CELEX: 62007TJ0122
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
Tirgus sadale
Sekas kopējā tirgus ietvaros
Pārkāpuma ilgums
Noilgums
Naudas sodi
Samērīgums
Ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma
Solidāra atbildība par naudas soda samaksu
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība
Tiesības uz aizstāvību

Tiesvedības priekšvēsture
I –
Prasītājas un
VA Tech
grupa
1998. gada 20. septembrī
VA Technologie AG
iegādājās
Rolls-Royce
meitas sabiedrību, proti,
Reyrolle Ltd
, kas kļuva par
VA Tech Reyrolle Ltd
, pēc tam – par
Siemens Transmission & Distribution Ltd
, kura ir prasītāja lietā T‑123/07 (turpmāk tekstā – “
Reyrolle
”). 2001. gada 13. martā
VA Technologie
ar meitas sabiedrības, kura tai pilnībā pieder, proti,
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
, kas ir otra prasītāja lietā T‑122/07 (turpmāk tekstā – “
KEG
”), starpniecību ieguldīja
Reyrolle
jaunizveidotajā sabiedrībā
VA Tech Schneider High Voltage GmbH
(turpmāk tekstā – “
VAS
”), kurā tai ar savas meitas sabiedrības starpniecību pieder 60 % kapitāldaļu, bet pārējās kapitāldaļas pieder
Schneider Electric SA
. Pēdējās minētās sabiedrības ieguldījums
VAS
bija
Schneider Electric High Voltage SA
, kas kļuva par
VA Tech Transmission & Distribution SA
, pēc tam par
Siemens Transmission & Distribution SA
, pirmo prasītāju lietā T‑124/07 (turpmāk tekstā – “
SEHV
”), un
Nuova Magrini Galileo SpA
, otro prasītāja lietā T‑124/07 (turpmāk tekstā – “
Magrini
”), kas iepriekš bija tai pilnībā piederošas meitas sabiedrības; kopš 1999. gada
SEHV
tika apkopotas vairāku
Schneider Electric
meitas sabiedrību ar augstspriegumu saistītā uzņēmējdarbība.
2004. gada oktobrī
VA Technologie
iegādājās ar
KEG
starpniecību visas kapitāldaļas, kas
Schneider Electric
piederēja
VAS
kapitālā.
2005. gadā
Siemens AG
ieguva ekskluzīvu kontroli pār grupu, kuras mātes sabiedrība bija
VA Technologie
(turpmāk tekstā – “grupa
VA Tech
”, izmantojot publisko piedāvājumu, ko izteica meitas sabiedrība, proti, pirmā prasītāja lietā T‑122/07,
Siemens AG Österreich
(turpmāk tekstā – “
Siemens Österreich
”). Pēc šīs kontroles iegūšanas
VA Technologie
un pēc tam
VAS
tika apvienotas ar
Siemens Österreich
.
II –  AIG
un pirmstiesas procedūra
Gāzes izolācijas slēgiekārtas (turpmāk tekstā – “
AIG
”) tiek izmantotas, lai kontrolētu enerģijas plūsmu elektriskajos tīklos. Tā ir smaga elektriska iekārta, kas tiek izmantota
kā galvenā sastāvdaļa ekspluatācijai gatavās elektriskajās apakšstacijās. Apakšstacijas ir elektriskās palīgcentrāles, kas
konvertē elektrisko strāvu. Papildus transformatoram elektrisko apakšstaciju elementi ir kontroles sistēma, releji, baterijas,
lādētāji un slēgiekārta. Slēgiekārtas funkcija ir aizsargāt transformatoru no pārslodzes un/vai izolēt shēmu un transformatoru,
kurā ir defekts.
Slēgiekārtas var būt gāzes izolācijas, gaisa izolācijas vai hibrīdizolācijas, ja tajās tiek kombinētas divas iepriekš minētās
tehnoloģijas.
AIG
tiek pārdotas visā pasaulē kā ekspluatācijai gatavo elektrisko apakšstaciju neatņemamas sastāvdaļas vai kā detaļas, kas ir
uzstādāmas šādās apakšstacijās. Tās sastāda aptuveni no 30 līdz 60 % no šo apakšstaciju kopējās cenas.
2004. gada 3. martā
ABB Ltd
paziņoja Komisijai par pret konkurenci vērstas prakses pastāvēšanu
AIG
nozarē un pauda mutvārdu lūgumu par atbrīvošanu no naudas sodiem saskaņā ar Komisijas 2002. gada 19. februāra Paziņojumu
par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos
(OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).

ABB
paziņotā prakse ietvēra
AIG
pārdošanas projektu koordinēšanu pasaules līmenī, ietverot tirgu sadalīšanu, kvotu piešķiršanu un attiecīgo tirgus daļu uzturēšanu,
AIG
projektu piešķiršanu šajā sakarā paredzētajiem ražotājiem un konkursa procedūru manipulēšanu (manipulācijas ar piedāvājumiem),
lai šie līgumi tiktu piešķirti šiem ražotājiem, cenu noteikšana ar sarežģītas kārtības palīdzību saistībā ar
AIG
projektiem, kas netika piešķirti, licences līgumu laušana ar sabiedrībām, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieces, un apmaiņa
ar jutīgu informāciju par tirgu.

ABB
iesniegtais mutvārdu lūgums par atbrīvošanu no naudas sodiem tika papildināts ar mutvārdu apsvērumiem un dokumentāliem pierādījumiem.
2004. gada 25. aprīlī Komisija piešķīra
ABB
nosacītu atbrīvojumu.
Pamatojoties uz
ABB
paziņojumiem, Komisija sāka izmeklēšanu un 2004. gada 11. un 12. maijā veica pārbaudes
Areva T&D SA
,
Siemens AG
, grupas
VA Tech
,
Hitachi Ltd
un
Japan AE Power Systems Corp
(turpmāk tekstā – “
JAEPS
”) telpās.
2004. gada 30. jūlijā grupa
VA Tech
iesniedza Komisijai memorandu un dokumentus un 2004. gada 23. augustā iesniedza papildu paskaidrojumus.
2006. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kurš tika paziņots 20 sabiedrībām, tostarp prasītājām.
III –
Apstrīdētais lēmums
2007. gada 24. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas). Tas tika paziņots prasītājām 2007. gada 7. vai 8. februārī.
Papildus prasītājām un
Schneider Electric
apstrīdētais lēmums tika adresēts
ABB
,
Alstom, SA
,
Areva
,
SA
,
Areva T&D AG
,
Areva T&D Holding SA
un
Areva T&D SA
(turpmāk tekstā kopā – “grupas
Areva
sabiedrības”),
Fuji Electric Holdings Co
.,
Ltd
un
Fuji Electric Systems Co., Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “
Fuji
”),
Hitachi Ltd
un
Hitachi Europe Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “
Hitachi
”),
JAEPS
,
Mitsubishi Electric System Corp.
(turpmāk tekstā – “
Melco
”),
Siemens
un
Toshiba Corp
.
Apstrīdētā lēmuma 113.–123. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka dažādie uzņēmumi, kas ir bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki,
koordinēja
AIG
projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, saskaņā ar norunātajiem noteikumiem, lai it īpaši paturētu
spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to vēsturisko tirgu aplēstās daļas. Tā ir precizējusi, ka
AIG
projektu piešķiršana tika veikta, pamatojoties uz apvienoto “Japānas” kvotu un apvienoto “Eiropas” kvotu, kas pēc tam bija
savā starpā jāsadala attiecīgi starp Japānas ražotājiem un Eiropas ražotājiem. Nolīgumā, kas parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī
(turpmāk tekstā – “
GQ
nolīgums”), tika paredzēti noteikumi piešķirt
AIG
projektus gan Japānas ražotājiem, gan Eiropas ražotājiem, un noteikt to vērtību atbilstoši kvotai. Turklāt apstrīdētā lēmuma
124.–132. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka dažādie uzņēmumi, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, bija vienojušies
par nerakstītu nolīgumu (turpmāk tekstā – “nolīgums”), saskaņā ar kuru
AIG
projekti Japānā, no vienas puses, un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs, no otras puses, tika kopā apzīmētas
kā
AIG
projektu “mītnes valstis”, bija vienīgi paredzēti attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem. Saistībā
ar
AIG
projektiem “mītnes valstīs” nenotika informācijas apmaiņa starp abām grupām un šie projekti netika ieskaitīti attiecīgajās
kvotās.

