CELEX: 62009CJ0506
Apelācija
Muitas savienība
Regula (EEK) Nr. 2913/92 un (EEK) Nr. 2454/93
Ievedmuitas nodokļu atlaišana
Etilspirta un tabakas pārvadājumi uz trešajām valstīm
Krāpšana, ko paveicis sabiedrības, kas ir nodokļa maksātāja, darbinieks

Ar savu apelācijas sūdzības Portugāles Republika lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] 2009. gada 23. septembra spriedumu lietā T-385/05
Transnáutica
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir atcēlusi Komisijas 2005. gada 6. jūlija lēmumu lietā REM 05/2004 neatlaist un neatmaksāt
Transnáutica
–
Transportes e Navegação SA
ievedmuitas nodokļus (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienas ārējā tranzīta procedūra
Saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 37., 91. un 92. pantu ārpuskopienas preces, kuras ievestas Kopienā un kurām uzreiz nav uzlikts muitas nodoklis, bet kurām piemēro Kopienas ārējā tranzīta režīmu, muitas uzraudzībā var laist apgrozībā Kopienas muitas teritorijā līdz brīdim, kad tās tiek uzrādītas galamērķa muitas iestādē.
Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs Muitas kodeksā ir norādīts kā “galvenais atbildīgais”. Tādēļ tam noteiktajā termiņā galamērķa muitas iestādē ir jānogādā neskartas preces un jāievēro minētās procedūras noteikumi (Muitas kodeksa 96. pants). Šie pienākumi beidzas brīdī, kad preces un atbilstošie dokumenti tiek uzrādīti galamērķa muitas iestādē (Muitas kodeksa 92. pants).
Saskaņā ar Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 253, 1. lpp.
), ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 341., 346., 348., 350., 356. un 358. pantu attiecīgās preces vispirms ir jānogādā izbraukšanas valsts muitas iestādē, iesniedzot tām pievienoto deklarāciju T1. Izbraukšanas muitas iestāde nosaka termiņu, kādā preces ir jānogādā galamērķa muitas iestādē, uzraksta piezīmi uz T1 formas un saglabā vienu tai paredzēto [deklarācijas] eksemplāru, atdodot pārējos T1 deklarācijas eksemplārus galvenajam atbildīgajam. Preču transportēšana notiek atbilstoši T1 deklarācijai. Pēc preču nogādāšanas galamērķa muitas iestādē tā uzraksta piezīmi uz saņemtā T1 eksemplāra, veicot kontroli, un nekavējoties nosūta vienu šī dokumenta eksemplāru, parasti ar centralizētās iestādes starpniecību, izbraukšanas valsts muitas iestādei. Īstenošanas regulas tādā redakcijā, kas ir piemērojama šajā lietā, 361. un nākamajos pantos ir norādīts, ka izbraukšanas valsts muitas iestādē, kurai dokumentus nosūta galamērķa muitas iestāde pēc personas lūguma, kura iesniedz tranzīta deklarācijas eksemplārus, sauktus par “eksemplāriem 4 un 5”, šiem dokumentiem ir jānonāk atpakaļ ar centralizētas iestādes starpniecību.
Muitas uzraudzība, kurā atrodas preces, kas tiek transportētas saskaņā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru, tostarp beidzas, kad preces tiek laistas brīvā apgrozībā, konkrēti ar ievedmuitas nodokļu nomaksāšanu (Muitas kodeksa 37. panta 2. punkts un 79. pants). Ja preces tiek izņemtas no šīs uzraudzības, tad uzreiz rodas ievedmuitas parāds (Muitas kodeksa 203. panta 1. un 2. punkts). Šī parāda debitors papildus personai, kas ir izņēmusi preces no muitas uzraudzības, tostarp ir persona, kurai bija jāpilda pienākumi, kas izriet no muitas režīma izmantošanas, kurā šīs preces tikušas nodotas (Muitas kodeksa 203. panta 3. punkts un 213. pants), t.i., principāls.
Saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu, ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo principālam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
Vispārējais galvojums par muitas parāda summu
Atbilstoši Muitas kodeksa 94. panta 1. punktam principāls dod galvojumu, kas nodrošina jebkura muitas parāda, kas radies saistībā ar precēm, vai cita maksājumu nomaksāšanu. Šī paša kodeksa 191. pantā šajā ziņā ir precizēts, ka pēc debitora vai personas, kas par tādu var kļūt, lūguma muitas dienesti atļauj dot vispārēju galvojumu vairākām darbībām, kuru veikšanā ir radies vai var rasties muitas parāds.
Saskaņā ar Muitas kodeksa 198. pantu, ja muitas dienesti konstatē, ka iemaksātais galvojums nenodrošina, vai vairs nav pārliecības, ka tas nodrošina vai tas nav pietiekams, lai nodrošinātu muitas parāda samaksu noteiktajā termiņā, tās liek debitoram vai personai, kas par tādu var kļūt, pēc sava ieskata sagādāt papildu galvojumu vai nomainīt sākotnējo galvojumu ar jaunu galvojumu.
Kā ir paredzēts Īstenošanas regulas 361. pantā, vispārējā galvojuma summu nosaka vismaz 30 % apmērā no nodokļiem un citiem maksājumiem, vai nodokļu un citu maksājumu pilnā apmērā, ja galvojums attiecas uz Kopienas ārējā tranzīta pārvadājumiem, kuros pārvadā preces, kas uzskaitītas 53. pielikumā un kuru starpā ir cigaretes un alkohols. Šādā gadījumā šajā pantā ir paredzēts, ka muitas iestādēm ir iespēja noteikt vispārējo galvojumu 50 % apmērā no nodokļiem un citiem maksājumiem.
