CELEX: 62011CJ0373
Eelotsusetaotlus
Kehtivuse hindamine
Ühine põllumajanduspoliitika
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Lisatoetus teatavate põllumajanduslike tootmisviiside ja kvaliteetse tootmise eest
Liikmesriikidele jäetud kaalutlusruum
Diskrimineerimine
EÜ artikkel 32 ja EÜ artikkel 34

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (
ELT L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269), artikli 69 kehtivust.
Taotlus esitati Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou (Kreeka tubakatöötlejate ühendus, edaspidi „Panellinios Syndesmos”) ning Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikoni (majandus‑ ja rahandusminister) ja Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimoni (maaelu arendamise ja toiduainete minister) vahelises vaidluses, mis puudutas lisatoetusi tubakasektoris.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1782/2003 põhjendused 24 ja 33 on sõnastatud järgmiselt:
(24)
Ühenduse põllumajanduse konkurentsivõime suurendamine ning toidukvaliteedi ja keskkonnastandardite soodustamine põhjustab paratamatult põllumajandustoodete institutsionaalsete hindade languse ning ühenduse põllumajandustootjate jaoks tootmiskulude kasvu. Nende eesmärkide saavutamiseks ning rohkem turule orienteeritud ja säästva põllumajanduse soodustamiseks on vaja lõpetada üleminek tootmise toetamiselt tootjate toetamisele, kehtestades iga põllumajandustootja jaoks toodanguga sidumata sissetulekutoetuse süsteemi. [...]
[...]
(33)
Konkreetsetes oludes paindlikult toimimiseks peaks liikmesriikidel olema võimalus määrata teatav tasakaal individuaalsete toetusõiguste ja piirkondlike või siseriiklike keskmiste vahel ning olemasolevate toetuste ja ühtse otsemakse vahel. [...] Konkreetse liikmesriigi põllumajandustingimuste arvessevõtmiseks tuleks kõnealusele liikmesriigile sätestada võimalus taotleda ühtse otsemaksete kava rakendamiseks üleminekuaega, tagades siiski ühtse otsemaksete kava jaoks kinnitatud eelarve ülemmääradest kinnipidamise. Ühenduse rahvusvaheliste kohustuste täitmiseks ja juhul, kui üleminekuajal esineb tõsist konkurentsi moonutamist, peaks komisjon võtma vajalikud meetmed selliste olukordade lahendamiseks.”
Määruse nr 1782/2003 III jaotise „Ühtne otsemaksete kava” viienda peatüki „Piirkondlik ja valikuline rakendamine” teise jao artikli 64 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Liikmesriik võib hiljemalt 1. augustiks 2004 otsustada kohaldada 1.–4. peatükis osutatud ühtset otsemaksete kava siseriiklikul või piirkondlikul tasandil käesolevas jaos sätestatud tingimustel.
2.   Vastavalt liikmesriikide valikule määrab komisjon artikli 144 lõikes 2 osutatud korras kindlaks ülemmäära vastavalt artiklites 66–69 osutatud iga otsetoetuse jaoks.
Iga otsetoetuse jaoks on see ülemmäär võrdne osaga artiklis 41 osutatud siseriiklikust ülemmäärast, mis on korrutatud vähendusprotsentidega, mida liikmesriigid kohaldavad artiklite 66–69 kohaselt.
Kindlaksmääratud ülemmäärade kogusumma arvatakse maha artiklis 41 osutatud siseriiklikest ülemmääradest artikli 144 lõikes 2 osutatud korras.”
Määruse artiklis 69 „Teatavate põllumajanduslike tootmisviiside ja kvaliteetse tootmise valikuline rakendamine” on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad säilitada maksimaalselt 10% artiklis 41 osutatud siseriiklike ülemmäärade sellest osast, mis vastab igale VI lisas osutatud sektorile. Põllukultuuride, veise- ja vasikaliha- ning lamba- ja kitselihasektori puhul võetakse seda säilitatud toetuse määra arvesse vastavalt artiklites 66–68 kehtestatud maksimaalsete protsendimäärade kohaldamiseks.
