CELEX: 62009CJ0230
Agricultură
Sectorul laptelui și al produselor lactate
Regulamentul (CE) nr. 1788/2003
Prelevare în sectorul laptelui și al produselor lactate
Regulamentul (CE) nr. 1782/2003
Scheme de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune
Transfer de cantități individuale de referință
Repercusiuni asupra calculului prelevării
Repercusiuni asupra calculului primei pentru produsele lactate

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1788/2003 al Consiliului
din 29 septembrie 2003 de stabilire a unei prelevări în sectorul laptelui și al produselor lactate (JO L 270, p. 123, Ediție
specială, 03/vol. 50, p. 22), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2217/2004 al Consiliului din 22 decembrie
2004 (JO L 375, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 61, p. 120, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1788/2003”).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între Hauptzollamt Koblenz (biroul vamal principal din Koblenz), pe
de o parte, și Kurt und Thomas Etling in GbR, pe de altă parte, în cauza C‑230/09, și între Hauptzollamt Oldenburg (biroul
vamal principal din Oldenburg), pe de o parte, și domnii Aissen și Rohaan, pe de altă parte, în cauza C‑231/09, având ca obiect,
pe de o parte, determinarea cantității de referință în funcție de care se stabilește cuantumul primei pentru produsele lactate
și, pe de altă parte, determinarea bazei pe care se stabilește participarea la realocarea părții nefolosite a cantității naționale
de referință atribuite livrărilor.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Reglementarea în materie de prelevare în sectorul laptelui
În 1984, ca urmare a faptului că în sectorul laptelui persista un dezechilibru între cerere și ofertă, prin Regulamentul (CEE)
nr. 856/84 al Consiliului din 31 martie 1984 de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 804/68 privind organizarea comună a
pieței în sectorul laptelui și al produselor lactate (JO L 90, p. 10), a fost instituit în sectorul menționat un sistem de
prelevare suplimentară întemeiat pe principiul că trebuie plătită o prelevare pentru cantitățile de lapte și/sau de echivalent‑lapte
care depășesc o cantitate de referință care urmează să fie stabilită.
În aceeași zi a fost adoptat Regulamentul (CEE) nr. 857/84 al Consiliului privind normele generale de punere în aplicare a
prelevării menționate la articolul 5c din Regulamentul (CEE) nr. 804/68 în sectorul laptelui și al produselor lactate (JO
L 90, p. 13).
Aplicarea sistemului de prelevare suplimentară a fost prelungită de mai multe ori, printre altele prin Regulamentul (CEE)
nr. 3950/92 al Consiliului din 28 decembrie 1992 de stabilire a unei prelevări suplimentare în sectorul laptelui și al produselor
lactate (JO L 405, p. 1), care a fost modificat în mai multe rânduri.
În special din dorința de simplificare și de clarificare, acest din urmă regulament a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul
nr. 1788/2003, care a fost, la rândul său, abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22
octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite
produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (JO L 299, p. 1), efectele acestuia începând să se producă de la 1 aprilie 2008.
Cu toate acestea, acțiunile principale sunt guvernate în continuare,
ratione temporis
, de Regulamentul nr. 1788/2003.
Considerentele (5), (10) și (14) ale Regulamentului nr. 1788/2003 aveau următorul cuprins:
„(5)      Este necesar ca prelevarea să fie fixată la un nivel descurajator și să se aplice statelor membre de îndată ce se depășește
cantitatea de referință națională. Este, în continuare, necesar ca prelevarea să fie repartizată de către statul membru între
producătorii care au contribuit la depășire. Aceștia sunt datori să plătească statului membru contribuția lor la prelevarea
în cauză prin simpla depășire a cantității lor disponibile.
[…]
(10)      [...] Suma cantităților atribuite producătorilor de către statele membre nu ar trebui să depășească cantitățile de referință
naționale. [...]
[…]
(14)      Pentru a menține o anumită flexibilitate în gestionarea sistemului, este necesar ca statele membre să fie autorizate să realoce
cantitățile de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade, la nivel național sau între achizitori.”
Regulamentul nr. 1788/2003 stabilea reguli de repartizare între producători, sub forma unor cantități individuale de referință,
a fiecărei cantități naționale de referință.
Articolul 4 din regulamentul menționat prevedea:
„Prelevarea este repartizată în întregime, în conformitate cu articolele 10 și 12, între producătorii care au contribuit la
fiecare dintre depășirile cantităților naționale de referință prevăzute la articolul 1 alineatul (2).
Fără a aduce atingere articolului 10 alineatul (3) și articolului 12 alineatul (1), producătorii sunt datori față de statul
membru cu plata contribuției lor la prelevarea datorată, calculată în conformitate cu capitolul 3, prin simplul fapt al depășirii
cantității/cantităților lor de referință disponibile.”
Articolul 5 din Regulamentul nr. 1788/2003 prevedea:
„În sensul prezentului articol, se înțelege prin:
[…]
(i)      «cantitate națională de referință»: cantitatea de referință stabilită pentru fiecare stat membru în anexa I;
(j)      «cantitate individuală de referință»: cantitatea de referință a producătorului la data de 1 aprilie a unei perioade de 12
luni;
(k)      «cantitate de referință disponibilă»: cantitatea aflată la dispoziția producătorului la data de 31 martie a perioadei de 12
luni pentru care este calculată prelevarea, ținându‑se cont de toate transferurile, cedările, conversiile și realocările temporare
prevăzute în prezentul regulament și intervenite în cursul acestei perioade de 12 luni.”
Potrivit articolului 6 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1788/2003:
„Cantitățile individuale de referință se modifică, dacă este cazul, pentru fiecare din perioadele de 12 luni în cauză, pentru
ca, pentru fiecare stat membru, totalitatea cantităților individuale de referință pentru livrări și cele pentru vânzările
directe să nu depășească partea corespunzătoare din cantitatea națională de referință adaptată în conformitate cu articolul
8, ținând cont de eventualele reduceri impuse pentru alimentarea rezervei naționale prevăzute la articolul 14.”
Articolul 10 alineatul (3) din același regulament prevedea posibilitatea de a efectua o realocare a părții nefolosite a cantității
naționale de referință atribuite livrărilor. Acesta prevedea:
„În funcție de decizia statului membru, contribuția producătorilor la plata prelevării datorate se stabilește, după realocare
sau nu, proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii obiective care
urmează să fie stabilite de către statele membre, din partea nefolosită a cantității naționale de referință atribuite livrărilor:
(a)      fie la nivel național în funcție de depășirea cantității de referință disponibile de fiecare dintre producători;
(b)      fie, mai întâi, la nivelul cumpărătorului, iar apoi, dacă este cazul, la nivel național.”
Articolele 15-20 din Regulamentul nr. 1788/2003 stabileau anumite condiții în care puteau fi transferate cantitățile individuale
de referință.