Vispārējo galvojumu iesniedz galvojuma muitas iestāde, kas nosaka galvojuma summu, apstiprina galvotāja saistības un izdod atļauju, kas principālam galvojuma robežās ļauj veikt jebkuru Kopienas tranzītpārvadājumu no jebkuras nosūtītājas muitas iestādes. Šajā ziņā katrai personai, kas ir saņēmusi atļauju, tiek izdots galvojuma sertifikāts (Īstenošanas regulas 362. pants). Vai nu galvojuma sertifikāta izdošanas brīdī, vai arī vēlāk tā derīguma laikā principāls uz savu atbildību sertifikāta otrā pusē norāda vienu vai vairākas personas, kas ir pilnvarotas uz viņa rēķina parakstīt Kopienas tranzīta deklarācijas. Tas var jebkurā brīdī svītrot pilnvarotās personas vārdu no saraksta (Īstenošanas regulas 363. pants). Saskaņā ar Īstenošanas regulas 364. pantu jebkuru personu, kuras vārds ir nosūtītājā muitas iestādē uzrādītas galvojuma sertifikāta otrā pusē, uzskata par principāla pilnvarotu pārstāvi.
Ievedmuitas nodokļa atlaišana
Tā kā pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu tika iesniegts 2004. gada 27. septembrī, Īstenošanas regulas IV daļas IV sadaļas 3. nodaļa, kurā ir ietvertas specifiskās tiesību normas par Muitas kodeksa 239. panta piemērošanu, ir piemērojamās tiesību normas redakcijā, kas bija spēkā attiecīgajā laikā.
Muitas kodeksa 239. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
—
kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru;
—
kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu nosacījumu izpildes.
2.   Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam [..].”
Tiesvedības priekšvēsture
Transnáutica
–
Transportes e Navegação SA
(turpmāk tekstā – “
Transnáutica
”) ir Portugāles transporta sabiedrība, kurai ir pilnvarotā saņēmēja statuss periodā, kurā apstrīdētās darbības, par kurām jāmaksā muitas nodoklis, ir veiktas Kopienas ārējā tranzīta procedūrā.
No 1994. gada 14. aprīļa līdz 12. oktobrim Šabregašas [
Xabregas
] muita (Portugāle) kā izbraukšanas muitas iestāde izdeva 68 tranzīta deklarācijas (kurās
Transnáutica
bija kā principāls), lai laistu apgrozībā Eiropas Savienības muitas teritorijā 64 tabakas kravas un četras nedenaturēta etilspirta kravas, uz kurām attiecas Kopienas iekšējā tranzīta procedūra. Noteiktie “5 eksemplāri” no 68 T1 tranzīta deklarācijām nekad nav tikuši nosūtīti izbraukšanas muitas iestādei, bet citi tur tika saņemti ar zīmogiem un parakstiem, par kuriem vēlāk tika konstatēts, ka tie ir viltoti.
1994. gada augustā Portugāles iestādes saņēma rīkojumu uzraudzīt noteiktas kravas automašīnas, kā arī to transportēto preču apriti, lai atklātu viltoto zīmogu, kas ir uz noteiktiem T1 deklarācijas “5 eksemplāriem”, avotu.
Periodā no 1995. gada janvāra līdz 1996. gada janvārim Portugāles iestādes nosūtīja
Transnáutica
T1 deklarāciju kopijas, lūdzot tai, pirmkārt, sniegt pierādījumus par to, ka tā ir pienācīgi un likumīgi rīkojusies Kopienas ārējā tranzīta procedūras laikā, un, otrkārt, sniegt pierādījumus par to, ka tā ir samaksājusi atbilstošos muitas parādus, ciktāl tā ir norādīta kā principāls apstrīdētajās ārējā tranzīta deklarācijās. Turklāt šīs sabiedrības vārdā ir izdots galvojuma sertifikāts.
1995. gada 23. martā
Transnáutica
atbildēja, ka tā nezina par cigarešu un etilspirta tranzīta procedūrām, kas veiktas tās vārdā. Vienīgi pēc iekšējas izmeklēšanas tā atklāja, ka viens no darbiniekiem, tai nezinot, parakstīja T1 deklarācijas par kontrabandas darbībām.
Attiecīgais darbinieks tika atlaists no darba, un pēc tam 1999. gada decembrī
Tribunal Criminal de Lisboa
[Lisabonas Krimināltiesa, Portugāle] viņu atzina par vainīgu uzticības ļaunprātīgā izmantošanā. Saistībā ar
Transnáutica
notikusī kriminālizmeklēšana tika izbeigta 2005. gada septembrī, jo tā nezināja par sava darbinieka rīcību un tās pārstāvji nebija iesaistīti attiecīgajā krāpšanā.
2003. gada 17. novembrī
Transnáutica
lūdza Portugāles iestādēm muitas parāda atmaksāšanu un atlaišanu. Saskaņā ar Īstenošanas regulas 906. un nākamajiem pantiem Portugāles valdība ar 2004. gada 27. septembra vēstuli nosūtīja šo lūgumu Eiropas Kopienu Komisijai, kura ar 2004. gada 23. decembra vēstuli informēja šo sabiedrību par savu nodomu noraidīt tās pieteikumu pēc lietas materiālu iepriekšējas izvērtēšanas.
Transnáutica
varēja iepazīties ar lietas materiāliem 2005. gada 19. janvārī un ar šīs pašas dienas vēstuli tā Komisijai paziņoja savu nostāju par minēto nodomu.