GQ
nolīgumā arī bija ietverti noteikumi par informācijas apmaiņu, kas nepieciešama karteļa funkcionēšanai starp abām ražotāju
grupām un kuru it īpaši nodrošināja šo grupu sekretāri, saistībā ar attiecīgo konkursu manipulēšanu un cenu noteikšanu
AIG
projektiem, kas nevarēja tikt piešķirti. Saskaņā ar
GQ
nolīguma 2. pielikumu šis nolīgums attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis. Turklāt
saskaņā ar nolīgumu
AIG
projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt
savus piedāvājumus par
AIG
projektiem Eiropā.
Komisija uzskata, ka
AIG
projektu sadalīšana starp Eiropas ražotājiem bija regulēta ar nolīgumu, kas arī tika parakstīts Vīnē 1988. gada 15. aprīlī
un kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (E grupas nolīgums par
GQ
nolīguma īstenošanu) (turpmāk tekstā – “
EQ
nolīgums”). Tā norādīja, ka
AIG
projektu piešķiršana Eiropā notika saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem un procedūrām kā tie, saskaņā ar kuriem notiek
AIG
projektu piešķiršana citās valstīs. Konkrētāk,
AIG
projekti Eiropā arī bija jāpaziņo, jāizklāsta, jāpiešķir, par tiem jāvienojas, vai tie bija saņēmuši minimālās cenas līmeni.
Apstrīdētā lēmuma 142. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka
GQ
nolīgumā un
EQ
nolīgumā, kā arī aizliegtās vienošanās organizēšanas un funkcionēšanas vajadzībām dažādie aizliegtās vienošanās dalībnieki
bija identificēti ar kodu, kas sastāv no cipariem Eiropas dalībnieku gadījumā un burtiem Japānas dalībnieku gadījumā. Sākotnējie
kodi no 2002. gada jūlija tika aizvietoti ar numuriem.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta p) un t) punktā Komisija ir konstatējusi, ka
Siemens Österreich
un
KEG
bija piedalījušās pārkāpumā no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada
11. maijam.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta m), q) un r) punktā Komisija ir konstatējusi, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
bija piedalījušās pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada
11. maijam.
Par pārkāpumiem, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 1. pantā,
Siemens Österreich
un
KEG
minētā lēmuma 2. panta l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 12 600 000 apmērā, kas jāmaksā solidāri ar
Reyrolle
.
Par pārkāpumiem, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 1. pantā,
Reyrolle
minētā lēmuma 2. panta l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 22 050 000, no kuriem 17 550 000 ir jāmaksā solidāri ar
SEHV
un
Magrini
un 12 600 000 ir jāmaksā solidāri ar
Siemens Österreich
un
KEG
.
Par pārkāpumiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 1. pantā
SEHV
un
Magrini
minētā lēmuma 2. panta k) un l) punktā tika uzlikts naudas sods EUR 22 050 000 apmērā, no kuriem 17 550 000 ir jāmaksā solidāri
ar
Reyrolle
un 4 500 000 ir jāmaksā solidāri ar
Schneider Electric
.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegti 2007. gada 17. aprīlī,
prasītājas cēla šīs prasības.
2007. gada 27. augustā Komisija iesniedza aizstāvības rakstus.
2007. gada 22. oktobrī prasītājas iesniedza replikas.
2007. gada 14. decembrī Komisijas iesniedza atbildes uz replikām.
Ar 2010. gada 20. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantam apvienot šīs
lietas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.
Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lietas dalībnieki tika aicināti atbildēt uz Vispārējās
tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem. Prasītājas un Komisija atbildēja uz šiem jautājumiem noteiktajos termiņos.
2010. gada 16. marta tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.
2010. gada 16. marta tiesas sēdē pēc Vispārējās tiesas aicinājuma
SEHV
un
Magrini
iesniedza
Tribunal de commerce de Grenoble
[Grenobles Komerciālajā tiesā] (Francija) 2009. gada 18. decembra sprieduma norakstu lietā, kura attiecās uz noteiktām prasītājām
un par kuru lietas dalībniekiem bija iespēja iesniegt savus apsvērumus. Pēc Komisijas lūguma Vispārējā tiesa tai noteica papildu
termiņu līdz 2010. gada 26. martam savu rakstveida apsvērumu iesniegšanai. Šos apsvērumus, kas tika iesniegti noteiktajā termiņā,
Vispārējā tiesa ņēma vērā vienīgi tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
Tribunal de commerce de Grenoble
2009. gada 18. decembra spriedumu.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
ir pārkāpušas EKL 81. pantu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu laikposmā no
1988. gada 15. aprīlim līdz 2000. gada 13. decembrim un ka tās visas ir pārkāpušas minētās tiesību normas laikposmā no 2002. gada
1. aprīļa līdz 2002. gada 9. oktobrim un no 2004. gada 21. janvāra līdz 2004. gada 11. maijam;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas uz tām attiecas;
–        attiecīgā gadījumā samazināt tām uzlikto naudas sodu līdz apmēram, kas nepārsniedz EUR 1 980 000
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā, EUR 1 100 000
Reyrolle
un
Magrini
gadījumā, kā arī EUR 2 750 000
SEHV
gadījumā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasības noraidīt;
–        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
I –
Par prasībām atcelt tiesību aktu
Lai pamatotu savus prasījumus par atcelšanu, prasītājas izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir saistīts ar EKL 81. panta
1. punkta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punkta un 25. panta pārkāpumu.
Otrais pamats ir saistīts ar to, ka ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītam.
A –
Par pirmo pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta un noteiktu Regulas Nr. 1/2003 tiesību normu
pārkāpuma
Pirmā pamata ietvaros prasītājas apgalvo, ka Komisija, nosakot naudas sodu, ir vairākos aspektos pārkāpusi EKL 81. pantu,
EEZ līguma 53. pantu, kā arī noteiktas Regulas Nr. 1/2003 tiesību normas. Šim pamatam ir trīs daļas, kas saistītas ar, pirmkārt,
pierādījumu par apgalvoto pārkāpumu neesamību, otrkārt, kļūdām vērtējumā saistībā ar apgalvotā pārkāpuma ilgumu un, treškārt,
uzliktā naudas soda pārmērīgu apmēru. Lietās T‑123/07 un T‑124/07
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
arī izvirza pamatu, kas saistīts ar pārkāpuma noilgumu par laikposmu pirms 1998. gada 16. jūlija.
1.     Par daļu, kas izriet no pierādījumu par apgalvoto pārkāpumu neesamības
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi EKL 81. panta pārkāpumu par laikposmu pirms 2000. gada 13. decembra.
Tās uzskata, ka no
GQ
nolīguma viennozīmīgi izriet, ka Eiropas tirgi bija izslēgti no šī nolīguma piemērošanas jomas. Līdz ar to Komisija neesot
varējusi no šī nolīguma secināt aizliegtas vienošanās pastāvēšanu EKL 81. panta nozīmē, proti, nolīgumu, kura mērķis ir traucēt,
samazināt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū.
Turklāt
AIG
projektu saraksta, kas ir izvirzīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, pierādījuma spēks ir apšaubāms. Pirmkārt, Komisija
neesot norādījusi, ar kādu mērķi šis saraksts ir izveidots, un neesot precizējusi, vai uzskaitītie
AIG
projekti ir bijuši nolīguma priekšmets starp pusēm. Otrkārt, tiktāl, ciktāl šis saraksts attiecas vienīgi uz vienpadsmit
AIG
projektiem, kas ģeogrāfiski attiecas uz kopējo tirgu, no kopējā skaita 1620, tas galvenokārt liecinot par to, ka šādiem nolīgumiem
nav ievērojamu seku uz kopējo tirgu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma un it īpaši no tā 124.–163. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka aizliegtā vienošanās, kuru
tā pārmet prasītājām un par kuru tā ir noteikusi sodu, bija balstīta uz “nolīgumu”, saskaņā ar kuru
AIG
projekti “mītnes valstīs” ir rezervēti karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem, uz “mītnes” tirgu aizsardzību
Eiropā un uz tirgus sadalīšanu “Eiropas valstīs, kas nav mītnes valstis” starp Eiropas ražotājiem, izmantojot manipulācijas
ar konkursiem un nolīgumus par cenām. Komisija uzskata, ka “nolīguma”, no kura
GQ
nolīgums bija vienīgi viens no elementiem, īstenošana radīja aizliegtu vienošanos, kas attiecas uz kopējo tirgu.
Lai pierādītu “nolīguma” pastāvēšanu un apjomu, Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja pierādījumu kopumu, no kuriem svarīgākie
ir
ABB
, liecinieka
M
.,
Fuji
un
Hitachi
paziņojumi, kā arī noteikti dokumenti, tādi kā
GQ
nolīgums un
EQ
nolīgums un to pielikumi,
AIG
projektu, kuri tika apskatīti aizliegtās vienošanās ietvaros, saraksts, kuru iesniedza
ABB
, nedatēts dokuments, kurš tika atrasts Komisijas pārbaužu laikā grupas
VA Tech
telpās un kura nosaukums ir “Synthèse discussion avec JJC”, kā arī 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņa starp
W
.,
J
. un
B
., grupas
VA Tech
darbiniekiem.
Lai apstrīdētu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpuma pastāvēšanu, prasītājas vienīgi apgalvo, ka
GQ
nolīguma mērķis vai ietekme nebija kavēt, samazināt vai kropļot konkurenci kopējā tirgū, un apstrīd
AIG
projektu Eiropā saraksta, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, pierādījuma spēku. Taču tās neapstrīd ne “nolīguma”
pastāvēšanu, ne citu elementu pierādījuma spēku, kuri minēti šī sprieduma 39. punktā un uz kuriem Komisija ir balstījusies,
lai konstatētu, ka aizliegtajai vienošanās bija šāda ietekme. Tomēr, tā kā šajā lietā ir liels skaits elementu, uz kuriem
ir balstījusies Komisija, šajā lietā prasītājas nevar vispārīgā veidā apstrīdēt EKL 81. panta pārkāpuma pastāvēšanu, specifiski
neatspēkojot Komisijas sākotnējās konstatācijas un it īpaši detalizēti nenorādot, kādā ziņā Komisijas izvirzītie pierādījumi
nav pieņemami, nav atbilstīgi vai kādā ziņā tiem nav pierādījuma spēka.
Ir jāuzskata, ka, pat ņemot vērā faktu, ka atbilstoši
GQ
nolīguma formulējumam tas netika piemērots lielākajā daļā Eiropas valstu, un neņemot vērā
AIG
projektu Eiropā sarakstu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, Komisijas izvirzītie pierādījumi ir pietiekami,
lai parādītu “nolīguma” apjomu.
Pirmkārt, Komisijas konstatācija, ka karteļa Eiropas dalībnieki ir debatējuši par
AIG
projektiem un ir tos sadalījuši kopējā tirgus un EEZ ietvaros, ļauj pati par sevi pierādīt aizliegtās vienošanās ietekmi
uz konkurenci šajās teritorijās. Turklāt no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir arī balstījusies uz
ABB
un
M
. paziņojumiem, kā arī uz
Fuji
un
Hitachi
paziņojumiem,
EQ
nolīguma 2. pielikumu,
AIG
projektu sarakstu, kas ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, dokumentu, kura nosaukums ir “Synthèse discussions
avec JJC” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņas.
Otrkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 125.–131. apsvēruma, Komisijas konstatācija, ka Eiropas ražotāji un Japānas ražotāji
ir globāli sadalījuši konkrēto tirgu, līdz ar ko
AIG
projekti Japānā ir rezervēti Japānas ražotājiem un
AIG
projekti Eiropā ir principā rezervēti Eiropas ražotājiem, ir balstīta uz
ABB
un
M
. paziņojumiem, kā arī uz
Fuji
un
Hitachi
paziņojumiem un
EQ
nolīguma 2. pielikumu.
Treškārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 133.–138. apsvēruma, Komisijas konstatācija, ka Eiropā pastāvēja “mītnes” tirgu aizsardzība,
līdz ar ko valstīs, kurās bija Eiropas ražotāju vēsturiskās atrašanās vieta,
AIG
projekti tiem bija rezervēti uzreiz un bez ietekmes uz aizliegtās vienošanās kvotām, ir balstīta uz
ABB
un
M
. paziņojumiem, kā arī dokumentu, kura nosaukums ir “Synthèse discussions avec JJC” un 1999. gada 18. janvāra vēstuļu apmaiņu.
Tādēļ, pat pieņemot, ka prasītāju kritika saistībā ar diviem pierādījumu elementiem, kurus tās apstrīd, ir pamatota, tās sekas
neliek apšaubīt Komisijas konstatācijas, ka aizliegtās vienošanās ietekme bija kavēt, samazināt vai kropļot konkurenci kopējā
tirgū un EEZ.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
2.     Par daļu, kas izriet no kļūdām vērtējumā saistībā ar apgalvotā pārkāpuma ilgumu
Prasītājas apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas kļūdas vērtējumā saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kādēļ šis ilgums ticis
nepamatoti pagarināts. Šīs kļūdas, pirmkārt, attiecoties uz datumu, kurā tās pārstāja piedalīties pārkāpumā, otrkārt, datumu,
kurā uzņēmums, kas sastāv no sabiedrībām, kuras pieder pie grupas
VA Tech
(turpmāk tekstā – “uzņēmums
VA Tech
”), atsāka piedalīties pārkāpumā, un, treškārt, pārkāpuma izbeigšanas datumu.
a)     Par datumu, kurā prasītājas pārtrauca piedalīties pārkāpumā
Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti pirmā pamata pirmajai daļai, kas saistīta ar pierādījumu neesamību par apgalvoto EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta
pārkāpumu, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka tās bija pārtraukušas piedalīties pārkāpumā
2000. gada 13. decembrī, datumā, kad tika organizēta vakara pieņemšana Vildavrē [
Ville d’Avray
] (Francija), lai nosvinētu šķietamo aizliegtās vienošanās izbeigšanu, kam citi dalībnieki tai bija likuši noticēt, kaut gan
tai būtu bijis jākonstatē šī izbeigšana no 1998. gada 16. jūlija, datuma, kad tika pēdējo reizi debatēts par pēdējo
AIG
projektu Eiropā, kurš minēts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā, vai vēlākais no 2000. gada 12. oktobra, datuma, kad Cīrihē
(Šveice) bija notikusi sanāksme, kurā tās tika informētas par šķietamo aizliegtās vienošanās izbeigšanu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts tas, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
piedalīšanās aizliegtajā vienošanās patiešām tika pārtraukta. Taču lietas dalībnieki nav vienisprātis par šīs izbeigšanas
precīzo datumu. Prasītājas apstrīd to, ka tās būtu bijušas aizliegtās vienošanās dalībnieces pēc 1998. gada 16. jūlija vai
vēlākais pēc 2000. gada 12. oktobra. Komisija apgalvo, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
izbeidza piedalīties aizliegtajā vienošanās vienīgi “atvadu vakarā” 2000. gada 13. decembrī.
Šīs nevienprātības sakarā rodas jautājums par to, kuram lietas dalībniekam ir pierādīšanas pienākums šajā sakarā. Kaut gan
prasītājas uzskata, ka Komisijai ir jāpierāda pārkāpuma ilgums, Komisija apgalvo, ka, līdzko tā ir pierādījusi prettiesiskas
aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, tiek uzskatīts, ka šīs vienošanās ir ilgusi līdz brīdim, par kuru ir pierādījumi par tās
izbeigšanu, kuri ir jāiesniedz uzņēmumam, kas ir bijis šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pirmkārt, lietas dalībniekam vai iestādei, kas apgalvo konkurences
normu pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi, ar ko juridiski pietiekami tiek pamatoti pārkāpuma fakti, un, otrkārt, uzņēmumam,
kas apgalvojuma par pārkāpumu atspēkošanai izmanto kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir iestājušies šī
aizstāvības pamata izmantošanas nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem (Pirmās
instances tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, II‑4441. lpp., 50. punkts; tāpat šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 78. punkts).
Šajā gadījumā vispārējo principu, ka Komisijai ir jāpierāda visi pārkāpumu veidojošie apstākļi, tostarp tā ilgums (šajā ziņā
skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedumu lietā T‑43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, II‑441. lpp., 79. punkts; 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 55. punkts, un 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 36. punkts), kuri varētu ietekmēt galīgos secinājumus par konkrētā pārkāpuma smagumu, neietekmē
tas, ka prasītājas lietā T‑123/07 un T‑124/07 ir izvirzījušas ar noilgumu saistītu pamatu aizstāvībai, kas principā tām pašām
ir jāpierāda.
Šāda aizstāvības pamata izvirzīšana obligāti nozīmē to, ka pārkāpuma ilgums, kā arī tā izbeigšanas datums, ir pierādīts. Tomēr
šie apstākļi vien paši šajā sakarā nevar pamatot pierādīšanas pienākuma uzlikšanu prasītājām. Pirmkārt, pārkāpuma ilgums,
kura noteikšanai ir jāzina tā beigu datums, ir viens no pārkāpuma pamata elementiem, kas ir jāpierāda Komisijai neatkarīgi
no tā, vai šie elementi ir apstrīdēti ar noilgumu saistītajā pamatā aizstāvībai. Otrkārt, šo secinājumu apstiprina tas, ka
Komisijas veikto procesuālo darbību nenoilgšana atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 normām par noilgumu ir juridiski objektīvs kritērijs,
kas izriet no tiesiskās drošības principa (šajā ziņā skat. 2005. gada 6. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑22/02 un
T‑23/02
Sumitomo Chemical
un
Sumika Fine Chemicals
/Komisija, Krājums, II‑4065. lpp., 80.–82. punkts), un līdz ar to arī nosacījums ikviena lēmuma par soda piemērošanu spēkā
esamībai. Komisijai šis princips ir jāievēro pat tad, ja uzņēmums šajā sakarā pamatu aizstāvībai nav izvirzījis (iepriekš
52. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 52. punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka šāds pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie
faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, ko neizdarot, var secināt, ka pierādīšanas
pienākums ir izpildīts (iepriekš 52. punktā minētais spriedums lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 53. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 79. punkts). Ja, kā šajā gadījumā, Komisija pierāda vienošanās esamību, iesaistītajam uzņēmumam ir pienākums
iesniegt pierādījumus, ka tas norobežojās no šīs vienošanās, pierādījumus, kam jāapliecina skaidri izteikta griba, kas darīta
zināma pārējiem dalībuzņēmumiem, ka tas norobežojas no šīs vienošanās (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums
lietā T‑168/01
GlaxoSmithKline Services
/Komisija, Krājums, II‑2969. lpp., 86. punkts; šajā ziņā skat. 2004. gada 6. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑2/01 P
un C‑3/01 P
BAI
un Komisija/
Bayer
,
Recueil
, I‑23. lpp., 63. punkts. un iepriekš 52. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81.–84. punkts).
Šajā lietā, ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai Komisija varēja konstatēt, ka prasītājas bija beigušas savu dalību
aizliegtajā vienošanās 2000. gada 13. decembrī.
No apstrīdētā lēmuma 188.–190. un 297. apsvēruma izriet, ka Komisija šajā sakarā ir balstījusies uz
ABB
,
Areva
un
Schneider Electric
paziņojumiem. Tādējādi
ABB
paziņoja, ka tā bija nolēmusi pēc vienošanās ar
Alstrom
izslēgt prasītājas no aizliegtās vienošanās, jo to kvota ir relatīvi augsta salīdzinājumā ar to ražošanas jaudu. Šajā sakarā
2000. gada 13. decembrī tika noorganizēta sanāksme Vildavrē, kurā, iespējams, izbeigta aizliegtā vienošanās, kas tomēr turpināja
pastāvēt starp
ABB
,
Alstrom
,
Fuji
,
Melco
un
Toshiba
. Turklāt Komisija piebilst, ka
Areva
un
Schneider Electric
ir apstiprinājušas, ka šī sanāksme notika 2000. gada novembra beigās vai decembra sākumā, bet
Areva
apstrīd to, ka šīs sanāksmes priekšmets bija dalībnieku izslēgšana no aizliegtās vienošanās.
Prasītājas apstrīd 2000. gada 13. decembri kā datumu, kurā tās izbeidza piedalīties aizliegtajā vienošanās, izvirzot divus
argumentus. Pirmkārt, tās norāda, ka par šo datumu būtu jānosaka 1998. gada 16. jūlijs, datums, kurā notika debates par pēdējo
AIG
projektu Eiropā, kurš minēts apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā. Otrkārt, tās, gluži kā procedūrā Komisijā, apgalvo, ka par
aizliegtās vienošanās izbeigšanu tika nolemts 2000. gada 12. oktobrī sanāksmes laikā Cīrihē un ka 2000. gada 13. decembra
sanāksme bija vienīgās “atvadas”, aizliegtās vienošanās darbībai nenotiekot starp šiem diviem datumiem.
Saistībā ar pirmo argumentu ir jāatgādina, ka, gluži kā tas ticis izklāstīts šī sprieduma 41.–45. punktā, “nolīguma” pastāvēšana,
ar kuru ir saistītas prasītājas, ir jāuzskata par pietiekami pierādītu, pat neņemot vērā
AIG
projektus Eiropā, kas ir izklāstīti apstrīdētā lēmuma 164. apsvērumā. Tādēļ fakts, ka pēdējā diskusija par
AIG
projektu, kas izklāstīts šajā sarakstā, notika 1998. gada 16. jūlijā, nevar būt par pierādījumu, ka šīs aizliegtā vienošanās
tika izbeigta šajā datumā vai ka prasītājas tajā beidza piedalīties. Tādējādi šis arguments ir jānoraida.
Saistībā ar otro argumentu no pastāvīgās judikatūras, kas minēta šī sprieduma 55. punktā, izriet, ka, ja, gluži kā šajā lietā,
Komisija ir iesniegusi pierādījumus par nolīguma pastāvēšanu, tad uzņēmumiem, kas tajā ir piedalījušies, ir jāsniedz pierādījumi,
ka tie no šī nolīguma ir distancējušies un kam jāliecina par skaidru gribu, par kuru ir paziņots citiem dalībniekiem uzņēmumiem,
izstāties no šī nolīguma.
Protams, ir jāpieņem prasītāju arguments, ka šādas tiešas distancēšanās paušanai ir jāpielīdzina situācija, kurā aizliegtas
vienošanās dalībnieks ir izslēgts no aizliegtās vienošanās ar šīs aizliegtās vienošanās dalībnieku vienošanos, aizbildinoties,
ka minētā aizliegtā vienošanās ir izbeigta. Tomēr, tā kā Komisija ir iesniegusi pierādījumus par “nolīguma” pastāvēšanu, tad
prasītājam ir pierādīšanas pienākums par to, ka citi dalībnieki lika tām noticēt, ka aizliegtā vienošanās ir izbeigta. Turklāt,
pat pieņemot, ka aizliegtās vienošanās izbeigšana nebūtu bijusi paziņota kā “pārsteigums” 2000. gada 13. decembra sanāksmē,
bet gan kādu laiku iepriekš, prasītāju izvirzītais datums, 2000. gada 12. oktobris, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem.
Neesot nekādiem pierādījumiem saistībā ar to faktisko izslēgšanu no aizliegtās vienošanās, Komisija tādēļ bija tiesīga noteikt
2000. gada 13. decembri par datumu, kurā prasītājas ir beigušas piedalīties aizliegtajā vienošanās, un bez tā, ka Komisijai
ir pienākums pierādīt, ka prettiesiskie nolīgumi tika izbeigti tieši šajā datumā.
Līdz ar to ir jānoraida iebildums par datumu, kurā prasītājas beidza piedalīties pārkāpumā.
b)     Par datumu, kurā uzņēmums
VA Tech
atsāka piedalīties pārkāpumā
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka uzņēmums
VA Tech
bija atsācis piedalīties pārkāpumā ar
VAS
starpniecību 2002. gada 1. aprīlī. Prasītājas uzskata, ka, lai gan uzņēmums jau bija informēts par aizliegtās vienošanās
atsākšanu 2002. gada vasarā, tas vēl šajā laikā nebija atsācis savu piedalīšanos. Šī atsākšana notika vienīgi no 2002. gada
9. oktobra, Parīzes (Francija) sanāksmes, kurā piedalījās noteikti tās pārstāvji, datuma. Prasītājas apgalvo, ka to paziņojumus
šajā sakarā apstiprina citi pierādījumi lietas materiālos. Konkrētāk, uzņēmums
VA Tech
nebija pārstāvēts sanāksmē Frankfurtē (Vācija) 2002. gada 10. jūlijā, ne arī bija piedalījies nolīgumos vai saskaņošanās
par
AIG
projektiem, kuru izbeigšanās datums ir starplaikā no 2002. gada aprīļa līdz oktobrim. Katrā ziņā Komisija esot rīkojusies
nesaskanīgā veidā, nosakot pārkāpuma atsākšanas brīdi, jo
Hitachi
gadījumā tā izvēlējās ņemt vērā pirmās piedalīšanās daudzpusējā sanāksmē datumu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 199., 203., 204. un 441. apsvēruma, Komisija galvenokārt pamatoja savu secinājumu, ka uzņēmums
VA Tech
atsāka savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās vēlākais 2002. gada 1. aprīlī, ar norādēm, kas izklāstītas
ABB
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kurā
ABB
paskaidroja, ka liecinieks
M
. atceras, ka pēc izstāšanās 2000. gadā uzņēmums
VA Tech
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās pirmo trīs 2002. gada mēnešu laikā. Tā kā nebija precīza datuma, Komisija izvēlējās
2002. gada 1. aprīli kā vislabvēlīgāko datumu šim uzņēmumam. Komisija uzskata, ka šis
ABB
paziņojums ir ļoti ticams, jo tikai no tās Komisija uzzināja, ka uzņēmums
VA Tech
kādu laiku bija pārtraucis savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Paziņojumā par iebildumiem Komisija būtībā bija pieņēmusi,
ka uzņēmums
VA Tech
bija bez pārtraukuma piedalījies aizliegtajā vienošanās. Turklāt Komisija uzskata, ka šo paziņojumu pamato
Z
.,
VA Tech
grupas darbinieka, ar roku rakstītās piezīmes, kas tika atrastas šīs grupas telpās 2004. gada aprīlī veikto pārbaužu uz vietas
laikā.
Saistībā ar
Z
. rakstītajām piezīmēm apstrīdētā lēmuma 204. apsvērumā ir veikta atsauce uz trīs lappusēm, kurās, pēc Komisijas domām, ir
izklāstīti jautājumi par grupas
VA Tech
interesi saistībā ar
AIG
projektu Ravennā [
Ravenne
] (Itālija) un eventuālajām iespējām noteikt jaunu cenu līmeni, uz diskusijām ar Japānas ražotājiem, uz sanāksmi, kas paredzēta
jūlijā, lai apspriestu
AIG
projektus un uz diskusiju stāvokli 2002. gada augusta beigās. Šīs lappuses ir reproducētas Komisijas procedūras lietas materiālu
2014., 2018. un 2024. lpp.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka lielākajā daļā
Z
. rakstīto piezīmju nav nekādu norāžu ne uz to sagatavošanas datumu, ne uz tajā minēto faktu datumu. Turklāt nav iespējams
izdarīt secinājumus no kārtības, kādā lappuses ir izvietotas Komisijas procedūras lietas materiālos, jo noteiktu lappušu kārtība
ir tikusi grozīta atkarībā no to sagatavošanas hronoloģiskās kārtības. Konkrētāk, lappušu, kas reproducētas Komisijas procedūras
lietas materiālu 2014. un 2015. lappusē, kārtība ir tikusi apgriezta, kā tas izriet no 2014. lappuses, kas ir redzama 2015. lappuses
labajā pusē, un 2016. lappuse, kurā ir ietverts vadības padomes 2002. gada 27. jūnija sanāksmes protokols un kas varētu sniegt
datētu informāciju, nevar būt tieši sekojusi 2014. lappusei, jo runa ir par divām labajām lappusēm.
Līdz ar to vienīgā uzticamā informācija par
Z
. piezīmju sarakstīšanas datumu ir tā, kas var tikt izsecināta no retajām norādēm uz datumiem un kas atrodas uz tās pašas
lappuses ar norādēm, kuras izvirzījusi Komisija.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka ne izvilkumi no
Z.
rakstītajām piezīmēm, kas tikuši citēti apstrīdētajā lēmumā, ne izvilkumi, kurus Komisija norādījusi savā atbildē uz Vispārējās
tiesas rakstveida jautājumiem, neļauj akceptēt 2002. gada 1. aprīli kā datumu, kurā uzņēmums
VA Tech
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās. Lai gan prasītājas neapstrīd, ka minētās piezīmes tika sagatavotas 2002. gadā,
1. aprīļa datums tajās nav tieši minēts un tas vēl jo vairāk nevar tikt izsecināts no šo piezīmju satura.
Otrkārt, ir jānorāda, ka Komisijas procedūras lietas materiālos tostarp ir ietvertas piezīmes “apspriest paketi ar Jap. Viņi
ir veikuši virkni iniciatīvu” un “praksē rezervēt 1 datumu 1. jūliju, lai apspriestu 1 paketi
G
d
Export
ar Jap.”. Šīs piezīmes ļauj secināt, ka piezīmes, kurās tās ir ietvertas, tika sastādītas pirms 2002. gada 1. jūlija un tādējādi
vēlākais 2002. gada jūnijā. Tā kā nav precīza datuma, tādējādi saskaņā ar principu
in dubio pro reo
ir jānosaka 2002. gada 1. jūlijs par datumu, kurā uzņēmums
VA Tech
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās.
Treškārt, attiecībā uz ražotāju veikto saskaņošanu priekšmetu ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka
pārkāpuma otrajā stadijā
AIG
projekti vairs netika apspriesti individuāli, bet “paketēs”. To prasītājas nav apstrīdējušas. Tāpat prasītājas nav apstrīdējušas,
ka otrās stadijas laikā aizliegtā vienošanās attiecās uz
AIG
projektiem EEZ ietvaros. Pirmā pamata pirmā daļa, ar kuru prasītājas apstrīd, ka aizliegtajai vienošanās bija ietekme uz
kopējo tirgu, attiecas vienīgi uz to piedalīšanās pirmo stadiju. Līdz ar to fakts, ka šī sprieduma 70. punktā minētajās piezīmēs
nav minēts
AIG
projekts EEZ teritorijā, neliek apšaubīt faktu, ka prasītājas pēc atgriešanās aizliegtajā vienošanās 2002. gadā tika piedalījušās
diskusijās par
AIG
projektiem EEZ ietvaros.
No tā izriet, ka ir jāapmierina iebildums, ar kuru tiek apgalvots, ka Komisija ir kļūdaini konstatējusi, ka prasītājas atsāka
piedalīties aizliegtajā vienošanās no 2002. gada 1. aprīļa.
c)     Par pārkāpuma beigu datumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka pārkāpums bija galīgi beidzies tikai 2004. gada 11. maijā,
nevis vēlākais 2004. gada 21. janvārī, pēdējās sanāksmes datumā, kurā tika apspriesti
AIG
projekti, tā arī nepanākot vienošanos. Tā kā koordinācijas sistēma pēc tam sākusi pavājināties, sanāksmju mērķis vairs esot
bijis vienīgi apspriest aizliegtās vienošanās turpināšanu un citus jautājumus, kuriem nav sakara ar konkurences tiesībām.
Komisija noraida apgalvojumu, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta vēlākais 2004. gada 21. janvārī, nevis 2004. gada 11. maijā.
Aizliegtā vienošanās esot turpinājusies pēc 2004. gada 21. janvāra;
ABB
ir beigusi savu piedalīšanos vienīgi 2004. februārī. Nolīgumiem vismaz esot bijusi ietekme līdz sanāksmei, kas notika pēc
ABB
izstāšanās.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 81. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka neatkarīgi no
to sekām nolīgumi uzņēmumu starpā ir aizliegti, ja tiem ir pret konkurenci vērsts mērķis (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums
lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 123. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00,
T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
/Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 181. punkts). Līdz ar to faktiskas pret konkurenci vērstas ietekmes pierādīšana nav obligāta,
ja ir pierādīts attiecīgās rīcības pret konkurenci vērstais mērķis (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu
lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 178. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šajā lietā Komisija galvenokārt pamatojās uz apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto nolīgumu un saskaņoto darbību mērķi ierobežot
konkurenci. Tā vispirms apstrīdētā lēmuma 303. un 304. apsvērumā konstatēja, ka aprakstīto nolīgumu un/vai saskaņoto darbību
kopuma mērķis bija ierobežot konkurenci EKL 81. panta nozīmē un EEZ līguma 53. panta nozīmē, un ka šādos apstākļos bija lieki
saistībā ar minēto tiesību normu piemērošanu ņemt vērā nolīguma konkrēto ietekmi, 308. apsvērumā piebilstot, ka pēc savas
būtības tāda veida nolīguma, kāds ir aprakstītais, īstenošana izraisa ievērojamus konkurences kropļojumus. Tāpat saistībā
ar naudas sodu noteikšanu Komisija apstrīdētā lēmuma 477. apsvērumā tieši apstiprināja, ka tā netika specifiski pamatojusies
uz īpašu ietekmi, nosakot pārkāpuma smagumu.
Otrkārt, ir jānorāda, ka, gluži kā to Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 215. apsvērumā, pamatojoties uz grupas
VA Tech
paziņojumiem, komunikācija un sanāksmes aizliegtās vienošanās ietvaros pēc
ABB
izstāšanās tostarp attiecās uz informācijas apmaiņu par notiekošajām konkursa procedūrām, par aizliegtajā vienošanās neietilpstošo
tirgus dalībnieku stāvokli, par kontaktu uzturēšanu vai pārtraukšanu un par drošības jautājumiem. Tomēr šie diskusiju priekšmeti
pierāda, ka, lai gan palikušajiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem pēc
ABB
izstāšanās neizdevās vienoties par konkrētiem projektiem, tiem bija nodoms īstenot aizliegto vienošanos nākotnē vai vismaz
tie vēl nebija pieņēmuši lēmumu to izbeigt.
Šo faktu interpretāciju neliek apšaubīt
Hitachi
paziņojumi, kurus izvirza prasītājas, par aizliegtās vienošanās izbeigšanu. Prasītājas uzskata, ka
Hitachi
attiecībā uz 2004. gada 21. janvāra sanāksmi bija paziņojusi, ka “dalībnieki noraidīja visus piedāvājumus” un ka “sanāksme
[tika pēc tam] atcelta”. Šis pats uzņēmums citā paziņojumā esot secinājis, ka “jaunā sistēma [bija sākusi] izjukt 2004. gada
janvārī, pēdējās darba sapulces datumā, kurā piedalījusies [
ABB
]”.
Pirmkārt, fakts, ka nekāds nolīgums par apskatītajiem
AIG
projektiem nevarēja tikt noslēgts 2004. gada 21. janvārī, tomēr nenozīmē, ka, ciktāl šajā brīdī aizliegtā vienošanās bija
pārstājusi pastāvēt – pat ja
Hitachi
veiktā
ex post
vērtējuma sakarā šī neizdošanās varēja būt “aizliegtās vienošanās izjukšanas” sākuma punkts. Vēlākajās sapulcēs apskatītās
tēmas, ko neapstrīd prasītājas, liecina par gribu turpināt aizliegto vienošanos bez
ABB
. Otrkārt, saistībā ar
Hitachi
veikto vērtējumu, ka aizliegtā vienošanās sāka izjukt 2004. gada janvārī, tas vienīgi apstiprina, ja pēc tā būtu vajadzība,
ka “aizliegtās vienošanās izjukšana” nebija vēl precīzi realizētā 2004. gada janvārī.
Šajos apstākļos Komisijai nebija nepieciešams pierādīt jaunu nolīgumu noslēgšanu par konkrētiem
AIG
projektiem sanāksmēs, kas notikušas pēc 2004. gada 21. janvāra sanāksmes, lai varētu secināt, ka aizliegtā vienošanās tika
turpināta pēc šī datuma.
Līdz ar to prasītājas nav pierādījušas, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot 2004. gada 11. maiju par aizliegtās
vienošanās beigu datumu. No tā izriet, ka iebildums par šādu kļūdu vērtējumā ir jānoraida.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jānoraida tiktāl, ciktāl Komisija ar to konstatēja pārkāpumu, kuru prasītājas
bija pieļāvušas laikposmā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam. Pārējā daļā pirmā pamata daļu, kas saistīta ar kļūdām
vērtējumā par pārkāpuma ilgumu, ir jānoraida.
3.     Par daļu, kas izriet no apgalvotā pārkāpuma noilguma attiecībā uz periodu pirms 1998. gada 16. jūlija
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
uzskata, ka attiecībā uz periodu pirms 1998. gada 16. jūlija ir iestājies noilgums sodu noteikšanai. Tās uzskata, ka piecu
gadu noilguma termiņš ir jāaprēķina no 1998. gada 16. jūlija un tā kā to piedalīšanās ilgums jaunajā sistēmā ir tikai viens
gads un trīs mēneši, sākumsummas palielinājums, kas tiek piemērots sakarā ar pārkāpuma ilgumu, būtu jāsamazina līdz 10 %.

Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
piebilst, ka Komisijas aizstāvētā tēze par nepārtrauktu pārkāpumu ir kļūdaina, ciktāl tā attiecas uz tām, jo nav izpildīti
judikatūrā paredzētie nosacījumi, proti, objektīvi, ka nav noticis pārtraukums pārkāpumos, un subjektīvi, ka attiecīgo uzņēmumu
rīcībai ir vispārējs nolūks.
Komisija noraida šis argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts piecu gadu noilguma termiņš par tāda veida pārkāpumiem,
kādos tiek vainotas prasītājas. Saskaņā ar šīs pašas regulas 25. panta 3. punkta pirmo teikumu noilguma termiņu pārtrauc jebkura
rīcība, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veikusi Komisija.
Šajā lietā iebildums par noilgumu, kas izvirzīts saistībā ar pārkāpuma, kurā tiek vainotas
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
, pirmo stadiju, prezumē to, ka ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, šai pirmajai stadijai ir bijis jābeidzas
vēlākais 1999. gada 10. maijā, t.i., piecus gadus pirms dienas, kad notika uz vietas veiktās pārbaudes, kuras Komisija īstenoja
2004. gada 11. un 12. maijā. Otrkārt, abām pārkāpuma stadijām, kurā tās tiek vainotas, nav jābūt daļai no vienota un nepārtraukta
pārkāpuma Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punkta nozīmē, jo tādā gadījumā noilgums sākas vienīgi no dienas, kad beidzies pārkāpums.
Tomēr, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 57.–62. punktā, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti konstatēja, ka pārkāpuma, kurā
vainotas
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
, pirmā stadija beidzās tikai 2000. gada 13. decembrī un līdz ar to pēc 1999. gada 10. maija. Tādēļ šis iebildums par noilgumu
ir jānoraida.
Katrā ziņā šī sprieduma 87. punktā izklāstītais otrais nosacījums nav diez ko vairāk izpildīts kā pirmais nosacījums. Komisija
pamatoti konstatēja, ka aizliegtā vienošanās, kurā
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
bija piedalījušās 2002. gadā, būtībā bija tā pati, kurā tās bija piedalījušās līdz 2000. gadam.
Savienības tiesas ir identificējušas vairākus atbilstošus kritērijus, lai novērtētu pārkāpuma vienoto raksturu, proti, attiecīgo
darbību mērķu identiskumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑113/04 P
Technische Unie
/Komisija, Krājums, I‑8831. lpp., 170. un 171. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑21/99
Dansk Rørindustri
/Komisija,
Recueil
, II‑1681. lpp., 67. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 312. punkts), attiecīgo preču un pakalpojumu identiskumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances
tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 118., 119. un 124. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 312. punkts), tajā piedalījušos uzņēmumu identiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 312. punkts) un pārkāpuma īstenošanas modalitāšu identiskumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Dansk Rørindustri
/Komisija, 68. punkts). Citi atbilstoši kritēriji ir uzņēmumu vārdā iesaistīto fizisko personu identiskums un attiecīgo darbību
ģeogrāfiskās piemērošanas jomas identiskums.
Šajā lietā ir jānorāda, ka iepriekš minēto kritēriju kopums ļauj uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās, kurā
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
bija piedalījušās 2002. gadā, būtībā bija tā pati, kurā tās bija piedalījušās līdz 2000. gadam.
Pirmkārt, mērķis, kas ietvēra aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļu stabilizēšanu, pasaules tirgus sadalīšanu starp
Japānas un Eiropas ražotājiem – it īpaši rezervējot Eiropas ražotājiem Eiropas tirgus – un izvairīšanos no cenu samazināšanās,
bija viens un tas pats abu periodu laikā.
Otrkārt, aizliegtās vienošanās funkcionēšanas metodes kopumā palika nemainīgas, kaut gan tās gadu gaitā attīstījās, it īpaši
balstoties uz uzņēmumu dalībnieku skaita samazināšanos pēc nozares koncentrēšanās un pēc saziņas līdzekļu tehniskās evolūcijas.
Tomēr, gluži kā Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 280. apsvērumā, šie grozījumi nenotika precīzā brīdī no 2000. līdz
2002. gadam, bet gan pakāpeniski. Turklāt tās netika ietekmējušas funkcionēšanas veida galvenos principus, proti,
AIG
projektu piešķiršanu starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, pamatojoties uz to noteiktajām kvotām un izmantojot manipulācijas
ar konkursiem, kā arī minimālo cenu noteikšanu
AIG
projektiem, kuri netika piešķirti.
Šīs Komisijas detalizētās konstatācijas par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu, kuras prasītājas nav detalizēti apstrīdējušas,
nevar tikt atspēkotas ar vispārēju un nepamatotu apgalvojumu, saskaņā ar kuru “koordinēšana no 2002. gada tika veikta atbilstoši
pilnīgi jaunai sistēmai”, gluži kā to it īpaši apstiprina
ABB
darbinieku paziņojumi. Izvilkumos, kurus ir citējušas prasītājas lietā T‑123/07 un lietā T‑124/07, ārpus to konteksta attiecīgais
darbinieks
Wi
. būtībā norāda, ka attiecīgo faktu laikā viņa priekšnieks bija no viņa slēpis faktisko “sadarbības” apjomu ar citiem
AIG
ražotājiem, un izklāsta faktu, ka aizliegtā vienošanās, kādā tā pastāvēja no 2002. gada, bija turpinājums aizliegtās vienošanās
iepriekšējai stadijai.
Treškārt, attiecīgo abu periodu laikā aizliegtā vienošanās attiecās uz vienu un to pašu tirgu, proti,
AIG
, rezerves daļu vai gatavu apakšstaciju veidā projektu tirgu.
Ceturtkārt, aizliegtajā vienošanās iesaistītie uzņēmumi, kā arī dažādās sabiedrības, kas bija daļa no šiem uzņēmumiem, būtībā
ir palikušas tādas pašas visā aizliegtās vienošanās laikā no 1988. gada līdz 2004. gadam, ņemot vērā
AIG
nozarē šajā periodā notikušos koncentrēšanās procesus un ar vienīgo izņēmumu par
Siemens
uzņēmuma
VA Tech
un
Hitachi
pagaidu nepiedalīšanos.
Piektkārt, personas, kas pārstāvēja dažādos uzņēmumus aizliegtās vienošanās ietvaros, lielā mērā bija vienas un tās pašas
2000. gadā un 2002. gadā neatkarīgi no nelielas normālas svārstīšanās katrā uzņēmumā. Pārstāvju personālo turpinātību apliecina
dažādie sanāksmju saraksti, kuri ir iekļauti lietas materiālos, un it īpaši saraksts, kas ir iekļauts apstrīdētā lēmuma I pielikumā,
kā arī attiecīgo uzņēmumu sadarbības personu, kuras piedalījās aizliegtajā vienošanās, saraksts, kas iekļauts apstrīdētā lēmuma
II pielikumā.
Sestkārt, aizliegtās vienošanās ģeogrāfiskās piemērošanas apjoms bija vienāds 2000. gadā un periodā no 2002. gada līdz 2004. gadam.
Tas bija nedaudz palielinājies kopš 1988. gada, jo pa to laiku aizliegtās vienošanās dalībniekiem kļuva pieejami Centrālās
un Austrumeiropas valstu tirgi.
Turklāt fakts, kuru uzsvēra Komisija un kuru prasītājas lietās T‑123/07 un T‑124/07 nav apstrīdējušas, ka aizliegto vienošanos,
uz laiku nepiedaloties noteiktiem uzņēmumiem, īstenoja citi dalībnieki, un ka tādējādi saglabātā vienota pārkāpuma objektīvā
turpinātība, arī liecina, ka ir runa par vienu un to pašu aizliegto vienošanos.
Visbeidzot, attiecībā uz subjektīvo elementu ir pietiekami, ka tad, kad uzņēmums
VA Tech
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās,
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
apzinājās, kas piedalās tajā pašā aizliegtajā vienošanās kā iepriekš. Šajā sakarā ir jānorāda, ka noteiktiem darbiniekiem,
kas pārstāvēja uzņēmumu
VA Tech
aizliegtajā vienošanās kopš 2002. gada, jau bija vadoši amati sabiedrībās, kas veidoja šo grupu, pirms minēto sabiedrību
piedalīšanas pārtraukšanas aizliegtajā vienošanās 2000. gadā. Tādējādi
Z
.,
V
.,
C
.,
B
. un
W
., kas ir dažādu sanāksmju dalībnieku sarakstā kopš 2002. gada oktobra (skat. apstrīdētā lēmuma I pielikumu), jau ir strādājuši
Reyrolle
,
SEHV
,
Magrini
un
Schneider Electric
pirms 2000. gada (skat. apstrīdētā lēmuma II pielikumu).
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
tādēļ nevarēja nezināt par faktoriem, kas nosaka aizliegtās vienošanās vienoto raksturu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas
lietā T‑123/07 un T‑124/07, subjektīvais elements tādēļ nav izslēgts sakarā ar faktu, ka tās 2000. gadā tika piemānītas, jo
citi aizliegtās vienošanās dalībnieki lika tām noticēt par minētās vienošanās beigšanos. Šajā sakarā noteicošais nav to zināšanu
līmenis 2000. gadā, bet gan tas, kas tām bija tad, kad tās atsāka savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās.
Tādēļ iebildums par nepieņemamību, kuru izvirzījušas
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
, katrā ziņā ir jānoraida, jo pārkāpuma, kurā tās tiek vainotas, abas stadijas bija daļa no viena un tā paša vienota un nepārtraukta
pārkāpuma.
Līdz ar to ir jānoraida pirmā pamata daļa, ar kuru tiek apgalvots pārkāpuma, kurā tiek vainotas
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
, pirmās stadijas noilgums.
4.     Par daļu, kas izriet no uzlikto naudas sodu pārmērīga apmēra
Lai pamatotu šo daļu, prasītājas izvirza vairākus iebildumus, kas izriet, pirmkārt, no tā, ka tika pārsniegts 10 % maksimālais
apmērs no
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
apgrozījuma, otrkārt, no tā, ka netika ņemta vērā šo sabiedrību individuālā situācija, treškārt, no tā, ka
Siemens Österreich
un
KEG
uzliktais naudas sods ir pārmērīgs salīdzinājumā ar naudas sodu, kas uzlikts
Reyrolle
, ceturtkārt, no tā, ka tika noteikta nesaprotama solidārā atbildība starp dažādām prasītājām, piektkārt, no tā, ka Komisija
esot kļūdaini uzskatījusi
Reyrolle
par atbildīgu līdztekus tās mātes sabiedrībai, sestkārt, no
ne bis in idem
principa pārkāpuma saistībā ar
Siemens Österreich
un
KEG
un, septītkārt, tas, ka saistībā arī ar pēdējām minētajām sabiedrībām netika samazināts naudas sods.
Vispirms ir jānorāda, ka pirmie četri iebildumi būtībā ir saistīti ar to, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “uzņēmums”
Kopienu konkurences tiesību nozīmē. Argumentos, kas iesniegti šo iebildumu pamatošanai, prasītājas kritizē faktu, ka naudas
sodu aprēķināšanas nolūkos Komisija tām ir piemērojusi sākumsummu, kas balstīta uz grupas
VA Tech
kopējo apgrozījumu par 2005. gadu, nevis uz to atsevišķajiem apgrozījumiem, un faktu, ka summas, kuras dažādām šīs grupas
sabiedrībām ir jāmaksā solidāri, ir noteiktas nesaprotamā veidā. Līdz ar to šie četri iebildumi ir jāapskata kopā pirms pārējo
iebildumu izvērtēšanas.
a)     Par četriem pirmajiem iebildumiem, kas būtībā izriet no tā, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “uzņēmums” Kopienu
konkurences tiesību nozīmē
Lietas dalībnieku argumenti

Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
pārmet Komisijai, ka tā saistībā ar to naudas sodu aprēķināšanu ir piemērojusi sākumsummu, kas ir balstīta uz grupas
VA Tech
, kāda tā pastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, kopējo apgrozījumu, nevis uz to atsevišķajiem apgrozījumiem.

Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
uzskata, ka Komisija ir nonākusi acīmredzamās pretrunās ar pieeju, kas ir vairākkārt izklāstīta apstrīdētajā lēmumā un saskaņā
ar kuru tā paredzēja grupas
VA Tech
meitas sabiedrības uzskatīt par “individuālas atbildīgām” par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
arī norāda, ka Komisijas piemērotā aprēķināšanas metode izraisa to, ka
Reyrolle
tiek uzskatīta par atbildīgu par
SEHV
un
Magrini
rīcību un
vice versa
, kaut gan tās nebija saistītas lielāko pārkāpuma ilguma daļu, proti, periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim.
Šāda “līdzatbildība ar atpakaļejošu spēku” esot pretrunā principam, saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam ar pieļauto pārkāpumu,
jo minēto sabiedrību ekonomiskais nozīmīgums aizliegtās vienošanās ietvaros ir ievērojami pārspīlēts.
Turklāt
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
apstiprina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav ievērojusi ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma, kas paredzēts Regulas
Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā. Attiecībā uz 2005. gadu to apgrozījums visā pasaulē esot sasniedzis aptuveni EUR 118 953 000
Reyrolle
gadījumā, EUR 222 034 242
SEHV
gadījumā un EUR 103 047 112
Magrini
gadījumā, tāpēc tām uzliktais EUR 22 050 000 naudas sods esot pārmērīgs.
Turklāt
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
uzskata, ka ar Komisijas piedāvāto aprēķināšanas metodi tiek pārkāpts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību
un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 7. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru netiek noteikts stingrāks
sods par to, kāds bija piemērojams pārkāpuma izdarīšanas laikā. Tās uzskata, ka tas, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku piemēroja
jēdzienu “ekonomiska vienība” saistībā ar naudas soda aprēķināšanu, izraisīja soda smaguma palielināšanos.

Reyrolle
piebilst, ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā tās ierobežotā spēja radīt ievērojamu kaitējumu konkurencei iekšējā tirgū, vai
nu Komisijai samazinot tās naudas soda sākumsummu, vai saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Tehniska rakstura iemeslu
dēļ tās darbības EEZ ietvaros aprobežojās ar Apvienoto Karalisti un Īriju visa
GQ
nolīguma laikā. Līdz ar to tās vispasaules apgrozījums, pārspīlējot tās konkurētspējas nozīmīgumu kopējā tirgū, atbilstošā
veidā neatspoguļojot tās spēju radīt kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem EEZ ietvaros.

Siemens Österreich
un
KEG
apgalvo, ka tām uzliktā naudas soda summa ir nesamērīga salīdzinājumā ar to, kas uzlikta
Reyrolle
, jo Komisija izvēlējusies tām uzlikt naudas sodu, it kā tās būtu bijušas saistītas ar
SEHV
un
Magrini
periodā no 1998. gada līdz 2000. gadam, tādējādi ievērojami pārspīlējot to ekonomisko nozīmīgumu aizliegtajā vienošanās.

Siemens Österreich
un
KEG
piebilst, ka principā naudas sodi, kas uzlikti mātes sabiedrībām par meitas sabiedrību pārkāpumiem un kas ir balstīti uz noteicošo
ietekmi, kāda ir mātes sabiedrībām uz meitas sabiedrību komerciālo rīcību, nevarot būt lielāki par tiem, kas uzlikti meitas
sabiedrībām. Tās tomēr uzskata, ka šajā lietā tām uzliktā naudas soda summa, ņemot vērā pārkāpumu ilgumu, kuros tās tiek vainotas,
ir divas reizes lielāka nekā
Reyrolle
, proti, EUR 242 307 par pārkāpuma mēnesi prasītāju gadījumā un EUR 124 576 par pārkāpuma mēnesi
Reyrolle
gadījumā.

Siemens Österreich
un
KEG
uzskata, ka Komisijas izvēlētā pieeja pārkāpj principu, ka sods atbilst sabiedrības individuālajam ieguldījumam pārmestajos
faktos, un “vainas principu” un līdz ar to ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts, kā arī ECPAK 7. panta 1. punkts.
Šāda pieeja arī esot pretrunā Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”). Turklāt iebildumu rakstā
Komisija nepamatoti un bez pierādījumiem esot prezumējusi, ka
Reyrolle
iegādāšanās un
VAS
izveidošanas laikā
VA Technologie
esot zinājusi vai tai būtu bijis jāzina par
Reyrolle
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, kaut gan
VA Technologie
“ienāca
AIG
nozarē [..] vienīgi pēc
Reyrolle
iegādāšanās” un ka šajā gadījumā veiktais iepriekšējais audits (
due diligence
) neesot atklājis nekādas saskaņotas darbības.

Siemens Österreich
un
KEG
uzskata, ka Komisijai bija vispirms jāaprēķina naudas sodu summa katrai grupas
VA Tech
meitas sabiedrībai, pirms proporcionāli tam, cik ilgi šī grupa kontrolēja katru no meitas sabiedrībām, aprēķināt naudas soda
summu, kas solidāri jāmaksā mātes sabiedrībām. Piemērojot šo metodi, Komisijas uzliktajiem naudas sodiem būtu bijis jāatbilst
EUR 720 000
Reyrolle
gadījumā, EUR 900 000
SEHV
gadījumā un EUR 360 000
Magrini
gadījumā, proti, kopā EUR 1 980 000.

SEHV
un
Magrini
arī norāda, ka tām apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda kopējā summa EUR 22 050 000 ir kļūdaini sadalīta starp, no vienas
puses, grupu, kuras mātes sabiedrība ir
Schneider Electric
(turpmāk tekstā – “grupa
Schneider
”), EUR 4 500 000 apmērā un, no otras puses, grupu
VA Tech
EUR 17 550 000 apmērā. Tās apgalvo, ka Komisijas iespējami veiktais aprēķins noteikti izraisīs to, ka
Schneider
uzņemas ļoti ierobežotu atbildību, proti, 40 % par laikposmu, kurā tā tās kontrolēja viena pati. Toties grupa
VA Tech
grupa un
Reyrolle
nokļūšot acīmredzami nelabvēlīgā stāvoklī.