Sellisel juhul teevad asjaomased liikmesriigid artikli 64 lõike 2 kohaselt kehtestatud ülemmäära piires säilitatud toetuse määraga seotud sektori või sektorite põllumajandustootjatele igal aastal lisamakse.
Lisamakse tehakse teatavate põllumajanduslike tootmisviiside eest, mis on olulised keskkonna kaitsmisel või parandamisel või kvaliteedi parandamisel ning põllumajandustoodete turustamisel, komisjoni poolt artikli 144 lõikes 2 osutatud korras määratletavatel tingimustel.”
Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 795/2004, millega kehtestatakse määruses nr 1782/2003 sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT L 141, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/44, lk 226), artiklis 48 on sätestatud:
„1.   Määruse (EÜ) nr 1782/2003 artiklis 69 sätestatud lisatoetus antakse, ilma et see piiraks määruse (EÜ) nr 1257/1999 artikli 37 lõike 3 ja selle rakenduseeskirjade kohaldamist, käesoleva artikli lõigetes 2–6 sätestatud tingimustel.
2.   Toetus antakse üksnes talupidajatele määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 2 punkti a tähenduses, olenemata sellest, kas nad on ühtse otsemaksete kava taotluse esitanud või mitte või omavad toetuseõigusi.
3.   „Kinnipidamisega seotud sektoris või sektorites” tähendab seda, et toetust võivad taotleda põhimõtteliselt kõik talupidajad, kes lisatoetuse taotluse esitamise ajal ja käesolevas artiklis sätestatud tingimustel toodavad määruse (EÜ) nr 1782/2003 VI lisas viidatud sektori või sektoritega hõlmatud tooteid.
4.   Juhul kui toetus hõlmab põllumajandusliku tootmise liike või kvaliteedi- ja turustusmeetmeid, mille puhul ei saa spetsiifilist toodangut määratleda või toodang pole otseselt sektoriga hõlmatud, võib toetust anda tingimusel, et kinnipidamine toimub kõikides määruse (EÜ) nr 1782/2003 VI lisas viidatud sektorites ja kavas osalevad ainult nimetatud lisas viidatud sektoritesse kuuluvad talupidajad.
5.   Määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 69 kohaldamisel piirkondlikul tasandil arvutatakse kinnipidamine asjaomase piirkonna asjaomaste sektorite toetuste komponendi alusel.
Liikmesriigid määratlevad piirkonna asjakohasel territoriaalsel tasandil kooskõlas objektiivsete kriteeriumitega ja talupidajate võrdset kohtlemist tagavalt ning turgu ja konkurentsi kahjustamata.
6.   Asjaomased liikmesriigid teatavad kavandatavate toetuste üksikasjad ja eelkõige abikõlblikkustingimused ja asjaomased sektorid hiljemalt ühtse otsemaksete kava rakendamise esimesele aastale eelneva aasta 1. augustiks.
[...]”.
Määrus nr 1782/2003 tunnistati kehtetuks nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003 (
ELT L 30, lk 16
). Määrus nr 795/2004 tunnistati kehtetuks komisjoni 29. oktoobri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1120/2009, millega kehtestatakse määruse nr 73/2009 III jaotises sätestatud ühtse otsemaksete kava üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT L 316, lk 1
).
Kreeka õigus
Määrused nr 1782/2003 ja nr 795/2004 võeti siseriiklikku õigusesse üle Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikoni ja Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimoni kahe ühise dekreediga, nimelt 9. augusti 2005. aasta ühise dekreediga nr 292464 (
FEK B'
1122), millega kehtestati üldiselt täiendavad rakenduslikud haldusmeetmed ja otsetoetuste saajatele antavate toetuseõiguste arvu ja väärtuse arvutamise meetmed, ning 8. augusti 2006. aasta ühise dekreediga nr 49143 (
FEK B'
1333), millega nähti konkreetsemalt ette tubakasektoris kvaliteedi eesmärgil makstavate lisatoetuste maksmise kord, eraldatavad summad ja toetuse saamiseks vajalikud dokumendid.