2005. gada 6. jūlijā saskaņā ar Īstenošanas regulas 907. pantu Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas
Transnáutica
tika paziņots 12. augustā ar Portugāles Finanšu un valsts pārvaldes ministrijas vēstuli; ar šo lēmumu tika noraidīts minētais pieteikums un tika atzīts, ka muitas nodokļa atlaišana un atmaksāšana nav pamatota, jo šī sabiedrība nav īpašā situācijā, uz kuru attiecas Muitas kodeksa 239. pants.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 21. oktobrī,
Transnáutica
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savas prasības pamatošanai
Transnáutica
izvirza piecus pamatus, pirmkārt, par būtisku formas prasību pārkāpumu, otrkārt, par acīmredzamu kļūdu vērtējumu, piemērojot Muitas kodeksa 239. pantu, treškārt, par nepietiekamu pamatojumu, pārkāpjot EKL 253. pantu, ceturtkārt, par labas pārvaldības principa un tiesību uz aizstāvību principa pārkāpumu, kā arī, piektkārt, par samērīguma principa pārkāpumu.
Vispirms ir jānorāda, ka savā vērtējumā Vispārējā tiesa ir vienīgi izvērtējusi prasības pamatojumam izvirzītā otrā pamata trešo daļu, ar kuru
Transnáutica
apgalvo, ka Portugāles iestādes nav ievērojušas savus pienākumus saistībā ar vispārējo galvojumu, ko tā bija sniegusi, lai nosegtu savas tranzīta darbības.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa ir atcēlusi apstrīdēto lēmumu un piespriedusi Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā konstatēja, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 191. un 198. pantu, ja muitas dienesti konstatē, ka iemaksātais galvojums nenodrošina vai vairs nav pārliecības, ka tas nodrošina vai tas nav pietiekams, lai nodrošinātu muitas parāda samaksu noteiktajā termiņā, tās liek debitoram vai personai, kas par tādu var kļūt, pēc sava ieskata sagādāt papildu galvojumu vai nomainīt sākotnējo galvojumu ar jaunu galvojumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā ir norādījusi šādi:
“Kompetento valsts muitas iestāžu rīcība un kontrole ir būtiska ne tikai galvojuma sertifikāta sastādīšanas brīdī, bet arī katru reizi, kad vispārējais galvojums, kas ir paredzēts vairāku tranzīta darbību aptveršanai, tiek izmantots, lai šīs darbības īstenotu un aptvertu.”
Pārsūdzētā sprieduma 46.–48. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi lietas faktus saistībā ar vispārējo galvojumu, kuru sniegusi
Transnáutica
, un ir konstatējusi, ka muitas iestādes saistībā ar attiecīgajām 68 T1 deklarācijām ir akceptējušas nepietiekamu galvojumu. Vispārējā tiesa 48. punktā ir norādījusi šādi:
“Ir jākonstatē, ka Portugāļu muitas iestādes saistībā ar 68 T1 deklarācijām ir akceptējušas nepietiekamu galvojumu. Kā to prasītāja ir norādījusi tiesas sēdē, Komisijai to neapstrīdot, ka, ņemot vērā visas T1 deklarācijas, kas sniegtas vienā un tajā pašā dienā, vispārējais galvojums nekad nav pārsniedzis vairāk nekā 7,29 % no nodokļiem un nodevām. Taču, lai gan katra deklarācija tiek analizēta atsevišķi, galvojuma sertifikāts aptver visus maksājamos nodokļus vienīgi trīs attiecīgo deklarāciju gadījumā. Tomēr ir jāuzskata, ka citas T1 deklarācijas tika izdotas vienā un tajā pašā datumā bez adekvāta galvojuma.”
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā ir norādījusi šādi:
“Ja Portugāles muitas iestādes T1 deklarāciju izdošanas laikā būtu pārbaudījušas, vai nodokļu un citi maksājumi, kas varēja rasties saistībā ar katru kravu, ir nosegti ar prasītājas sniegto vispārējo galvojumu, tad 68 T1 deklarācijas nebūtu varēts izdot.”
Pārsūdzētā sprieduma 50. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru nepastāvot nekāda cēloņsakarība starp muitas parāda rašanos vispārējā galvojuma sertifikāta, kas nav spēkā tā nelielā apmēra dēļ, akceptēšanu, pirms tam tajā pašā punktā konstatējot, ka “pārāk neliela galvojuma akceptēšana T1 deklarāciju izdošanas brīdī un kura apmērs acīmredzami nevar nosegt visus maksājamos nodokļus un citu maksājumus, ir procedūras pārkāpums T1 deklarāciju izdošanā”.
Pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi vispārējā galvojuma nozīmi saistībā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūras pienācīgu funkcionēšanu. Šajā ziņā tā ir norādījusi, ka valsts kompetento muitas iestāžu iejaukšanās ir T1 deklarāciju izdošanā ir būtiska procedūras stadija, kas ļauj atklāt iespējamos pārkāpumus.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā ir konstatējusi, ka
Transnáutica
ir veikusi pietiekamus piesardzības pasākumus, lai novērstu, ka liela apmēra tranzīta darbības varētu notikt, izmantojot vispārējo galvojumu, un ka muitas iestāžu kontroles neesamība Kopienas ārējā tranzīta sākotnējā un būtiskajā stadijā ļāva izdot 68 T1 deklarācijas, kuras neaptver galvojuma sertifikāts, un īstenot krāpšanu, šai sabiedrībai par to nezinot, kura bija ieviesusi visus mehānismus, lai novērstu šādas garantijas ļaunprātīgu izmantošanu.