Articolul 16 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament prevedea:
„Înainte de sfârșitul fiecărei perioade de 12 luni, statele membre autorizează, pentru perioada în cauză, cedarea temporară
a unei părți din cantitatea individuală de referință care nu urmează să fie utilizată de către producătorul care dispune de
ea.”
Articolul 17 alineatul (1) din regulamentul menționat prevedea:
„Cantitatea individuală de referință se transferă împreună cu exploatația agricolă producătorilor care o preiau, în caz de
vânzare, închiriere, transmitere prin moștenire, anticipare de moștenire sau orice transfer care presupune efecte juridice
comparabile pentru producători, conform unor modalități pe care urmează să le stabilească statele membre ținând cont de suprafețele
utilizate pentru producția de lapte sau de alte criterii obiective și, dacă este cazul, de un acord între părți. Partea din
cantitatea de referință care, eventual, nu se transferă împreună cu exploatația agricolă se adaugă rezervei naționale.”
Articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1788/2003 prevedea:
„Pentru a duce la bun sfârșit restructurarea producției de lactate sau pentru îmbunătățirea mediului, statele membre pot,
conform unor modalități pe care le stabilesc ținând cont de interesele legitime ale părților:
[…]
(b)      să stabilească, pe baza unor criterii obiective, condițiile în care producătorii pot să obțină la începutul unei perioade
de 12 luni, contra cost, realocarea, de către autoritatea competentă sau de către organismul pe care aceasta l‑a desemnat,
a cantităților individuale de referință eliberate definitiv la sfârșitul perioadei de douăsprezece luni anterioare de către
alți producători în schimbul plății, în una sau mai multe tranșe, a unei despăgubiri egale cu plata menționată anterior;
[…]
(e)      să stabilească, pe baza unor criterii obiective, regiunile și zonele de colectare în cadrul cărora sunt autorizate, în scopul
îmbunătățirii structurii producției de lactate, transferurile definitive de cantități de referință fără transferul corespunzător
de pământuri;
(f)      să autorizeze, la solicitarea producătorului adresată autorității competente sau organismului pe care l‑a desemnat aceasta,
pentru a îmbunătăți structura producției de lactate la nivelul exploatației agricole sau pentru a permite extinderea producției,
transferul definitiv de cantități de referință fără transferul corespunzător de pământuri sau invers.”
Reglementarea în materie de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune
În special pentru a asigura un nivel de viață echitabil pentru populația agricolă, Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului
din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune
și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE)
nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000,
(CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177, rectificare în Ediție specială,
03/vol. 76, p. 291), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 118/2005 al Comisiei din 26 ianuarie 2005 (JO
L 24, p. 15, Ediție specială, 03/vol. 62, p. 115, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1782/2003”), a instituit schema
de plată unică, precum și alte scheme de sprijin care prevedeau plăți directe, printre care figura cea referitoare la prima
pentru produsele lactate și la plățile suplimentare. Acest regulament a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 73/2009
al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori
în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor
(CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 (JO L 30, p. 16).
Cu toate acestea, acțiunea principală din cauza C‑230/09 este guvernată în continuare,
ratione temporis
, de Regulamentul nr. 1782/2003.
Sistemul instituit de acest ultim regulament se întemeia, printre altele, pe principiul trecerii de la sprijinirea producției
la sprijinirea producătorului, prin introducerea unui sistem de ajutor de venit separat pentru fiecare exploatație agricolă,
precum și pe principiul combinării unui anumit număr de plăți directe acordate în cadrul unor scheme diferite, sub forma unei
plăți unice, definită pe baza drepturilor anterioare, în decursul unei perioade de referință.
Ultima teză a considerentului (29) al regulamentului menționat prevedea că plata unică trebuie fixată la nivel de exploatație.
Articolul 62 din Regulamentul nr. 1782/2003 se referea la aplicarea regională a schemei de plată unică. Acest articol prevedea:
„[...] statul membru poate decide ca, începând din anul 2005, sumele provenind din prima pentru produse lactate și din plățile
suplimentare, prevăzute în articolele 95 și 96, să fie incluse integral sau parțial, la nivel regional sau național, în schema
de plată unică. Drepturile stabilite în temeiul prezentului paragraf se modifică în consecință.
Cuantumul de referință pentru respectivele plăți este egal cu cuantumurile care trebuie acordate în conformitate cu articolele
95 și 96, calculate pe baza cantității individuale de referință pentru laptele de care dispune exploatația la 31 martie a
anului în care respectivele plăți vor fi incluse integral sau parțial în schema de plată unică.
[…]”
Articolul 95 din Regulamentul nr. 1782/2003 prevedea:
„(1)      Începând din 2004 și până în 2007, producătorii de lapte pot beneficia de o primă pentru produsele lactate. Prima se acordă
pe an calendaristic, pe exploatație și pe cantitate individuală de referință eligibilă pentru acordarea primei și disponibilă
în exploatație.
[…]
(3)      Cantitățile de referință individuale care au făcut obiectul unor cesionări temporare, în conformitate cu articolul 6 din Regulamentul
(CEE) nr. 3950/92 [...] sau cu articolul 16 din Regulamentul (CE) nr. 1788/2003 [...], la 31 martie a anului calendaristic
în cauză, sunt considerate ca fiind la dispoziția exploatației cesionarului în decursul anului calendaristic respectiv.
[…]”

Reglementarea națională
Articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul privind prelevările pentru lapte [Verordnung zur Durchführung der EG‑Milchabgabenregelung
(Milchabgabenverordnung)] din 9 august 2004 (BGBl. I, p. 2143, denumit în continuare „MilchAbgV”) prevedea:
„Cumpărătorul poate atribui cantitățile de referință pentru livrări care nu au fost utilizate în perioada relevantă de 12
luni (livrări inferioare cantității de referință) altor producători de lapte ale căror livrări au depășit cantitățile de referință
pentru livrare care le‑au fost atribuite (furnizori ai unor cantități excedentare). Atribuirea cantităților de referință pentru
livrări neutilizate furnizorilor de cantități excedentare va fi efectuată în conformitate cu următoarea formulă:
Totalul livrărilor inferioare cantităţii de referinţă × Cantitatea de referinţă pentru livrări a furnizorului de cantităţi
excedentare
Totalul cantităţilor de referinţă pentru livrări ale tuturor furnizorilor de cantităţi excedentare.
[…]”
Conform articolului 2 alineatul (1) din Legea privind aplicarea schemei de plată unică [Gesetz zur Durchführung der einheitlichen
Betriebsprämie (Betriebsprämiendurchführungsgesetz)] din 26 iulie 2004 (BGBl. I 2004, p. 1868), Republica Federală Germania
a pus în aplicare schema de plată unică la nivel regional începând cu 1 ianuarie 2005.