9. augusti 2005. aasta ühise dekreedi nr 292464 artikliga 16 ja I lisaga määrati tubaka osas kvaliteedi eesmärgil makstava lisatoetuse kinnipidamise määraks 2%.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Panellinios Syndesmos esitas 13. novembril 2006 Symvoulio tis Epikrateiasele kaebuse 8. augusti 2006. aasta ühise dekreedi nr 49143 tühistamiseks. Samas menetluses vaidlustas Panellinios Syndesmos ka 9. augusti 2005. aasta ühise dekreedi nr 292464 õiguspärasuse.
Panellinios Syndesmose sõnul on need kaks dekreeti õigusvastased, kuna nad sisaldavad meetmeid määruse nr 1782/2003 rakendamiseks, mille artikkel 69 on liidu õigusega vastuolus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates aitab selle määrusega liikmesriigi ametiasutustele jäetud tegutsemisruum määruse rakendamisel kaasa iga regiooni vajadusi arvesse võtvale diferentseerimisele ning liikmesriikidele antud võimalus kehtestada erinevaid kinnipidamise määrasid ei kujuta endast diskrimineerimist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab siiski küsimuse, kas selline diferentseeriv kohaldamine, nimelt erinevad kinnipidamise määrad ja sellest tulenevalt erinevad lisatoetused, võib moonutada konkurentsi sama toote tootjate vahel erinevates liikmesriikides ning mõjutada negatiivselt tootjate sissetulekut erinevates piirkondades.
Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse nr 1782/2003 artikkel 69, mille kohaselt lubatakse liikmesriikidel kehtestada artiklis 41 sätestatud „siseriiklike ülemmäärade” ulatuses ja artikli 69 kolmandas lõigus sätestatud tingimusi järgides erinevad kinnipidamise protsendimäärad tootjatele lisamakse tegemiseks, on EÜ artiklitega 2, 32 ja 34 ning tootjatele stabiilse sissetuleku tagamise ja maapiirkondade säilitamise eesmärkidega kooskõlas osas, milles niisuguste erinevate protsendimäärade kehtestamist lubatakse?”
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas määruse nr 1782/2003 artikkel 69 on kehtiv, pidades silmas EÜ artikleid 32 ja 34 ning tootjatele stabiilse sissetuleku tagamise ja maapiirkondade säilitamise eesmärke, kuivõrd selle artikli kohaldamine seab tootjad, kellele liikmesriik on määranud madalama kinnipidamise määra, ebasoodsamasse olukorda võrreldes tootjatega teises liikmesriigis, kellele kehtib kõrgem määr, ning mis toob kaasa diskrimineerimise ja moonutab konkurentsi sama toote tootjate vahel erinevates liikmesriikides.
Esmalt tuleb märkida, et asjaolu, et määrused nr 1782/2003 ja nr 795/2004 on kehtetuks tunnistatud, ei ole põhikohtuasja eseme seisukohalt oluline, kuna määruse nr 1782/2003 artikli 69 kohaldamine jätkus 2010. aasta juunini.
Määruse nr 1782/2003 põhjendusest 24 tuleneb, et selle määruse eesmärk oli üleminek tootmise toetamiselt tootjate toetamisele, vähendades järk-järgult otsetoetusi ning kehtestades iga põllumajandustootja jaoks toodanguga sidumata sissetulekutoetuse süsteemi, s.t ühtse otsemakse, mis määratakse kindlaks varasemate toetusõiguste alusel võrdlusperioodi jooksul, suurendamaks Euroopa Liidu põllumajandustootjate konkurentsivõimet.
Lisaks toimus ühtse otsemakse kehtestamine uue ühise põllumajanduspoliitika raames, mille üks põhieesmärke, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 3, oli liidu asjakohaste õigusnormide ratsionaliseerimine ja lihtsustamine, saavutades ühtlasi poliitika rakendamise suurema detsentraliseerituse, jättes liikmesriikidele ja nende piirkondadele suurema tegutsemisruumi.
Määruse nr 1782/2003 artikkel 64 andis liikmesriikidele ühtse otsemaksete kava osalise kohaldamise raames võimaluse otsustada „hiljemalt 1. augustiks 2004” kohaldada eritingimustel ühtset otsemaksete kava siseriiklikul või piirkondlikul tasandil.
