CELEX: 62006TJ0190
Konkurencija
Karteliai
Vandenilio peroksidas ir natrio perboratas
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Teisė į gynybą
Nekaltumo prezumpcija
Pareiga motyvuoti
Vienodas požiūris
Bausmių ir sankcijų individualizavimo principas
"Nėra nusikaltimų ir bausmių be įstatymo" principas
Gero administravimo principas
Teisinis saugumas
Piktnaudžiavimas įgaliojimais
Baudos

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovės
Total SA
ir
Elf Aquitaine SA
yra pagal Prancūzijos teisę įsteigtos bendrovės, grupės, kuriai priklauso faktinių aplinkybių metu vandenilio peroksidu (toliau
– VP) ir natrio perboratu (toliau – NPB) prekiavusi
Arkema France SA
(buvusi
Atofina SA
, toliau ?
Arkema
), vadovaujančios bendrovės.
Nuo pažeidimo pradžios iki 2000 m. balandžio mėn.
Elf Aquitaine
buvo pagrindinė
Arkema
akcininkė, kuriai priklausė 97,5 % akcijų. Nuo šios datos 96,48 % akcijų priklausė
Elf Aquitaine
, o 99,43 % jos pačios akcijų priklausė
Total
.
2002 m. lapkričio mėn.
Degussa AG
pranešė Europos Bendrijų Komisijai, kad VP ir NPB rinkose egzistuoja kartelis, ir paprašė taikyti Komisijos pranešimą apie
atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

Degussa
pateikė Komisijai faktinių įrodymų, kuriais remdamasi ši galėjo 2003 m. kovo 25 ir 26 d. atlikti patikrinimą trijų įmonių,
įskaitant ieškovę, patalpose.
Po šio patikrinimo kelios įmonės, įskaitant
EKA Chemicals AB, Arkema
ir
Solvay SA
, paprašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo ir pateikė Komisijai įrodymų, susijusių su nagrinėjamu karteliu.
2005 m. sausio 26 d. Komisija išsiuntė ieškovėms ir kitoms atitinkamoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus.
2005 m. birželio 28 ir 29 d. išklausiusi atitinkamas įmones, Komisija priėmė 2006 m. gegužės 3 d. Sprendimą C (2006) 1766
galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals
,
Degussa
,
Edison SpA
,
FMC Corp
.,
FMC Foret SA
,
Kemira Oyj
,
Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay SA
,
Solvay Solexis SpA
, ieškoves ir
Arkema
(byla COMP/F/38.620 – vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka paskelbta 2006 m.
gruodžio 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 54). Apie jį ieškovėms pranešta 2006 m. gegužės 8 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad jo adresatės dalyvavo darant vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, susijusį su VP ir jo tolesnės gamybos etapo produktu NPB (ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotas pažeidimas buvo daugiausia susijęs su komerciškai svarbios ir konfidencialios su rinkomis ir įmonėmis susijusios
informacijos pasikeitimu tarp konkurentų, gamybos bei galimų ir realių gamybinių pajėgumų ribojimu bei reguliavimu, rinkos
dalių ir pirkėjų pasiskirstymu bei tikslinių kainų nustatymu ir kontrole.
Ieškovės ir
Arkema
pripažintos „solidariai“ atsakingomis už pažeidimą (ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamoji dalis).
Kad apskaičiuotų baudų dydį, Komisija taikė Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir AP sutarties
65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171,
toliau – gairės) nustatytą metodą.
Komisija nustatė pagrindines baudas atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis),
o tas pažeidimas pripažintas labai sunkiu (ginčijamo sprendimo 457 konstatuojamoji dalis).
Pritaikius diferencijuotą požiūrį ieškovės ir
Arkema
buvo priskirtos trečiajai kategorijai, už kurią skiriama pradinė 50 mln. EUR bauda (ginčijamo sprendimo 460?462 konstatuojamosios
dalys).
Siekiant užtikrinti pakankamą atgrasantį poveikį ir atsižvelgus į didelę ieškovių apyvartą, šiai pradinei baudai buvo pritaikytas
dauginimo koeficientas 3 (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis).
Kadangi
Arkema
ir
Elf Aquitaine
dalyvavo darant pažeidimą, pasak Komisijos, nuo 1995 m. gegužės 12 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., t. y. penkerius metus ir
septynis mėnesius, joms skirta bauda buvo padidinta 55 % dėl trukmės (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis).
Total
, pripažintai atsakinga už minėtą pažeidimą už laikotarpį nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d., tenkanti baudos
dalis nebuvo padidinta (ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamoji dalis).
Komisija, atsižvelgusi į tai, kad kartojasi 1984 m. lapkričio 23 d. Sprendime 85/74/EEB dėl procedūros pagal EEB sutarties
85 straipsnį (byla IV/30.907 – Peroksidacijos produktai) (OL L 35, p. 1) ir 1994 m. liepos 27 d. Sprendime 94/599/EEB dėl
procedūros pagal EB sutarties 85 straipsnį (byla IV/31.865 – PVC) (OL L 239, p. 14) konstatuoti pažeidimai, nustatė
Arkema
atžvilgiu sunkinančią aplinkybę. Dėl šios priežasties ji padidino
Arkema
tenkančią pagrindinės baudos dalį 50 % pagrindinės baudos sumos, kuri jai būtų skirta, jei ieškovės, grupės vadovaujančios
bendrovės, nebūtų buvusios ginčijamo sprendimo adresatės (ginčijamo sprendimo 469?471 konstatuojamosios dalys ir 409 išnaša).
Komisija nusprendė, kad
Arkema
yra antroji įmonė, įvykdžiusi pranešimo dėl bendradarbiavimo 21 punkte nustatytus reikalavimus ir dėl šios priežasties sumažino
jai baudą 30 %, pritaikiusi šį sumažinimą visai
Arkema
ir ieškovėms skirtos baudos sumai (ginčijamo sprendimo 509?514 ir 529 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio o ir q punktuose nurodyta, kad trys bendrovės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo
53 straipsnį, nes dalyvavo darant atitinkamą pažeidimą, būtent,
Total
? nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d.,
Arkema
ir
Elf Aquitaine
? nuo 2000 m. gegužės 12 d. iki gruodžio 31 d.
Pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio i punktą
Arkema
skirta 78,663 mln. EUR bauda, iš kurių „solidariai“ su
Total
ir
Elf Aquitaine
– atitinkamai 42 mln. EUR ir 65,1 mln. EUR.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. liepos 19 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu prašymu ieškovės pareiškė šį ieškinį.
Kadangi Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista, teisėjas pranešėjas priskirtas šeštajai kolegijai ir,
išklausius šalis, ši byla buvo priskirta šeštajai išplėstinei kolegijai.
Kadangi du kolegijos nariai negalėjo vykdyti savo pareigų, Bendrojo Teismo (buvęs Pirmosios instancijos teismas) pirmininkas
pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnio 3 dalį paskyrė į kolegiją kitus trūkstamus teisėjus.