Pārsūdzētā sprieduma 56. un 57. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi muitas iestāžu pienākumus, kas saistīti ar garantijas apmēra izvērtēšanu. Šajā kontekstā tā ir uzskatījusi, ka tirgus dalībnieka pazīšana un tas, ka
Transnáutica
iepriekš nekad nebija komercializējusi paaugstināta riska preces, tādas kā tabaka un etilspirts, ir apstākļi, kuriem būtu bijis vairāk jāpievērš šo iestāžu uzmanība, nevis, kā to norāda Komisija, tādi, kas attaisno kontroļu stingrības samazināšanu. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā ir norādījusi:
“[..] muitas parāda uzlikšana [
Transnáutica
], kurš izriet no minēto amatpersonu izvēles, kura saistīta ar pārkāpumu izmeklēšanu, ir pretrunā taisnīguma klauzulas mērķiem, kas ir pamatā Īstenošanas regulas 905. pantam, jo [
Transnáutica
] tādējādi atrastos izņēmuma situācijā, kas pārsniedz komerciālo risku, kurš saistīts ar tās ekonomisko darbību (šajā ziņā skat. Tiesas [1999. gada 7. septembra] spriedumu lietā [
C-61/98]
De Haan
, [
Recueil
, I-5003. lpp.]
, [53. punkts], un 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā
C-62/05 P
Nordspedizionieri di Danielis Livio
u.c./Komisija, Krājums, I-8647. lpp.
, 51. punkts, kā arī [Vispārējās tiesas 2002. gada 11. jūlija] spriedumu lietā [
T-205/99]
Hyper
/Komisija, [
Recueil
, II-3141. lpp.]
, [95. punkts]).”
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 59.–61. punktā nosprieda šādi:
“59
Tādēļ ir jāsecina, ka Portugāles muitas iestāžu rūpības neesamība to kontroles veikšanas brīdī, kas ir pirms T1 deklarāciju izdošanas, it īpaši saistībā ar vispārējā galvojuma apmēra noteikšanu un kontroli, ir traucējusi paredzēto pārbaudes sistēmu saistībā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru saskaņā ar Muitas kodeksu un Īstenošanas regulu un līdz ar to ir liegusi [
Transnáutica
] konkrētu iespēju atklāt krāpšanu pirms tās notikšanas.
Tomēr par šo rūpības neesamību atbildīgas ir Portugāles muitas iestādes, un sakarā ar to [
Transnáutica
] ir īpašā situācijā, kas pārsniedz parasto komerciālo risku, kurš saistīts ar tās ekonomisko darbību.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka [
Transnáutica
] nav īpašā situācijā saistībā ar to, ka Portugāles muitas iestādes nav izpildījušas kontroles pienākumu attiecībā uz vispārējā galvojuma spēkā esamību un apmēru.”
Process, kas notiek paralēli apelācijas tiesvedībai, un lietas dalībnieku prasījumi
Tajā pašā laikā, kad Portugāles Republika iesniedza šo apelācijas sūdzību, tā pret pārsūdzēto spriedumu ir iesniegusi trešās personas protesta pieteikumu Vispārējā tiesā saskaņā ar minētās tiesas Reglamenta 123. pantu. Tā ir arī lūgusi Tiesu apturēt tiesvedību saistībā ar šo apelācijas sūdzību līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa būs pieņēmusi nolēmumu par trešās personas protesta pieteikumu.
Ar 2010. gada 29. aprīļa rīkojumu Tiesa apmierināja šo lūgumu par tiesvedības apturēšanu. Vispārējā tiesa noraidīja trešās personas protesta pieteikumu ar 2010. gada 6. septembra rīkojumu lietā T-385/05 TO Portugāle/
Transnáutica
un Komisija.
Portugāles Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
—
piespriest
Transnáutica
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Transnáutica
prasījumi tiesai ir šādi:
—
prioritāri noraidīt apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepieņemamu;
—
pakārtoti noraidīt to kā nepamatotu un
—
piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar pieteikumu, kas iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2010. gada 23. aprīlī, Spānijas Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā Portugāles Republikas atbalstam. Ar Vispārējās tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2010. gada 20. septembra rīkojumu tika atļauta šī iestāšanās.
Par apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, Portugāles Republika izvirza vienu pamatu par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Muitas kodeksa 239. pantu, jo tā esot nepamatoti uzskatījusi, ka pastāvēja īpaša situācija, kas atbilst atmaksāšanas nosacījumiem, kuri paredzēti šajā pantā. Šim vienīgajam pamatam ir trīs daļas, ar kurām Portugāles Republika pārmet Vispārējai Tiesai, ka
—
tā ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības, nolemjot, ka Portugāļu muitas iestādes ir pieļāvušas kļūdas vispārējā galvojuma, kurš tika sniegts saistībā ar attiecīgajām tranzīta darbībām, noteikšanā un vēlākajā kontrolē;
—
tā ir nepamatoti nolēmusi, ka pastāv cēloņsakarība starp šīm kļūdām un muitas parāda vēlāko rašanos sakarā ar to, ka preces tika izņemtas no muitas uzraudzības, un
—
tā ir nepamatoti secinājusi, ka
Transnáutica
bija veikusi visus nepieciešamos pasākumus, lai novērstu, ka vispārējais galvojums tiek izmantots tranzīta darbībām, kas attiecas uz lieliem apmēriem.
Pēc Portugāles Republikas domām, ir jāuzskata, ka šajā lietā vispārējais galvojums tika sastādīts 1993. gadā, t.i., datumā, kurā Muitas kodeksa īstenošanas tiesību normas nebija vēl piemērojamas, gluži kā tas izriet no Īstenošanas regulas 915. panta otrās daļas. Šajā datumā vispārējā galvojuma apmērs būtu bijis jānosaka saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti 34.b pantā Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92 par Kopienas tranzīta procedūras īstenošanas tiesību normām un atvieglošanas pasākumiem (
OV L 132, 1. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas 1992. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 3712/92 (
OV L 378, 15. lpp.