Selles kontekstis andis sama määruse artikkel 69 liikmesriikidele võimaluse pidada kinni maksimaalselt 10% siseriiklike ülemmäärade igale sektorile vastavast osast, et maksta lisatoetust teatavate põllumajanduslike tootmisviiside eest, mis on olulised keskkonna kaitsmisel või parandamisel või kvaliteedi parandamisel ning põllumajandustoodete turustamisel.
EÜ artikli 34 rikkumine
Siinkohal tuleb kontrollida, kas määruse nr 1782/2003 artikkel 69 on vastuolus EÜ artikliga 34 põhjusel, et see toob kaasa diskrimineerimise ning moonutab konkurentsi sama toote tootjate vahel erinevates liikmesriikides.
Siinjuures tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 34 lõige 2, milles on kehtestatud igasuguse diskrimineerimise keeld ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas, vaid üldise võrdsuspõhimõtte konkreetne väljendus, mille kohaselt ei tohi sarnaseid olukordi käsitleda erinevalt ega erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (11. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-33/08: Agrana Zucker, EKL 2009, lk I-5035
, punkt 46).
Esiteks tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 artikkel 69 ei näe liikmesriikide ega tootjate osas ise ette erinevaid tingimusi, vaid jätab üksnes kõigile liikmesriikidele samadel tingimustel kehtiva kaalutlusruumi lisatoetuste maksmiseks ühise põllumajanduspoliitika reformi raames.
Teiseks tuleb siinkohal meenutada, et EÜ artikli 5 teises lõigus sätestatud subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt võtab liit valdkondades, mis ei kuulu tema ainupädevusse, meetmeid ainult niisuguses ulatuses ja siis, kui liikmesriigid ei suuda täielikult saavutada kavandatava meetme eesmärke, vaid kui neid võib kavandatava meetme ulatuse või toime tõttu paremini saavutada liidu tasandil (vt selle kohta 8. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-58/08: Vodafone jt, EKL 2010, lk I-4999
, punkt 72).
Pealegi tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liikmesriigid võivad võtta meetmeid liidu õigusega reguleeritud olukorras, kui liidu õigus annab neile sõnaselgelt otsustamispädevuse (vt selle kohta 11. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-251/91: Teulie, EKL 1992, lk I-5599
, punkt 13, ja 27. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-356/95: Witt, EKL 1997, lk I-6589
, punkt 39).
Lõpuks tuleb märkida, et ühise põllumajanduspoliitika raames, mis on ELTL artikli 4 lõike 2 punkti d kohaselt valdkond, milles liit ja liikmesriigid oma pädevust jagavad, on liikmesriikidel seadusandlik võim ELTL artikli 2 lõike 2 kohaselt teostada oma pädevust niivõrd, kuivõrd liit ei ole enda oma teostanud.
See kehtib veelgi enam pärast ühise põllumajanduspoliitika reformi, mis – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab – tähendas pädevuste suuremat detsentraliseerimist, et võtta kooskõlas EÜ artikli 33 lõike 2 punktiga a arvesse iga liikmesriigi ja piirkonna eripära ning olukorda konkreetsete toodete turul ja asjaomaste tootjate olukorda.
Sellest tulenevalt sai Euroopa Liidu Nõukogu anda liikmesriikidele teatava kaalutlusruumi kinnipidamise määrade kehtestamisel, et liikmesriikidel oleks vastavalt määruse nr 1782/2003 põhjendusele 33 konkreetsetes oludes paindlikult toimimiseks võimalus määrata teatav tasakaal individuaalsete toetusõiguste ja piirkondlike või siseriiklike keskmiste vahel ning olemasolevate toetuste ja ühtse otsemakse vahel.
Kolmandaks tuleb märkida, et liikmesriikidele antud pädevus on ühest küljest täpselt reguleeritud ning selle suhtes kehtib terve rida materiaal- ja menetlusõiguslikke tingimusi ning et teisest küljest on tegemist ajutise meetmega, kergendamaks üleminekut ühtsele otsemaksete kavale.
Määruse nr 1782/2003 artiklis 69 lubatud diferentseerimine on nimelt piiratud, sest otsetoetuste järkjärgulise vähendamise raames on liikmesriikidel lubatud kinni pidada kõige enam 10% siseriiklikest ülemmääradest, et maksta lisatoetusi.