Vykdydama 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo nurodytas proceso organizavimo priemones, Komisija 2010 m. gegužės 4 d.
raštu pateikė tam tikrą ieškovių ieškinyje nurodytą administracinės bylos informaciją.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per 2010 m. kovo 3 d. posėdį
buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        pagrindinis reikalavimas: panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio o ir p punktus, 2 straipsnio i punktą, taip pat 3 ir
4 straipsnius,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio i punktą tiek, kiek jis susijęs su Komisijos joms
skirta solidariai su
Arkema
bauda, ir sumažinti šios baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdamos prašymą iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ieškovės nurodo dešimt pagrindų, susijusių su, pirma, teisės į
gynybą pažeidimu, antra, pareigos motyvuoti pažeidimu, trečia, vienodo įmonės apibrėžimo pažeidimu, ketvirta, dukterinių bendrovių
padarytų pažeidimų inkriminavimo patronuojančioms bendrovėms taisyklių pažeidimu, penkta, vertinimo klaida, kiek tai susiję
su
Total
, šešta, kelių visų valstybių narių pripažintų esminių principų, kurie yra Sąjungos teisės sistemos sudėtinė dalis, pažeidimu,
septinta, gero administravimo principo pažeidimu, aštunta, teisinio saugumo principo pažeidimu, devinta, kai kurių pagrindinių
principų, reglamentuojančių baudų nustatymą, pažeidimu, dešimta, piktnaudžiavimu įgaliojimais.
Papildomai, vienuoliktuoju pagrindu ieškovės prašo sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio i punkte skirtą baudą.
Bendrasis Teismas mano, jog pirmiausia reikia išnagrinėti ketvirtajame pagrinde nurodytus argumentus.

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su dukterinių bendrovių padarytų pažeidimų inkriminavimo patronuojančioms bendrovėms taisyklių
pažeidimu
Ketvirtąjį pagrindą sudaro trys dalys. Pirmiausia reikia išnagrinėti šio pagrindo antrą dalį.
Dėl antros dalies, susijusios su teisės klaida aiškinant teismo praktiką dėl atsakomybės priskyrimo ir būtinybe, kad Komisija
laikytųsi savo sprendimų praktikos
–       Pirminės pastabos
Primintina, kad Sąjungos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį
subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ūkio subjektą,
net jei teisiniu požiūriu šį ūkio subjektą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiškai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos
baudos, o pranešimas apie kaltinimus turi būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų
nurodyta, kokiu statusu juridinis asmuo kaltinamas dėl tariamų faktinių aplinkybių (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai bendrovei,
be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl
savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš tikrųjų taip yra dėl to, kad tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio
vieneto nariai ir todėl sudaro vieną įmonę minėta prasme. Pavyzdžiui, aplinkybė, kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė
bendrovė sudaro vieną įmonę EB 81 straipsnio prasme, leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiai
bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
59 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos
konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės akcijų, viena vertus, ši patronuojanti bendrovė gali daryti
lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės elgesiui, ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti
bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės elgesiui (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso
visas jos dukterinės bendrovės kapitalas tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos prekybos
politikai. Tada Komisija gali pripažinti, kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos
baudos sumokėjimą, nebent patronuojanti bendrovė, kuri turi nuginčyti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, galinčių
parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (žr. 31 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo ir
Europos Sąjungos Bendrojo Teismo praktika, trumpai nurodė principus, kuriuos ketino taikyti nustatydama ginčijamo sprendimo
adresates.
Ji priminė, kad patronuojančią bendrovę galima laikyti atsakinga už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus, jei ši apibrėžia
savo elgesį rinkoje ne savarankiškai, o vykdo patronuojančios bendrovės nurodymus. Ji patikslino, jog iš esmės gali preziumuoti,
kad dukterinė bendrovė, kurios 100 % kapitalo kontroliuoja patronuojanti bendrovė, iš esmės vykdo šios bendrovės nurodymus
ir kad patronuojanti bendrovė gali nuginčyti šią prezumpciją pateikdama paneigiančių įrodymų (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji
dalis).
Dėl
Elf Aquitaine
atsakomybės Komisija pažymėjo, jog šiai priklausė 98 %
Arkerma
kapitalo ir kad ji nuolat skirdavo šios bendrovės valdybos narius. Be to, Komisija padarė prielaidą, kad
Elf Aquitaine
darė lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui (ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamoji dalis).
Dėl
Total
Komisija pažymėjo, kad 2000 m. balandžio mėn. ši perėmė 99,43 %
Elf Aquitaine
kapitalo kontrolės, kad ji tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliavo grupės bendrovių, tiesiogiai dalyvavusių vykdant neteisėtus
veiksmus, kapitalą ir kad atsižvelgdama į šias aplinkybes ji padarė prielaidą, jog
Total
darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių
Elf Aquitaine
ir
Arkema
elgesiui (ginčijamo sprendimo 428 ir 429 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė argumentus, kuriuos ieškovės pateikė dėl nagrinėjamo
pažeidimo inkriminavimo, ir išnagrinėjo juos minėto sprendimo 433–440 konstatuojamosiose dalyse.
Ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamojoje dalyje ji patvirtino savo išvadą, kad
Arkema
ir ieškovės yra viena įmonė, ir pripažino jas atsakingomis už nagrinėjamą pažeidimą bei patikslino, kad
Total
atsakinga už pažeidimą tik nuo tos dienos, kai perėmė
Elf Aquitaine
kapitalo kontrolę, būtent, už laikotarpį nuo 2000 m. balandžio 30 d. iki gruodžio 31 d.
Ginčydamos šį vertinimą ieškovės iš esmės nurodo du kaltinimus, susijusius, pirma, su aptariamos prezumpcijos teisėtumu ir,
antra, su tuo, kad buvo atmesti
Arkema
savarankiškumo įrodymai.
–       Dėl aptariamos prezumpcijos teisėtumo
Pirma, ieškovės nurodo, kad Komisija negalėjo, nepažeisdama teismų ir savo sprendimų priėmimo praktikos šioje srityje, joms
inkriminuoti
Arkema
veiksmus, remdamasi vien prezumpcija, susijusia su tuo, jog ji beveik visiškai kontroliuoja šios dukterinės bendrovės kapitalą.
Reikia konstatuoti, kad metodas, kurį Komisija taikė ginčijamą pažeidimą inkriminuodama ieškovėms tiek, kiek jis grindžiamas
aptariama prezumpcija, atitinka 31–38 punktuose minėtą teismo praktiką.
Pirma, priešingai nei teigia ieškovės, pažeidimas inkriminuotas remiantis ne tik kapitalo turėjimo struktūra, bet ir konstatavimu,
kad lemiamos įtakos dukterinėms bendrovėms prezumpcija nepaneigta (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 437 ir 441 konstatuojamąsias
dalis).
Antra, iš šios teismo praktikos (žr., be kita ko, šio sprendimo 37 ir 38 punktus) matyti, jog dukterinės bendrovės kapitalo
turėjimo struktūra yra pakankamas kriterijus, kad kiltų minėta prezumpcija, ir Komisija neprivalo pateikti papildomų patronuojančios
bendrovės realios įtakos darymo įrodymų, kaip to reikalauja ieškovės.