Articolul 6 din Regulamentul privind prima pentru produsele lactate [Verordnung über die Durchführung der Milchprämie und
der Ergänzungszahlung zur Milchprämie (Milchprämienverordnung)] din 18 februarie 2004 (BGBl. I, p. 267, denumit în continuare
„MilchPrämV”) a devenit aplicabil în ceea ce privește calcularea plății unice în temeiul articolului 34 alineatul (1) din
Regulamentul privind stabilirea unui sistem integrat de gestionare și de control [Verordnung über die Durchführung von Stützungsregelungen
und gemeinsamen Regeln für Direktzahlungen nach der Verordnung (EG) Nr. 1782/2003 im Rahmen des Integrierten Verwaltungs-
und Kontrollsystems sowie zur Änderung der Kartoffelstärkeprämienverordnung (InVeKoS‑Verordnung)] din 3 decembrie 2004 (BGBl. I,
p. 3194).
Articolul 6 din MilchPrämV prevedea:
„(1)      Cantitățile de referință care trebuie luate în considerare pentru acordarea primei pentru produsele lactate și a plății suplimentare,
de care dispune producătorul de lapte la data de 31 martie a anului în care este depusă cererea, sunt atestate printr‑un certificat
[...], în cazul unor cantități de referință de «livrare» pentru cumpărătorul desemnat la alineatul (2) punctul 2, eliberat
de biroul vamal competent (biroul vamal principal) (certificat care stabilește cantitățile de referință).
(2)      În certificatul care stabilește cantitățile de referință trebuie să se indice în același timp
1)      cantitățile de lapte și de echivalent‑lapte care au fost livrate sau comercializate în mod efectiv de producătorul de lapte
în cursul perioadei de 12 luni care se încheie la data de 31 martie a anului în care este depusă cererea [...]
[...]”

Acțiunile principale și întrebările preliminare

Cauza C‑231/09
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare din cauza C‑231/09 privește două proceduri aflate pe rolul instanței de
trimitere, una intentată de domnul Aissen, iar cealaltă de domnul Rohaan, ambii producători de lapte care au efectuat livrări
în perioada de 12 luni 2004/2005. Fiecare dintre aceștia a preluat, în cursul acestei perioade, o exploatație de producere
a laptelui, căreia îi corespundea o cantitate de referință care i‑a fost transferată împreună cu această exploatație, dar
care în perioada menționată fusese utilizată în parte de administratorul anterior al exploatației.
Ambii reclamanți au solicitat autorității competente să ateste că le fusese transferată în totalitate cantitatea de referință
a administratorului anterior al exploatației. Această autoritate a eliberat fiecăruia dintre ei un certificat în acest sens,
însă în acest certificat a precizat că, în cazul unui transfer în cursul perioadei de 12 luni, întreprinderea de prelucrare
a laptelui trebuie să indice noului administrator al exploatației cantitatea de referință care mai putea fi livrată, ținând
seama de cantitatea deja livrată de administratorul anterior al exploatației în cursul aceleiași perioade.
Pe baza acestor certificate și a informațiilor furnizate de întreprinderea de prelucrare a laptelui în cauză, Hauptzollamt
Oldenburg a recalculat cantitățile de referință ale domului Aissen și ale domnului Rohaan și a acordat fiecăruia dintre aceștia,
pentru perioada de 12 luni 2004/2005, numai partea din cantitatea de referință transferată pentru care administratorul anterior
al exploatației nu livrase lapte, cealaltă parte fiind lăsată acestuia din urmă pentru această perioadă.
Întrucât domnii Aissen și Rohaan și‑au depășit amândoi cantitățile de referință atribuite livrărilor respective, Hauptzollamt
Oldenburg a stabilit contribuția la prelevare a fiecăruia dintre ei.
În cadrul stabilirii prelevării, Hauptzollamt Oldenburg a efectuat realocarea părții nefolosite a cantității naționale de
referință atribuite livrărilor prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003. Pentru această realocare,
atât în cazul domnului Aissen, cât și în cel al domnului Rohaan, Hauptzollamt Oldenburg nu a ținut seama de partea din cantitatea
de referință corespunzătoare exploatației preluate în cursul perioadei în cauză care fusese deja utilizată de administratorul
anterior.
Domnii Aissen și Rohaan au formulat acțiuni împotriva deciziilor de stabilire a contribuției la prelevare care îi priveau.
Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Fiscal din Hamburg) a admis acțiunile menționate, întrucât a considerat că trebuie luată
în considerare întreaga cantitate de referință corespunzătoare exploatației astfel preluate, în favoarea noului administrator
al exploatației, la momentul realocării părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor, fără a
ține seama de livrările de lapte efectuate de administratorul anterior al exploatației.
Hauptzollamt Oldenburg a formulat recurs la Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe).
Potrivit acesteia din urmă, din articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003 rezultă că, atunci când se examinează,
după expirarea perioadei de 12 luni, dacă producătorul a livrat mai mult lapte scutit de plata prelevării decât avea dreptul,
trebuie luate în considerare transferurile, cedările, conversiile sau realocările temporare ale cantităților de referință
intervenite în cursul acestei perioade de 12 luni. Acest drept s‑ar stinge după ce a fost exercitat. Transferul unei cantități
de referință deja utilizate o dată nu ar putea, așadar, indiferent de contextul juridic în care se efectuează, să ducă la
redobândirea dreptului de a efectua livrări de lapte scutite de plata prelevării în cursul perioadei relevante de 12 luni.
Bundesfinanzhof apreciază totuși că ar fi posibil să se aibă în vedere cantitatea de referință ca drept abstract. În această
privință, dreptul Uniunii nu ar prevedea, în ipoteza transferului unei exploatații în cursul unei perioade de 12 luni, stabilirea
sau calcularea unei a doua cantități de referință, ci ar prevedea luarea în considerare a unei singure cantități de referință,
a cărei utilizare s‑ar afla însă mai întâi la dispoziția unui producător, apoi a celuilalt, acesta din urmă putând‑o utiliza
numai în măsura în care nu a fost deja epuizată ca urmare a livrărilor de lapte efectuate de primul. Nu ar părea, așadar,
că cantitatea de referință trebuie repartizată potrivit vreunei metode între producătorii succesivi.
Astfel, în cadrul realocării părții nefolosite a cantității naționale de referință s‑ar putea avea în vedere ca, în cazul
transferului unei exploatații în cursul unei perioade de 12 luni, să se țină seama de cantitatea individuală de referință
totală care se află la dispoziția noului administrator al exploatației la expirarea acestei perioade, chiar dacă acesta din
urmă nu a avut niciodată dreptul integral de a livra această cantitate de lapte fără obligația de a plăti prelevarea.
În schimb, Bundesfinanzhof nu exclude ca, în special din cauza riscului unor transferuri speculative susceptibile de a fi
efectuate numai cu scopul de a‑și asigura o poziție mai bună în cadrul realocării părții nefolosite a cantității naționale
de referință, o astfel de disociere conceptuală între utilizarea cantității individuale de referință și luarea în considerare
a acestei cantități de referință în cadrul realocării drept „cantitatea de referință disponibilă”, în sensul articolului 5
litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003, să poată fi contrară literei și spiritului dreptului Uniunii, inclusiv principiilor
generale ale organizării pieței laptelui.