Teisest küljest on kõnealuses artiklis 69 sätestatud, et lisatoetust makstakse ainult teatavate põllumajanduslike tootmisviiside eest, mis on olulised keskkonna kaitsmisel või parandamisel või kvaliteedi parandamisel ning põllumajandustoodete turustamisel, sest selle toetuse saamine eeldab, et on täidetud komisjoni poolt määruse nr 1782/2003 artikli 69 kolmanda lõigu kohaselt kehtestatud tingimused. Pealegi on liidu seadusandja iga tootmisharu lähema uurimise põhjal näinud määruse nr 1782/2003 artiklites 66–68 ette erinormid vastavalt erinevate tootmisharude eripärale.
Neljandaks tuleneb määruse nr 1782/2003 artiklist 69, et põllumajandustootjatele konkreetses sektoris makstavate toetuste kogusumma on igas liikmesriigis põhimõtteliselt sama, sõltumata sellest, kas liikmesriigi ametiasutused otsustavad maksta lisatoetusi, ning kui nad seda teevad, siis kui kõrge kinnipidamise määra nad sel juhul kehtestavad.
Pealegi ei tähenda erinevate kinnipidamise määrade kehtestamine automaatselt suuremate või väiksemate lisatoetuste maksmist, sest neid makstakse üksnes põllumajandustootjatele, kes vastavad kindlaksmääratud nõuetele ja erikriteeriumidele.
Viiendaks tuleb meenutada, et asjaolu, et ühise turukorralduse raames võetud meede võib avaldada mõningatele tootjatele nende tootmise eripära või kohalike olude tõttu erinevat mõju, ei põhjusta diskrimineerimist, kui selle meetme aluseks on objektiivsed kriteeriumid, mida on vastavalt ühise turukorralduse üldistele toimimise vajadustele kohandatud (9. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas
179/84: Bozzetti, EKL 1985, lk 2301
, punkt 34, ja 14. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-34/08: Azienda Agricola Disarò Antonio jt, EKL 2009, lk I-4023
, punkt 69).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et diskrimineerimise keeld ei puuduta võimalikke erinevusi kohtlemises, mis tulenevad liikmesriikide õigusaktide vahelistest erinevustest, kui need õigusaktid puudutavad kõiki nende kohaldamisalasse kuuluvaid isikuid ühtemoodi (16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-428/07: Horvath, EKL 2009, lk I-6355
, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
See põhimõte töötati küll välja liidu õiguse sätete tõlgendamise raames, hindamaks siseriikliku õigusnormi kooskõla diskrimineerimise keelu põhimõttega, kuid midagi muud ei saa kehtida ka sellise liidu õiguse sätte kehtivuse hindamisel, mis annab liikmesriikidele kaalutlusruumi nimetatud erinevate õigusnormide kehtestamiseks.
Kuuendaks kuulub tõhusa konkurentsi säilitamine põllumajandustoodete turul ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide hulka.
Siinkohal tuleb kõigepealt meenutada, et nagu on märgitud juba käesoleva otsuse punktides 32 ja 33, ei tähenda erinevate kinnipidamise määrade kehtestamine tingimata suuremate või väiksemate summade maksmist.
Isegi kui erinevate kinnipidamise määrade kehtestamine liikmesriikide poolt moonutab konkurentsi sama toote tootjate vahel erinevates liikmesriikides, mis aga eelotsusetaotlusest ei selgu, tuleb siiski meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tunnistab EÜ artikkel 36 koguni asutamislepingu konkurentsialaste sätete osas ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide ülimuslikkust konkurentsipoliitika eesmärkide suhtes (9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-137/00: Milk Marque ja National Farmers’ Union, EKL 2003, lk I-7975
, punkt 81).
Igal juhul on liidu seadusandjal ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas laiaulatuslik kaalutlusõigus, mis vastab talle EÜ artiklitega 34 ja 37 antud poliitilisele vastutusele, ja Euroopa Kohus on korduvalt sedastanud, et selle valdkonna meetme seaduslikkust saab mõjutada vaid see, kui kõnealune meede on pädeva institutsiooni taotletud eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt ebasobiv (2. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-343/07: Bavaria ja Bavarria Italia, EKL 2009, lk I-5491
, punkt 81).