Šia išvada negalima abejoti dėl aplinkybės, kad tokių papildomų įrodymų buvo galima pateikti byloje, kurioje buvo priimtas
2007 m. gruodžio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimas
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 13 ir 54 punktai). Be jokių abejonių, tiek iš minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(61 ir 62 punktai), tiek iš 31 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(61 ir 62 punktai) matyti, kad aptariamos prezumpcijos taikymas nepriklauso nuo to, ar tokie įrodymai egzistuoja. Be to,
nereikalaujama, kad Komisija šiam tikslui nustatytų, jog faktinių aplinkybių metu patronuojanti bendrovė žinojo apie dukterinės
bendrovės neteisėtą elgesį.
Taip pat pažymėtina, kad minėta teismo praktika susijusi konkrečiai su atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso visas
jos dukterinės bendrovės kapitalas (31 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60 punktas). Tačiau šiuo atveju ieškovėms nepriklausė visas atitinkamos dukterinės bendrovės kapitalas (žr. šio sprendimo
2 punktą).
Pažymėtina, kad ieškovės nesiremia tuo, jog jų dalyvavimas nebuvo 100 %. Atvirkščiai, jų argumentai dėl Komisijos galėjimo
remtis aptariama prezumpcija susiję su situacija, kai turimas „visas arba beveik visas“ dukterinės įmonės kapitalas, ir taip
patvirtinama, jog jos neprieštarauja, kad abiem atvejais būtų taikomos tos pačios įrodinėjimo taisyklės.
Galiausiai net darant prielaidą, kad, kaip teigia ieškovės, savo ankstesniuose sprendimuose dėl atsakomybės už pažeidimą priskyrimo
Komisija pateikdavo papildomų įrodymų, jog patronuojanti bendrovė iš tikrųjų darė lemiamą įtaką, vien dėl šio fakto negalima
užginčyti šioje byloje pritaikyto priskyrimo metodo teisėtumo.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl ieškovių įrodymų, pateiktų įrodant
Arkema
savarankiškumą rinkoje
Pagal šio sprendimo 38 punkte cituotą teismo praktiką, siekdama nuginčyti aptariamą prezumpciją, patronuojanti bendrovė turi
pateikti pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai.
Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į visą svarbią informaciją apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja
šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove ir kurie kiekvienu konkrečiu atveju gali skirtis (31 punkte minėto 2009 m.
rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
61 ir 74 punktai).
Visų pirma reikia vertinti ne tik argumentus, susijusius su dukterinės bendrovės prekybos politika
stricto sensu
, pavyzdžiui, su platinimo arba kainų strategija. Nagrinėjamos prezumpcijos negalima paneigti vien parodant, kad šiuos specifinius
savo prekybos politikos aspektus kontroliuoja dukterinė bendrovė, šiuo atžvilgiu negaudama nurodymų (šiuo klausimu žr. 31 punkte
minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
65 ir 75 punktus).
Šiuo atveju iš bylos medžiagos aišku, kad per administracinę procedūrą ieškovės pateikė argumentų dėl
Arkema
savarankiškumo, be kita ko, pažymėdamos, kad jų grupei būdingas decentralizuotas dukterinių bendrovių valdymas, kad
Arkema
savarankiškai sudarydavo savo veiklos strateginius planus, kad jos veiklai rinkoje neturėjo įtakos patronuojančių bendrovių
nurodymai, kad ji neteikė joms ataskaitų, kad, bendrai kalbant, ji buvo finansiškai savarankiška ir galėjo sudaryti sutartis
negaudama išankstinio sutikimo ir kad savarankiškai apibrėždavo savo teisinę strategiją. Be to,
Arkema
savarankiškumą patvirtino tai, kaip ją suvokdavo tretieji asmenys.
Grįsdamos šį argumentą ieškovės pateikė tik tris, atitinkamai 1995, 2000 ir 2003 m.,
Arkema
brošiūras, pavadintas „Rinkos ir profesijos“, ir vieną iš jų
Elf Aquitaine
. Neatžvelgiant į tai, kokią įrodomąją vertę reikia priskirti šiems dokumentams, reikia pažymėti, kad juose pateikta tik tam
tikra atskira informacija apie ieškovių ir jų dukterinės bendrovės ryšius. Taigi šie dokumentai galėjo daugiausia patvirtinti,
kad
Arkema
yra decentralizuotas vienetas, grupės „chemijos sektorius“, kad 2006 m. ji turėjo tapti savarankišku vienetu ir kad gamino
daug įvairių sričių prekių. Šie dokumentai, išskyrus su 2000 m. susijusią brošiūrą „Rinkos ir profesijos“, susiję su metais,
kurie nepatenka į pažeidimo laikotarpį.
Be to, atsakymo į pranešimą apie kaltinimus išnašoje ieškovės nurodė tam tikrą informaciją, pateiktą
Arkema
atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informacijos.
Tarp šių Komisijos vykdant 2010 m. gegužės 4 d. proceso organizavimo priemones pateiktų dokumentų yra dokumentas, pavadintas
„Vidaus resursai ir finansiniai įsipareigojimai“, ir grupės bendrovių vadovų 1991–2003 m. sąrašas.
Iš
Arkema
atsakymo į prašymą pateikti informacijos matyti, kad pirmajame Komisijos pateiktame dokumente yra taisyklių, nustatančių
teisę kreiptis į grupę, kurios taikomos „nuo 2001 m.“. Remiantis šiuo dokumentu
Total
vykdomasis komitetas dalyvauja priimant dukterinių bendrovių sprendimus tik dėl didesnių kaip 10 mln. EUR investicijų, vertindamas
rizikos laipsnį ir rentabilumą.
Viena vertus, pažymėtina, kad nagrinėjamas dokumentas negali būti svarbiu atitinkamų bendrovių ryšių pažeidimo laikotarpiu,
kuris baigėsi 2000 m. gruodžio 31 d., įrodymu, nes jame nustatytos kompetencijos paskirstymo grupėje taisyklės nuo 2001 m.
Kita vertus, iš ieškovių atsakymo į pranešimą apie kaltinimus matyti, kad šis dokumentas buvo paminėtas grindžiant teiginį,
jog jos niekada nedalyvavo valdant su VP ir NPB susijusią
Arkema
veiklą, o apsiribojo dalyvavimu svarbesnėse dukterinės bendrovės investicijose. Tačiau, bet kuriuo atveju, dukterinės bendrovės
savarankiškumas, numatytas šio sprendimo 57 punkte minėtoje teismo praktikoje, negali būti įrodytas vien parodant, jog ji
pati kontroliuoja specifinius savo prekybos su pažeidimu susijusiais produktais politikos aspektus.