În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dreptul [Uniunii], în special articolul 5 litera (k) din Regulamentul [nr. 1788/2003], trebuie interpretat în sensul că în
cantitatea de referință a unui producător care, în cursul unei perioade de 12 luni care nu se încheiase încă, a preluat o
exploatație de la un alt producător nu se include cantitatea în contul căreia, în cursul perioadei de 12 luni avute în vedere,
a mai fost livrat lapte de către celălalt producător înainte de transferul exploatației?
2)      Dispozițiile dreptului [Uniunii] sau principiile generale ale organizării comune a pieței în sectorul laptelui și al produselor
lactate se opun unei norme de drept intern care, în cadrul [realocării] părții nefolosite din cantitatea națională de referință
[între producătorii care au livrat] cantități excedentare, prevăzute la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003,
permite, în situația avută în vedere în prima întrebare, producătorului care a preluat exploatația în cursul perioadei de
12 luni să includă și partea cantității de referință care a fost deja livrată de celălalt producător în participarea sa la
alocarea respectivei părți nefolosite?”

Cauza C‑230/09
Kurt und Thomas Etling in GbR, societate civilă de drept german, produce lapte. În anul de producție a laptelui 2004/2005,
acestei societăți i s‑a atribuit o cantitate de referință pentru livrări de 553 678 kg, ținând seama, printre altele, de faptul
că, începând din anul 2000, arendase o parte din cantitatea sa de referință atribuită livrărilor reprezentând 50 000 kg. Contractul
de arendare a fost reziliat în cursul lunii februarie 2005, astfel încât această parte din cantitatea de referință a fost
transferată societății menționate de la 1 martie 2005.
La cererea acesteia, autoritatea agricolă competentă a eliberat un certificat care atesta că îi fusese transferată începând
cu data de 1 martie 2005 o cantitate de referință atribuită livrărilor de 50 000 kg, certificat în care se preciza, cu toate
acestea, că, pentru perioada de 12 luni 2004/2005, putea fi utilizată numai partea neepuizată încă din această cantitate de
referință, parte care urma să fie stabilită de întreprinderea de prelucrare a laptelui.
Înainte de rezilierea contractului de arendare, arendașul care fusese parte la acest contract livrase deja 50 000 kg de lapte
pentru această perioadă de 12 luni. Pe baza certificatului menționat mai sus și a informațiilor furnizate de întreprinderea
de prelucrare a laptelui, Hauptzollamt Koblenz a recalculat, în special pentru stabilirea prelevării datorate, cantitatea
de referință pentru livrările societății Kurt und Thomas Etling in GbR și pe cea a arendașului amintit și a apreciat că, întrucât
cantitatea de referință transferată fusese complet epuizată de către acesta din urmă, ea trebuia înscrisă, pentru perioada
de 12 luni, în contul arendașului, iar nu în cel al societății Kurt und Thomas Etling in GbR.
În vederea calculării primei pentru produsele lactate, Hauptzollamt Koblenz a eliberat acestei societăți un certificat în
care nu se ținea seama de preluarea cantității de referință date anterior în arendă, astfel încât în acesta era indicată numai
cantitatea de referință de 553 678 kg.
Întrucât i‑a fost respinsă contestația împotriva respectivului certificat, Kurt und Thomas Etling in GbR a formulat o acțiune
la Finanzgericht Rheinland‑Pfalz (Tribunalul Fiscal din Renania Palatinat), pe care acesta din urmă a admis‑o, considerând
că, în împrejurările din cauza principală, obținerea unei astfel de prime, în temeiul Regulamentului nr. 1782/2003, nu depinde
de eventualele livrări efectuate de arendaș.
Hauptzollamt Koblenz a formulat recurs împotriva acestei decizii la Bundesfinanzhof.
Această din urmă instanță apreciază că, în cadrul articolului 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, care prevede
că prima pentru produsele lactate se calculează, printre altele, în funcție de cantitatea individuală de referință eligibilă
pentru acordarea acestei prime și disponibilă în exploatație, se poate avea în vedere atribuirea, în cazul transferului unei
cantități individuale de referință în cursul unei perioade de 12 luni, a primei menționate în funcție de cantitatea individuală
de referință totală care se află, la expirarea acestei perioade, la dispoziția dobânditorului cantității de referință transferate,
chiar dacă acesta din urmă nu a avut niciodată dreptul integral de a livra această cantitate de lapte fără obligația de a
plăti prelevarea.
Bundesfinanzhof nu exclude totuși că o astfel de disociere conceptuală între utilizarea cantității individuale de referință
și luarea în considerare a acestei cantități de referință în cadrul calculului primei pentru produsele lactate drept „cantitate
de referință disponibilă”, în sensul articolului 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003, ar putea fi contrară literei
și spiritului dreptului Uniunii, inclusiv principiilor generale ale organizării pieței laptelui.
În aceste condiții, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dreptul [Uniunii], în special articolul 5 litera (k) din Regulamentul [nr. 1788/2003], trebuie interpretat în sensul că,
în perioada în care o cantitate de referință a fost transferată de un producător către un alt producător, în cantitatea de
referință [a acestuia din urmă] nu se include [partea] din cantitatea [de referință transferată] în contul căreia s‑a livrat
deja lapte de [primul] producător în perioada de 12 luni avută în vedere?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 6 august 2009, cauzele C‑230/09 și C‑231/09 au fost conexate pentru buna desfășurare
a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

Cu privire la întrebările preliminare

Observații introductive
Regulamentul nr. 1788/2003 prevedea diferite cazuri de transfer între producători al unor cantități individuale de referință
sau al unor părți din acestea. În această privință, legiuitorul considerase oportun ca, pe de o parte, să prevadă excepții
de la principiul potrivit căruia cantitatea de referință corespunzătoare unei exploatații agricole se transferă împreună cu
aceasta și, pe de altă parte, să mențină mecanisme temporare de transfer sau de realocare care să permită anumitor producători
să sporească, în limitele cantității naționale de referință, cantitatea de lapte comercializată fără obligația de a plăti
prelevarea pentru o perioadă de 12 luni dată. Printre altele, constituia un astfel de mecanism cel prevăzut la articolul 10
alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, care permitea realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință
producătorilor care au livrat cantități excedentare în cursul unei perioade de 12 luni.