SEHV
un
Magrini
piebilst, ka Komisija noteica
Schneider Electric
piemērojamo naudas soda sākumsummu, ievērojot kapitāldaļas, kas tai bija
VAS
. Tomēr
VA Technologie
ir ienesusi
VAS
dažādas darbības, kurām nav nekādas saistības ar aizliegto vienošanos. Līdz ar to apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punkta i) apakšpunktā
noteiktā summa, kas
SEHV
,
Magrini
un
Reyrolle
ir jāmaksā solidāri, acīmredzami esot pārmērīga.
Komisija uzskata, ka naudas soda summas noteikšana apstrīdētajā lēmumā atbilst judikatūrā paredzētajiem kritērijiem un tajā
tiek ņemtas vērā tiktāl, ciktāl nepieciešams,
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
individuālās situācijas.
Saistībā ar ECPAK 7. pantu Komisija uzsver, ka tas nav tieši piemērojams šajā lietā. Turklāt tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā
nav pārkāpts ne atpakaļejoša spēka aizliegums, ne princips “nav soda bez likuma”.
Komisija arī noraida
Reyrolle
argumentu, ka šīs sabiedrības vispasaules apgrozījuma ņemšana vērā izraisītu pārmērīgas sākumsummas noteikšanu tās naudas
soda summas aprēķināšanai. Tā uzskata, ka gadījumā, ja aizliegtā vienošanās aptver gandrīz visu pasaules tirgu, tai ir tiesības
balstīties uz vispasaules apgrozījumu kā pārkāpuma smaguma norādi. Turklāt tā norāda, ka nevienā Kopienu tiesību normā nav
paredzēts sods, kas proporcionāls pārkāpuma ilgumam.
Komisija turklāt norāda, ka
Siemens Österreich
un
KEG
neapgalvo, ka divu atsevišķu hipotētisku naudas sodu summa, kas uzlikta grupa
VA Tech
, viena par
Reyrolle
rīcību un otra par
SEHV
un
Magrini
rīcību, būtu zemāka par apstrīdētajā lēmumā noteikto vienoto naudas sodu. Lēmumu varot atcelt vienīgi tad, ja šķietami kļūdainais
aprēķins ir faktiski nelabvēlīgs prasītājam.
Saistībā ar solidāri maksājamo summu noteikšanu Komisija apgalvo, ka šis iebildums ir nepieņemams, jo, tā kā šī noteikšana
tieši neietekmē
SEHV
un
Magrini
, tās nevar atsaukties uz globāla uzņēmuma interesēm. Komisija arī uzskata, ka ir pietiekami pamatojusi prasītājām uzliktā
naudas soda summas aprēķināšanu. Turklāt Komisija uzskata, ka lielākās solidārās atbildības daļas noteikšana
Schneider Electric
būtu nepārprotami mazāk labvēlīga grupai
VA Tech
nekā tās veiktā sadalīšana, jo minētās grupas kopējā atbildība esot nepārprotami ievērojamāka.
Visbeidzot Komisija būtībā savās atbildēs uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, kā arī tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem
apgalvo, ka tā var brīvi noteikt solidāri maksājamās summas, jo solidārā atbildība ir attiecīgo sabiedrību priekšrocība. Līdz
ar to nekāda pārkāpuma neesot tajā, ka
Reyrolle
, no vienas puses, un
SEHV
un
Magrini
, no otras puses, tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām par summu bez saistības ar to kopējās piedalīšanās periodu aizliegtajā
vienošanās kā
VA Tech
grupas meitas sabiedrībām, ne tajā, ka vienas pašas
Reyrolle
, pirms to iegādājās
VA Technologie
s, desmit gadus piedalīšanās neizraisa to, ka tai tiek noteikta viena pašai maksājama summa, ne tajā, ka
Siemens Österreich
un
KEG
netiek uzskatītas par solidāri atbildīgām par daļu no
SEHV
un
Magrini
naudas soda. Turklāt Komisija uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā sniegtās norādes par solidārās atbildības periodiem
nav jāuztver kā tādas, kas galīgi nosaka solidāro atbildību, kā tas būtu solidāru parādu gadījumā. Minētajā 468. apsvērumā
izlemjot par
Reyrolle
personīgo atbildību par periodu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1988. gada 20. septembrim, tā neesot izslēgusi, ka solidāra
atbildība varētu tikt konstatēta citu iemeslu dēļ, kas nav ekonomiskās vienības pastāvēšana; saistībā ar šo periodu ir izslēgta
vienīgi solidāra atbildība ar tās mātes sabiedrībām. Komisija uzskata, ka beigu beigās solidārajiem parādniekiem ir pilnīga
brīvība attiecībā uz kopējās naudas soda summas sadalīšanu savā starpā, kas ir to priekšrocība.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par sodu un sankciju individuālā rakstura principu
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar sodu un sankciju individuālā rakstura principu fizisku vai juridisku personu var sodīt
tikai par faktiem, kuros tā ir individuāli vainojama (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās
lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 63. punkts), un šis princips ir piemērojams visās administratīvajās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt
sodus atbilstoši Kopienu konkurences tiesību normām (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 118. punkts). Tomēr šis princips ir jāsaskaņo ar jēdzienu “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē,
kā tas ir interpretēts judikatūrā. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka jēdziens “uzņēmums” EKL 81. panta nozīmē ietver saimnieciskas
vienības, kas katra sastāv no personāla un materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas un kas ilgstoši īsteno
noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (skat. Pirmās instances tiesas
2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra). Kopienas konkurences tiesībās ir atzīts, ka dažādas sabiedrības, kas
pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē, ja grupas meitas sabiedrības autonomā
veidā nenosaka savu rīcību tirgū (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 290. punkts).
No tā izriet, ka ir jānoraida
Siemens Österreich
un
KEG
apgalvojums, ka tas, ka viens uzņēmums, kas piedalās pārkāpumā, sastāv no vairākām dažādām sabiedrībām, neizraisa to, ka
tās ir jāapskata kā viens pārkāpuma dalībnieks. Šis apgalvojums izriet no jēdziena “uzņēmums” un jēdziena “sabiedrība” sajaukšanas,
un tam nav pamatojuma prasītāju minētajā judikatūrā.
Tāpat ir jānoraida šī sprieduma 108. punktā izklāstītais
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
arguments, saskaņā ar kuru tas, ka Komisija ar atpakaļejošu spēku ir piemērojusi jēdzienu “ekonomiska vienība” naudas soda
summas aprēķināšanas mērķim, izraisa soda smaguma palielināšanu un līdz ar to tiek pārkāpts ECPAK 7. panta 1. punkts, atbilstoši
kuram netiek noteikts smagāks sods par to, kas bijis piemērojams pārkāpuma izdarīšanas laikā. Komisijas prakse naudas soda
summas aprēķināšanai ņemt vērā uzņēmuma apgrozījumu – un tādēļ vajadzības gadījumā visu šo uzņēmumu veidojošo sabiedrību kopējo
apgrozījumu – bija vienveidīga attiecīgajā laikā, un līdz ar to tā bija jāzina tirgus dalībniekiem. Turklāt prasītājas bija
turpinājušas piedalīties pārkāpumā pēc apvienošanās, kas ietvēra uzņēmuma apgrozījuma palielināšanos. Tādēļ tās nevar izvirzīt
prasību, lai Komisija pret tām attiektos tā, it kā apvienošanās nebūtu notikusi, jo princips, saskaņā ar kuru naudas soda
summas aprēķināšanā nozīme ir uzņēmuma apgrozījumam, nevis to veidojošo sabiedrību atsevišķi apskatītajiem apgrozījumiem,
bija piemērojams aizliegtās vienošanās darbības laikā un līdz ar to netika piemērots ar atpakaļejošu spēku.
Ir arī jāpiebilst, ka Komisijas pastāvīgā prakse naudas sodu sākumsummas noteikšanas mērķim ņemt vērā apgrozījumu par pēdējo
pilno pārkāpuma gadu ir netieši atzīta judikatūrā (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 85.–87. punkts).
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina judikatūra, saskaņā ar kuru naudas sodu preventīvais apjoms ir viens no elementiem, uz
kuriem balstoties nosakāms pārkāpumu smagums (Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts, un Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 45. punkts). Tomēr naudas soda preventīvais raksturs ir lielā mērā atkarīgs no tā, vai
tas ir pietiekami nozīmīgs attiecīgajam uzņēmumam. Līdz ar to, lai novērtētu naudas soda preventīvo raksturu saistībā ar pārkāpumā
piedalījušos uzņēmumu, ir jāņem vērā situācija, kāda tā bija pārkāpuma beigās, nevis kāda tā varēja būt iepriekš. Iepriekšējas
situācijas ņemšana vērā varētu vai nu radīt risku uzlikt pārāk zemu naudas sodu, lai tas būtu pietiekami preventīvs, gadījumā,
ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā būtu pieaudzis, vai arī radīt risku, ka tiktu uzlikts augstāks naudas sods, kas nebūtu
nepieciešams, lai būtu preventīvs gadījumā, ja uzņēmuma apgrozījums starplaikā būtu samazinājies.
Otrkārt, būtu nepraktiski un pat pārmērīgi, ievērojot labas pārvaldības principu un procedūras ekonomijas prasībām, pieprasīt,
lai Komisija ņemtu vērā attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu attīstību visā aizliegtās vienošanās darbības laikā. Šāda pieeja ietvertu,
kā to pamatoti norāda Komisija, atsevišķas sākumsummas aprēķināšanu par katru piedalīšanās aizliegtajā vienošanās gadu un
šajā sakarā dalībnieku attiecīgo tirgus daļu noteikšanu par katru pārkāpuma gadu.
Līdz ar to ir jānoraida arī
Siemens Österreich
un
KEG
arguments, kas izklāstīts šī sprieduma 110. punktā un saskaņā ar kuru Komisijas pieejas, kuru raksturo tas, ka naudas sods
tika noteikts, ņemot vērā grupas
VA Tech
apgrozījumu par 2003. gadu, nevis zemāko apgrozījumu pirms
SEHV
un
Magrini
iegādāšanās, sekas bija tādas, ka tika pārspīlēts to ekonomiskais nozīmīgums aizliegtās vienošanās ietvaros.
Tāpat ir jānoraida šī sprieduma 112. punktā izklāstītais
Siemens Österreich
un
KEG
arguments, ka ar minēto Komisijas pieeju ir pārkāpts princips, ka sods atbilst sabiedrības individuālajam ieguldījumam saistībā
ar pārmestajiem faktiem, un vainas princips. No apstrīdētā lēmuma un, konkrētāk, no tā 468. apsvēruma c) apakšpunkta un 507. apsvēruma
izriet, ka minētās prasītājas tika uzskatītas par atbildīgām vienīgi par periodu, kurā tās piedalījās aizliegtajā vienošanās
ar savu meitas sabiedrību starpniecību, proti, vispirms ar
Reyrolle
, pēc tam no 2001. gada – arī ar
SEHV
un
Magrini
.
Saistībā ar
Siemens Österreich
un
KEG
argumentu, kas arī izklāstīts šī sprieduma 112. punktā un saskaņā ar kuru Komisija kļūdaini prezumējusi, ka
Reyrolle
iegādāšanās un
VAS
izveidošanas laikā
VA Technologie
zināja vai tai būtu bijis jāzina par
Reyrolle
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās, ir jāatgādina, ka Komisija var saprātīgi prezumēt, ka pilnībā mātes sabiedrībai piederoša
meitas sabiedrība galvenokārt piemēro mātes sabiedrības sniegtos norādījumus, un ka šī prezumpcija ietver to, ka Komisijai
nav jāpārbauda, vai mātes sabiedrība patiešām ir izmantojusi šīs pilnvaras (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedumu lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 83. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai mātes sabiedrību atzītu par vainojamu tai pilnībā
piederošas meitas sabiedrības rīcībā, līdz ar to nav nepieciešams pierādīt, ka šī mātes sabiedrība zināja par meitas sabiedrības
darbībām. Tieši pretēji, ja mātes sabiedrība uzskata, ka, lai gan tai pilnībā pieder meitas sabiedrība, šī pēdējā minētā sabiedrība
autonomā veidā nosaka savu rīcību tirgū, tai ir jāatspēko šī prezumpcija, sniedzot pietiekamus pierādījumus (skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
/Komisija, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
Izskatāmajā lietā faktam, vai
VA Technologie
, iegādājoties
Reyrolle
1998. gadā, zināja par tās iesaistīšanos aizliegtajā vienošanās, nav nekādas nozīmes, jo
Siemens Österreich
un
KEG
Vispārējā tiesā nav apstrīdējušas, ka
Reyrolle
, meitas sabiedrība, kas pilnībā pieder
VA Tech
grupai kopš 1998. gada, galvenokārt piemēroja tās norādījumus un nenoteica autonomā veidā savu rīcību tirgū. Līdz ar to fakts,
ka Komisija varēja nepamatoti uzskatīt, ka
VA Technologie
bija šādas zināšanas, nepadara apstrīdēto lēmumu par spēkā neesošu.
Turklāt attiecībā uz
VAS
izveidošanu 2001. gadā Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka
VA Technologie
attiecīgajā laikā zināja gan par tās bijušās meitas sabiedrības
Reyrolle
, gan par tās jauno meitas sabiedrību
SEHV
un
Magrini
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Komisija apstrīdētā lēmuma 454. un nākamajos punktos izklāstīja, ka vairākas personas,
kas pārstāvēja uzņēmumu
VA Tech
aizliegtās vienošanās sanāksmēs, vienlaicīgi ieņēma vadošus amatus gan meitas sabiedrībās
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
, gan to mātes sabiedrībās, proti,
VA Technologie
un
VAS
– kuru tiesību pārņēmēja ir
Siemens Österreich
–, kā arī
KEG
. Tomēr
Siemens Österreich
un
KEG
nav apstrīdējuši šīs konstatācijas Vispārējā tiesā.
Līdz ar to šis arguments ir jānoraida.
Visbeidzot, tā kā vienība, kas ir pieļāvusi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, ir uzņēmums konkurences tiesību
nozīmē, kurš pats par sevi nav juridiska persona, Komisijai savā lēmumā, ar kuru tā soda par šo pārkāpumu un uzliek naudas
sodus, ir jānosaka uzņēmuma ietvaros individuālās sabiedrības, kurām tiks adresēts lēmums un kurām būs jāatbild par uzņēmuma
naudas sodu samaksāšanu. No tā izriet, ka dažādajām sabiedrībām, kuras ir daļa no uzņēmuma, uzliktie individuālie naudas sodi,
izņemot izņēmuma apstākļus, ir jāaprēķina, pamatojoties uz ekonomisko nozīmīgumu un līdz ar to uz uzņēmuma apgrozījumu, nevis
uz individuālu sabiedrību ekonomisko nozīmīgumu.
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 333. apsvērumā vispirms paskaidroja, ka EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta priekšmets
ir uzņēmums Kopienu tiesību nozīmē, jēdziens, kas neatbilst juridiskas personas jēdzienam komerctiesībās, sabiedrību tiesībās
vai valsts nodokļu tiesībās. Tomēr, tā kā lēmums, ar kuru tiek noteikts sods par šo pantu pārkāpumu, ir jāadresē juridiskajām
personām, Komisijai ir nepieciešams attiecīgo uzņēmumu ietvaros identificēt juridiskās personas, kas ir šī lēmuma adresātes.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 335. apsvērumā Komisija izskaidroja, ka mātes sabiedrības, kam ir noteicoša ietekme uz meitas sabiedrības
komerciālo rīcību, var tikt uzskatītas par solidāri atbildīgām par meitas sabiedrības pārkāpumu, kas tomēr neatbrīvo meitas
sabiedrību no savas pašas atbildības. Tādēļ mātes sabiedrības atbildība tiek saistīta ar meitas sabiedrības atbildību. Šajos
apsvērumos ir pilnībā ņemti vērā principi, kas izklāstīti šī sprieduma 122. un 134. punktā.
Līdz ar to ir jānoraida šī sprieduma 106. punktā izklāstītais
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
arguments, ka ir pieļautas pretrunas starp naudas soda uzlikšanu, balstoties uz grupas
VA Tech
kopējo apgrozījumu, un pieeju uzskatīt par individuāli atbildīgām par pārkāpumu dažādās šīs grupas meitas sabiedrībās.
–       Par dažādajām sabiedrībām, kuras var vainot uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcībā un par noteikumu piemērošanu
saistībā ar solidaritāti naudas sodu maksāšanā
Pirmkārt, ir jānosaka dažādās sabiedrības, kuras var tikt vainotas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās,
rīcību. Otrkārt, ir jāizvērtē, vai Komisija pareizi aprēķināja prasītājām uzliekamo naudas sodu, un it īpaši, vai tā pareizi
noteica summas, kas tām ir jāmaksā solidāri. Tā kā šī izvērtēšana tostarp attiecas uz apstrīdētā lēmuma iekšējo saskanīgumu,
šajā stadijā ir jāņem vērā Komisijas pašas apstrīdētajā lēmumā noteiktais pārkāpuma ilgums un it īpaši 2002. gada 1. aprīļa
datums, nevis 2002. gada 1. jūlija datums (skat. šī sprieduma 72. un 82. punktu) kā datums, kurā
VA Tech
atsāka piedalīties aizliegtajā vienošanās.
Vispirms saistībā ar dažādo sabiedrību noteikšanu, kuras var vainot uzņēmumu, kuri piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcībā,
vispirms ir jāatgādina, ka nav apstrīdēts, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
autonomi nenoteica savu rīcību tirgū saistībā ar uzņēmuma
VA Tech
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās. Kā izriet no iepriekš minētā 1. punkta,
Reyrolle
gadījumā tas attiecas uz periodu, kas sākas 1998. gada 20. septembrī, datumu, kad to iegādājās
VA Technologie
, un
SEHV
un
Magrini
gadījumā uz periodu pēc 2001. gada 13. marta, datuma, kad tika izveidots
VAS
. Komisija apstrīdētajā lēmumā no tā secina, ka minēto periodu laikā
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
kopā ar
VA Technologie
un
VAS
(kuras 2006. gadā tika iekļautas
Siemens Österreich
), kā arī ar
KEG
veidoja vienu un to pašu uzņēmumu EKL 81. panta nozīmē, ko prasītājas nav apstrīdējušas.
Turpinot, gluži kā to Komisija ir paveikusi apstrīdētā lēmuma 337. apsvērumā, ir jāatgādina, ka juridiskās vienības, kuras
ir neatkarīgi piedalījušās pārkāpumā un kuras pēc tam ir iegādājusies cita sabiedrība, turpina pašas būt atbildīgas par savu
prettiesisko rīcību, kas notikusi pirms to iegādes, ja šīs sabiedrības nav tīri un vienkārši sevī iekļāvis pircējs, bet ka
tās ir turpinājušas savu darbību kā meitas sabiedrības (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 78.–80. punkts). Šādā gadījumā pircējs var tikt vienīgi uzskatīts par atbildīgu par savas meitas sabiedrības
rīcību no tās iegādāšanās brīža, ja šī meitas sabiedrība turpina piedalīties pārkāpumā un ja jaunās mātes sabiedrības atbildība
var tikt pierādīta (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 37.–39. punkts).
Šajā lietā
Reyrolle
situācija, no vienas puses, un
Siemens Österreich
, kā arī
KEG
situācija, no otras puses, ir līdzīga otrajai situācijai, kas izvirzīta šī sprieduma 139. punktā, jo
Reyrolle
vispirms bija neatkarīgi piedalījusies pārkāpumā un pēc tam no 1998. gada 20. septembra veica savu prettiesisko rīcību kā
grupas
VA Tech
meitas sabiedrība (skat. iepriekš 1. punktu).
Turklāt šis pats princips
mutatis mutandis
ir jāpiemēro gadījumā, kad pirms tās iegādāšanās nopirkta sabiedrība ir piedalījusies pārkāpumā nevis neatkarīgā veidā, bet
gan kā citas grupas meitas sabiedrība, kā tas ir bijis gadījumā ar
SEHV
un
Magrini
, kuras pirms tapšanas par daļu no uzņēmuma
VA Tech
bija daļa no uzņēmuma, kas piederēja pie grupas
Schneider
(turpmāk tekstā – “uzņēmums
Schneider
”) līdz 2001. gada 13. martam.
Šajā sakarā no lietas materiāliem izriet, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
no 2001. gada 13. marta ar
VAS
starpniecību 60 % apmērā piederēja grupai
VA Tech
. Apstrīdētā lēmuma 454. un 455. apsvērumā Komisija norāda, prasītājām to neapstrīdot, ka tā uzskata, ka
VA Technologie
un
KEG
varēja noteicoši ietekmēt
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
komerciālo rīcību, izmantojot to, ka tām piederēja 60 % no
VAS
kapitāldaļām. Komisija no tā secināja, ka no 2001. gada 13. marta, datuma, kurā izveidots
VAS
, līdz 2004. gada 11. maijam, datumam, kad beidzās aizliegtā vienošanās,
Siemens Österreich
un
KEG
vai to juridiskie priekšteči bija viens un tas pats uzņēmums ar meitas sabiedrībām
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
. Konkrētāk, no apstrīdētā lēmuma 423., 424., 450. un 467. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka
Schneider Electric
atbildība par tās bijušo meitas sabiedrību
SEHV
un
Magrini
piedalīšanos beidzās ar
VAS
izveidošanu 2001. gada 13. martā, lai gan tai līdz 2004. gada oktobrim piederēja 40 % no
VAS
kapitāldaļām.
No šī sprieduma 139. punktā izklāstītā principa piemērošanas izriet, ka
SEHV
un
Magrini
turpina būt atbildīgas par to prettiesisko rīcību, pirms kontroli pārņēma grupa
VA Tech
2001. gada 13. martā. Turklāt, tā kā pirms šī datuma šīs sabiedrības bija daļa no cita uzņēmuma kopā ar
Schneider Electric
, šī pēdējā minētā sabiedrība ir jāuzskata par solidāri atbildīgu ar prasītājām attiecībā uz minēto periodu.
No iepriekš minētā izriet, ka ir jānošķir četri dažādi periodi:
–        pirmkārt, periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1998. gada 20. septembrim
Reyrolle
viena pati ir atbildīga par savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās; pārkāpumam ir iestājies noilgums attiecībā uz
Rolls-Royce
, kas bija tās mātes sabiedrība attiecīgajā laika periodā;
–        otrkārt, periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim
SEHV
un
Magrini
atbild par savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās solidāri ar
Schneider Electric
, kas bija to mātes sabiedrība attiecīgajā laika periodā;
–        treškārt, periodā no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim
Reyrolle
atbild par savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās solidāri ar
Siemens Österreich
, kas ir
VA Technologie
tiesību pārņēmēja un tās mātes sabiedrība attiecīgajā laika periodā;
–        ceturtkārt, periodā no 2002. gada 1. jūlija (2002. gada 1. aprīļa saskaņā ar apstrīdēto lēmumu) līdz 2004. gada 11. maijam
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
atbild par savu piedalīšanos aizliegtajā vienošanās solidāri ar to mātes sabiedrībām
KEG
un
Siemens Österreich
, kas ir to bijušo mātes sabiedrību, proti,
VAS
un
VA Technologie
, tiesību pārņēmēja.
Patiešām, saskaņā ar šī sprieduma 139.–143. punktā izklāstīto principu Komisija apstrīdētā lēmuma 449.–451. apsvērumā attiecībā
uz
Reyrolle
piedalīšanos pārkāpumā konstatēja, ka tā ir viena pati jāuzskata par solidāri atbildīgu par piedalīšanos periodā, pirms to
iegādājās grupa
VA Tech
, proti, no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1998. gada 20. septembrim, ka
Siemens Österreich
un
KEG
ir jāuzskata par solidāri atbildīgām ar
Reyrolle
par minēto piedalīšanos no brīža, kad to iegādājās grupa
VA Tech
, proti, no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam,
un ka
SEHV
un
Magrini
, citas grupas
VA Tech
meitas sabiedrības, kas piedalījušās pārkāpumā, ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par minēto piedalīšanos periodā no 2002. gada
1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.
Attiecībā uz
SEHV
un
Magrini
piedalīšanos Komisija apstrīdētā lēmuma 465. apsvērumā konstatēja, ka
Schneider Electric
ir jāuzskata par solidāri atbildīgu ar
SEHV
un
Magrini
par minēto piedalīšanos periodā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim, un apstrīdētā lēmuma 467. apsvērumā
tā konstatēja, ka
Siemens Österreich
un
KEG
ir jāuzskata par solidāri atbildīgu ar
SEHV
un
Magrini
par minēto piedalīšanos periodā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.
Tādēļ Komisija apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā varēja pamatoti konstatēt:
“Līdz ar to
a)      [
Reyrolle
] ir viena pati jāuzskata par atbildīgu par savu piedalīšanos pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 1998. gada 20. septembrim;
b)      [
SEHV
] un [
Magrini
] ir jāuzskata par solidāri atbildīgu kopā ar [
Schneider Electric
] no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim;
c)      [
Siemens Österreich
un
KEG
] ir jāuzskata par solidāri atbildīgu no 1998. gada 20. septembra līdz 2000. gada 13. decembrim un no 2002. gada 1. aprīļa
līdz 2004. gada 11. maijam (līdz 2000. gada 13. decembrim solidāri ar [
Reyrolle
] un no 2002. gada 1. aprīļa arī solidāri ar [
SEHV
] un [
Magrini
]).”
Otrkārt, saistībā ar naudas sodu, kuri uzliekami dažādām sabiedrībām, kuras var tikt vainotas uzņēmumu rīcībā, kuri piedalījušies
aizliegtajā vienošanās, apmēru aprēķināšanu un it īpaši to apmēru noteikšanu, kuri tiem ir jāmaksā solidāri, ir jāizvērtē,
vai Komisija ir ievērojusi principus, kas izklāstīti iepriekš, apstrīdētā lēmuma 122., 134., 139., 141. un 143. punktā, kā
arī programmu, ko tā pati ir noteikusi apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā.
Šajā sakarā ir svarīgi uzsvērt, ka solidaritāte sabiedrību starpā par naudas sodu samaksu sakarā ar EKL 81. panta un EEZ līguma
53. panta pārkāpumu ir juridiskas sekas, kas pilnībā izriet no šo pantu materiālo tiesību normām.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja vairākas personas var tikt uzskatītas par personiski atbildīgām par viena un tā paša uzņēmuma
konkurences tiesību nozīmē piedalīšanos pārkāpumā, tās ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par minēto pārkāpumu (šajā ziņā
skat. Tiesas 1974. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija,
Recueil
, 223. lpp., 41. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P
Metsä-Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑10065. lpp., 33. un 34. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu apvienotajās lietās no T‑339/94
līdz T‑342/94
Metsä-Serla
u.c./Komisija, Krājums, II‑1727. lpp., 42.–44. punkts; iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 54., 524. un 525. punkts; iepriekš 90. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 62. punkts, un 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 57.–62. punkts).
Uzņēmuma rīcības vienotība tirgū attaisno to, ka konkurences tiesību piemērošanas mērķiem sabiedrības vai, vispārīgāk, tiesību
subjekti, kas var tikt uzskatīti par personiski atbildīgiem, tiek saukti pie atbildības solidāri (šajā ziņā skat. iepriekš
150. punktā minēto spriedumu lietā
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija, 41. punkts, un 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp., 45. punkts; iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 54., 524. un 525. punkts, un iepriekš 150. punktā minēto spriedumu lietā
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 62. punkts). Solidaritāte par naudas sodu, kas uzlikti sakarā ar EKL 81. punkta un EEZ līguma 53. pantā pārkāpumu,
samaksāšanu, jo tā ir vērsta uz to, lai garantētu minēto naudas sodu efektīvu iekasēšanu, atbalsta prevencijas mērķi, kuru
kopumā tiecas sasniegt konkurences tiesības (šajā ziņā skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 172. un 173. punkts, un 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 61. punkts), ievērojot principu
ne bis in idem
, Savienības tiesību pamatprincipu, kas ir nostiprināts arī ECPAK 7. protokola 4. pantā un kurš aizliedz par vienu un to pašu
konkurences tiesību pārkāpumu sodīt vairāk nekā vienu reizi par uzņēmuma rīcību tirgū, izmantojot tiesību subjektus, kas var
tikt uzskatīti par personiski atbildīgiem (šajā ziņā skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 338. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz
T 307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 95.–99. punkts, un 2006. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑217/03 un T‑245/03
FNCBV
u.c./Komisija, Krājums, II‑4987. lpp., 340. punkts).
Fakts, ka personiskās atbildības, kas iestājušās vairākām sabiedrībām sakarā ar viena un tā paša uzņēmuma piedalīšanos, nav
identiskas, neliedz tām uzlikt solidāri maksājamu naudas sodu, jo solidaritāte par naudas soda samaksāšanu aptver vienīgi
pārkāpuma periodu, kurās tā bija ekonomiska vienība un līdz ar to viens uzņēmums konkurences tiesību nozīmē.
Šajā sakarā, pretēji tam, ko apgalvo Komisija saistībā ar šī sprieduma 121. punktā izklāstīto argumentu, tā nevarēja brīvi
noteikt summas, kas maksājamas solidāri. No sodu un sankciju individuālā rakstura principa, kāds tas ir aprakstīts šī sprieduma
122. punktā, izriet, ka ikvienai sabiedrībai ir jāspēj izsecināt no apstrīdētā lēmuma, ar kuru tai ir uzlikts naudas sods,
kas tai ir solidāri jāmaksā kopā ar vienu vai vairākām citām sabiedrībām, attiecīgo daļu, kas tai ir jāsedz attiecībā pret
tās solidārajiem kopparādniekiem, ja Komisija ir apmierināta. Šim mērķim Komisijai ir it īpaši jāprecizē periodi, kuros attiecīgās
sabiedrības ir (līdz)atbildīgas par uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, prettiesisko rīcību, un vajadzības
gadījumā minēto sabiedrību atbildības pakāpe par minēto rīcību.
Līdz ar to šajā gadījumā Komisijai bija jāņem vērā konstatācijas, kuras tā veica apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā, attiecībā
uz dažādo sabiedrību, kuras ietilpst uzņēmumā
VA Tech
, kopējās atbildības periodiem, lai noteiktu summas, kuras šīm sabiedrībām ir solidāri jāmaksā. Šīm summām, cik vien iespējams,
ir jāatspoguļo dažādo atbildības daļu nozīme, kuras ir minētajām sabiedrībām un kuras ir identificētas minētajā apsvērumā.
Ir jāpiebilst, ka, tāpat kā jēdziens “uzņēmums” konkurences tiesību nozīmē ir vienīgi pilnībā piemērojams (skat. šī sprieduma
150. un 151. punktu), jēdziens “solidaritāte par naudas sodu samaksāšanu” ir autonoms jēdziens, kas ir jāinterpretē, ņemot
vērā konkurences tiesību sistēmas mērķus un sistēmu, kurā tas ietilpst, un attiecīgā gadījumā vispārējos principus, kas izriet
no valsts tiesību sistēmu kopuma. Konkrētāk, kaut gan maksāšanas pienākums, kas ir noteikts sabiedrībām, kurām Komisija ir
uzlikusi solidāri maksājamus naudas sodus sakarā ar Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, atšķiras no kopparādnieku pienākuma
privātajās tiesībās, ir tostarp jāņem vērā solidārā pienākuma tiesiskais regulējums.
Līdz ar to lēmums, ar kuru Komisija vairākām sabiedrībām uzliek solidāri maksāt naudas sodu, obligāti rada visas sekas, kas
saistītas ar naudas sodu maksāšanas tiesisko regulējumu konkurences tiesībās, gan attiecībās starp kreditoru un solidārajiem
kopparādniekiem, gan attiecībās starp solidārajiem kopparādniekiem.
Tādēļ vienīgi Komisija, īstenojot pilnvaras uzlikt naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, nosaka
dažādu sabiedrību attiecīgo daļu summās, kuras tām ir jāmaksā solidāri, tiktāl, ciktāl tās ietilpst vienā uzņēmumā; šis uzdevums
nevar tikt atstāts valsts tiesu ziņā, pretēji tam, ko Komisija ir apgalvojusi tiesas sēdē.
Ir jāuzskata, ka, nepastāvot norādei par pretējo lēmumā, ar kuru Komisija ir uzlikusi naudas sodu, kas vairākām sabiedrībām
ir jāmaksā solidāri sakarā ar uzņēmuma prettiesisku rīcību, Komisija tās vaino par minēto rīcību līdzvērtīgā mērā (šajā ziņā
skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11005. lpp., 100. un 101. punkts). Sabiedrībām, kurām tiek uzlikts solidāri maksājams naudas sods un kuras, izņemot, ja
lēmumā, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, ir norādīts pretējais, vienlīdzīgā mērā iestājas atbildība par pārkāpuma izdarīšanu,
principā ir vienlīdzīgās daļās jāpiedalās naudas soda, kas uzlikts sakarā ar minēto pārkāpumu, samaksāšanā. Līdz ar to sabiedrība,
kas pēc tam, kad to pie atbildības saukusi Komisija, pilnībā samaksā naudas soda summu, var, pamatojoties uz to pašu Komisijas
lēmumu, celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par katra daļu. Ja lēmums, ar kuru vairākām sabiedrībām ir uzlikts
solidāri maksājams naudas sods, neļauj
a priori
noteikt, kurai no šīm sabiedrībām būs faktiski jāmaksā Komisijas uzliktā naudas soda summa, tomēr šis lēmums neļauj pastāvēt
nekādām šaubām par naudas soda summas attiecīgajām daļām, kas tām ir jāsedz, līdz ar ko katra no tām vajadzības gadījumā var
celt prasību pret saviem solidārajiem kopparādniekiem par summām, ko tā ir samaksājusi, pārsniedzot attiecīgo daļu.
Tādējādi, tā kā apstrīdētajā lēmumā nav nekādas konstatācijas, ka
VA Tech
uzņēmuma ietvaros noteiktas sabiedrības bija vairāk atbildīgas par citām sakarā ar minētā uzņēmuma piedalīšanos aizliegtajā
vienošanās attiecīgajā periodā, ir jāpieņem, ka tās ir vienlīdzīgi atbildīgas un līdz ar to tām ir vienlīdzīgas attiecīgās
daļas summās, kas tām ir uzliktas solidāri.
Tomēr šajā lietā šķiet, ka
SEHV
un
Magrini
individuālo naudas sodu summu aprēķināšanā un
Siemens Österreich
,
KEG
,
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
un
Schneider Electric
solidāri maksājamo summu noteikšanā, kādas tās izriet no apstrīdētā lēmuma 505., 509. un 552. apsvēruma, kā arī no minētā
lēmuma 2. panta j)–l) punkta, nav ņemti vērā iepriekš izklāstītie principi un apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā izklāstītās
konstatācijas.
Pirmkārt, Komisija ir uzskatījusi par solidāri atbildīgu
Reyrolle
, no vienas puses, un
SEHV
un
Magrini
, no otras puses, par EUR 17 550 000 no naudas sodu kopējās summas EUR 22 050 000, kuri tām ir attiecīgi uzlikti (apstrīdētā
lēmuma 509. un 552. apsvērums un 2. panta k) un l) punkts).
Tomēr šīs trīs sabiedrības ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā vienīgi periodā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam,
t.i., divus gadus un vienu mēnesi. Tādējādi, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 507. un 509. apsvēruma, uzņēmumam
VA Tech
uzliktā kopējā naudas soda summa ir EUR 12 600 000 par periodu no 1998. gada 20. septembra līdz 2004. gada 11. maijam, t.i.,
par četriem gadiem un četriem mēnešiem, un tātad vairāk nekā divreiz lielāku par iepriekš minēto periodu. Tādēļ, pat ņemot
vērā to, ka viena uzņēmuma, kas piedalījies aizliegtajā vienošanās, ietvaros esošajām sabiedrībām uzliktajam naudas sodam
nav jābūt samērīgam ar pārkāpuma ilgumu (šajā ziņā skat. šī sprieduma 181. punktu), summa EUR 17 550 000 apmērā, par kuru
meitas sabiedrības
SEHV
un
Magrini
atbild solidāri kopā ar
Reyrolle
, acīmredzami pārsniedz summu, kas, pamatojoties uz pašas Komisijas veiktajām konstatācijām apstrīdētajā lēmumā, ir pienācīga,
lai sodītu
SEHV
un
Magrini
kā grupas
VA Tech
meitas sabiedrības par piedalīšanos aizliegtajā vienošanās no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.
Otrkārt, no naudas soda, kuru Komisija uzlikusi
Reyrolle
, kopējās summas EUR 22 050 000 summa EUR 12 600 000 ir solidāri jāmaksā
Siemens Österreich
un
KEG
un summa EUR 17 550 000 ir solidāri jāmaksā
SEHV
un
Magrini
(apstrīdētā lēmuma 509. un 552. apsvērums un 2. panta l) punkta i) un ii) apakšpunkta).
Tomēr, pirmkārt, to summu summa, kas
Reyrolle
ir solidāri jāmaksā kopā ar citām sabiedrībām, acīmredzami pārsniedz tās naudas soda kopējo summu. Lai gan, gluži kā to norāda
Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, tas nevarot izraisīt to, ka
Reyrolle
ir jāmaksā summa, kas pārsniedz EUR 22 050 000, šāda solidāra maksājumu summu noteikšana neļauj prasītājām no apstrīdētā
lēmuma izsecināt attiecīgās daļas, kas tām ir jāsedz savā starpā pēc tam, kad Komisija ir apmierināta; tas ir pretrunā Komisijas
pienākumam, kas izklāstīts šī sprieduma 153. punktā. Otrkārt, ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko Komisija ir pamatoti norādījusi
apstrīdētā lēmuma 468. apsvēruma a) apakšpunktā,
Reyrolle
nav uzlikta daļa tās naudas soda kā vienīgajai atbildīgajai atbilstoši periodam no 1988. gada līdz 1998. gadam, kurā tā pārkāpumā
bija piedalījusies viena pati.
Treškārt, no apstrīdētā lēmuma 509. apsvērumā ietvertās tabulas, kā arī no 2. panta l) punkta izriet, ka
Siemens Österreich
un
KEG
nav uzskatītas par solidāri atbildīgām par daļu no naudas soda, kas uzlikts
SEHV
un
Magrini
, pretēji tam, ko Komisija pamatoti ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 468. apsvēruma c) apakšpunkta
in fine
, lai tiktu ņemts vērā divu gadu un viena mēneša periods, kurā šīs sabiedrības ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā.
No tā ir jāsecina, ka, uzskatot
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu, kura summa acīmredzami pārsniedz to kopējo atbildību, neuzskatot
Siemens Österreich
un
KEG
par solidāri atbildīgām par daļas no
SEHV
un
Magrini
uzliktā naudas soda samaksu un neliekot
Reyrolle
pašai segt daļu no tai uzliktā naudas soda, Komisija ir pārkāpusi sodu un sankciju individualitātes principu, kā tas ir izklāstīts
šī sprieduma 122. punktā.
Līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pants tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
SEHV
un
Magrini
uzliekamā naudas soda summas aprēķināšanu un ciktāl tas attiecas uz prasītāju solidāri maksājamo summu noteikšanu.
–       Par to, ka nav ņemti vērā
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
īpašie apstākļi, tām piemērojot uzņēmuma
VA Tech
sākumsummu

Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
apgalvo, ka sakarā ar to īpašajiem apstākļiem tas, ka Komisija tām ir piemērojusi sākumsummu, kas noteikta uzņēmumam
VA Tech
, izraisa to, ka tām tiek uzlikta naudas sodu summa, kas ir nesamērīga ar to ieguldījuma aizliegtajā vienošanās nozīmīgumu.
Ar
Reyrolle
izvirzīto argumentu (skat. šī sprieduma 109. punktu) tiek apgalvots, ka Komisija, saistībā ar
Reyrolle
piemērojot naudas soda sākumsummu, kas noteikta uzņēmumam
VA Tech
, nav ņēmusi vērā tās ierobežoto spēju nodarīt kaitējumu kopējā tirgū, kura izriet no tā, ka tās darbība
GQ
nolīguma laikā attiecās vienīgi uz Apvienoto Karalisti un Īriju.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka pasaules mēroga aizliegtas vienošanās gadījumā, kurā papildus cenu noteikšanai ietilpst
tirgu sadalīšana, Komisija var pamatoti balstīties uz apgrozījumu visā pasaulē saistībā ar attiecīgās preces pārdošanu, lai
sākumsummās atainotu pārkāpuma raksturu, tā faktisko ietekmi uz tirgu, kā arī ģeogrāfiskā tirgus apjomu, ņemot vērā aizliegtās
vienošanās dalībnieku lieluma atšķirības (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās
lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 197. un 198. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 87. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Apvienotā Karaliste un Īrija, apskatītas kopā, veido ievērojamu kopējā tirgus daļu.
Kaitējums, kas konkurencei nodarīts šajos tirgos, tādēļ nevar tikt uzskatīts par nebūtisku. Otrkārt, ir jānorāda, ka pārkāpumā,
kurā ir vainotas prasītājas apstrīdētajā lēmumā, tieši ietilpst tas, ka attiecīgie uzņēmumi sadalīja dažādu valstu tirgus
Eiropas līmenī, izmantojot “ražotāju valstu” sistēmu. Līdz ar to fakts, ka
Reyrolle
saskaņā ar šādu prettiesisku nolīgumu savas darbības kopējā tirgus ietvaros veica vienīgi saistībā ar tās valstu tirgiem,
nevar tikt uzskatīts par atbildību mīkstinošu apstākli. Treškārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Komisijas konstatācijām, kuras
prasītājas nav apstrīdējušas, aizliegtās vienošanās dalībnieki paši bija ņēmuši vērā to apgrozījumus visā pasaulē, lai aizliegtās
vienošanās ietvaros noteiktu to individuālās kvotas, kas piemērojamas gan Eiropas līmenī – ārpus “ražotājām valstīm” –, gan
pasaules līmenī. No tā izriet, ka Komisija, lai novērtētu dažādo iesaistīto uzņēmumu specifisko nozīmīgumu, pamatoti ņēma
vērā to apgrozījumu pasaulē, kurš radies saistībā ar
AIG
projektiem.
No tā izriet, ka
Reyrolle
arguments ir jānoraida.
Ar
SEHV
un
Magrini
izvirzīto argumentu (skat. iepriekš 115. punktu) tiek apgalvots, ka Komisija ir noteikusi uzņēmumam
Schneider
piemēroto sākumsummu saistībā ar kapitāldaļām
VAS
. Tā kā
VA Technologie
ienesa
VAS
dažādas darbības, kurām nav nekādas saiknes ar aizliegto vienošanos, tādējādi panāktā saikne starp uzņēmumam
VA Tech
piemērotā naudas soda sākumsummu un uzņēmumam
Schneider
piemērotā naudas soda sākumsummu neatbilst apgrozījumiem, kurus ar
AIG
projektiem īstenojušas meitas sabiedrības, kuras
VA Technologie
un
Schneider Electric
bija attiecīgi ienesušas
VAS
. No tā izrietot, ka uzņēmumam
Schneider
ir noteikta pārāk zema sākumsumma salīdzinājumā ar
VA Tech
uzņēmumam noteikto sākumsummu.