Dėl antrojo dokumento, kuriame pateiktas atitinkamų bendrovių vadovų sąrašas, pažymėtina, kad nors aplinkybė, jog patronuojančios
ir dukterinės bendrovės vadovai yra tie patys, įrodo lemiamos įtakos darymą, jei tokio vadovų sutapimo nebūtų, dukterinės
bendrovės savarankiškumas nebūtų pakankamai įrodytas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovių atsakyme į pranešimą apie kaltinimus nurodyti argumentai nėra patvirtinti konkrečiais
jų dukterinės bendrovės savarankiškumo įrodymais ir todėl yra tik teiginiai, akivaizdžiai negalintys būti įrodymais, kurių
pakaktų nuginčyti aptariamą prezumpciją.
Be to, atkreiptinas dėmesys, kad nagrinėjamais argumentais negalima įrodyti dukterinės bendrovės savarankiškumo.
Pirma, dėl ieškovių teiginio, kad
Elf Aquitaine
buvo paprasčiausias gamybinės ūkinės veiklos nevykdantis holdingas, kurį galima palyginti su „finansiniu valdymu“, pastebėtina,
kad net tuo atveju, jei ieškovės būtų buvusios paprasčiausi gamybinės ūkinės veikos nevykdę holdingai, vien šios aplinkybės
nepakaktų atmesti prielaidą, jog jos darė lemiamą įtaką
Arkema
ir, be kita ko, koordinavo finansines investicijas grupėje, nes
Total
perėmus kontrolę ši situacija nepasikeitė. Bendrovių grupės atveju holdingas yra bendrovė, kurios paskirtis – sujungti įvairių
bendrovių, kurių uždavinys yra užtikrinti valdymo vieningumą, akcijas (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 63 punktą).
Tačiau pačios ieškovės tvirtina, kad
Elf Aquitaine
dalyvavo priimant svarbiausius sprendimus, galėjusius daryti poveikį visai grupei, ir nustatydavo labai bendrą įvairių padalinių
tarpusavio suderintos veiklos, veiklos keitimo ir veiklos geografinio paskirstymo pasaulyje politiką. Šiais teiginiais patvirtinama
ne tai, kad egzistuoja ekonominis vienetas, kurį sudaro ieškovės ir jos dukterinės bendrovės, o veikiau tai, kad
Elf Aquitaine
paskirtis buvo užtikrinti valdymo vieningumą ir koordinavimą, kurie galėjo daryti poveikį
Arkema
elgesiui rinkoje.
Antra, dėl ieškovių tvirtinimo, jog ginčijamų faktinių aplinkybių metu jos nedalyvavo nustatant konkretaus „chemijos sektoriaus“
produkto strategiją, pažymėtina, kad šis teiginys nepakankamai patvirtintas įrodymais. Dėl grupės dydžio, tariamo naftos bendrovės
veiklos chemijos sektoriuje ypatumo,
Arkema
dydžio ir to, kad ji parduoda daug prekių įvairiose rinkose, pažymėtina, kad šie argumentai savaime negali patvirtinti, jog
ieškovės nedalyvavo kuriant vieno iš „chemijos sektoriaus“ produktų prekybos strategiją.
Trečia, tiek, kiek ieškovės nurodo, kad niekada nenustatydavo
Arkema
prekybos politikos ir nedalyvavo valdant su VP ir NPB susijusią dukterinės bendrovės veiklą, reikia konstatuoti, kad funkcijų
pasiskirstymas bendrovių grupėje yra įprastas reiškinys, kurio nepakanka tam, kad būtų nuginčyta prezumpcija, jog ieškovės
ir
Arkema
yra viena įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Tokia pati išvada darytina dėl argumento, jog
Arkema
vykdo veiklą rinkoje savo vardu ir savo lėšomis, o ne kaip savo patronuojančių bendrovių
Total
ir
Elf Aquitaine
atstovė.
Beje, jokios išvados negalima daryti iš to fakto, kad ieškovės kartu su dukterine bendrove niekada neturėjo bendrų klientų,
kad jos nevykdė veiklos rinkose, kuriose veikė jų dukterinė bendrovė, taip pat susijusiose rinkose, kad su atitinkamais produktais
susijusi veikla sudaro tik nedidelę kiekvienos ieškovės bendros apyvartos dalį ir kad šie produktai yra tik vieni iš daugelio
Arkema
produktų „chemijos sektoriuje“.
Ketvirta, dėl ieškovių argumento, jog jos su
Arkema
tarpusavyje nesikeičia jokia informacija ir neteikia ataskaitų, išskyrus pagal teisės aktus ir finansines normas teikiamą
buhalterinę informaciją, pažymėtina, kad aplinkybės, jog dukterinė bendrovė atitinkamoje rinkoje niekada nevykdė specialios
patronuojančios bendrovės informavimo politikos, nepakanka siekiant įrodyti jos savarankiškumą, nes dukterinės bendrovės savarankiškumas
vertinamas atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos valdymo aspektus.
Penkta, nors ieškovės nurodo, kad
Arkema
turėjo galimybę sudaryti sutartis negaudama leidimo iš anksto ir buvo labai savarankiška finansiškai, reikia konstatuoti,
kad ieškovės pripažįsta, jog kontroliavo svarbiausius pramoninių investicijų ir įsigijimo projektus, taip pat didžiausius
savo dukterinės bendrovės įsipareigojimus, ši aplinkybė negali dar labiau patvirtinti Komisijos išvados, kad ši dukterinė
bendrovė nesavarankiška.
Šešta, tas pats yra dėl tariamo fakto, jog nagrinėjamoje byloje
Arkema
nuo tyrimo stadijos, per kurią nusprendė bendradarbiauti nepranešusi apie tai iš anksto patronuojančioms bendrovėms, savarankiškai
pasirinko teisinę strategiją. Iš tiesų, iš aplinkybės, jog tiek per administracinę procedūrą, tiek teismo procese įmonė nėra
vienintelė bendradarbiaujanti šalis, negalima daryti išvados, kad atitinkama dukterinė bendrovė nepriklauso nuo patronuojančios
bendrovės arba bendrovių.
Be to, primintina, kad ne tiesioginis patronuojančios bendrovės dalyvavimas dukterinės bendrovės padarytame pažeidime, o aplinkybė,
jog jos yra viena įmonė, leidžia Komisijai inkriminuoti nagrinėjamą pažeidimą minėtai patronuojančiai bendrovei. Todėl Komisijos
padarytos išvados negalima ginčyti tuo, jog
Arkema
neinformavo ieškovių ir jos sužinojo apie nagrinėjamo kartelio buvimą tik po Komisijos atliktų patikrinimų dukterinės bendrovės
patalpose.
Septinta, argumentas, kad apie
Arkema
savarankiškumą byloja tai, jog taip ją galbūt suvokia tretieji asmenys, visų pirma, dėl to, kad atitinkamos bendrovės neturėjo
bendro prekių ženklo ir tiekėjai, klientai bei vartotojai nepainiojo šių bendrovių, nepatvirtintas įrodymais.