Acest regulament prevedea în plus, la articolele 17 și 18, transferuri de cantități de referință care, deși au avut loc în
cursul acestei perioade sau la începutul acesteia, afectau în mod obișnuit cantitatea de referință a unui producător dincolo
de finalul perioadei menționate. În ceea ce privește aceste transferuri, din structura generală a Regulamentului nr. 1788/2003,
din obiectivul urmărit de acesta de restabilire a echilibrului dintre cerere și ofertă pe piața laptelui, caracterizată prin
excedente structurale, prin intermediul unei limitări a producției de lapte, precum și din principiul menționat în considerentul
(10) al regulamentului și consacrat la articolul 6 alineatul (5) din acesta, potrivit căruia totalitatea cantităților atribuite
producătorilor de un stat membru și a celor alocate de acesta rezervei naționale nu trebuie să depășească cantitatea națională
de referință, rezultă că cantitatea de referință individuală care face obiectul unui astfel de transfer îi poate permite producătorului
cesionar să comercializeze lapte scutit de plata prelevării pentru aceeași perioadă numai în măsura în care fostul deținător
al acestei cantități nu a utilizat‑o.

Cu privire la cele două întrebări din cauza C‑231/09
Prin intermediul celor două întrebări din cauza C‑231/09, care trebuie examinate împreună și înaintea celorlalte, instanța
de trimitere solicită, în esență, Curții să se pronunțe cu privire la condițiile în care este permis să se stabilească participarea
la realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor, prevăzută la articolul 10 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 1788/2003, a unui producător care a livrat cantități excedentare, în cazul în care acest producător
a preluat, în cursul perioadei relevante de 12 luni, o exploatație căreia îi corespunde o cantitate individuală de referință
și în care fusese produs și livrat lapte pentru aceeași perioadă de producătorul care o administra anterior.
Trebuie arătat de la bun început că articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 lăsa la alegerea statelor membre
dacă să efectueze sau să nu efectueze o realocare a părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor
producătorilor care au livrat cantități excedentare înainte de a stabili, potrivit modalităților prevăzute la litera (a) sau
la litera (b) a acestei dispoziții, contribuția fiecăruia dintre acești producători la plata prelevării datorate pentru perioada
de 12 luni relevantă.
În continuare, este important să se observe că operațiunea de realocare a părții nefolosite a cantității naționale de referință
atribuite livrărilor și cea de stabilire a contribuției producătorilor la plata prelevării datorate constituie două operațiuni
distincte, chiar dacă aflate în legătură, în măsura în care prima constituie o operațiune prealabilă facultativă în raport
cu cea de a doua și afectează rezultatul acesteia.
În plus, chiar din modul de redactare a articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 rezultă că modalitățile
prevăzute la litera (a) sau la litera (b) a acestei dispoziții se raportează numai la operațiunea de stabilire a contribuției
producătorilor la plata prelevării datorate.
Rezultă că, spre deosebire de ceea ce consideră Comisia Europeană, criteriul „depășirii cantității de referință disponibile”
de fiecare dintre producători, prevăzut la articolul 10 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 1788/2003, nu se raportează
la operațiunea de realocare a părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor.
În orice caz, cantitatea de referință disponibilă, astfel cum este definită la articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003,
nu poate constitui un criteriu pentru realizarea acestei realocări. Astfel, din această definiție rezultă că această cantitate
se determină, printre altele, luând în considerare „realocările temporare prevăzute [de acest] regulament”, din care face
parte realocarea prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din regulamentul menționat. Cantitatea de referință disponibilă,
în sensul respectivului articol 5 litera (k), este, așadar, cunoscută numai după această realocare, cu condiția ca aceasta
din urmă să aibă loc.
În schimb, trebuie să se examineze dacă, în ipoteza în care un stat membru decide să efectueze o astfel de realocare, sunt
aplicabile alte criterii prevăzute la respectivul articol 10 alineatul (3).
În această privință, în versiunile germană, franceză, portugheză și slovenă ale acestei dispoziții legiuitorul a utilizat
formularea „Neuzuweisung […], die proportional zu den Referenzmengen der einzelnen Erzeuger oder nach objektiven, von den
Mitgliedstaaten festzulegenden Kriterien erfolgt” (realocare ce se efectuează proporțional cu cantitățile de referință ale
fiecărui producător sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de statele membre), formularea „après
réallocation ou non, proportionnellement aux quantités de référence individuelles de chaque producteur ou selon des critères
objectifs à fixer par les États membres, de la partie inutilisée de la quantité de référence nationale affectée aux livraisons”
[după realocare sau nu, proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii
obiective care urmează să fie stabilite de statele membre, a părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite
livrărilor], formularea „após eventual reatribuição – proporcionalmente às quantidades de referência individuais de cada produtor
ou de acordo com critérios objectivos a definir pelos Estados‑Membros – da parte não utilizada da quantidade de referência
nacional afectada às entregas” (după o eventuală realocare, proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui
producător sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de statele membre, a părții nefolosite a cantității
naționale de referință atribuite livrărilor) și, respectiv, formularea „porazdeljen ali ne, v sorazmerju z individualnimi
referenčnimi količinami vsakega proizvajalca ali skladno z objektivnimi merili, ki jih določijo države članice” (realocat[ă]
sau nu, proporțional cu cantitățile individuale de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii obiective stabilite
de statele membre).
Cu toate acestea, din alte versiuni lingvistice ale Regulamentului nr. 1788/2003, precum versiunile bulgară, engleză și olandeză,
rezultă în mod evident că sintagma „proporțional cu cantitățile [individuale] de referință ale fiecărui producător sau conform
unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de către statele membre”, menționată la articolul 10 alineatul (3) din
acest regulament, nu se raportează la eventuala realocare a părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite
livrărilor, ci la stabilirea contribuției producătorilor la plata prelevării datorate.
Potrivit unei jurisprudențe constante, pe de o parte, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale unei dispoziții
a dreptului Uniunii nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții sau acestei formulări nu i se poate
atribui, în această privință, un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice (a se vedea în special Hotărârea
din 3 aprilie 2008, Endendijk, C‑187/07, Rep., p. I‑2115, punctul 23, precum și Hotărârea din 9 octombrie 2008, Sabatauskas
și alții, C‑239/07, Rep., p. I‑7523, punctul 38). Pe de altă parte, diferitele versiuni lingvistice ale unui text al dreptului
Uniunii trebuie să fie interpretate în mod uniform și, prin urmare, în caz de divergențe între aceste versiuni, dispoziția
în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și finalitatea reglementării din care face parte (a se
vedea în acest sens Hotărârea Endendijk, citată anterior, punctul 24, precum și Hotărârea din 29 aprilie 2010, M și alții,
C‑340/08, Rep., p. I‑3913, punctul 44).
În această privință, trebuie arătat în primul rând că, astfel cum se prevede în considerentul (14) al Regulamentului nr. 1788/2003,
legiuitorul a dorit să confere o anumită flexibilitate în gestionarea sistemului prelevării în sectorul laptelui și al produselor
lactate prin autorizarea statelor membre să realoce cantitățile de referință neutilizate la sfârșitul unei perioade.
Cu toate acestea, nu rezultă că această posibilitate a reprezentat o inovație în raport cu sistemul preexistent sau că legiuitorul
a realizat o modificare notabilă a acestuia din urmă cu privire la acest aspect.
