октомври 2009 г., за вземане на необходимите мерки за съобразяване с последното.
Съгласно постоянната практика на Съда обаче наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда (вж. по-специално Решение от 5 май 2011 г. по дело Комисия/Германия,
C-206/10, Сборник, стр. I-3573
, точка 25 и цитираната съдебна практика).
Следователно Законът от 16 декември 2010 г. не може да се вземе предвид от Съда при разглеждането на основателността на настоящия иск за неизпълнение на задължения.
По-нататък следва да се напомни, че Директива 91/440 започва либерализирането на железопътния транспорт, като има за цел да осигури справедлив и недискриминационен достъп на железопътните предприятия до инфраструктурата. За да се гарантира този достъп, член 6, параграф 3, първа алинея от тази директива закрепва принципа на независимост на органа, на който са възложени съществените функции, изброени в приложение II от нея (Решение от 28 февруари 2013 г. по дело Комисия/Унгария, C-473/10, точка 44).
Съгласно посоченото приложение II за съществена функция по смисъла на същия член 6, параграф 3 се счита вземането на решения във връзка с разпределяне на влакови маршрути, включително определянето и оценката на наличността. Следователно на железопътно предприятие не може да се възлага определянето или оценката на наличността при вземането на решения във връзка с разпределянето на влакови маршрути.
В разглеждания случай член 9 от Наредбата от 10 април 2008 г. предоставя правомощия на управителя на инфраструктурата, тоест на Словенски железници, за изготвянето на проект на ново работно разписание и нови влакови разписания. Освен това от тази разпоредба следва, че при изготвянето на посочения проект управителят на инфраструктурата трябва да проведе консултации със заинтересованите страни и всички желаещи да изразят становище относно последиците, които работното разписание би могло да има върху възможностите им за предоставяне на железопътни услуги през периода на валидност на работното разписание.
Действително Словенски железници действа под контрола на железопътната агенция, която единствена има правомощия по приемането на работното разписание и предоставянето на индивидуалните влакови маршрути. Въпреки това, предвид текста на приложение II към Директива 91/440, където в съществените функции изрично се включва „както определянето, така и оценка[та] на наличността“, на железопътно предприятие не може да се предоставят всички подготвителни работи по приемането на решения, свързани със съществените функции.
На последно място, съгласно член 14, параграф 2 от Директива 2001/14, ако управителят на инфраструктурата не е независим от железопътните предприятия, както е в Словения, функцията по разпределяне на капацитета на инфраструктурата трябва да се изпълнява от разпределящ орган, който е независим от правна страна, по отношение на организацията и вземането на решения от железопътните предприятия.
Както обаче Комисията основателно констатира, Словенски железници продължава да взема участие в изготвянето на работното разписание и съответно в изпълнението на функцията по разпределяне на влаковите маршрути или на капацитета на инфраструктурата.
От гореизложените съображения следва, че първата част от първото твърдение на Комисията за нарушение трябва да се приеме за основателна.
С втората част от своето първо твърдение за нарушение Комисията упреква Република Словения, че не е изпълнила задълженията си по член 6, параграф 3 от Директива 91/440 във връзка с приложение II към същата, както и по член 14, параграф 2 от Директива 2001/14, тъй като съгласно член 11, параграф 4 от Закона за железопътния транспорт управителят на инфраструктурата отговаря за регулирането на движението на влаковете.
Освен това в писмената си реплика Комисията твърди, че при смущения в движението управителят на инфраструктурата трябва да извърши ново разпределение на влаковите маршрути. В това отношение тя се позовава на плана за мрежата на Република Словения от 2011 г., съгласно който „[п]ри необходимост или ако инфраструктурите временно са извън експлоатация, управителят на предоставените влакови маршрути може временно да отмени изпълнението им за периода, необходим за възстановяването на системата“. Освен това същият план предвижда, че „[п]ри наличие на изключителни обстоятелства, водещи до отклонение спрямо предоставените влакови маршрути, в хода на предварителните консултации с превозвача управителят има право да актуализира влаковите маршрути така, че осигуряването на първоначално определените връзки да се гарантира във възможно най-голяма степен“.