Be to, prie pranešimo apie kaltinimus pridėtose brošiūrose „Rinkos ir profesijos“, aiškiai skirtose tretiesiems asmenims,
nurodoma, kad
Arkema
vykdo veiklą chemijos srityje ir yra
Total
ir
Elf Aquitaine
grupių „chemijos sektorius“. Tai prieštarauja ieškovių argumentui, kad tretieji asmenys suvokdavo
Arkema
kaip visiškai nepriklausomą nuo patronuojančių bendrovių subjektą. Kad ir kaip būtų, vien to, kaip konkrečią bendrovę suvokia
tretieji asmenys, nepakanka siekiant įrodyti, jog dukterinė bendrovė nepriklauso nuo patronuojančios bendrovės arba bendrovių.
Aštunta, dėl ieškovių argumento, kad
Arkema
savarankiškumas patvirtintas 2003 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendimu C (2003) 4570 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį
ir EEE Sutarties 53 straipsnį (byla COMP/E‑2/37.857 – Organiniai peroksidai), pažymėtina, jog šiame sprendime nėra jokios
informacijos šiuo klausimu, nes Komisija nusprendė netikrinti, ar pažeidimą reikėtų inkriminuoti vadovaujančiai grupės bendrovei
(žr. šio sprendimo 212 punktą).
Devinta, dėl aplinkybės, jog 2006 m. gegužės 18 d.
Arkema
kapitalas buvo atskirtas nuo ieškovių kapitalo, kurią ieškovės pirmą kartą paminėjo Bendrajame Teisme, pažymėtina, kad šis
atskyrimas, įvykęs padarius pažeidimą ir priėmus ginčijamą sprendimą, negali būti svarbus įrodymas vertinant atitinkamų bendrovių
ryšius pažeidimo laikotarpiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisija teisingai nusprendė, jog ieškovių pateiktos informacijos,
net vertinant ją kaip visumą, nepakanka siekiant nuginčyti aptariamą prezumpciją.
Galiausiai ieškovės per posėdį nurodė, kad atmetusi jų pateiktus įrodymus Komisija transformavo aptariamą prezumpciją į neginčytiną
prezumpciją.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė nusistovėjusią teismo praktiką,
pagal kurią patronuojanti bendrovė gali nuginčyti aptariamą prezumpciją ir pateikti pakankamai įrodymų, galinčių parodyti,
kad jos dukterinė bendrovė elgėsi savarankiškai. Šiuo atveju, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, Komisija teisingai nusprendė,
jog ieškovių pateiktos informacijos, net vertinant ją kaip visumą, nepakanka siekiant nuginčyti šią prezumpciją. Dėl šios
priežasties ieškovės nepagrįstai tvirtina, kad paprasčiausia prezumpcija tapo neginčytina prezumpcija.
Todėl visą šio pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida, kiek tai susiję su objektyviu atsakomybės priskyrimo kriterijumi
Iš esmės ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė objektyvųjį atsakomybės priskyrimo kriterijų pobūdį, kai atmesdama jų argumentą,
susijusį su aplinkybe, jog
Arkema
patronuojančios bendrovės atsakomybė nebuvo patvirtinta Sprendimu C (2003) 4570, tvirtino, kad šiuo klausimu turi diskreciją
(ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamoji dalis).
Atkreiptinas dėmesys, kad ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamojoje dalyje Komisija, atsakydama į ieškovių argumentą, nurodė:
„Tai, kad <...> Komisijos Sprendimas [C (2003) 4570] buvo skirtas tik [
Arkema
], netrukdo šiuo atveju adresuoti sprendimą ir [
Arkema
], ir [ieškovėms]. Komisija turi diskreciją priskirti panašiomis aplinkybėmis atsakomybę patronuojančiai bendrovei ir aplinkybė,
jog ji nepasinaudojo šia diskrecija ankstesniame sprendime, netrukdo jai tai padaryti šioje byloje.“
Reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia ieškovės, šiuo atveju Komisija netvirtino, jog turi „diskreciją nustatyti svarbų
atsakomybės priskyrimo kriterijų“ ir atitinkamai diskreciją priskirti bendrovei atsakomybę už pažeidimus, kuriuos padarė kita
bendrovė, taip pažeisdama teismų praktikoje nustatytas taisykles. Komisijos teiginiu paprasčiausia siekiama atmesti ieškovių
argumentą, jog
Arkema
skirtame Sprendime C (2003) 4570 atsakomybė už šios įmonės veiksmus nebuvo priskirta patronuojančiai bendrovei. Beje, iš
to, kas išdėstyta, aišku, kad inkriminuodama ieškovėms ginčijamą pažeidimą Komisija taikė teisingą metodą, laikydamasi teismo
praktikoje nustatytų taisyklių ir, be kita ko, konkurencijos teisėje pateiktos įmonės sąvokos.
Iš to darytina išvada, kad ieškovių teiginiai netinkami. Iš tikrųjų, net padarius prielaidą, kad, priešingai nei teigia Komisija,
ji visais atvejais privalo pripažinti patronuojančią bendrovę atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus, jei pagal konkurencijos
teisę šios dvi bendrovės sudaro vieną įmonę, aplinkybė, jog ji to nepadarė ankstesniuose sprendimuose, neturi jokios įtakos
ginčijamo sprendimo teisėtumui. Šiuo atžvilgiu primintina, kad šioje byloje Komisija atsakomybę priskyrė.
Bet kuriuo atveju, iš teismo praktikos matyti, kad Komisija neprivalo nuolat tikrinti, ar dukterinės bendrovės neteisėti veiksmai
gali būti inkriminuoti patronuojančiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 330 ir 331 punktus). Todėl vien faktas, kad Komisija nenumatė galimybės
adresuoti Sprendimą C (2003) 4570
Arkema
patronuojančiai bendrovei, neprieštarauja tam, ką ji padarė šioje byloje, laikydamasi teismo praktikoje dėl atsakomybės priskyrimo
nustatytų principų.
Todėl šią nagrinėjamo pagrindo dalį reikia atmesti.
Dėl trečios dalies, susijusios su „juridinio asmens ekonominio savarankiškumo principo“ pažeidimu
Ieškovės nurodo, kad pagal numanomą „juridinio asmens ekonominio savarankiškumo principą“ situacija, kai patronuojanti bendrovė
ir jos visiškai kontroliuojama dukterinė bendrovė yra ta pati įmonė, yra išimtis. Jų nuomone, Komisija pažeidė šį „principą“,
kai „automatiškai“ priskyrė joms atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą.
Primintina, kad sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo
būdus. Taigi ji turi būti suprantama kaip reiškianti ūkio subjektą, net jei teisiniu požiūriu šį subjektą sudaro keletas fizinių
ar juridinių asmenų (žr. šio sprendimo 31 ir 32 punktus).
Iš to darytina išvada, kad aplinkybės, jog dukterinė bendrovė turi atskirą teisinį subjektiškumą, nepakanka norint atmesti
prielaidą, kad ji sudaro vieną įmonę su savo patronuojančia bendrove.
Primintina, kad ginčijamas pažeidimas inkriminuotas ieškovėms dėl to, kad jos nenuginčijo dukterinei bendrovei daromos lemiamos
įtakos prezumpcijos ir nepateikė pakankamai savo dukterinės bendrovės savarankiškumo įrodymų. Todėl ieškovės nepagrįstai kvalifikavo
šiuo atveju pritaikytą metodą kaip „automatišką“, nes jis leido visapusiškai atsižvelgti į ieškovių padėtį ir, be kita ko,
į ryšius, kurie ginčijamų faktinių aplinkybių metu siejo jas su
Arkema
.