).
Saistībā ar vispārējā galvojuma pārbaudi Portugāles Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības, nospriežot, ka muitas iestādēm bija pienākums pārbaudīt, vai vispārējais galvojums aptver maksājamo ievedmuitas nodokļa apmēru. Turklāt šī dalībvalsts apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru pēc šīs pārbaudes muitas iestādēm būtu bijis jāuzdod
Transnáutica
pastiprināt galvojumu saistībā ar muitas parāda, kas var rasties, vērtību; tas būtu izraisījis to, ka šī sabiedrība būtu atklājusi sava darbinieka krāpniecisko rīcību.
Portugāles Republika norāda, ka Muitas kodeksa 198. pantā ir vienīgi noteikts, ka muitas iestādēm ir jāpārbauda, vai eventuāli maksājamais ievedmuitas nodokļa apmērs ir lielāks par sastādītā galvojuma summu. Šī dalībvalsts uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Eiropas Savienības tiesības, uzskatot, ka šis pants nosaka nosūtītājai muitas iestādei pienākumu pārbaudīt saistībā ar tranzīta darbību, vai vispārējais galvojums aptver ne tikai minētā nodokļa apmēru, bet arī citus maksājumus, kas var būt maksājami vēlāk.
Šo pašu iemeslu dēļ Portugāles Republika uzskata vienīgā pamata trešajā daļā, ka ir leģitīmi secināt, ka
Transnáutica
īstenotie pasākumi neesot kavējuši to, ka tās darbinieks varēja iesniegt papildu galvojumu ar skaidras naudas ieguldījumu, ka ļautu nosegt attiecīgo ievedmuitas nodokļa apmēru un līdz ar to īstenot deklarētās tranzīta darbības, par kurām ir strīds.
Savā atbildes rakstā
Transnáutica
, pirmkārt, norāda, ka Portugāles Republikas iesniegtās apelācijas sūdzības pamati ir acīmredzami nepieņemami.
Transnáutica
uzskata, ka Portugāles Republikas izvirzītie pamati ir jānoraida, jo, pirmkārt, tā nesniedz pierādījumus, ka Vispārēja tiesa ir pieļāvusi kļūdu, kura ir izraisījusi kļūdu faktos vai faktu sagrozīšanu, un ka, otrkārt, Tiesai nav atkārtoti jāizvērtē jau Vispārējās tiesas izvērtētie fakti vai arī nav jālemj par lietu, pamatojoties uz hipotētiskiem elementiem vai faktiem, kas nav iesniegti. Turklāt apelācijas sūdzībā nav izvirzīts neviens tiesību jautājums.
Pakārtoti
Transnáutica
norāda, ka, lai gan Tiesai bija jāuzskata, ka apelācija kopumā nav acīmredzami nepieņemama, Portugāles Republikas izvirzītie pamati katrā ziņā ir jānoraida kā acīmredzami nepamatoti.
Saistībā ar jautājumiem par vispārējā galvojuma apmēra noteikšanu
Transnáutica
apgalvo, ka pretēji Portugāles Republikas apgalvotajam, tā kā Īstenošanas regula ir piemērojama no 1994. gada 1. janvāra, tā aptver attiecīgās T1 tranzīta deklarācijas, kas tikušas izdotas laikā no 1994. gada 14. aprīļa līdz 12. oktobrim.
Turklāt
Transnáutica
apgalvo, ka Portugāles Republikas arguments, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa ir pamatojusi savu lēmumu ar faktu, ka garantijai būtu bijis jāatbilst visam muitas parādam, ir jāuzskata par acīmredzami nepamatotu, ciktāl, ņemot vērā Portugāles iestāžu faktiski akceptēto apmēru, pārsūdzētais spriedums nebūtu bijis citāds, pat ja Regula Nr. 1214/92, kas grozīta ar Regulu Nr. 3712/92, būtu bijusi piemērojama šajā lietā.
Transnáutica
uzskata, ka minēto iestāžu nolaidība šajā ziņā nevar tikt apstrīdēta.
Saistībā ar vispārējā galvojuma kontroli
Transnáutica
apstrīd Portugāles Republikas interpretāciju, saskaņā ar kuru pienākumam kontrolēt šādu garantiju “nav nekāda juridiskā pamata”.
Šajā ziņā
Transnáutica
norāda, ka vispārējais galvojums ir paredzēts, lai nodrošinātu muitas parāda samaksāšanu, kā arī citu maksājumu samaksāšanu, kuri varētu rasties saistībā ar tranzītā esošajās precēm, līdz ar ko šim galvojumam ir jāaptver muitas parāda apmērs, nevis šo preču vērtība. Neviena specifiska tiesību norma, ar ko valsts muitas iestādēm tiek noteikts pienākums kontrolēt minēto galvojumu, tādēļ neesot nepieciešama.
Transnáutica
uzskata, ka muitas iestādēm ir jānodrošina, ka galvojuma sastādīšana nosedz parāda samaksu, lai tiktu novērsti visi pārkāpumi.
Transnáutica
norāda, ka Muitas kodeksa 198. pants ir jāinterpretē saskaņā ar lojālās sadarbības principu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāveic vispārējie vai konkrētie pasākumi, lai nodrošinātu, ka tiek izpildīti pienākumi, kas izriet no līgumiem vai Eiropas Savienības tiesību aktiem. Līdz ar to, pat ja vispārējā galvojuma kontrole nav tieši minēta, muitas iestādēm būtu jābūt spējīgām pārbaudīt galvojuma adekvātumu. Šī sabiedrība uzskata, ka šī panta īstenošana neesot tikusi nodrošināta un sadarbības princips neesot ievērots šādas kontroles neesamības gadījumā.