В това отношение на първо място трябва да се напомни, че управлението на движението не може да се разглежда като съществена функция, която трябва да бъде възложена на независим орган (Решение по дело Комисия/Унгария, посочено по-горе, точка 55). Впрочем съгласно член 6, параграф 3, втора алинея от Директива 91/440 отговорността за управлението на инфраструктурите, с изключение на съществените функции, може да бъде възложена на железопътни предприятия. Следователно управлението на движението може да бъде предоставено на управител на инфраструктурата, който както в Словения е и железопътно предприятие.
На второ място, що се отнася до довода на Комисията, че в Словения управителят на инфраструктурата отговаря за извършването на ново разпределение на влаковите маршрути при смущения в движението, трябва да се напомни, че в съдебното производство страната не може да изменя предмета на спора и че основателността на иска или жалбата трябва да се преценява единствено от гледна точка на изложените в исковата молба или жалбата искания (Решение от 11 ноември 2010 г. по дело Комисия/Португалия,
C-543/08, Сборник, стр. I-11241
, точка 20 и цитираната съдебна практика).
Важно е също да се напомни, че по силата на член 21, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и на член 120, буква в) от неговия процедурен правилник Комисията е длъжна във всяка искова молба, подадена на основание на член 258 ДФЕС, да посочи точно твърденията за нарушения, по които Съдът следва да се произнесе (вж. Решение от 30 септември 2010 г. по дело Комисия/Белгия,
C-132/09, Сборник, стр. I-8695
, точка 36 и цитираната съдебна практика).
Тези искания трябва да са формулирани по недвусмислен начин, за да се избегне възможността Съдът да се произнесе ultra petita или да пропусне да се произнесе по някое от твърденията за нарушение (Решение по дело Комисия/Белгия, посочено по-горе, точка 37 и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай трябва да се отбележи, че в исковата си молба Комисията твърди, че управлението на движението на влаковете трябва да се предостави на образувание, което не е доставчик на услуги за железопътен транспорт, без обаче да се позовава на новото разпределение на влаковите маршрути при смущения в движението, както прави в репликата си.
Ето защо трябва да се приеме, че Комисията е разширила обхвата на исковата молба, тъй като посочва новото разпределение на влаковите маршрути при смущения в движението.
Следователно втората част от изтъкнатото от Комисията първо твърдение за нарушение трябва да се отхвърли като недопустима, тъй като се основава на този довод.
Предвид гореизложените съображения, от една страна, трябва да се приеме, че първата част от първото твърдение на Комисията за нарушение е основателна, а от друга — трябва се постанови, че втората част от същото твърдение за нарушение е частично неоснователна и частично недопустима.
По второто и третото твърдение за нарушение, изведени съответно от липсата на мерки, насърчаващи управителя да намалява разходите за предоставяне на инфраструктурата и размера на таксите за достъп, както и от липсата на система за подобряване на ефективността
Доводи на страните
Комисията твърди, от една страна, че Република Словения не е изпълнила задълженията си по член 6, параграфи 2—5 от Директива 2001/14, тъй като не е предвидила механизъм, насърчаващ управителя да намалява разходите за предоставяне на инфраструктурата и размера на таксите за достъп до тази инфраструктура.
От друга страна, според нея посочената държава членка не е изпълнила задълженията си по член 11 от Директива 2001/14, тъй като не е въвела система за подобряване на ефективността с цел железопътните предприятия и управителят на инфраструктурата да се стимулират да намалят неизправностите и да подобрят начина на експлоатация на инфраструктурата.
По отношение на твърдението за нарушение, свързано с член 6, параграфи 2—5 от Директива 2001/14, Република Словения твърди, че член 10 от Закона от 16 декември 2010 г. предвижда, че чрез мерки за стимулиране управителят на инфраструктурата трябва да се насърчава да намалява разходите за осигуряване на инфраструктурата и размера на таксата, при спазване на изискванията за безопасност, поддръжка и подобряване на качеството на инфраструктурните услуги.