Taigi šis metodas atitinka konkurencijos teisėje pateiktą įmonės sąvoką, nes leidžia nustatyti, ar ieškovės ir
Arkema
yra vienas ūkio subjektas. Beje, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, aplinkybė, jog šis metodas grindžiamas prezumpcija ir
kad ją ginčijantis asmuo privalo pateikti įrodymų, jog yra priešingai, neprieštarauja teismo praktikai.
Be to, ieškovės neįrodo, jog egzistuoja bendras teisės principas, draudžiantis šiuo atveju taikyti tokią prezumpciją. Dėl
argumentų, susijusių su Prancūzijos ir JAV civilinės ir komercinės teisės normomis, taip pat Prancūzijos konkurencijos institucijos
sprendimų praktika, pažymėtina, kad tai nėra nuostatos, kurių atžvilgiu reikia nagrinėti Komisijos sprendimų konkurencijos
srityje teisingumą.
Galiausiai pabrėžtina, kad aptariama prezumpcija yra paprasčiausias įrodinėjimo būdas, kuriuo Komisija disponuoja atlikdama
tyrimus konkurencijos srityje, ir visiškai nepreziumuoja patronuojančių ir dukterinių bendrovių ryšių ir teisinio arba ekonominio
savarankiškumo laipsnio, kurį dukterinė bendrovė gali turėti pagal taikomus teisės aktus bei atitinkamų bendrovių pasirinkimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šio pagrindo trečią dalį ir atitinkamai visą ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys.
Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, jog ieškovės neturėjo galimybės veiksmingai gintis
Pirma, ieškovės nurodo, kad Komisija privalėjo aiškiai paneigti jų atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktus paaiškinimus
ir atskirai pateikti joms jų atsakomybės įrodymų. Kadangi Komisija šios įrodymo naštos neprisiėmė, ji pažeidė procesinių teisių
lygybės principą.
Pastebėtina, kad pagal šio sprendimo 38 punkte minėtą teismo praktiką patronuojanti bendrovė turi nuginčyti aptariamą prezumpciją
ir pateikti pakankamai įrodymų, galinčių parodyti, jog jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai. Be to, jei Komisija
konstatuoja, kad prezumpcija nenuginčyta, ji turi teisę inkriminuoti pažeidimą patronuojančiai bendrovei ir neteikti „atskirų
įrodymų“, kad būtų įrodyta jų atsakomybė, kaip to reikalauja ieškovės.
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus teismo praktika, kuria pagal analogiją remiasi ieškovės ir pagal kurią tuo atveju, jei
Komisija, nuspręsdama, kad padarytas pažeidimas, remiasi tik nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje, šios gali ginčyti pažeidimą
ir nurodyti aplinkybes, leidžiančias kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytus faktus ir pateikti kitokį tikėtiną paaiškinimą
nei pateikė Komisija (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 186 ir 187 punktai), neturi reikšmės. Teismo praktikoje numatytas
atvejis nėra tas atvejis, kuris nagrinėjamas šioje byloje.
Galiausiai primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką užtikrinant teisę į gynybą būtina, kad atitinkamai įmonei
per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo
bei tinkamumo, taip pat dėl Komisijos dokumentų, pateiktų pagrindžiant teiginį dėl Sutarties pažeidimo buvimo (1983 m. birželio
7 d. Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 10 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, 21 punktas).
Šiuo klausimu 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir
82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) numatytas pranešimo
apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai nurodyti visi pagrindiniai elementai, kuriais Komisija remiasi šiuo procedūros
etapu, išsiuntimas šalims. Toks pranešimas apie kaltinimus yra esminė procesinė garantija taikant pagrindinį Sąjungos teisės
principą, kuris reikalauja teisės į gynybą paisymo per visas procedūras (2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 35 punktas).
Pagal šį principą, be kita ko, reikalaujama, kad pranešime apie kaltinimus, kurį Komisija adresuoja įmonei, kuriai ketina
skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, turi būti nurodomi visi argumentai, kuriais remdamasi ji kaltina įmonę,
pavyzdžiui, inkriminuojamos faktinės aplinkybės, jų kvalifikacija ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė galėtų
pateikti savo argumentus per jos atžvilgiu pradėtą administracinę procedūrą (žr. 104 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodytas juridinis asmuo, kuriam gali būti skirtos baudos, šis pranešimas turi
būti adresuotas šiam asmeniui ir jame turi būti nurodytas asmens, kuriam inkriminuojamos faktinės aplinkybės, statusas (šiuo
klausimu žr. 104 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
37 ir 38 punktus).
Be to, procesinių teisių lygybės principas nepažeistas, nes bendrovė, kuriai taikoma aptariama prezumpcija, atsakydama į pranešimą
apie kaltinimus ir bylą nagrinėjančiam pareigūnui atliekant apklausą, gali nurodyti bet kokias faktines ir teisines aplinkybes,
kad nuginčytų šią prezumpciją, o Komisija privalo atsižvelgti į šias aplinkybes ir, prireikus, atsisakyti blogai pagrįstų
kaltinimų.
Šiuo atveju ieškovės neginčija aplinkybės, jog iš pranešimo apie kaltinimus sužinojo apie tai, kad atsakomybė šioje byloje
joms priskiriama remiantis beveik visiškos
Arkema
kontrolės prezumpcija. Kadangi ši prezumpcija ginčytina, per administracinę procedūrą jos galėjo šiuo klausimu gintis ir
siekti nuginčyti ją. Beje, būtent tai jos ir darė, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo ir ieškinio, tačiau neįtikino Komisijos.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Antra, ieškovės teigia, kad Komisija nesilaikė pareigos atidžiai ir nešališkai išnagrinėti įrodymus, pagrindžiančius, kad
yra priešingai, ir kurie buvo pateikti siekiant nuginčyti aptariamą prezumpciją, ir taip trukdė joms susikoncentruoti savo
gynyboje ties konkrečiais klausimais.
Pastebėtina, kad ieškovės nenurodo, kokių ypatingų aplinkybių Komisija neišnagrinėjo.
Darant prielaidą, kad šiuo kaltinimu ginčijama tai, kaip Komisija išnagrinėjo visus ieškovių įrodymus, pateiktus siekiant
nuginčyti aptariamą prezumpciją, pažymėtina, jog Komisijos atliktas šių įrodymų vertinimas patvirtintas nagrinėjant šioje
byloje nurodytą ketvirtąjį pagrindą.
Be to, kaip matyti iš antrojo pagrindo trečios dalies analizės, dėl ginčijamo sprendimo motyvų lakoniškumo šiuo klausimu savaime
negalima konstatuoti, jog pažeista pareiga atidžiai ir nešališkai išnagrinėti per administracinę procedūrą nurodytas svarbias
aplinkybes.