SEHV
un
Magrini
norāda, ka darbības, kuras
VA Technologie
ienesa
VAS
un kurām nav nekādas saiknes ar
AIG
projektiem, nevarot attaisnot to, ka uzņēmumam
VA Tech
tiek uzlikts lielāks naudas sods nekā uzņēmumam
Schneider
.
SEHV
un
Magrini
uzskata, ka Komisijai būtu bijusi jāveic sākumsummas sadalīšana atkarībā no apgrozījuma, kuru īstenojušas ar
AIG
projektiem
VAS
bijušās meitas sabiedrības, vai pat atkarībā no to kvotām aizliegtās vienošanās ietvaros, kuras tās aprēķina saskaņā ar apstrīdētā
lēmuma 144. apsvērumā ietverto tabulu kā 2,79 %
Reyrolle
gadījumā un 7,28 %
SEHV
un
Magrini
gadījumā.
Attiecībā uz uzņēmumam
Schneider
piemēroto sākumsummu ir jānorāda, ka šī summa netika noteikta, kā tas bija citu uzņēmumu gadījumā, pamatojoties uz apgrozījumu,
kas īstenots 2003. gadā visā pasaulē, bez šaubām tāpēc, ka Komisija uzskatīja, ka tā šajā periodā vairs nepiedalījās aizliegtajā
vienošanās. Tādējādi, kā tas ticis norādīts apstrīdētā lēmuma 489. apsvēruma
in fine
, sākumsumma, kas noteikta uzņēmumam
Schneider
, tika noteikta 40 % apmērā no uzņēmumam
VA Tech
piemērotās sākumsummas, jo tai piederēja 40 % kapitāldaļu
VAS
, kura no 2001. gada 13. marta ietvēra visas grupas
VA Tech
un grupas
Schneider
darbības saistībā ar
AIG
. Šīs piedalīšanās nozīmīgums tādēļ sniedz norādi par attiecīgo apgrozījumu, kuru īstenojusi
Reyrolle
, no vienas puses, un
SEHV
un
Magrini
, no otras puses, relatīvo nozīmīgumu
VAS
izveidošanas brīdī.

SEHV
un
Magrini
arguments ir jānoraida trīs iemeslu dēļ.
Pirmkārt, tādējādi izvirzītais iebildums būtībā attiecas uz faktu, ka Komisija esot radījusi nelabvēlīgu stāvokli
VA Technologie
,
KEG
un
Reyrolle
, no vienas puses, salīdzinājumā ar
Schneider Electric
,
SEHV
un
Magrini
, no otras puses. Tomēr
SEHV
un
Magrini
nav intereses izvirzīt šo iebildumu. Gadījumā, ja Vispārējā tiesa to apmierinātu un līdz ar to palielinātu sākumsummu uzņēmumam
Schneider
, tas izraisītu to, ka palielinātos daļa no naudas soda, kas tām ir uzlikts sakarā ar to piedalīšanos pārkāpumā periodā, kad
tās ietilpa uzņēmumā
Schneider
, bet nesamazinot naudas sodu, kas tām uzlikts sakarā ar to piedalīšanos periodā, kad tās ietilpa uzņēmumā
VA Tech
.
SEHV
un
Magrini
tādēļ gūst labumu no kļūdas, kuru iespējami pieļāvusi Komisija, un sakarā ar to nevar to apstrīdēt Vispārējā tiesā. Šī iemesla
dēļ šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.
Otrkārt, pabeigtības labad, apgalvojums, ka
VA Technologie
ienesa
VAS
svarīgas darbības, kas nav saistītas ar
AIG
projektiem, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Turklāt
SEHV
un
Magrini
pat nenorāda, par kādām darbībām ir runa, ne arī par to relatīvo nozīmīgumu saistībā ar darbībām
AIG
jomā. Tādēļ šis arguments ir jānoraida arī šī iemesla dēļ.
Treškārt, sākotnējās individuālās kvotas aizliegtās vienošanās ietvaros, tādas, kā tās ir izklāstītas apstrīdētā lēmuma 144. apsvērumā
un uz kurām balstās
SEHV
un
Magrini
, ir tikušas pēc tam grozītas. Apstrīdētā lēmuma 145. apsvērumā ir ietverta tabula, kurā saistībā ar nenoteiktu periodu, bet
kurš laika ziņā ir pēc tam, kad
Alstom
atsāka savas darbības
AIG AEG
jomā 1996. gadā, ir norādīta 10,94 % kvota uzņēmumam
Schneider
un 10,3 % kvota
Reyrolle
. Prasītāju piedalīšanas aizliegtajā vienošanās pirmās stadijas beigās
Reyrolle
nozīmīgums salīdzinājumā ar
SEHV
un
Magrini
nozīmīgums bija daudz lielāks salīdzinājumā ar šo pēdējo sabiedrību norādīto apgrozījumu, kuri ir katrā ziņā jānoraida kā
kļūdaini.
–       Par palielināšanu sakarā ar pārkāpuma ilgumu
Pirmkārt,
Siemens Österreich
un
KEG
norāda, kā tas ticis izklāstīts šī sprieduma 111. punktā, ka salīdzinājumā ar pārkāpumu ilgumu, kuros tās tiek attiecīgi
vainotas, tām uzliktā naudas soda summa ir divas reizes lielāka nekā
Reyrolle
, proti, EUR 242 307 par pārkāpuma mēnesi
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā salīdzinājumā ar EUR 124 576 par pārkāpuma mēnesi
Reyrolle
gadījumā.
Šajā sakarā ir jākonstatē, kā to paveikusi Komisija savā iebildumu rakstā lietā T‑122/07, ka Kopienu tiesībās netiek izvirzīta
prasība, lai dažādām sabiedrībām viena uzņēmuma ietvaros uzliktie naudas sodi būtu samērīgi ar piedalīšanās, kurā tiek vainota
katra no šīm sabiedrībām, ilgumu. Turklāt
Siemens Österreich
un
KEG
nav izvirzījušas šo principu, bet ir vienīgi, pirmkārt, izvirzījušas principu, saskaņā ar kuru mātes sabiedrībām, kuras tiek
uzskatītas par solidāri atbildīgām par to meitas uzņēmumu izdarīto pārkāpumu, uzliktais naudas sods, kas ir balstīts uz noteicošo
ietekmi, kura mātes sabiedrībām ir uz meitas sabiedrību komerciālo rīcību, nevar būt smagāks par to, kas jāmaksā minētajām
meitas sabiedrībām, lai kritizētu faktu, ka apstrīdētajā lēmumā noteiktais naudas sods par pārmestā piedalīšanās mēnesi tām
ir lielāks nekā
Reyrolle
attiecībā uz periodu, kurā tās kontrolēja pēdējo minēto sabiedrību. Tā kā naudas sodiem, kas uzlikti dažādām sabiedrībām viena
uzņēmuma ietvaros, nav jābūt samērīgiem ar piedalīšanās, kurās vainota katra no šīm sabiedrībām, ilgumu, šāds salīdzinājums
starp euro summām par piedalīšanās pārkāpumā mēnesi, kas piemērotas divām sabiedrībām, kuras tiek vainotas dažāda ilguma piedalīšanās,
nevar atklāt nevienlīdzīgu attieksmi.
Tādēļ neliekas, ka Komisijas prakse noteikt naudas sodus veidā, kas nav strikti samērīgi ilgumam, pārsniegtu rīcības brīvību,
kas tai ir atzīta judikatūrā (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts; 1996. gada 11. decembra spriedumu lietā T‑49/95
Van Megen Sports
/Komisija,
Recueil
, II‑1799. lpp., 53. punkts, un 1997. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts).
Otrkārt,
Siemens Österreich
un
KEG
šajā sakarā ir apgalvojušas, ka pastāv pretruna starp apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu un tām izvirzīto pamatojumu. Tomēr,
gluži kā to Komisija arī ir norādījusi savā iebildumu rakstā lietā T‑122/07, no pamatnostādnēm netieši, bet skaidri izriet,
ka naudas sodi, kas aprēķināti uz to pamata, nekādā ziņā nav samērīgi ar pārkāpumu ilgumu. Tieši pretēji, fakts, ka saskaņā
ar pamatnostādņu 1.B punkta
in fine
pamata summa izriet no sākumsummas, kas noteikta vienīgi atkarībā no pārkāpuma smaguma, un palielināšanas sakarā ar ilgumu,
acīmredzami nozīmē, ka summa par pārkāpuma mēnesi būs degresīva atbilstoši ilgumam, jo sākumsummas, kas ir nemainīga, relatīvā
nozīme šajā pieskaitīšanā samazināsies atkarībā no palielināšanas atbilstoši ilgumam. Ciktāl Komisija vairākas reizes apstrīdētajā
lēmumā ir norādījusi, ka tā aprēķina naudas sodus saskaņā ar pamatnostādnēm, kas turklāt atbilst tā pastāvīgajai praksei,
tad saistībā ar naudas soda par mēnesi degresīvo raksturu laikā nevarētu būt jautājuma par pretrunām vai neatbilstību starp
apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu un tā pamatojumu.
Līdz ar to šis arguments ir jānoraida.
–       Par ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma
Kā ticis izklāstīts šī sprieduma 107. punktā,
SEHV
un
Magrini
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ievērots ierobežojums 10 % apmērā, kas ir paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka apstāklis, ka vairākām sabiedrībām ir solidāri jāmaksā naudas sods tādēļ, ka tās ir
viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētā ierobežojuma piemērošanu
nenozīmē, ka katras pienākums ierobežots ar 10 % no apgrozījuma, ko tā realizējusi pēdējā pārskata gadā. Faktiski 10 % robeža
šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienoto ekonomisko vienību, kas darbojas
kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kopējo tirdzniecības apgrozījumu, jo tikai kopējais šo sabiedrību tirdzniecības apgrozījums
var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko kapacitāti (iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 528. un 529. punkts, un iepriekš 150. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 90. punkts).
Pretēji prasītāju apgalvotajam, uzņēmuma jēdziens Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta nozīmē tādēļ neatšķiras no
uzņēmuma jēdziena EKL 81. panta 1. punkta nozīmē. Tādēļ vairāku sabiedrību, kas ietilpst grupā, kura veido uzņēmumu šo tiesību
normu nozīmē, solidārā atbildība nebūt nav jānosaka atbilstoši sabiedrībai ar viszemāko apgrozījumu.
Iepriekš 158. punktā minētais spriedums lietā
Aristrain
/Komisija, uz kuru atsaukušās prasītājas, nevar atspēkot šo apsvērumu. Lietā, saistībā ar kuru tika pasludināts šis spriedums,
Komisija konstatēja divu sabiedrību, kas pieder vienai grupai, piedalīšanos pārkāpumā, bet naudas sodu uzlika tikai vienai
no tām, norādot, ka šajā naudas sodā tika ņemta vērā arī otras sabiedrības rīcība. Tā kā Komisija nav sniegusi pamatojumu
apstrīdētā lēmuma adresāta izvēlei un it īpaši nav pierādījusi, ka sabiedrība, kurai naudas sods uzlikts, bija vadības pilnvaras
attiecībā pret otru, Tiesa daļēji atcēla apstrīdēto lēmumu pamatojuma trūkuma dēļ (iepriekš 158. punktā minētais spriedums
lietā
Aristrain
/Komisija, 93.–100. punkts). Tādēļ Tiesa attiecīgajā spriedumā netika iestājusies pret to, ka visām sabiedrībām, kas veido
vienu uzņēmumu, kopā tiek uzlikts ierobežojums 10 % apmērā no šī uzņēmuma kopēja apgrozījuma, bet vienīgi atgādināja, ka Komisijai
bija jāpierāda tādu faktisko apstākļu pastāvēšana, kas pamatotu vairāku sabiedrību kvalificēšanu par ekonomisku vienību.
Tomēr, kā ticis atgādināts šī sprieduma 138. punktā, netiek apstrīdēts, ka
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
aizliegtās vienošanās beigās kopā ar
Siemens Österreich
un
KEG
, respektīvi, to priekštecēm sabiedrībām, veidoja vienu un to pašu uzņēmumu. Tādēļ Komisija principā varēja ņemt vērā šī uzņēmuma
kopējo apgrozījumu kā atskaites punktu, lai aprēķinātu ierobežojumu 10 % apmērā par katru naudas sodu, kas uzlikts sabiedrībām,
kas ietilpa minētajā uzņēmumā.
Turklāt
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
atsaucas uz Vispārējās tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, ja ekonomiska vienība, kas ir piedalījusies pārkāpumā, ir izjukusi
laikposmā starp pārkāpuma beigām un datumu, kad pieņemts lēmums, ar kuru noteikts sods par šo pārkāpumu, katram lēmuma adresātam
ir tiesības uz to, ka tiek piemērots individuāls ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma (iepriekš 90. punktā minētais 2005. gada
15. jūnija spriedums lietā
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 390. punkts). Prasītājas no tā secina, ka kopumā ierobežojums 10 % apmērā, pamatojoties uz ekonomiskās vienības
kopējo apgrozījumu, var tikt aprēķināts vienīgi tad, ja šī vienība ir bijusi identiska pārkāpuma brīdī un Komisijas lēmuma
pieņemšanas datumā. Tās uzskata, ka tādēļ ierobežojums 10 % apmērā arī ir jāaprēķina atsevišķā veidā saistībā ar katru sabiedrību,
ja ekonomiskā vienība ir palielinājusies pēc pārkāpuma.
Šis arguments ir jānoraida, jo ekonomiskā vienība, kas apstrīdētajā lēmumā apzīmēta kā “VA Tech” un kurā it īpaši ietilpst
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
īsti nav palielinājusies starplaikā starp aizliegtās vienošanās beigām un apstrīdēto lēmumu. Visas prasītājas, kas tajā ietilpa
aizliegtās vienošanās beigšanās datumā, 2004. gada 11. maijā, tajā vēl joprojām ietilpa apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā,
2007. gada 24. janvārī – pat ja noteiktas sabiedrības bija mainījušas nosaukumu vai pat –
VAS
gadījumā – tikušas iekļautas citā sabiedrībā.
Tādēļ ir jānoraida arguments, kas izriet no tā, ka ir pārkāpts ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma attiecībā uz
Reyrolle
,
SEHV
un
Magrini
.
b)     Par piekto iebildumu, kas izriet no fakta, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi par atbildīgu
Reyrolle
papildus tās mātes sabiedrībai
Lietas dalībnieku argumenti

Reyrolle
apgalvo, ka tās darbinieki no 2002. gada vairs nav piedalījušies nolīgumu koordinēšanas sistēmā un ka tā vairs nebija iesaistīta
aizliegtajā vienošanās kā “
VAS
sastāvdaļa”. Tomēr meitas sabiedrības esot atbildīgas par pret konkurenci vērstu praksi tikai tiktāl, ciktāl tās tajā ir piedalījušās
personīgi. Taču meitas sabiedrības nevar tikt uzskatītas par atbildīgām par savas mātes sabiedrības rīcību. Tādēļ prasītājai
nevar tikt uzlikts naudas sods par pārkāpumu otro stadiju, proti, par periodu no 2002. līdz 2004. gadam.
Komisija noraida
Reyrolle
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka šis
Reyrolle
iebildums izriet no pārāk formālas izpratnes par pārkāpumu, kas tai tiek pārmests apstrīdētajā lēmumā. Piedalīšanās aizliegtās
vienošanās sanāksmēs ir nosodāma tikai, ja tā ir ārēja norāde par faktu, ka dalībnieki vēlas tai piekrist un ka tie uzskata,
ka tiem ir saistoši prettiesiskie nolīgumi, kas noslēgti aizliegtās vienošanās ietvaros. Tomēr
Reyrolle
nav apgalvojusi, ka būtu distancējusies no šiem nolīgumiem vai no aizliegtās vienošanās kopumā, ne arī to, ka tā nebūtu ievērojusi
aizliegtās vienošanās noteikumus vai
AIG
projektu konkrētos nolīgumus. Tādēļ, pat pieņemot, ka pēc
VAS
izveidošanas
Reyrolle
vairs nebija pārstāvēta sanāksmēs aizliegtās vienošanās ietvaros, tas nepierāda, ka tā kā juridiska persona netika izdarījusi
darbības, kas veido EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
Otrkārt, fakts, ka mātes sabiedrība tiek vainota par tās meitas sabiedrības rīcību, jo tā noteikusi šīs meitas sabiedrības
komerciālo rīcību, nenozīmē, ka minētā mātes sabiedrība ir jāuzskata par šīs rīcības autori savas meitas sabiedrības vietā.
Citiem vārdiem sakot, mātes sabiedrības atbildība par savas meitas sabiedrības rīcību nekādā veidā neatbrīvo meitas sabiedrību
kā juridisku personu no savas pašas atbildības un meitas sabiedrība tādēļ paliek individuāli atbildīga par pret konkurenci
vērstām darbībām, kurās tā ir piedalījusies.
Tādēļ šis iebildums ir jānoraida.
c)     Par sesto iebildumu, ar kuru apgalvots
ne bis in idem
principa pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti

Siemens Österreich
un
KEG
apgalvo, ka ar apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punkta ii) apakšpunktu ir pārkāpts
ne bis in idem
princips, jo tā rezultātā tām var tikt uzlikts dubults sods par vienu un to pašu pārkāpumu. No apstrīdētā lēmuma 487. un
505. apsvēruma izrietot, ka Komisija bija paredzējusi uzlikt naudas sodu EUR 22 050 000 apmērā uzņēmumam
VA Tech
. Komisija pēc tam esot patvaļīgi sadalījusi šī naudas soda summu starp dažādām juridiskajām personām, kas ietilpa minētajā
uzņēmumā pārkāpuma izbeigšanas datumā. Tomēr šis sadalījums varēja izraisīt to, ka grupai
VA Tech
un beigu beigās
Siemens Österreich
un
KEG
, vienīgajām šīs grupas sabiedrību starpā, kurām ir pietiekami finanšu resursi, būtu par to pašu pārkāpumu jāsamaksā papildu
naudas sods EUR 4 500 000 apmērā, ja
Schneider Electric
, kā tā turklāt esot norādījusi, atteiktos maksāt naudas sodu, kurš tai bija solidāri uzlikts kopā ar
SEHV
un
Magrini
.
Turklāt par
SEHV
un
Magrini
prettiesisko rīcību periodā no 1988. gada līdz 2000. gadam, tiktu noteikts dubults sods, jo tā izraisītu gan
Reyrolle
atbildības palielināšanos –
Reyrolle
piemērotajā sākumsummā ņemot vērā
SEHV
un
Magrini
apgrozījumu – gan solidārās atbildības palielināšanos ar šīm pēdējām minētajām sabiedrībām un
Schneider Electric
.
Komisija noraida lietas dalībnieku argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka
Siemens Österreich
un
KEG
nav intereses izvirzīt šo iebildumu, jo tas nav to personīgais iebildums. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punktu
tām ir uzlikts vienīgi naudas sods EUR 12 600 000 apmērā solidāri ar
Reyrolle
. Savukārt tās nav solidāri atbildīgas par
SEHV
un
Magrini
uzliktā naudas soda samaksāšanu. Tādēļ gadījumā, ja pret
SEHV
un
Magrini
tiktu vērsta
Schneider Electric
regresa prasība, tas nepalielinātu summu, kas jāmaksā
Siemens Österreich
un
KEG
. Ir jāpiebilst, ka tiktāl, ciktāl šīs pēdējās minētās sabiedrības apgalvo, ka tās ir vienīgās starp grupas
VA Tech
sabiedrībām, kurām ir pietiekami finanšu resursi, ne apstrīdētajā lēmumā, ne kopumā Kopienu tiesībās nav paredzēts, ka gadījumā,
ja lēmuma, ar kuru uzlikts naudas sods, adresātam nav likvīdo līdzekļu, ka mātes sabiedrībai ir jāmaksā naudas sods šī adresāta
vietā.
Otrkārt, kā konstatēts šī sprieduma 167. punktā, ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. pants tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
SEHV
un
Magrini
uzliekamā naudas soda summas aprēķināšanu un ciktāl tas attiecas uz summām, kas ir solidāri jāmaksā sabiedrībām, kuras ietilpušas
uzņēmumā
VA Tech
. Attiecīgi šim
Siemens Österreich
un
KEG
iebildumam zudis priekšmets.
Treškārt, fakts, ka
SEHV
un
Magrini
apgrozījums var tikt ņemts vērā gan nosakot
Reyrolle
naudas soda sākumsummu, ieskaitot par periodu no 1988. gada līdz 2000. gadam, kad tā neietilpa tajā pašā uzņēmumā, kurā ietilpa
SEHV
un
Magrini
, gan aprēķinot šīm pēdējām minētajām sabiedrībām uzlikto naudas sodu par to pašu periodu, ir nenovēršamas sekas faktam, ka
attiecīgā perioda laikā minētās sabiedrības neietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā Kopienu konkurences tiesību nozīmē. Tomēr
tas nav dubults sods par vienu un to pašu pārkāpumu ne attiecībā uz
Reyrolle
, ne attiecībā uz uzņēmumu
VA Tech
, ciktāl par periodu no 1988. gada līdz 2000. gadam uzņēmums
VA Tech
un uzņēmums
Schneider
tika sodīti atsevišķi.
No tā izriet, ka šis iebildums ir jānoraida.
d)     Par septīto pamatu, kas izriet no tā, ka netika samazināts naudas sods
Lietas dalībnieku argumenti