Тази държава членка добавя, че преструктурирането на Словенски железници, чрез създаването на три негови дъщерни дружества — с предмет на дейност съответно превоз на пътници, превоз на товари и изпълнение на функциите на управител на инфраструктурата — ще даде възможност на управителя на железопътната инфраструктура да разполага със значително по-голяма търговска самостоятелност и по този начин необходимите условия за осигуряването на ефективността на системата за стимулиране щели да бъдат изпълнени.
Що се отнася до твърдението за нарушение, изведено от липсващото транспониране на член 11 от Директива 2001/14, Република Словения твърди, че със Закона от 16 декември 2010 г. в член 15г от Закон за железопътния транспорт се включват два нови параграфа, създаващи правна основа за приемането на подзаконова разпоредба, която прави възможно въвеждането на последващата система за подобряване на ефективността.
Съображения на Съда
Трябва да се напомни, че съгласно посочената в точка 32 от настоящото решение постоянна практика на Съда наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда.
В разглеждания случай обаче трябва да се констатира, че изтъкнатите от Република Словения доводи се основават единствено на извършените изменения в националното законодателство след изтичането на срока, даден в изпратеното на 9 октомври 2009 г. от Комисията до тази държава членка мотивирано становище.
При това положение трябва да се приеме, че второто и третото твърдение за нарушение, изтъкнати от Комисията в подкрепа на иска ѝ, са основателни.
По четвъртото твърдение за нарушение, свързано с изчисляването на таксата за минимален достъп до железопътната инфраструктура
Доводи на страните
Комисията твърди, че Република Словения не е изпълнила задълженията си по член 7, параграф 3 от Директива 2001/14, тъй като не е предвидила метод за изчисляване на таксите, събирани за минималния пакет достъп и релсов достъп до обслужващите съоръжения, който да се основава само на разходите, свързани пряко с извършването на железопътната услуга.
Освен това Комисията упреква Република Словения, че в нарушение на задълженията ѝ по член 8, параграф 1 от посочената директива не е приела правила, чрез които да се провери дали всеки от пазарните сегменти действително може да поеме начисляване на надбавки с цел пълното възстановяване на извършените от управителя разходи.
Република Словения изтъква, че със Закона от 16 декември 2010 г. в член 15 quinquies, параграф 3 от Закона за железопътния транспорт е била добавена разпоредба, съгласно която размерът на таксата, събирана за минималния пакет достъп и релсов достъп до обслужващите съоръжения, се определя от разходите, свързани пряко с извършването на железопътната услуга.
Държавата членка добавя, че съгласно Наредбата за разпределянето на влаковите маршрути и за таксите за ползване на публичната железопътната инфраструктура (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) от 24 декември 2009 г. (Uradni list RS, № 113/09) размерът на таксите се определя въз основа на разходите за експлоатация на съответния влак, които по-специално се формират от разходите за поддръжка на пътищата, както и от разходите, свързани с движението на влаковете и с управлението на движението.
На последно място Република Словения твърди, че посочената наредба е в процес на изменение и в нея е предвидено да се включи разпоредба относно начина, по който трябва да се проверява дали даден пазарен сегмент действително може да поеме начисляване на надбавки с цел пълното възстановяване на извършените от управителя на инфраструктурата разходи.
Съображения на Съда
Съгласно напомнената в точка 32 от настоящото решение постоянна практика на Съда наличието на неизпълнение на задължения от държава членка трябва да се преценява с оглед на положението на държавата членка към момента на изтичането на срока, даден в мотивираното становище, и последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда.
В разглеждания случай в подкрепа на доводите си Република Словения изтъква законови и подзаконови промени, извършени след изтичането на срока, даден в изпратеното на 9 октомври 2009 г. от Комисията до тази държава членка мотивирано становище, поради което тези доводи не може да се приемат.
Освен това трябва да се напомни, че съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2001/14 размерът на таксите, събирани за минималния пакет достъп и релсов достъп до обслужващите съоръжения, трябва да се определя от разходите, свързани пряко с извършването на железопътната услуга, без да се засягат разпоредбите на параграф 4 или 5 от същия член или тези на член 8 от посочената директива.