Perskaičius ginčijamo sprendimo 434–441 konstatuojamąsias dalis galima konstatuoti, kad Komisija išnagrinėjo ieškovių argumentus,
kurių santrauka pateikta 431 konstatuojamojoje dalyje ir kuriais jos siekė pagrįsti savo teiginį, jog minėtas sprendimas turėjo
būti skirtas tik
Arkema
. Išanalizavus atsakymą į pranešimą apie kaltinimus neaišku, kokie yra kiti svarbūs argumentai, į kuriuos Komisija neatsižvelgė.
Iš to darytina išvada, kad šis pagrindas nepagrįstas.
Trečia, ieškovės per posėdį tvirtino, kad neinformavusi jų apie nagrinėjamą tyrimą iki pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo
Komisija pažeidė reikalavimus, susijusius su teisingu bylos nagrinėjimu, kaip nustatyta 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 3 dalyje ir patvirtinta 2008 m. liepos 8 d.
Pirmosios instancijos teismo Sprendime
AC‑Treuhand prieš Komisiją
(T‑99/04, Rink. p. II‑1501) bei Komisijos geros praktikos kodekse dėl SESV 101 ir 102 straipsnių.
Atkreiptinas dėmesys, kad 110 punkte minėtame Sprendime
AC‑Treuhand prieš Komisiją
(56 punktas) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog atsižvelgiant į teisės į gynybą laikymosi principą Komisija privalėjo
pateikti atitinkamai įmonei informacijos, visų pirma, apie tyrimo dalyką ir tikslą, tuomet, kai jos atžvilgiu buvo taikoma
pirmoji priemonė, taigi ir prašyme pateikti informacijos, jai išsiųstame pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį. Minėto sprendimo
58 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat paminėjo, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog tik tuo atveju,
kai dėl Komisijos padarytos klaidos galėjo būti konkrečiai paveikta atitinkamos įmonės teisė į gynybą per administracinę procedūrą,
dėl tokios klaidos Komisijos galutinis sprendimas gali būti panaikintas.
Tačiau šiuo atveju iš minėto sprendimo ne tik negalima daryti išvados, kad Komisija privalo, kaip tvirtina ieškovės, prieš
išsiųsdama pranešimą apie kaltinimus imtis įmonės atžvilgiu tyrimo priemonių, jei mano, jog turi pateisinančios tokio pranešimo
išsiuntimą informacijos, pažymėtina, kad ieškovės nepateikė jokios konkrečios informacijos, patvirtinančios, jog dėl šios
priežasties jos neturėjo galimybės pateikti įrodymų, kad nedarė
Arkema
lemiamos įtakos.
Dėl argumento, kad Komisija nesilaikė savo geros praktikos kodekso, kai nesiėmė jokių tyrimo priemonių prieš priimdama pranešimą
apie kaltinimus, reikia konstatuoti, pirma, kad minėtas kodeksas, kuris, remiantis jo 5 punktu, turi būti taikomas tik nagrinėjamoms
ir būsimoms byloms skaičiuojant nuo jo paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, buvo priimtas jau po ginčijamo sprendimo ir todėl netaikomas šios bylos faktinėms aplinkybėms.
Antra, pažymėtina, kad minėto kodekso 14 punkte, darant nuorodą į šio sprendimo 110 punkte minėtą Sprendimą
AC‑Treuhand prieš Komisiją
(56 punktas), numatyta, kad „taikant pirmąją tyrimo priemonę (paprastai tai prašymas pateikti informacijos arba patikrinimas)
įmonės informuojamos apie tai, jog jos yra preliminaraus tyrimo objektas, taip pat pranešama apie tokio tyrimo dalyką ir tikslą“.
Todėl, nepateikiant savo nuomonės dėl minėto kodekso teisinės galios, bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad iš jo neišplaukia,
jog Komisija privalo imtis tyrimo priemonių visų atitinkamą įmonę sudarančių ūkio subjektų atžvilgiu, o po to priimti pranešimą
apie kaltinimus.
Todėl šį kaltinimą ir atitinkamai visą pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu
Ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą, kai, pirma, paskelbė jas
a priori
„kaltomis“ dėl pažeidimo, remdamasi vien konkrečiais įrodymais nepatvirtinta prezumpcija, ir, antra, pripažino jas atsakingomis,
nors jos negalėjo visapusiškai pasinaudoti savo teise į gynybą.
Primintina, kad nekaltumo prezumpcijos principas, kaip bendrasis Sąjungos teisės principas, taikomas būtent procedūrose dėl
konkurencijos taisyklių, taikomų įmonėms, kurioms gali būti skirtos baudos arba periodinės baudos, pažeidimo (šiuo klausimu
žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus).
Remiantis ieškovių argumentais negalima konstatuoti, kad šioje byloje šis principas pažeistas.
Pirma, primintina, kad Komisija gali remtis prezumpcija, kad patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinei bendrovei
tuo atveju, jei valdo visą arba beveik visą jos kapitalą, kad pripažintų ją solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos
baudos sumokėjimą. Tokiu atveju patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė laikomos viena įmone, kuriai pagal asmeninės
atsakomybės principą tenka atsakomybė už šį pažeidimą. Šioje byloje
Arkema
pripažino pažeidimą, pateikdama prašymą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (žr. ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamąją
dalį). Beje, ieškovės neginčija, kad ji dalyvavo nagrinėjamame kartelyje.
Priešingai nei teigia ieškovės, negalima teigti, kad Komisija pripažino jas
a priori
„kaltomis“, nes jos galėjo paneigti šią pranešime apie kaltinimus išdėstytą prezumpciją ir įrodyti dukterinės bendrovės savarankiškumą.
Primintina, kad Komisijos priimto pranešimo apie kaltinimus jokiu būdu negalima laikyti aptariamos įmonės kaltumo įrodymu.
Jei būtų priešingai, bet kokios procedūros inicijavimas potencialiai galėtų kelti grėsmę nekaltumo prezumpcijai (šiuo klausimu
žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 99 punktą).
Beje, kadangi ieškovės per posėdį iš esmės teigė, kad nekaltumo prezumpcija šioje byloje pažeista dėl to, kad „Komisijos rankose
sutelktos policijos, tyrimo, persekiojimo ir sprendimų priėmimo galios“, reikia konstatuoti, jog šis kaltinimas pateiktas
pavėluotai, nes pirmą kartą buvo suformuluotas per posėdį ir negali būti laikomas praplečiančiu ieškinyje nurodytą pagrindą,
pagal kurį Komisija pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą, kai ieškovėms taikė prezumpciją, pagrįstą beveik visiška jų dukterinės
bendrovės kapitalo kontrole. Taigi reikia atmesti šį kaltinimą kaip nepriimtiną, kaip numatyta Procedūros reglamento 48 straipsnio
2 dalyje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrą dalį ir atitinkamai visą šį pagrindą reikia atmesti.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismų praktikos, EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto
pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė šį aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų sužinoti priimtos priemonės pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Motyvuojant nebūtina
nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus,
turi būti atsižvelgiama ne tik į jo formuluotę, bet ir kontekstą bei visas nagrinėjamą klausimą reglamentuojančias normas
(žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, taikant EB 81 straipsnį priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais ir kelia pažeidimo
inkriminavimo problemų, jis turi būti pakankamai pagrįstas kiekvieno adresato atžvilgiu, visų pirma tų, kurie, remiantis šiuo
sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi, solidariai atsakinga už pažeidimą pripažintos patronuojančios bendrovės atžvilgiu
tokio sprendimo motyvai turi būti išsamūs, kad pagrįstų pažeidimo inkriminavimą šiai bendrovei (šiuo klausimu žr. 1998 m.
gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 78–80 punktus).