Transnáutica
apgalvo, ka Portugāles Republikas pamata akceptēšana nozīmētu atzīt, ka dalībvalstīm ir jāpiemēro Eiropas Savienības tiesības vienīgi tad, ja tiesību normā tas tieši ir noteikts. Šāda interpretācija neatbilstu kompetenču sadalījuma sistēmai Eiropas Savienībā. Šī vienīgā iemesla dēļ šis pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Visbeidzot saistībā ar apelācijas sūdzības pamatošanai izvirzītā vienīgā pamata trešo daļu
Transnáutica
norāda, ka jautājums par to, kuras ir valsts muitas iestādes, kas ir atbildīgas par rūpības trūkumu saistībā ar galvojumu noteikšanu un tā kontroli, proti, vai tās ir Portugāles muitas iestādes vai Spānijas muitas iestādes, vai pat kādas citas valsts iestādes, nekādā gadījumā neattiecas uz
Transnáutica
atbildību. Tādēļ šī daļa ir jānoraida kā acīmredzami nepamatota.
Saistībā ar savu iestāšanos lietā Spānijas Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā ir pārvērtusi administratīvu kompetenci, kas paredzēta Muitas kodeksa 6. un 198. pantā un kuras izmantošana ir muitas iestādes brīvā ziņā, muitas iestādes pienākumā, kura sekas ir muitas parāda rašanās. Ir jānorāda, ka šī interpretācija ir spēkā vienīgi gadījumos, kuros tiesību norma šo pienākumu tieši paredz un definē tās juridiskās sekas attiecībā uz administrācijas pienākumu.
Minētā dalībvalsts uzskata, ka administrācijas kontroles pilnvaru transformēšana, uzliekot tai pienākumu, kura sekas ir muitas parāda rašanās, nozīmētu atzīt, ka administrācijai piešķirto pilnvaru izmantošana ir balstīta uz katras ar nodokli apliekamās darbības iepriekšējās atļaušanas principu; tas būtu pretrunā modernajās valstīs esošajam vispārējam principam par minimālu iejaukšanos saistībā ar prezumpciju, saskaņā ar kuru nodokļu maksātāji veic savas darbības atbilstoši tiesību aktiem.
Turklāt, ņemot vērā to, ka katra darbība, kas veikta, piemērojot muitas tiesību aktus, pieprasa, lai ieinteresētā persona iesniegtu iepriekšējo pieteikumu, tad pārsūdzētā sprieduma piemērošana nozīmētu secināt, ka visas krāpšanas, izņemot tādus izņēmuma gadījumus, kad preces tiek ievestas muitas teritorijā bez muitas deklarācijas, būtu novērstas, izmantojot kontroles pilnvaras, kuras ir piešķirtas muitas iestādēm. Līdz ar to, ja ir notikusi krāpšana, administrācija būtu jāsauc pie atbildības un krāpšanas izdarītājs būtu jāatbrīvo.
Spānijas Karaliste uzskata, ka, lai izvērtētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu attiecībā uz Īstenošanas regulas 905. un nākamajiem pantiem, būtībā ir jāizvērtē nodokļu maksātāja rīcība saistībā ar apstākļiem, kuros bija ar nodokli apliekamais notikums, kurš ir muitas parāda maksāšanas pienākuma pamatā.
Savā atbildes rakstā Komisija norāda, ka precizitātes labad tā vēlas iesniegt apsvērumus par noteiktiem argumentiem, kas izvirzīti šīs apelācijas sūdzības ietvaros, bet, tā kā Komisija nav iesniegusi apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu, tā nevēlas paust savu nostāju par Portugāles Republikas apelācijas sūdzību.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Transnáutica
izvirza iebildi par nepieņemamību, apgalvojot, ka Portugāles Republika, iesniedzot savam trešās personas protesta pieteikumam tādu pašu pamatošanas tekstu kā savai apelācijas sūdzības, lūdz Tiesu izvērtēt faktus, nevis tiesību jautājumus, kas ir pretrunā LESD 256. pantam.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan ir taisnība, ka Portugāles Republika šajā apelācijas sūdzībā izvirza tādus pašus argumentus, kā tos, kas iesniegti trešās personas protesta pieteikuma pamatošanai, kuru tā iesniegusi Vispārējā tiesā, šāds apstāklis pats par sevi nav pietiekams, lai uzskatītu šo apelācijas sūdzību par nepieņemu un tādējādi liegtu šai valstij leģitīmu iespēju vērsties tiesā. Turklāt šajā gadījumā Vispārējā tiesa nav apmierinājusi minēto trešās personas protesta pieteikumu un nav arī izvērtējusi Portugāles Republikas izvirzītos argumentus saistībā ar šo pēdējo minēto tiesvedību.
Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo
Transnáutica
, Portugāles Republikas apelācijas sūdzība neattiecas uz Vispārējās tiesas veikto faktu izvērtēšanu, bet attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par Muitas kodeksa 239. panta piemērošanas nosacījumu izpildi tādā situācijā, kurā ir radies šis strīds. Šo Vispārējās tiesas veikto vērtējumu Tiesa var izvērtēt apelācijas sūdzības ietvaros (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 25. jūlija spriedumu lietā
C-204/07 P
C.A. S
./Komisija, Krājums, I-6135. lpp.
, 83. punkts).