Järelikult peab Euroopa Kohtu kontroll piirduma selle uurimisega, kas kõnealuse meetme puhul ei esine ilmselget viga või võimu kuritarvitamist või kas kõnealune ametiasutus ei ole ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire ületanud (12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-189/01: Jippes jt, EKL 2001, lk I-5689
, punkt 80; 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-304/01: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-7655
, punkt 23, ning 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-535/03: Unitymark ja North Sea Fishermen’s Organisation, EKL 2006, lk I-2689
, punkt 55).
Sellega seoses tuleneb eelkõige määruse nr 1782/2003 põhjendustest 33 ja 34, et selle määruse artiklis 69 ette nähtud võimalust maksta lisatoetust tuleb kasutada erinevate põllumajanduspiirkondade struktuurilisi ja looduslikke erinevusi arvesse võttes. See aspekt on kindlasti üks nendest, mida tuleb EÜ artikli 33 lõike 2 kohaselt ühise põllumajanduspoliitika väljatöötamisel arvesse võtta.
Kuna võimalikud konkurentsimoonutused, mida võib põhjustada määruse nr 1782/2003 artikli 69 kohaldamine, on pigem piiratud, ei saa ka väita, et liidu seadusandja ei ole loonud tasakaalu erinevate arvesse võtmist nõudvate aspektide ja eesmärkide vahel ning on seega ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire.
Järelikult ei ilmnenud määruse nr 1782/2003 artikli 69 analüüsi tulemusel EÜ artikli 34 osas ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada selle artikli kehtivust.
EÜ artikli 32 rikkumine
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab põhikohtuasja kaebaja väitele, et määruse nr 1782/2003 artikkel 69 on vastuolus EÜ artikliga 32, sest lubades liikmesriikidel ilma eelnevate kriteeriumide või tingimusteta määrata vabalt kindlaks kinnipidamise protsendi maksimaalsest riiklikust toetussummast, mida antakse mõne ühise põllumajanduspoliitikaga hõlmatud toote – nagu toortubakas – toetamiseks, muudab see säte ühise põllumajanduspoliitika olematuks.
Tuleb nentida, et liikmesriikidele antud kaalutlusruum kehtestada toetuste siseriiklikele ülemmääradele asjaomases sektoris kinnipidamise määr, mis võimaldaks maksta lisatoetust, ei taotle ega põhjusta ühise põllumajanduspoliitika kadumist, vaid kujutab endast üksnes liikmesriigi ametiasutustele antud pädevust kohaldada teatud norme, mis on liidu seadusandja arvates ühtse otsemaksete kava juurutamise raames asjakohased.
Nimetatud lisatoetus, mis on ajutine ning mille suurus on kuni 10% riiklike ülemmäärade osast, on mõeldud nimelt ühest küljest selleks, et motiveerida põllumajandustootjaid täitma oma toodete kvaliteedi parandamise ja keskkonnakaitse osas esitatud nõudeid, olles justkui tasu selle eest, et nad on paremini järginud ühise põllumajanduspoliitika uusi nõudeid, ning teisest küljest selleks, et leevendada tagajärgi, mis kaasnevad üleminekuga otsetoetustelt ühtsele otsemaksete kavale teatud tootesektorites.
Liikmesriikidele jäetud võimalus kehtestada sobivaima suurusega kinnipidamise määrad, võttes arvesse iga liikmesriigi ja piirkonna eripära ning olukorda konkreetsete toodete turul ja asjaomaste tootjate olukorda, on põhjendatud EÜ artikli 33 lõike 2 seisukohast, mille kohaselt võetakse ühise põllumajanduspoliitika ja selle rakendamise erimeetodite väljatöötamisel arvesse põllumajandusliku tegevuse eripära, mis tuleneb põllumajanduse sotsiaalsest struktuurist ning põllumajanduspiirkondade struktuurilistest ja looduslikest erinevustest, ning vajadust viia asjakohaseid kohandamisi ellu järk-järgult.