Siemens Österreich
un
KEG
norāda, ka ar apstrīdētā lēmuma 2. panta l) punkta ii) apakšpunktu ir pārkāpti noteikumi par vainu mīkstinošiem apstākļiem,
kādi tie izriet no pamatnostādnēm un Kopienu judikatūras, kā arī no paziņojuma par sadarbību. Konkrētāk, tās uzsver, ka Komisija
nav ņēmusi vērā to, ka tās ir labprātīgi pārtraukušas piedalīties pārkāpumā no 2004. gada 21. janvāra, pat pirms Komisijas
iejaukšanās, faktu, ka tās ir izbeigušas jebkādus kontaktus, kas ir pretēji konkurences noteikumiem, ar citiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem pārbaužu laikā,
VA Tech
uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtās vienošanās ietvaros, to aktīvo sadarbību administratīvā procesa laikā un faktu, ka tās ir
vienmēr atzinušas uzņēmuma
VA Tech
piedalīšanos aizliegtajā vienošanās no 2002. gada oktobra līdz 2004. gada martam.
Komisija apstrīd
Siemens Österreich
un
KEG
argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Ir jāatgādina, ka Pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēta naudas soda pamatsummas samazināšana, “ja pastāv īpaši atbildību mīkstinoši
apstākļi”, it īpaši tādi kā vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā un pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas
Komisija.
Ir arī jānorāda, ka šajā tekstā nav iekļauts saistošs atbildību mīkstinošu apstākļu uzskaitījums, kuri Komisijai būtu jāņem
vērā. Tādējādi Komisija saglabā noteiktu rīcības brīvību vispārīgā veidā izdarīt vērtējumu, lai lemtu par iespējamu naudas
soda samazināšanu atbildību mīkstinošu apstākļu dēļ (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑50/00
Dalmine
/Komisija, Krājums, II‑2395. lpp., 326. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ciktāl prasītājas apgalvo, ka tās ir brīvprātīgi pārtraukušas savu dalību pārkāpumā 2004. gada 21. janvārī,
pietiek atgādināt, ka no apsvērumiem, kas ietverti iepriekš 77.–81. punktā, Komisija varēja pamatoti konstatēt, ka prasītājas
bija piedalījušās aizliegtajā vienošanās līdz 2004. gada 11. maijam.
Otrkārt, attiecībā uz “pārkāpumu pārtraukšanu, tiklīdz iejaucas Komisija”, kas minēta pamatnostādņu 3. punktā,
Siemens Österreich
un
KEG
izvirzītais iebildums vēl jo vairāk nevar tikt apmierināts.
Komisijai nevar nekādā veidā būt pienākums, īstenojot savu rīcības brīvību, samazināt naudas sodu acīmredzamas pārkāpuma izbeigšanas
dēļ, neatkarīgi no tā, vai pārkāpums izbeigts pirms vai pēc Komisijas iejaukšanās (iepriekš 90. punktā minētais 2005. gada
15. jūnija spriedums lietā
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 292. punkts).
Šajā lietā attiecīgais pārkāpums neapšaubāmi ir acīmredzams pārkāpums, jo tas izrietēja no slepenas aizliegtas vienošanās,
kuras mērķis bija noteikt cenas un sadalīt tirgus. Šāda veida aizliegta vienošanās ir tieši aizliegta EKL 81. panta 1. punkta
a) un c) apakšpunktā un tā ir īpaši smags pārkāpums, ko Komisija pamatoti konstatēja apstrīdētā lēmuma 479. apsvērumā. Tādēļ
Siemens Österreich
un
KEG
nepamatoti pārmet Komisijai to, ka tā tām nav samazinājusi naudas sodu sakarā ar to piedalīšanās pārkāpumā izbeigšanu.
Pat ja agrāk Komisija pārkāpuma brīvprātīgu izbeigšanu ir uzskatījusi par atbildību mīkstinošu apstākli, tā, piemērojot šīs
pamatnostādnes, var ņemt vērā, ka acīmredzami sevišķi smagi pārkāpumi vēl joprojām tiek izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī
to prettiesiskums ir atzīts kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas, un līdz ar to uzskatīt, ka ir jāatsakās no šīs
labvēlīgās prakses un par šāda pārkāpuma izbeigšanu naudas sods vairs nav jāsamazina (iepriekš 90. punktā minētais 2005. gada
15. jūnija spriedums lietā
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 294. punkts un tajā minētā judikatūra). Katrā ziņā Vispārējā tiesa neredz iemeslu grozīt šo Komisijas vērtējumu,
pat izmantojot savu neierobežoto kompetenci.
Ņemot vērā iepriekš minēto, fakts, ka sabiedrības, kas ietilpa uzņēmumā
VA Tech
, beidza piedalīties pārkāpumā tiklīdz Komisija pirmo reizi iejaucās, nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis.
Treškārt, attiecībā uz “vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma pārkāpumā”, kas minēta pamatnostādņu 3. punktā,
Siemens Österreich
un
KEG
argumentācija arī ir jānoraida.
Vispirms,
Siemens Österreich
un
KEG
apgalvo, ka tās nav piedalījušās pret konkurenci vērsto nolīgumu izstrādāšanā. Tomēr šajā sakarā Komisija apstrīdētajā lēmumā
ir konstatējusi, ka
Reyrolle
,
Magrini
un
Schneider Electric
kā
SEHV
juridisko priekšteču pārstāves bija piedalījušās aizliegtās vienošanās pamatā esošo nolīgumu izstrādē un bija tās līdzdibinātājas.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka
GQ
nolīguma 1. pielikumā, kurā ir aizliegtās vienošanās dibinātāju un to kodu saraksts, it īpaši ir ietverti numuri “13”, “26”
un “32”, saistībā ar kuriem Komisija ir konstatējusi, prasītājām to neapstrīdot, ka tie attiecīgi apzīmē
Reyrolle
, grupu
Schneider
un
Magrini
. Tā kā
Siemens Österreich
un
KEG
nav detalizēti apstrīdējušas konstatāciju, ka to meitas sabiedrības ir piedalījušās
GQ
nolīguma izstrādāšanā, šis arguments ir jānoraida.
Turpinot,
Siemens Österreich
un
KEG
apgalvo, ka uzņēmumu
VA Tech
esot maldinājuši citi aizliegtās vienošanās dalībnieki, jo tam esot likts 2000. gada decembrī noticēt aizliegtās vienošanās
izbeigšanai, un ka tā piedalīšanās otrajā stadijā citi dalībnieki esot debatējuši par
AIG
projektiem bez tā ziņas.
Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka fakts, ka uzņēmumu
VA Tech
, kura piedalīšanos aizliegtajā vienošanās – pārkāpumā, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 211. punktā, kurš ir ļoti smags
un kuru Komisija ir pietiekami juridiski pierādījusi, – bija maldinājuši citi šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki, kas tādējādi
mēģināja panākt papildu priekšrocības tām priekšrocībām, ko tiem sniedza minētā aizliegtā vienošanās, nevar likt uzskatīt
šī uzņēmuma rīcību par mazāk smagu. Tādēļ šādi apstākļi nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis un, konkrētāk, nepierāda šī uzņēmuma
vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja loma aizliegtās vienošanās ietvaros.
–       Par paziņojuma par sadarbību piemērošanu
Saskaņā ar judikatūru naudas sodu samazināšanas gadījumos, kad uzņēmumi, kas piedalījušies Kopienu konkurences tiesību pārkāpumos,
sadarbojas, ir pamatota ar apsvērumu, saskaņā ar kuru šāda sadarbība atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību
un vajadzības gadījumā to izbeigt (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 399. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumus lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 325. punkts; lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 363. punkts, un lietā T‑347/94
Mayr‑Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 330. punkts).
Kā tas ir minēts paziņojuma par sadarbību 29. punktā, tas rada tiesisko paļāvību, uz ko var balstīties uzņēmumi, kuri vēlas
informēt Komisiju par aizliegtas vienošanās esamību. Ņemot vērā tiesisko paļāvību, ko uzņēmumi, kas vēlas sadarboties ar Komisiju,
uz šī paziņojuma pamata varētu gūt, Komisijai, izvērtējot uzņēmumu sadarbību, lai noteiktu
Siemens Österreich
un
KEG
piemērojamā naudas soda summu, tādējādi jārīkojas saskaņā ar minēto paziņojumu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Pirmās instances
tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02
Daiichi Pharmaceutical
/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 147. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ievērojot minētajā paziņojumā noteiktos ierobežojumus, Komisijai tomēr ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu, vai uzņēmumu
iesniegtie pierādījumi ir atvieglojuši tās uzdevumu minētā paziņojuma 22. punkta izpratnē, un ja tā, šī iemesla dēļ uzņēmumam
ir jāpiešķir samazinājums atbilstoši šim paziņojumam (pēc analoģijas skat. iepriekš 219. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 393. un 394. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no T‑259/02
līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 532. punkts). Šis novērtējums ir pakļauts ierobežotai pārbaudei tiesā.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka
Siemens Österreich
un
KEG
nav pietiekami juridiski pierādījušas, ka to ieguldījums būtu devis ievērojamu pievienoto vērtību Komisijas rīcībā jau esošajiem
pierādījumiem paziņojuma par sadarbību 21. punkta nozīmē. Šo prasītāju ziņā ir precīzi norādīt, kādu informāciju tās ir iesniegušas
Komisijā un kādā ziņā šī informācija ir atvieglojusi šīs iestādes darbu saistībā ar attiecīgo faktu pierādīšanu.
Šajā lietā
Siemens Österreich
un
KEG
norāda, ka saistībā ar periodu no 2002. gada oktobra līdz 2004. gada martam grupa
VA Tech
sagatavoja
AIG
projektu un sanāksmju sarakstus, detalizēti norādot, kurās sanāksmēs piedalījusies
VAS
un tās meitas sabiedrības un kuri
AIG
projekti tieši tika apspriesti. Apstāklis, kas šīs norādes ir palīdzējušas Komisijai iegūt pierādījumus par pārkāpumu, kuru
izdarījis uzņēmums
VA Tech
un citi uzņēmumi, izrietot no tā, ka Komisija ir plaši pārņēmusi grupas
VA Tech
izklāstītos faktus, piemēram, apstrīdētā lēmuma 163. apsvērumā.
Tomēr Komisija, kas nenoliedz, ka būtu izmantojusi grupas
VA Tech
sniegto informāciju, apstrīdētā lēmuma 539., 541. un 542. apsvērumā ir konstatējusi, ka kopumā tai jau bija zināmi šie pierādījumi
un ka līdz ar to grupa
VA Tech
nebija iesniegusi pierādījumus, kas pastiprinātu tās spēju pierādīt attiecīgos faktus. Komisija arī ir ņēmusi vērā faktu,
ka grupa
VA Tech
ir noliegusi noteiktus faktus, kurus Komisija uzskata par pierādītiem, un ka minētā grupa ir sniegusi pretrunīgus paziņojumus,
kas nav palīdzējis Komisijai izdarīt secinājumus.
Izlasot apstrīdētā lēmuma 163. apsvērumu – vienīgo apstrīdētā lēmuma rindkopu, kuru ir norādījusi
Siemens Österreich
un
KEG
un saistībā ar kuru Komisija esot balstījusies uz grupas
VA Tech
sniegto informāciju –, izrādās, ka apgalvojums, ka Komisija esot “plaši pārņēmusi” grupas
VA Tech
“izklāstītos faktus”, ir pārspīlēts. Vienīgais apstāklis, uz kuru Komisija ir tieši atsaukusies paziņojumā, kuru iesniegusi
VA Tech
saistībā ar paziņojumu par sadarbību, ir fakts, ka par vairākām Eiropā un ārpus tās
AIG
projektu grupām notika apspriešanās laikā no 2002. gada oktobra līdz 2004. gada februārim. Pat pieņemot, ka šo prasītāju
apgalvojums, ka, pateicoties tām, Komisijai no 2002. gada pirmo reizi bija iespēja uzzināt par Eiropas grupu, kas apzīmētas
kā “EP”, un citu grupu, kas apzīmētas kā “P”, nošķiršanu, ir pamatots, šīs informācijas pievienotā vērtība nevar tikt kvalificēta
kā ievērojama paziņojuma par sadarbību 21. punkta nozīmē.