Līdz ar to
Transnáutica
iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
Ar savu apelācijas sūdzību Portugāles Republika apstrīd Vispārējās tiesas secinājumus, saskaņā ar kuriem ir īpaša situācija, uz kuru attiecas Muitas kodeksa 239. pants, ja dalībvalsts muitas iestādes pieļauj kļūdas vispārējā galvojuma, kuram ir jābūt sastādītam saistībā ar visām noteiktajām procedūrām, vēlākā apmēra noteikšanā un kontrolē.
Lai pamatotu savu apelācijas sūdzību, Portugāles Republika izvirza vienu pamatu, kuram ir trīs daļas. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Vispārējās tiesas apgalvojums, saskaņā ar kuru Portugāles muitas iestādes ir pieļāvušas kļūdas, nosakot un kontrolējot vispārējo garantiju, ir balstīts uz nepareizu Eiropas Savienības tiesību interpretāciju. Otrkārt, tā norāda, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti secinājusi, ka pastāv cēloņsakarība starp kļūdām un muitas parāda vēlāko rašanos brīdī, kad preces izņemtas no muitas uzraudzības. Visbeidzot, šī dalībvalsts apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir nepamatoti secinājusi, ka
Transnáutica
ir veikusi visus nepieciešamos piesardzības pasākumus, lai novērstu, ka vispārējais galvojums tiek izmantots saistībā ar tranzīta procedūrām par lielām summām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Īstenošanas regulas 905. pantā, uz kura pamata dalībvalsts, kurai ir muitas pilnvaras, aicina Komisiju izvērtēt saskaņā ar tai iesniegtajiem apstākļiem īpašas situācijas pastāvēšanu, kas pamato nodokļu atlaišanu, ir vispārēja taisnīguma klauzula, kas aptver izņēmuma situāciju, kurā atrodas deklarētājs salīdzinājumā ar citiem tirgus dalībniekiem, kuri veic tādas pašas darbības, ja muitas iestāde, ņemot vērā izvirzīto pamatojumu, nav spējusi pati pieņemt lēmumu par nodokļu atlaišanu (skat. Tiesas 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā
C-86/97
Trans-Ex-Import
,
Recueil
, I-1041. lpp.
, 18.–21. punkts, un iepriekš minēto 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā
De Haan
, 52. punkts).
To precizējot, ir jānorāda, ka Portugāles Republikas izvirzītie iebildumi attiecībā uz Vispārējās tiesas argumentāciju attiecas uz analīzes dažādajām faktiskajām un juridiskajām stadijām, kuras rezultātā minētā tiesa secināja, ka pastāv īpaša situācija, uz kuru attiecas Muitas kodeksa 239. pants. Lai izvērtētu šīs argumentācijas pamatotību, ir nepieciešams secīgi izvērtēt katru šo stadiju.
Vispirms ir jāatgādina, gluži kā to ir paveikusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 94. pantu principāls dod galvojumu, kas nodrošina jebkura muitas parāda, kas radies saistībā ar precēm, vai cita maksājuma nomaksāšanu. No šī paša kodeksa 191. un 198. panta arī izriet, ka muitas iestādēm ir jānosaka adekvāts vispārējais galvojums un jāpārbauda tā sastādīšana.
Gluži kā Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 45. punktā, kompetento valsts iestāžu rīcība un kontrole ir būtiska ne tikai galvojuma sertifikāta sastādīšanas brīdī, bet arī katru reizi, kad vispārējais galvojums, kas ir paredzēts vairāku tranzīta darbību aptveršanai, tiek izmantots, lai šīs darbības īstenotu un aptvertu. Šajā ziņā, kaut gan Muitas kodeksa 198. pantā nav noteikts formāls pienākums pārbaudīt vispārējā galvojuma adekvātumu, tomēr kompetentajām muitas iestādēm ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, ja tās konstatē, ka pastāv atšķirība starp sastādītā galvojuma apmēru un kopējo nodevu apmēru, kas ir jāmaksā par visām noteiktajām tranzīta procedūrām.
Portugāles Republika apstrīd Muitas kodeksa 198. pantā noteiktā pienākuma apjomu un apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir interpretējusi šo tiesību normu pārāk šauri, nosakot muitas iestādēm augstu rūpības līmeni saistībā ar vispārējā galvojuma adekvātuma pārbaudi. Tā arī apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu saistībā ar piemērojamo regulu attiecībā uz šī vispārējā galvojuma aprēķināšanu.
Ir jānorāda, ka savos apsvērumos Tiesā Portugāles Republika un Komisija ir iesniegušas pretrunīgas interpretācijas saistībā ar regulas redakciju, kas piemērojama šajā strīdā. Saskaņā ar tās redakciju, kas tika piemērota, atšķirīgs rezultāts, konkrētāk, 30 % vai 50 %, būtu sasniegti saistībā ar nodokļu proporciju, kurus ir jānosedz vispārējam galvojumam.
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka neatkarīgi no minētās proporcijas apmēra, kas noteikta šajā strīdā piemērojamajā regulā, muitas iestāžu rūpības pienākums paliek nemainīgs. Ir arī jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir norādījusi, ka, “gluži kā to
Transnáutica
ir norādījusi tiesas sēdē, Komisijai to neapstrīdot, ka, ņemot vērā visas T1 deklarācijas, kas sniegtas vienā un tajā pašā dienā, vispārējais galvojums nekad nav pārsniedzis vairāk nekā 7,29 % no nodokļiem un nodevām”.