Dimpotrivă, al șaptelea considerent al Regulamentului nr. 3950/92, care a fost înlocuit de Regulamentul nr. 1788/2003, prevedea
deja că, „pentru a menține sistemul suficient de flexibil, sunt necesare prevederi pentru ca depășirile individuale să fie
egalate pentru toate cantitățile individuale de referință de aceeași natură, pe teritoriul unui stat membru” [traducere neoficială].
În aceeași logică, articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3950/92, căruia ulterior i‑a corespuns
articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003, prevedea că „[î]n funcție de decizia statului membru, contribuția
producătorilor la plata prelevării datorate se stabilește, după realocarea sau nu a cantităților de referință nefolosite,
fie la nivelul cumpărătorului în funcție de surplusul rămas după ce cantitățile de referință nefolosite au fost alocate proporțional
cu cantitățile de referință de care dispune fiecare producător, fie la nivel național în funcție de depășirea cantității de
referință de care dispune fiecare dintre producători” [traducere neoficială].
Or, din toate versiunile lingvistice ale acestei din urmă dispoziții rezultă în mod clar că repartizarea cantităților de referință
nefolosite, cu alte cuvinte realocarea acestor cantități, este cea care trebuia să se efectueze „proporțional cu cantitățile
de referință de care dispune fiecare dintre producători” și că, la rândul său, contribuția producătorilor la plata prelevării
datorate era stabilită în funcție de depășirea cantității de referință de care dispune fiecare dintre acești producători.
În al doilea rând, se impune constatarea că, dacă articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 ar trebui interpretat
în sensul că sintagma „proporțional cu cantitățile [individuale] de referință ale fiecărui producător sau conform unor criterii
obiective care urmează să fie stabilite de către statele membre” se raportează la stabilirea contribuției producătorilor la
plata prelevării datorate, criteriile conținute în această formulare s‑ar adăuga la cel prevăzut la articolul 10 alineatul
(3) litera (a) menționat, și anume „în funcție de depășirea cantității de referință disponibile de fiecare dintre producători”,
ceea ce, cel puțin, ar complica în mod inutil aplicarea sistemului de prelevare.
Din considerațiile de mai sus rezultă că criteriile conținute în formularea menționată se aplică în ceea ce privește realocarea
părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor.
În ceea ce privește domeniul de aplicare exact al acestor criterii, trebuie arătat că versiunea germană a articolului 10 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 1788/2003 utiliza termenul „Referenzmengen” (cantități de referință).
Astfel cum s‑a amintit la punctul 60 din prezenta hotărâre, formularea utilizată în una dintre versiunile lingvistice ale
unei dispoziții a dreptului Uniunii nu poate să fie singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții.
Or, se impune constatarea că celelalte versiuni lingvistice ale respectivului articol 10 alineatul (3) decât versiunea germană
utilizau sintagma „cantități individuale de referință”, care era, pe de altă parte, definită la articolul 5 litera (j) din
Regulamentul nr. 1788/2003 drept „cantitatea de referință a producătorului la data de 1 aprilie a unei perioade de 12 luni”.
În aceste condiții, astfel cum susțin Hauptzollamt Koblenz și Hauptzollamt Oldenburg, articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 1788/2003 trebuie interpretat în sensul că realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite
livrărilor trebuie efectuată proporțional cu cantitatea individuală de referință a fiecărui producător care a livrat cantități
excedentare, și anume cea stabilită la data de 1 aprilie a perioadei de 12 luni relevante, sau conform unor criterii obiective
care urmează să fie stabilite de statele membre.
În această privință, revine instanței de trimitere obligația de a verifica dacă, prin adoptarea articolului 14 alineatul (1)
din MilchAbgV, Republica Federală Germania a intenționat să recurgă la opțiunea, prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din
Regulamentul nr. 1788/2003, potrivit căreia această realocare se efectuează proporțional cu cantitatea individuală de referință
a fiecărui producător care a livrat cantități excedentare sau dacă acest stat membru a intenționat, recurgând la posibilitatea
de asemenea prevăzută la aceeași dispoziție de a stabili alte criterii obiective în vederea realocării menționate, să permită
unui astfel de producător căruia, în cursul perioadei relevante de 12 luni, i‑a fost transferată o cantitate de referință
din care fusese deja produs și livrat lapte pentru aceeași perioadă de producătorul care dispunea anterior de aceasta să participe
la respectiva realocare prin includerea unei părți sau a totalității acestei cantități de referință.
În ipoteza în care Republica Federală Germania a optat pentru prima soluție, trebuie arătat că noțiunea „cantitate individuală
de referință”, astfel cum este definită la articolul 5 litera (j) din Regulamentul nr. 1788/2003, prin faptul că se referă
la data de început a perioadei de 12 luni relevante, nu permite în orice caz luarea în considerare a unor transferuri de cantități
de referință intervenite în cursul acestei perioade.
În ipoteza în care Republica Federală Germania a optat pentru a doua soluție, trebuie să se constate că, prin faptul că a
prevăzut posibilitatea statelor membre de a stabili, în vederea realocării părții nefolosite a cantității naționale de referință
atribuite livrărilor, alte criterii obiective decât cel al cantității individuale de referință, legiuitorul Uniunii le‑a lăsat,
în acest scop, o marjă de apreciere destul de largă. Nu este mai puțin adevărat însă că statele membre nu erau abilitate să
instituie în această privință orice tip de criterii.
Astfel, atunci când adoptă măsuri de aplicare a unei reglementări a Uniunii, autoritățile naționale sunt obligate să își exercite
puterea discreționară cu respectarea, printre altele, a principiilor generale ale dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens
Hotărârea din 20 iunie 2002, Mulligan și alții, C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctul 35, precum și Hotărârea din 25 martie 2004,
Azienda Agricola Giorgio, Giovanni și Luciano Visentin și alții, C‑495/00, Rec., p. I‑2993, punctul 40), printre care se numără
principiile securității juridice, protecției încrederii legitime, proporționalității și nediscriminării. De asemenea, astfel
de măsuri de aplicare trebuie să respecte drepturile fundamentale, precum dreptul de proprietate (a se vedea în acest sens
Hotărârea Mulligan și alții, citată anterior, punctul 36).
În plus, având în vedere faptul că adoptarea unei reglementări naționale precum cea aplicabilă în acțiunea principală se înscrie
în cadrul politicii agricole comune, o astfel de reglementare nu poate fi adoptată sau aplicată într‑un mod care să compromită
obiectivele urmărite de această politică și în special pe cele vizate de organizarea comună a piețelor în sectorul laptelui
(a se vedea în acest sens Hotărârea Mulligan și alții, citată anterior, punctul 33). Cu privire la acest aspect, trebuie amintite
în special principiile de funcționare a sistemului de prelevare, prevăzute de Regulamentul nr. 1788/2003, inclusiv cele referitoare
la transferurile de cantități de referință.