Siemens Österreich
un
KEG
nav norādījušas, kādā mērā Komisijas apstrīdētie pierādījumi būtu nostiprinājuši tās spēju pierādīt attiecīgos faktus, ne
arī identificējušas citus elementus, kurus tās iesniegušas Komisijai un kuri būtu pastiprinājuši minēto spēju.
No tā izriet, ka, ņemot vērā rīcības brīvību, kas Komisijai ir atzīta saskaņā ar šī sprieduma 221. punktā minēto judikatūru,
tai nevar pārmest to, ka tā būtu prettiesiski atteikusies samazināt
Siemens Österreich
un
KEG
uzlikto naudas sodu.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida.
B –
Par otro pamatu, kas saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu un, konkrētāk, prasītāju tiesību uzdot jautājumus apsūdzības
lieciniekam pārkāpumu, kuras izriet no ECPAK 6. panta 3. punkta d) apakšpunkta, un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu
pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uzdot jautājumus apsūdzības lieciniekam, kas izrietot no ECPAK
6. panta 3. punkta d) apakšpunktu un tiesībām uz taisnīgu lietas izskatīšanu. Lai konstatētu, ka uzņēmums
VA Tech
bija atsācis piedalīties pārkāpumā ar
VAS
starpniecību no 2002. gada 1. aprīļa, Komisija esot balstījusies uz
M
. paziņojumiem, kurš ir
ABB
galvenais liecinieks, iepriekš neievērojot to tiesības uzdot jautājumus apsūdzības lieciniekam vai panākt, ka tas tiek izdarīts.
Šī procesuālā garantija esot vēl jo būtiskāka, jo attiecīgajam lieciniekam šajā lietā ir subjektīva interese, lai prasītājas
tiktu smagi sodītas, konkurējošajam uzņēmumam, kurus viņš pārstāv, esot atbrīvotam no naudas soda maksāšanas saskaņā ar paziņojumu
par sadarbību, un tādēļ, ka Regulas Nr. 1/2003 19. pants viņam katrā ziņā nenosaka pienākumu teikt patiesību.
Prasītājas uzsver, ka šie principi ir piemērojami procesā Komisijā aizliegto vienošanos jomā, pat ja tas nav kriminālprocess
tiesā, jo ir atzīts naudas sodu Regulas Nr. 1/2003 23. panta nozīmē kā soda plašā nozīmē juridiskais raksturs. Katrā ziņā
process Vispārējā tiesā nevarot izlabot šo pārkāpumu ar minētā liecinieka uzklausīšanu.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības ir neatņemama vispārīgo tiesību principu – kuru ievērošanu nodrošina Kopienu
tiesa – sastāvdaļa (Tiesas 1996. gada 28. marta Atzinums 2/94, Krājums, I‑1759. lpp., 33. punkts, un Tiesas 1997. gada 29. maija
spriedums lietā C‑299/95
Kremzow
,
Recueil
, I‑2629. lpp., 14. punkts). Šajā nolūkā Tiesa un Vispārējā tiesa ievēro dalībvalstīm kopīgās konstitucionālās tradīcijas,
kā arī norādes, ko sniedz cilvēktiesību aizsardzības jomā noslēgtie starptautiskie nolīgumi, kuru izstrādē dalībvalstis ir
piedalījušās vai kuriem tās ir pievienojušās. Šajā sakarā ECPAK ir īpaša nozīme (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Kremzow
, 14. punkts). Turklāt atbilstoši LES 6. panta 2. punktam Savienība kā Kopienu tiesību vispārējos principus ievēro pamattiesības,
ko nodrošina ECPAK un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām.
Tādēļ ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija ir pārkāpusi Kopienu tiesību sistēmas pamatprincipu, kas ir tiesību
uz aizstāvību ievērošana (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 7. punkts), nesniedzot prasītājām iespēju tieši uzdot jautājumus lieciniekam
M
.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis princips izvirza prasību, ka attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu
apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas izmeklēšana konkurences jomā, sākot no administratīvā procesa stadijas, jāsniedz iespēja
paust savu viedokli par Komisijas izvirzīto faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un atbilstību (skat. Pirmās instances tiesas
2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Taču šis princips neprasa, lai šiem uzņēmumiem tiktu
sniegta iespēja administratīvajā procesā pašiem uzdot jautājumus lieciniekiem, kurus uzklausījusi Komisija (šajā ziņā skat.
iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 200. punkts).
Līdz ar to prasītāju izvirzītais otrais pamats ir jānoraida.
II –
Par lūgumiem grozīt lēmumu
Kā izriet no šī sprieduma 65.–72. punkta, apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ daļā, kurā tajā ir konstatēts, ka prasītājas
ir piedalījušās EKL 81. panta un EEZ 53. panta pārkāpumā periodā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam. No tā izriet, ka
visām prasītājām jāsamazina pārkāpuma ilgums par trīs mēnešiem salīdzinājumā ar apstrīdētajā lēmumā konstatēto ilgumu.
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 137.–167. punkta, apstrīdētā lēmuma 2. pants ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
SEHV
un
Magrini
uzliekamo naudas soda summu un ciktāl tas attiecas uz prasītāju solidāri maksājamo summu noteikšanu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ciktāl pamatu, ko viens uzņēmums izvirzījis pret Komisijas lēmuma likumību, ar ko tam uzlikts
naudas sods par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, pārbaudē ir atklājusies nelikumība, Pirmās instances tiesai [tagad
– Vispārējai tiesai] ir jālemj, vai tai, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, apstrīdētais lēmums ir jāgroza (Pirmās instances
tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp., 443. punkts).
Prasītājas ir lūgušas, lai Vispārējā tiesa samazinātu tām uzliktos naudas sodus līdz summai, kas nepārsniedz EUR 1 980 000
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā, EUR 1 100 000
Reyrolle
un
Magrini
gadījumā, kā arī EUR 2 750 000
SEHV
gadījumā.
A –
Par naudas sodiem, kas uzlikti
SEHV
un
Magrini
Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāgroza tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
SEHV
un
Magrini
uzlikto naudas soda summu un ciktāl tas attiecas uz summu noteikšanu, kuras tām ir solidāri jāmaksā kopā ar citām sabiedrībām,
ar kurām tās bija viens uzņēmums Kopienu konkurences tiesību nozīmē to piedalīšanās aizliegtajā vienošanās laikā.
Gan Komisija, gan prasītājas savos rakstveida dokumentos un/vai tiesas sēdē ir apgalvojušas, ka pastāv vairākas iespējas aprēķināt
naudas sodu summas. Šajā sakarā ir jāņem vērā vairāki apsvērumi. Pirmkārt, saistībā ar atbildību, kas sabiedrībai iestājusies
par tās piedalīšanos pārkāpumā, principā būtu jānosaka vienots naudas sods, kas aprēķināts par visiem periodiem, kuros tā
piedalījusies pārkāpumā. Otrkārt, dažādu sabiedrību, kuras ietilpušas vienā un tajā pašā uzņēmumā pārkāpuma laikā, naudas
sodi būtu jāaprēķina atkarībā no šī uzņēmuma ekonomiskās varas pēdējā pilnajā piedalīšanās pārkāpumā gada laikā, lai nodrošinātu,
ka naudas sodam ir pietiekams preventīvs raksturs. Treškārt, gadījumā, kad, kā tas ir šajā lietā, noteiktas sabiedrības ir
secīgi ietilpušas divos dažādos uzņēmumos, kuriem turklāt noteiktas dažādas sākumsummas to naudas sodiem, šīm sabiedrībām
tomēr ir jāuzliek viens naudas sods, kas sastāv no divām dažādām summām par katru no periodiem, kas atbilst to piederībai
pie šiem diviem uzņēmumiem, lai pienācīgi noteiktu summas, kas šīm sabiedrībām, kuras var tikt vainotas pārkāpumā, ir jāmaksā.
Līdz ar to
SEHV
un
Magrini
gadījumā ir jānosaka naudas sods, kas sastāv no divām dažādām summām par katru no pārkāpuma periodiem, kuros
Schneider Electric
un
VA Technologie
ir attiecīgi bijusi kontrole pār tām.
Attiecībā uz periodu no 2002. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 11. maijam, kurā
VA Technologie
kontrolēja
SEHV
un
Magrini
, Komisija apstrīdētajā lēmumā noteica
VA Tech
naudas soda sākumsummu EUR 9 000 000 apmērā. Kā izriet no šī sprieduma 122.–136. un 203. punkta, prasītāju argumenti neļauj
likt apšaubīt šo summu.
No apstrīdētā lēmuma 492. apsvēruma izriet, ka sakarā ar pārkāpuma ilgumu Komisija atbilstoši pamatnostādnēm ir palielinājusi
naudas sodu sākumsummas par 10 % par pilnu pārkāpuma gadu un par 5 % par visu papildu laika posmu, kas ir seši mēneši vai
ilgāks, bet īsāks nekā viens gads.
VA Tech
naudas soda sākumsumma EUR 9 000 000 apmērā tādēļ ir jāpalielina par 15 %, lai tiktu ņemts vērā viena gada un desmit mēnešu
periods no 2002. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 11. maijam; tā rezultātā rodas pamatsumma EUR 10 350 000 (9 000 000 + 1 350 000)
par
VA Tech
uzņēmuma naudas sodam, kas, nepastāvot vainu pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem, atbilst naudas soda summai.
Šis naudas sods ir jāmaksā solidāri
Reyrolle
,
Siemens Österreich
un
KEG
,
SEHV
un
Magrini
, kas minētā perioda laikā ietilpa vienā uzņēmumā Kopienu konkurences tiesību nozīmē. Saskaņā ar šī sprieduma 158. un 159. punktā
izklāstītajiem apsvērumiem saistībā ar attiecībām starp tām katra no solidārajām kopparādniecēm maksās vienu piekto daļu no
EUR 10 350 000 summas.
Saistībā ar naudas sodu par periodu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim, kurā
SEHV
un
Magrini
ietilpa grupā
Schneider
, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir noteikusi uzņēmumam
Schneider
sākumsummu EUR 3 600 000 apmērā. Kā tika konstatēts šī sprieduma 176.–179. punktā,
SEHV
un
Magrini
argumenti neļauj atspēkot šo summu. Saskaņā ar pamatnostādnēm šī naudas soda sākumsumma ir jāpalielina par 125 %, lai tiktu
ņemts vērā divpadsmit gadu un septiņu mēnešu periods; tā rezultātā rodas pamatsumma EUR 8 100 000 (3 600 000 + 4 500 000)
uzņēmumam
Schneider
, kas, nepastāvot vainu pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem, atbilst naudas soda summai.
Šis naudas sods ir jāmaksā solidāri
Schneider Electric
,
SEHV
un
Magrini
, kas minētā perioda laikā ietilpa vienā uzņēmumā Kopienu konkurences tiesību nozīmē. Saskaņā ar šī sprieduma 158. punktā
izklāstītajiem apsvērumiem saistībā ar attiecībām starp tām katra no solidārajām kopparādniecēm maksās vienu trešo daļu no
EUR 8 100 000 summas.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāprecizē, ka
Schneider Electric
uzliktā naudas soda kopējais apmērs paliek nemainīgs salīdzinājumā ar apmēru, kas noteikts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt solidāri
maksājamo summu sadalījums saistībā ar šo naudas sodu ir labvēlīgs
Schneider Electric
salīdzinājumā ar summu, kas noteikta apstrīdētajā lēmumā. Šajos apstākļos tas, ka
Schneider Electric
nav tikusi uzklausīta, nav šķērslis lēmuma grozīšanai, kā tas ir norādīts iepriekšējā punktā.
Otrkārt, Vispārējā tiesa neuzskata par pienācīgu sekot argumentācijai, kuru Komisija piedāvājusi apstrīdētajā lēmumā, lai
pamatotu savu izvēli likt
SEHV
un
Magrini
segt tikai daļu no uzņēmuma
Schneider
naudas soda, kura atbilst palielinājumam sakarā ar pārkāpuma ilgumu.
Tas, ka
Schneider Electric
tiek likts maksāt summu, kura nav jāmaksā
SEHV
un
Magrini
, nozīmē, ka Komisija tai izvirza papildu iebildumu, kas vai nu pārsniedz tās (bijušo) meitas sabiedrību
SEHV
un
Magrini
piedalīšanos, vai nu attiecas uz ievērojamāku periodu.
Tomēr apstrīdētajā lēmumā nav runa par papildu iebildumu. Komisija atbildē uz repliku lietā T‑124/07 patiešām ir apgalvojusi,
ka “principā ir leģitīmi uzlikt
Schneider
[
Electric
] individuālu naudas sodu par tās individuālo rīcību”. Tomēr Komisija apstrīdētajā lēmumā vai savos rakstveida dokumentos
Vispārējā tiesā nav norādījusi, no kā sastāvēja
Schneider Electric
individuālā rīcība un kādā mērā šī rīcība atšķiras no tās rīcības, par kuru tā ir saukta pie atbildības par tās (bijušo)
meitas sabiedrību piedalīšanos pārkāpumā. Turklāt Komisija atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem pati ir norādījusi,
ka šī norāde par “individuālo rīcību” nav jāsaprot kā tāda, ar kuru
Schneider Electric
tiek vainota rīcībā, kas pārsniegtu faktus, par kuriem tiek vainotas
SEHV
un
Magrini
. Visbeidzot Komisija apstrīdētā lēmuma 423. apsvērumā ir norādījusi bez jebkādām atrunām, ka tā paredz uzskatīt par solidāri
atbildīgām
Schneider Electric
,
SEHV
un
Magrini
par periodu no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2000. gada 13. decembrim.
No tā izriet, ka
Schneider Electric
, no vienas puses, kā mātes sabiedrība, kā arī
SEHV
un
Magrini
, no otras puses, kā meitas sabiedrības, kuras kopā ir bijušas uzņēmums
Schneider
, principā ir jāuzskata par atbildīgām par vienu un to pašu summu, ar vienīgo atrunu par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem
apstākļiem, kas pastāv vienīgi saistībā ar kādu no sabiedrībām, bet ne citām. Nav strīda par to, ka šajā lietā nav šādu apstākļu
ne saistībā ar
Schneider Electric
, ne saistībā ar
SEHV
un
Magrini
.
Atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem Komisija arī ir norādījusi, ka tā attiecināja
Schneider Electric
un tās bijušo meitas sabiedrību solidāro atbildību vienīgi uz daļu no naudas soda summas, kas atbilst palielinājumam sakarā
ar pārkāpuma ilgumu, lai izvairītos no tā, ka
SEHV
un
Magrini
sakarā ar to, ka to apgrozījums ir ņemts vērā, aprēķinot sākumsummu gan uzņēmuma
VA Tech
, gan uzņēmuma
Schneider
naudas sodam, būtu divas reizes jāmaksā sākumsumma. Naudas soda summā, kas tika uzlikta
SEHV
un
Magrini
, proti, EUR 22 050 000, jau ietilpa sākumsumma EUR 9 000 000, ņemot vērā tostarp to apgrozījumu. Tādēļ nebūtu taisnīgi tām
solidāri likt papildus maksāt uzņēmuma
Schneider
naudas soda sākumsummu, proti, EUR 3 600 000, kas ir balstīta uz to pašu apgrozījumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā apstrīdētā lēmuma 2. pants ir atcelts tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
SEHV
un
Magrini
uzliekamo naudas sodu summām, nav jāizvērtē Komisijas piedāvātās argumentācijas atbilstīgums. Šī argumentācija attiecas uz
apstrīdētajā lēmumā uzliktajiem naudas sodiem, kurus raksturo pieeja, saskaņā ar kuru
SEHV
naudas soda summa un
Magrini
naudas soda summa ir jāaprēķina, pamatojoties uz vienu sākumsummu saistībā ar visu to piedalīšanās aizliegtajā vienošanās
ilgumu, neņemot vērā to, ka šīs divas sabiedrības ir secīgi ietilpušas divos dažādos uzņēmumos. Tomēr
SEHV
un
Magrini
naudas sods, kādu to ir grozījusi Vispārējā tiesa, izriet no atsevišķa aprēķina saistībā ar katru no periodiem, kuros tās
ietilpa uzņēmumā
Schneider
un uzņēmumā
VA Tech
. Šajos apstākļos naudas sodu sākumsummas nav uzliktas divas reizes par vienu un to pašu periodu.
Turklāt naudas soda sākumsumma ir tikai viens no datiem aprēķināšanas algoritmā, kas tiek izmantots, lai noteiktu šī naudas
soda pamatsummu, kas piemērojams uzņēmumam, bet pati par sevi nav no naudas soda nošķirama daļa. Tieši pretēji, naudas soda
pamatsumma ir jāuzskata par nedalāmu summu saistībā ar kolektīvo atbildību, kas ir attiecīgajā uzņēmumā ietilpstošajām dažādajām
sabiedrībām, kā rezultātā pret šī naudas soda sākumsummu saistībā ar solidāro atbildību nevar būt atšķirīga attieksme sakarā
ar palielinājumu pārkāpuma ilguma dēļ – atšķirībā no palielinātājiem, kas piemēroti, lai ņemtu vērā vainu pastiprinošus vai
mīkstinošus apstākļus, kuri ietekmē vienīgi to sabiedrību naudas sodus, saistībā ar kurām šie apstākļi ir notikuši vai uz
kurām tie var tikt attiecināti (skat. iepriekš 251. punktu).
Tādēļ
SEHV
,
Magrini
un
Schneider Electric
ir solidāri jāmaksā naudas sods EUR 8 100 000, kas tām ir uzlikts sakarā ar to piedalīšanos aizliegtajā vienošanās periodā
pirms 2001. gada 13. marta, kurā tās ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā.
Tādēļ
SEHV
un
Magrini
ir jāuzliek naudas sods kopumā par EUR 18 450 000.
B –
Par naudas sodiem, kas uzlikti
Reyrolle
,
Siemens Österreich
un
KEG
Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāgroza tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Reyrolle
,
Siemens Österreich
un
KEG
uzlikto naudas soda summu un ciktāl tas attiecas uz summu noteikšanu, kuras tām ir solidāri jāmaksā kopā ar citām sabiedrībām,
ar kurām tās bija viens uzņēmumus Kopienu konkurences tiesību nozīmē to piedalīšanās aizliegtajā vienošanās laikā.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 506. un 507. apsvēruma, Komisija ir uzskatījusi, pirmkārt,
Reyrolle
par atbildīgu par četrpadsmit gadus un deviņus mēnešus ilgu pārkāpumu un, otrkārt,
Siemens Österreich
un
KEG
par četru gadu un četru mēnešu ilgu pārkāpumu.
Tādēļ, kā izriet no šī sprieduma 72. punkta, apstrīdētā lēmuma 1. pants ir jāatceļ tiktāl, ciktāl Komisija tajā ir konstatējusi
prasītāju pārkāpumu periodā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam; pārkāpuma, kurā tās tiek vainotas, ilgums ir jāsamazina
par trīs mēnešiem, līdz ar to ir jānosaka četrpadsmit gadu un sešu mēnešu ilgums
Reyrolle
gadījumā un četru gadu un viena mēneša ilgums
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā.
Tomēr pamatnostādnēs ir paredzēts palielinājums 10 % par pilnu pārkāpuma gadu un par 5 % par visu papildu laika posmu, kas
ir seši mēneši vai ilgāks, bet īsāks nekā viens gads. Tādēļ pārkāpuma ilguma samazināšanās par trīs mēnešiem
Reyrolle
,
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā neietver tām piemērotā palielinājuma sakarā ar ilgumu samazinājumu. Tādējādi šis palielinājums paliks 145 %
Reyrolle
gadījumā un 40 %
Siemens Österreich
un
KEG
gadījumā. No tā izriet, ka to naudas sodu pamatsummas – kas, neesot vainu pastiprinošiem vai vainu mīkstinošiem apstākļiem,
atbilst to naudas sodu summām – paliek nemainīgas attiecīgi EUR 22 050 000 un EUR 12 600 000.
Saskaņā ar konstatācijām, kuras veikusi Komisija apstrīdētā lēmuma 468. apsvērumā, un ņemot vērā gan pārkāpuma ilguma samazinājumu
par trīs mēnešiem visām prasītājām, gan
SEHV
un
Magrini
naudas soda aprēķināšanu, kas izklāstīta šī sprieduma 243. punktā, no
Reyrolle
uzliktās naudas soda summas EUR 22 050 00 pirmā summa EUR 10 350 000 ir solidāri jāmaksā
Siemens Österreich
,
KEG
,
SEHV
un
Magrini
. Kā ticis norādīts šī sprieduma 244. punktā, saistībā ar attiecībām starp tām katra no solidārajām kopparādniecēm maksās
vienu piekto daļu no summas EUR 10 350 000 apmērā.
Turklāt no
Reyrolle
uzliktās naudas soda summas EUR 22 050 000 otrā summa EUR 2 250 000 ir solidāri jāmaksā
Österreich
un
KEG
. Kā ticis norādīts iepriekš 158. un 159. punktā, saistībā ar attiecībām starp tām katra no solidārajām kopparādniecēm maksās
vienu trešo daļu no šīs summas.
Visbeidzot, no
Reyrolle
uzliktās naudas soda summas EUR 22 050 000 šī pēdējā minētā sabiedrība maksās vienīgi summu EUR 9 450 000.
Pārējā daļā lūgumi par apstrīdētā lēmuma grozīšanu ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā lietā T‑122/07 prasība ir daļēji apmierināta, pēc šīs lietas apstākļu taisnīgas novērtēšanas būtu jānospriež, ka Komisija
atlīdzinās vienu desmitdaļu no
Siemens Österreich
un
KEG
tiesāšanās izdevumiem un segs vienu desmitdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Siemens Österreich
un
KEG
segs deviņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzinās deviņas desmitdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā lietā T‑123/07 prasība ir daļēji apmierināta, pēc šīs lietas apstākļu taisnīgas novērtēšanas būtu jānospriež, ka Komisija
atlīdzinās vienu desmitdaļu no
Reyrolle
tiesāšanās izdevumiem un segs vienu desmitdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Reyrolle
segs deviņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzinās deviņas desmitdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā lietā T‑124/07 prasība ir daļēji apmierināta, pēc šīs lietas apstākļu taisnīgas novērtēšanas būtu jānospriež, ka Komisija
atlīdzinās vienu piektdaļu no
SEHV
un
Magrini
tiesāšanās izdevumiem un segs vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
SEHV
un
Magrini
segs četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzinās četras piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) 1. panta m), p), q), r) un t) punktu tiktāl, ciktāl Komisija
tajā ir konstatējusi
Siemens AG Österreich
,
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
,
Siemens Transmission & Distribution Ltd
,
Siemens Transmission & Distribution SA
un
Nuova Magrini Galileo SpA
pārkāpumu periodā no 2002. gada 1. aprīļa līdz 30. jūnijam;
2)
atcelt Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, 2. panta j), k) un l) punktu;
3)
par pārkāpumiem, kas konstatēti Lēmuma C(2006) 6762, galīgā redakcija, 1. panta m), p), q), r) un t) punktā, ir uzlikti šādi
naudas sodi:
–
Siemens Transmission & Distribution SA
un
Nuova Magrini Galileo
, solidāri ar
Schneider Electric SA
: EUR 8 100 000;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
, solidāri ar
Siemens AG Österreich
,
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
,
Siemens Transmission & Distribution SA
un
Nuova Magrini Galileo
: EUR 10 350 000;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
, solidāri ar
Siemens AG Österreich
un
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
: EUR 2 250 000;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd
: EUR 9 450 000;
4)
prasības pārējā daļā noraidīt;
5)
lietā T‑122/07 Eiropas Komisija atlīdzina vienu desmitdaļu no
Siemens AG Österreich
un
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
tiesāšanās izdevumiem un sedz vienu desmitdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Siemens AG Österreich
un
VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG
sedz deviņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina deviņas desmitdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
6)
lietā T‑123/07 Komisija atlīdzina vienu desmitdaļu no
Siemens Transmission & Distribution Ltd
tiesāšanās izdevumiem un sedz vienu desmitdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Siemens Transmission & Distribution Ltd
sedz deviņas desmitdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina deviņas desmitdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
7)
lietā T‑124/07 Komisija atlīdzina vienu piektdaļu no
Siemens Transmission & Distribution SA
un
Nuova Magrini Galileo
tiesāšanās izdevumiem un sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Siemens Transmission & Distribution SA
un
Nuova Magrini Galileo
sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina četras piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 3. martā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
I –  Prasītājas un VA Tech grupaII – 2
II –  AIG un pirmstiesas procedūraII – 3
III –  Apstrīdētais lēmumsII – 4
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 6
Juridiskais pamatojumsII – 7
I –  Par prasībām atcelt tiesību aktuII – 7
A –  Par pirmo pamatu, kas izriet no EKL 81. panta, EEZ līguma 53. panta 1. punkta un noteiktu Regulas Nr. 1/2003 tiesību
normu pārkāpumaII – 7
1.  Par daļu, kas izriet no pierādījumu par apgalvoto pārkāpumu neesamībasII – 7
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 7
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 8
2.  Par daļu, kas izriet no kļūdām vērtējumā saistībā ar apgalvotā pārkāpuma ilgumuII – 9
a)  Par datumu, kurā prasītājas pārtrauca piedalīties pārkāpumāII – 9
Lietas dalībnieku argumentiII – 9
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 10
b)  Par datumu, kurā uzņēmums VA Tech atsāka piedalīties pārkāpumāII – 13
Lietas dalībnieku argumentiII – 13
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 13
c)  Par pārkāpuma beigu datumuII – 15
Lietas dalībnieku argumentiII – 15
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 15
3.  Par daļu, kas izriet no apgalvotā pārkāpuma noilguma attiecībā uz periodu pirms 1998. gada 16. jūlijaII – 17
a)  Lietas dalībnieku argumentiII – 17
b)  Vispārējās tiesas vērtējumsII – 17
4.  Par daļu, kas izriet no uzlikto naudas sodu pārmērīga apmēraII – 20
a)  Par četriem pirmajiem iebildumiem, kas būtībā izriet no tā, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi jēdzienu “uzņēmums” Kopienu
konkurences tiesību nozīmēII – 20
Lietas dalībnieku argumentiII – 20
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 24
–  Par sodu un sankciju individuālā rakstura principuII – 24
–  Par dažādajām sabiedrībām, kuras var vainot uzņēmumu, kas piedalījušies aizliegtajā vienošanās, rīcībā un par noteikumu
piemērošanu saistībā ar solidaritāti naudas sodu maksāšanāII – 27
–  Par to, ka nav ņemti vērā Reyrolle, SEHV un Magrini īpašie apstākļi, tām piemērojot uzņēmuma VA Tech sākumsummuII – 34
–  Par palielināšanu sakarā ar pārkāpuma ilgumuII – 36
–  Par ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījumaII – 37
b)  Par piekto iebildumu, kas izriet no fakta, ka Komisija esot kļūdaini uzskatījusi par atbildīgu Reyrolle papildus tās mātes
sabiedrībaiII – 39
Lietas dalībnieku argumentiII – 39
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 39
c)  Par sesto iebildumu, ar kuru apgalvots ne bis in idem principa pārkāpumsII – 40
Lietas dalībnieku argumentiII – 40
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 40
d)  Par septīto pamatu, kas izriet no tā, ka netika samazināts naudas sodsII – 41
Lietas dalībnieku argumentiII – 41
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 41
–  Par atbildību mīkstinošiem apstākļiemII – 41
–  Par paziņojuma par sadarbību piemērošanuII – 43
B –  Par otro pamatu, kas saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu un, konkrētāk, prasītāju tiesību uzdot jautājumus apsūdzības
lieciniekam pārkāpumu, kuras izriet no ECPAK 6. panta 3. punkta d) apakšpunkta, un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu
pārkāpumuII – 45
Lietas dalībnieku argumentiII – 45
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 46
II –  Par lūgumiem grozīt lēmumuII – 46
A –  Par naudas sodiem, kas uzlikti SEHV un MagriniII – 47
B –  Par naudas sodiem, kas uzlikti Reyrolle, Siemens Österreich un KEGII – 50
Par tiesāšanās izdevumiemII – 51
*
Tiesvedības valoda – vācu.