В това отношение трябва да се приеме, че член 21, параграф 2 от Наредбата от 10 април 2008 г. отговаря на изискванията на член 7, параграф 3 от Директива 2001/14, тъй като предвижда, че размерът на таксите се изчислява въз основа на разходите, свързани с извършването на железопътната услуга.
Въпреки това не се оспорва, че преди влизането в сила на Закона от 16 декември 2010 г. член 15 от Закон за железопътния транспорт е предвиждал, че при изчисляването на таксата за достъп до инфраструктурата трябва да се вземе предвид „таксата за ползването на транспортната инфраструктура в други подсистеми, и по-специално в сухопътния транспорт“. Този критерий обаче явно няма никаква пряка връзка с извършването на железопътната услуга.
Следователно първата част от четвъртото твърдение за нарушение на Комисията, изведена от неспазване на член 7, параграф 3 от Директива 2001/14 трябва да се приеме за основателна.
На последно място, що се отнася до втората част от четвъртото твърдение за нарушение, изведена от неспазване на член 8, параграф 1 от Директива 2001/14, следва да се напомни, че тази разпоредба предвижда, че с цел постигане на пълно възстановяване на извършените от управителя на инфраструктурата разходи държавите членки могат да начисляват надбавки, ако пазарът е в състояние да го понесе. В замяна на това обаче съгласно посочената разпоредба държавите членки не са длъжни да предвидят в националната си правна уредба условията, при които управителят на инфраструктурата трябва да прецени дали пазарните сегменти могат да понесат евентуалните надбавки към цената и обстоятелствата, при които трябва да го направят (Решение от 28 февруари 2013 г. по дело Комисия/Германия, C-556/10, точка 89).
В случая е безспорно, че към момента на изтичането на срока, даден на Република Словения от Комисията в мотивираното ѝ становище от 9 октомври 2009 г., нито една разпоредба от словенското право не е предвиждала, че е необходимо да се провери дали всеки от пазарните сегменти действително може да поеме начисляване на надбавки с цел пълното възстановяване на извършените от управителя на инфраструктурата разходи.
Ето защо втората част от четвъртото твърдение на Комисията за нарушение, изведена от неспазване на член 8, параграф 1 от Директива 2001/14, също трябва да се приеме за основателна.
Предвид всички гореизложени съображения, от една страна, трябва да се констатира, че като не е взела необходимите мерки, за да се съобрази:
—
с член 6, параграф 3 от Директива 91/440 и с приложение II към нея, както и с член 14, параграф 2 от Директива 2001/14, и
—
с член 6, параграфи 2—5, член 7, параграф 3, член 8, параграф 1 и член 11 от Директива 2001/14,
Република Словения не е изпълнила задълженията си по тези разпоредби, а от друга страна, искът на Комисията в останалата му част трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 3 от Процедурния правилник, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски. Тъй като Комисията и Република Словения са загубили съответно по едно или няколко от предявените основания, всяка от тях следва да понесе направените от нея съдебни разноски.
На основание член 140, параграф 1 от същия правилник, съгласно който встъпилите по делото държави членки понасят направените от тях съдебни разноски,Чешката република и Кралство Испания понасят направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Като не е взела необходимите мерки, за да се съобрази:
—
с член 6, параграф 3 от Директива 91/440/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно развитието на железниците в Общността, изменена с Директива 2004/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г., и с приложение II към нея, както и с член 14, параграф 2 от Директива 2001/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2001 година относно разпределянето на капацитета на железопътната инфраструктура и събирането на такси за ползване на железопътната инфраструктура, изменена с Директива 2004/49/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г., и
—
с член 6, параграфи 2—5, член 7, параграф 3, член 8, параграф 1 и член 11 от Директива 2001/14, изменена с Директива 2004/49,
Република Словения не е изпълнила задълженията си по тези разпоредби.

2)
Отхвърля иска в останалата му част.

3)
Европейската комисия, Република Словения, Чешката република и Кралство Испания понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: словенски.