În această privință, chiar dacă principiul menționat la punctul 50 din prezenta hotărâre, potrivit căruia cantitatea națională
de referință nu trebuie să fie depășită de totalitatea cantităților atribuite producătorilor de un stat membru și a celor
alocate de acesta rezervei naționale, afectează dreptul unui producător căruia i‑a fost transferată o cantitate individuală
de referință deja utilizată, în parte sau în totalitate, de a efectua livrări de lapte scutite de plata prelevării, acest
principiu nu poate avea vreun efect asupra operațiunii de realocare prevăzute la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 1788/2003. Astfel, în măsura în care această operațiune are ca unic scop să permită statelor membre să împartă, la finalul
perioadei de 12 luni, partea nefolosită a cantității naționale de referință atribuite livrărilor între producătorii care au
livrat cantități excedentare, aceasta nu are vreo influență asupra volumului acestei părți nefolosite și nu poate, așadar,
să afecteze egalitatea dintre, pe de o parte, totalitatea cantităților individuale de referință și a cantităților de referință
alocate rezervei naționale de statul membru în cauză și, pe de altă parte, cantitatea națională de referință.
În consecință, statelor membre le era îngăduit ca, în cadrul punerii în aplicare a posibilității prevăzute la articolul 10
alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 de a stabili „criterii obiective”, să permită acestor producători, în cazul în
care le‑a fost transferată, în cursul perioadei relevante de 12 luni, o cantitate de referință pentru care fusese deja livrat
lapte pentru aceeași perioadă de producătorul care dispunea de aceasta înainte, să participe la realocarea menționată prin
includerea în aceasta a unei părți sau a totalității acestei cantități de referință, cu condiția ca această reglementare să
respecte celelalte imperative menționate la punctele 74 și 75 din prezenta hotărâre.
Cu toate acestea, statele membre trebuiau să asigure adoptarea unei astfel de reglementări într‑un mod care să nu determine
transferuri care, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de Regulamentul nr. 1788/2003, ar fi avut drept unic
scop să permită anumitor producători care au livrat cantități excedentare să își asigure o poziție mai favorabilă la momentul
realocării părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor. Astfel, din jurisprudența Curții rezultă
că aplicarea regulamentelor Uniunii nu poate fi extinsă până la acoperirea anumitor practici abuzive ale operatorilor economici
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 mai 1996, Paletta, C‑206/94, Rec., p. I‑2357, punctul 24 și jurisprudența citată,
precum și Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke, C‑110/99, Rec., p. I‑11569, punctul 51).
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate în cauza C‑231/09 după cum
urmează:
–        Articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003 trebuie interpretat în sensul că realocarea părții nefolosite a
cantității naționale de referință atribuite livrărilor trebuie să se efectueze proporțional cu cantitatea individuală de referință
a fiecărui producător care a livrat cantități excedentare, și anume cea stabilită la data de 1 aprilie a perioadei relevante
de 12 luni, sau conform unor criterii obiective care urmează să fie stabilite de statele membre. Noțiunea de cantitate individuală
de referință, utilizată la această dispoziție, nu permite luarea în considerare a unor transferuri de cantități de referință
intervenite în cursul acestei perioade.
–        O reglementare națională care pune în aplicare posibilitatea, prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003,
de a stabili criterii obiective potrivit cărora să se efectueze realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință
atribuite livrărilor trebuie să respecte, printre altele, principiile generale ale dreptului Uniunii, precum și obiectivele
urmărite de politica agricolă comună și în special pe cele vizate de organizarea comună a piețelor în sectorul laptelui.
–        Aceste obiective nu se opun unei reglementări naționale, adoptată în cadrul punerii în aplicare a acestei posibilități, care
permite producătorilor care au livrat cantități excedentare, în cazul în care, în conformitate cu dispozițiile Regulamentului
nr. 1788/2003, în cursul perioadei relevante de 12 luni, le‑a fost transferată o cantitate individuală de referință din care
fusese deja produs și livrat lapte pentru aceeași perioadă de producătorul care dispunea anterior de aceasta, să participe
la respectiva realocare prin includerea unei părți sau a totalității acestei cantități de referință. Statele membre trebuiau
să se asigure totuși că o astfel de reglementare nu determină transferuri care, în pofida respectării formale a condițiilor
prevăzute de acest regulament, ar fi avut drept unic scop să permită anumitor producători care au livrat cantități excedentare
să își asigure o poziție mai favorabilă la momentul realocării respective.

Cu privire la întrebarea din cauza C‑230/09
Din decizia de trimitere din cauza C‑230/09 reiese că acțiunea principală din această cauză privește determinarea cantității
de referință în funcție de care trebuia stabilit cuantumul primei pentru produsele lactate de care beneficia Kurt und Thomas
Etling in GbR. În această privință, instanța de trimitere solicită interpretarea articolului 5 litera (k) din Regulamentul
nr. 1788/2003 numai în măsura în care apreciază că articolul 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, care reglementa
calculul acestei prime la momentul faptelor din acțiunea principală, făcea trimitere, în privința calculului menționat, la
respectivul articol 5 litera (k).
În aceste condiții, întrebarea formulată de instanța de trimitere trebuie înțeleasă în sensul că aceasta din urmă solicită,
în esență, să se stabilească dacă expresia „cantitate individuală de referință eligibilă pentru acordarea primei și disponibilă
în exploatație”, cuprinsă în cadrul articolului 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, trebuie interpretată în sensul
că, în cazul în care unui producător i‑a fost transferată, în cursul perioadei relevante de 12 luni, o cantitate de referință
deja utilizată în cursul aceleiași perioade de deținătorul său anterior, această expresie înglobează și această din urmă cantitate
de referință.
Mai întâi, trebuie să se examineze dacă este corectă premisa potrivit căreia articolul 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003
făcea trimitere la noțiunea „cantitate de referință disponibilă”, astfel cum este definită la articolul 5 litera (k) din Regulamentul
nr. 1788/2003.
Astfel cum au subliniat în înscrisurile lor atât Comisia, cât și avocatul general, la punctele 19 și 20 din concluzii, articolul
95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003 nu utiliza exact sintagma „cantitate de referință disponibilă” definită la
articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003. Nu este mai puțin adevărat că, în măsura în care respectivul articol
95 alineatul (1) utiliza expresia „cantitate individuală de referință”, recurgerea la partea „disponibilă în exploatație”
ar fi fost inutilă dacă legiuitorul ar fi intenționat să se refere la noțiunea „cantitate individuală de referință” prevăzută
la articolul 5 litera (j) din Regulamentul nr. 1788/2003.
În plus, din articolul 95 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1782/2003 rezultă că sunt considerate ca fiind la dispoziția
exploatației cesionarului cantitățile de referință individuale care au făcut obiectul unor cesionări temporare în conformitate
cu articolul 16 din Regulamentul nr. 1788/2003 la data de 31 martie a anului calendaristic. Prin urmare, în vederea calculării
primei pentru produse lactate, aceasta este data la care trebuie să se aprecieze situația unui producător care ar putea beneficia
de această primă.