Pealegi, nagu nähtub käesoleva otsuse punktidest 29–31, kehtib liikmesriikide ametiasutustele liidu seadusandja antud pädevuse suhtes terve rida materiaal- ja menetlusõiguslikke tingimusi, mis on otseselt kirjas nii määruse nr 1782/2003 artiklis 69 kui ka määruses, mille komisjon peab andma selle määruse artikli 144 lõikes 2 ette nähtud menetluses.
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjon on need tingimused sätestanud üksikasjalikult määruses nr 795/2004, mille artiklis 48 on ette nähtud olulised tagatised, kohustades liikmesriike tegema otsuseid kooskõlas objektiivsete kriteeriumidega ja „talupidajate võrdset kohtlemist tagavalt ning turgu ja konkurentsi kahjustamata”. Lisaks annab see säte komisjonile võimaluse jälgida väga täpselt seda, kuidas liikmesriikide ametiasutused lisatoetusi maksavad, kuna nendele asutustele on pandud palju teatamiskohustusi.
Lisaks nõuab määruse nr 1782/2003 artikli 64 lõige 3, et komisjon esitaks nõukogule teatud tähtaja jooksul „aruande liikmesriikide poolt [eelkõige sama määruse artiklis 69 ette nähtud võimaluste] rakendamise kohta. Vajadusel võib komisjon lisada aruandele asjakohased ettepanekud, silmas pidades võimalikke turu- ja struktuuriarengutest tulenevaid tagajärgi.”
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 1782/2003 artikli 69 analüüsi tulemusel ei ilmnenud EÜ artikli 32 osas ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada selle artikli kehtivust.
Tootjatele stabiilse sissetuleku tagamise ja maapiirkondade säilitamise eesmärkide kahjustamine
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada saada, kas määruse nr 1782/2003 artikkel 69 kahjustab „tootjatele stabiilse sissetuleku tagamise” ja „maapiirkondade säilitamise eesmärke”, kuna selle kohaldamise tagajärjel puudub põllumajandustootjatel stabiilne sissetulek ning nad võivad olla sunnitud tubakakasvatusest loobuma.
Stabiilse sissetuleku tagamise osas tuleb sarnaselt nõukoguga rõhutada, et EÜ artiklis 33 nimetatud ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide hulgas sellist eesmärki ei ole, sest see säte nimetab eesmärkidena „kindlustada põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa rahuldav elatustase” ja „stabiliseerida turud”.
Nagu kohtujuristki oma ettepaneku punktis 60 märkis, ei nõua aluslepingud seda, et rahuldav elatustase oleks tagatud ühe ja sama saaduse muutumatu kasvatamisega.
Pealegi on käesoleva otsuse punktis 32 juba märgitud, et määruse nr 1782/2003 artikkel 69 ei muuda toetuste kogusummat, mida on võimalik maksta põllumajandustootjatele konkreetses sektoris nagu tubakasektor, vaid annab üksnes piiratud võimaluse jagada makstav toetus otsetoetusteks ja vajaduse korral lisatoetusteks.
Lisaks ei tähenda EÜ artikli 33 lõike 1 punktis c nimetatud turgude stabiliseerimise eesmärk, et tootmine peaks kogu aeg stabiilne olema, kuna üks ühise põllumajanduspoliitika reformi eesmärke ongi soodustada konkurentsivõimelisemat ja rohkem turule suunatud põllumajandustööstust.
Mis puudutab kooskõla maapiirkondade säilitamise eesmärgiga, siis tuleb märkida, et määruse nr 1782/2003 põhjendustes 3 ja 21 rõhutatakse just vajadust vältida põllumajandusmaa kasutusest välja langemist ja säilitada maapiirkonnad. Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud ühtegi tõendit, mille alusel saaks väita, et nimetatud määruse artiklis 69 ette nähtud meede takistaks nende eesmärkide saavutamist. Liikmesriikidele jäetud kaalutlusruum kinnipidamise määra osas annab neile hoopis võimaluse siduda lisatoetuse saamise õigus tingimustega, mille järgimine aitab kaasa nende eesmärkide saavutamisele.
Eeltoodud kaalutlustest nähtub, et eelotsuse küsimuse analüüsi tulemusel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada määruse nr 1782/2003 artikli 69 kehtivust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Eelotsuse küsimuse analüüsi tulemusel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määrusi (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001, artikli 69 kehtivust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.