Tādējādi ir jākonstatē, ka neatkarīgi no jautājuma, vai piemērojamajā regulā ir pieprasīts vispārējais galvojums 30 % vai 50 % apmērā no maksājamajiem nodokļiem, Vispārējās tiesas secinājums, saskaņā ar kuru muitas iestāžu pieprasītā garantija ir neadekvāta, ir pareizs. Tas, ka faktiski sastādītais vispārējais galvojums nekad nepārsniedz 7,29 % no šiem nodokļiem, kaut gan minētā galvojuma apmēram būtu bijis jānosedz vismaz 30 % no šiem nodokļiem, pamato Vispārējās tiesas apgalvojumu pārsūdzētā sprieduma 55. punktā, saskaņā ar kuru “muitas iestāžu kontroles neesamība Kopienas ārējā tranzīta sākotnējā un būtiskajā stadijā ļāva izdot 68 T1 deklarācijas, kuras neaptver galvojuma sertifikāts”.
Gluži kā ir pamatoti nospriedusi Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. punktā, “lai šis režīms funkcionētu, ir nepieciešams, lai sniegtās garantijas būtu adekvātā apmērā, kas nosedz muitas parādu, kurš var rasties, atbilstoši 30 %, 50 %vai 100 % atkarībā no transportēto preču rakstura. Kļūdai šādas garantijas kontrolē T1 deklarācijas izdošanas laikā būs noteikta ietekme uz principāla kapacitāti nodrošināt muitas parāda, kas var rasties, nomaksāšanu”.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāizvērtē Portugāles Republikas vienīgā pamata divas daļas. Pirmkārt, Portugāles Republika apstrīd Vispārējās tiesas argumentāciju par cēloņsakarību starp kļūdu, kuru pieļāvušas muitas iestādes saistībā ar vispārējā galvojumu noteikšanu, un iespējamo muitas parāda rašanos saistībā ar preču izņemšanu no muitas iestādes uzraudzības.
Pārsūdzētā sprieduma 49. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka, “ja Portugāles muitas iestādes T1 deklarāciju izdošanas laikā būtu pārbaudījušas, vai nodokļu un citi maksājumi, kas varēja rasties saistībā ar katru kravu, ir nosegti ar prasītājas sniegto vispārējo galvojumu, tad 68 T1 deklarācijas nebūtu varēts izdot”. Šī argumentācija ir pamatota ar to, ka, ja minētās iestādes būtu izpildījušas savus pienākumus saistībā ar sastādāmā vispārējā galvojuma apmērā aprēķināšanu, no tā būtu izrietējis, ka visas procedūras, kas pēc tam tika atzītas par krāpnieciskām, nekad nebūtu bijušas īstenotas.
Tādējādi Vispārējās tiesas norādītā cēloņsakarība attiecas ne tikai uz vispārējā galvojuma apmēra kļūdaino aprēķinu un muitas parāda rašanos, bet drīzāk uz saikni starp, pirmkārt, minēto iestāžu vērības trūkumu, kura rezultātā tranzīta procedūras netika pārbaudītas saskaņā ar visiem pārbaudes pasākumiem, kas paredzēti piemērojamajā regulā, un, otrkārt, īpašas situācijas pastāvēšanu. Tā vietā, lai noteiktu, vai pastāv cēloņsakarība starp vispārējā galvojuma apmēra aprēķināšanu un muitas parāda rašanos, Vispārējā tiesa ir izvērtējusi, vai strīda rašanās fakti varēja būt “īpaša situācija”, uz kuru attiecas Muitas kodeksa 239. pants.
Ņemot vērā šo apsvērumu, ir jāizvērtē Portugāles Republikas izvirzītā vienīgā pamata trešā daļa. Portugāles Republika apstrīd Vispārējās tiesas apgalvojumu, saskaņā ar kuru, ja muitas iestādes būtu aprēķinājušas adekvātu vispārējo galvojumu un pārbaudījušas tā sastādīšanu,
Transnáutica
iekšējās procedūras būtu ļāvušas tai izvairīties no krāpnieciskām darbībām un līdz ar to no muitas parāda rašanās.
Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka Portugāles Republika nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas ļautu secināt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 52. punktā ir nepamatoti nospriedusi, ka, “ja Portugāles iestādes būtu noraidījušas galvojumu sakarā ar nepietiekamo apmēru un lūgušas iesniegt papildu garantiju, tad ne tikai T1 deklarācijas nebūtu bijušas izdotas, bet, kā [
Transnáutica
] pamatoti apgalvo, ka tā būtu varējusi atklāt tās darbinieka krāpniecisko rīcību”.
Tādējādi Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, ne sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 60. punktā nospriežot, ka “par šo rūpības neesamību atbildīgas ir Portugāles muitas iestādes un sakarā ar to [
Transnáutica
] ir īpašā situācijā, kura pārsniedz parasto komerciālo risku, kas saistīts ar tās ekonomisko darbību”.
Saistībā ar argumentu, kuru izvirza Portugāles Republika savas trešās daļas atbalstam, par rīcību, kuru
Transnáutica
darbinieks būtu varējis īstenot, ja Portugāles muitas iestādes būtu viņam pieprasījušas iesniegt papildu garantiju, ir jānorāda, ka šim argumentam ir vienīgi hipotētisks raksturs.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka šīs lietas specifiskajos apstākļos Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, pamatojoties uz tai iesniegtajiem faktiem un nesagrozot ne pierādījumus, ne pieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ka minēto iestāžu rūpības trūkums, kas ir padarījis par neefektīvām
Transnáutica
ieviestās pārbaudes procedūras, ir izraisījis īpašu situāciju, uz kuru attiecas Muitas kodeksa 239. pants.
Tā kā neviena no Portugāles Republikas izvirzītajām vienīgā pamata trīs daļām savas apelācijas sūdzības pamatojumam nav atbalstāma, apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta [69. panta] 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā
Transnáutica
ir prasījusi piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Portugāles Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Spānijas Karaliste, kas ir iestājusies šajā tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.