Or, „cantitatea de referință disponibilă” este cea care, în temeiul articolului 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003,
se stabilește prin raportare la data menționată.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se constate că, la articolul 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003,
legiuitorul a avut în vedere în mod efectiv noțiunea „cantitate de referință disponibilă”, astfel cum este definită la articolul
5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003.
În continuare, trebuie să se examineze dacă, în cazul în care unui producător i‑a fost transferată, în cursul perioadei relevante
de 12 luni, o cantitate de referință deja utilizată în cursul aceleiași perioade de deținătorul anterior, noțiunea respectivă
înglobează și această din urmă cantitate de referință.
Noțiunea „cantitate de referință disponibilă”, definită la articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003, desemnează
„cantitatea aflată la dispoziția producătorului la data de 31 martie a perioadei de 12 luni pentru care este calculată prelevarea,
ținându‑se cont de toate transferurile, cedările, conversiile și realocările temporare prevăzute [de acest] regulament și
intervenite în cursul acestei perioade de douăsprezece luni”. Aceasta joacă, așadar, un rol special în sistemul regulamentului
menționat și, prin urmare, nu poate fi analizată în afara acestui context.
Astfel, din textul considerentului (5) al Regulamentului nr. 1788/2003, precum și din cel al articolului 4 al doilea paragraf
și al articolului 10 alineatul (3) litera (a) din regulamentul menționat rezultă că această cantitate de referință servește
numai drept bază pentru stabilirea eventualelor livrări excedentare efectuate de producători și, în consecință, a cuantumului
prelevării datorate, sintagma „cantitate de referință disponibilă” nefiind utilizată de nicio altă dispoziție din acest regulament.
În această privință, dacă o cantitate individuală de referință sau o parte din aceasta putea fi utilizată de un producător,
în cazul unui transfer, pentru a efectua livrări scutite de prelevare pentru o perioadă de 12 luni și, în continuare, de producătorul
beneficiar al transferului pentru a o include în cantitatea sa de referință disponibilă și a‑și reduce astfel livrările sale
de cantități excedentare pentru aceeași perioadă, aceeași cantitate de referință ar fi utilizată de două ori pentru aceeași
perioadă de 12 luni, ceea ce ar fi contrar principiului menționat la punctul 50 și reamintit la punctul 76 din prezenta hotărâre,
potrivit căruia totalitatea cantităților atribuite producătorilor de statele membre și a celor alocate de acestea rezervei
naționale nu trebuie să depășească cantitatea națională de referință.
Această soluție este conformă și cu structura generală a Regulamentului nr. 1782/2003, în măsura în care evită riscul ca,
pentru aceeași perioadă, o primă pentru produsele lactate să fie acordată în beneficiul a doi producători diferiți pe baza
aceleiași cantități de referință disponibile.
Prin urmare, noțiunea de cantitate de referință disponibilă nu poate fi disociată de modul în care este utilizată de producători
și nu poate îngloba, așadar, o cantitate individuală de referință transferată sau o parte din aceasta care a fost deja utilizată
de alt producător pentru aceeași perioadă de 12 luni.
În consecință, având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată în cauza
C‑230/09 că noțiunea „cantitate individuală de referință eligibilă pentru acordarea primei și disponibilă în exploatație”,
cuprinsă în cadrul articolului 95 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1782/2003, care corespunde noțiunii „cantitate de referință
disponibilă” definite la articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003, trebuie interpretată în sensul că, în cazul
în care unui producător i‑a fost transferată, în cursul perioadei relevante de 12 luni, o cantitate de referință pentru care
fusese deja livrat lapte de către cedent în cursul aceleiași perioade, aceasta nu înglobează, în ceea ce îl privește pe cesionar,
partea din cantitatea de referință transferată pentru care cedentul efectuase deja livrări de lapte scutite de plata prelevării.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
1)
Articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1788/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a unei prelevări
în sectorul laptelui și al produselor lactate, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2217/2004 al Consiliului
din 22 decembrie 2004, trebuie interpretat în sensul că realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite
livrărilor trebuie să se efectueze proporțional cu cantitatea individuală de referință a fiecărui producător care a livrat
cantități excedentare, și anume cea stabilită la data de 1 aprilie a perioadei relevante de 12 luni, sau conform unor criterii
obiective care urmează să fie stabilite de statele membre. Noțiunea de cantitate individuală de referință, utilizată la această
dispoziție, nu permite luarea în considerare a unor transferuri de cantități de referință intervenite în cursul acestei perioade.
2)
O reglementare națională care pune în aplicare posibilitatea, prevăzută la articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1788/2003,
astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2217/2004, de a stabili criterii obiective potrivit cărora să se efectueze
realocarea părții nefolosite a cantității naționale de referință atribuite livrărilor trebuie să respecte, printre altele,
principiile generale ale dreptului Uniunii, precum și obiectivele urmărite de politica agricolă comună și în special pe cele
vizate de organizarea comună a piețelor în sectorul laptelui.
3)
Aceste obiective nu se opun unei reglementări naționale, adoptată în cadrul punerii în aplicare a acestei posibilități, care
permite producătorilor care au livrat cantități excedentare, în cazul în care, în conformitate cu dispozițiile Regulamentului
nr. 1788/2003, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2217/2004, în cursul perioadei relevante de 12 luni, le‑a
fost transferată o cantitate individuală de referință din care fusese deja produs și livrat lapte pentru aceeași perioadă
de producătorul care dispunea anterior de aceasta, să participe la respectiva realocare prin includerea unei părți sau a totalității
acestei cantități de referință. Statele membre trebuiau să se asigure totuși că o astfel de reglementare nu determină transferuri
care, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de acest regulament, ar fi avut drept unic scop să permită anumitor
producători care au livrat cantități excedentare să își asigure o poziție mai favorabilă la momentul realocării respective.
4)
Noțiunea „cantitate individuală de referință eligibilă pentru acordarea primei și disponibilă în exploatație”, cuprinsă în
cadrul articolului 95 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire
a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme
de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001,
(CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE)
nr. 2529/2001, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 118/2005 al Comisiei din 26 ianuarie 2005, care corespunde
noțiunii „cantitate de referință disponibilă” definite la articolul 5 litera (k) din Regulamentul nr. 1788/2003, astfel cum
a fost modificat prin Regulamentul nr. 2217/2004, trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care unui producător i‑a
fost transferată, în cursul perioadei relevante de 12 luni, o cantitate de referință pentru care fusese deja livrat lapte
de către cedent în cursul aceleiași perioade, aceasta nu înglobează, în ceea ce îl privește pe cesionar, partea din cantitatea
de referință transferată pentru care cedentul efectuase deja livrări de lapte scutite de plata prelevării.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.