Ieškovės suskirstė šį pagrindą į tris dalis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su griežtesnės pareigos motyvuoti pažeidimu dėl Komisijos naujo požiūrio
Ieškovės teigia, kad pareiga motyvuoti ginčijamą sprendimą šioje byloje yra griežtesnė, nes Komisija, palyginti su jos sprendimų
priėmimo praktika, taiko šiuo atveju naują požiūrį. Anot jų, Komisija nesilaikė šios pareigos, kai paprasčiausiai patvirtino
savo pateiktą teismų praktikos, susijusios su pažeidimo inkriminavimu patronuojančiai bendrovei, aiškinimą.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamojoje dalyje Komisija, atsakydama į ieškovių argumentą, nurodė:
„Tai, kad <...> Komisijos Sprendimas [C (2003) 4570] buvo skirtas tik [
Arkema
], netrukdo šiuo atveju adresuoti sprendimą ir [
Arkema
], ir [ieškovėms]. Komisija turi diskreciją priskirti panašiomis aplinkybėmis atsakomybę patronuojančiai bendrovei, ir aplinkybė,
jog ji nepasinaudojo šia diskrecija ankstesniame sprendime, netrukdo jai tai padaryti šioje byloje.“
Reikia konstatuoti, kad šioje ištraukoje jokiu būdu nepripažįstama, jog Komisija šioje byloje taikė visiškai naują ir iš esmės
kitokį požiūrį nei ankstesniuose sprendimuose, kaip teigia ieškovės.
Beje, pažymėtina, kad 2005 m. sausio 19 d. Sprendime C (2004) 4876 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį prieš
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Nederland BV
,
Akzo Nobel Chemicals BV
,
Akzo Nobel Functional Chemicals BV
,
Akzo Nobel Base Chemicals AB
,
Eka Chemicals
,
Akzo Nobel AB
,
Atofina
,
ELF Aquitaine
,
Hoechst AG
,
Clariant GmbH
,
Clariant AG
(byla E‑1/37.773 – AMCA), kuriame ji inkriminavo
Arkema
padarytą pažeidimą
Elf Aquitaine,
Komisija jau taikė prezumpciją, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinei bendrovei. Taigi ieškovės negali
teigti, kad Komisija šioje byloje pritaikė jų atžvilgiu visiškai naują požiūrį. Beje, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad per
administracinę procedūrą ieškovės tvirtino, jog būtent Sprendimas C (2004) 4876 yra „naujas posūkis“ Komisijos sprendimų priėmimo
praktikoje, ir paprašė palaukti teismo proceso, kurį jos pradėjo dėl šio sprendimo, rezultato (žr. ginčijamo sprendimo 430
ir 433 konstatuojamąsias dalis).
Bet kuriuo atveju, remiantis ieškovių nurodyta teismo praktika reikalaujama tik, kad Komisija aiškiai išdėstytų savo argumentus,
kai įgyvendindama savo diskreciją priimti sprendimus priima sprendimą, kuris iš esmės skiriasi nuo ankstesnių sprendimų. Taigi
tokiu atveju nepakanka pateikti motyvų santrauką ir padaryti nuorodą į nusistovėjusią sprendimų priėmimo praktiką (šiuo klausimu
žr. 1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 3 punktą).
Tačiau ginčijamame sprendime Komisija, padariusi nuorodas į Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktiką, aiškiai nurodė
tiek principus, kuriuos ketino taikyti, kad nustatytų jo adresates (ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamosios dalys),
tiek paaiškino šių principų taikymą ieškovėms (427–441 konstatuojamosios dalys). Taigi ginčijamo sprendimo motyvai, t. y.
priežastys, dėl kurių Komisija nusprendė ieškovėms inkriminuoti pažeidimą, tenkina šio sprendimo 137 punkte minėtoje teismo
praktikoje nustatytus reikalavimus.
Todėl pirmą pagrindo dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, susijusios su prieštaringais motyvais
Ieškovės teigia, kad ginčijamo sprendimo 370–372, 435–442 ir 458–529 konstatuojamosiose dalyse nurodyti motyvai yra prieštaringi,
nes Komisija supainiojo dvi sąvokas, būtent, pirma, sąvoką „įmonė“ pagal EB 81 straipsnį, už pažeidimą atsakingą ūkio subjektą,
kuris turi būti už tai nubaustas, ir, antra, teisės subjektą, kuriam turi būti adresuotas sprendimas.
Pirmiausia dėl Komisijos ginčijamame sprendime pavartotų terminų, nenagrinėjant kiekvienos ieškovių nurodytos sprendimo konstatuojamosios
dalies, reikia konstatuoti, kad iš ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamosios dalies nedviprasmiškai matyti, jog Komisija nusprendė
inkriminuoti nagrinėjamą pažeidimą ieškovėms ir
Arkema
bei skirti joms baudas, remdamasi konstatavimu, kad jos yra viena įmonė EB 81 straipsnio prasme. Šio konstatavimo nepaneigia
ta aplinkybė, jog ginčijamo sprendimo tekstas kartais nutolsta nuo suderintos terminologijos ir sąvoka „įmonė“ jame vartojama
kvalifikuojant vieną ar kitą atitinkamos grupės bendrovę (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, neskelbto Rinkinyje, 62 punktą).
Paskui dėl fakto, kad Komisija, viena vertus, ginčijamame sprendime tvirtino, jog įvairios
Total
grupės bendrovės yra viena ginčijamą pažeidimą padariusi įmonė, o, kita vertus, kiekvieną šią bendrovę pripažino ginčijamo
sprendimo adresate ir paskyrė baudą, pažymėtina, kad taip atsitiko dėl to, jog konkurencijos taisyklių ir konkurencijos tarnybų
sprendimų adresatai nebūtinai yra tie patys.
Iš tikrųjų nors konkurencijos taisyklės skirtos įmonėms ir taikomos joms tiesiogiai, neatsižvelgiant į jų teisinį statusą,
be abejo, Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos
baudos (šiuo klausimu žr. 31 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
54–57 punktus ir generalinės advokatės J. Kokott išvados 2007 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo byloje
ETI ir kt
., C‑280/06, Rink. p. I‑10893, I‑10896, 68 ir 69 punktus).
Dėl to, kad ginčijamo sprendimo motyvuose, susijusiuose su baudos apskaičiavimu, nurodytos įvairios
Total
grupės bendrovės, pakanka konstatuoti, jog iš minėto sprendimo aiškiai ir nedviprasmiškai matyti argumentai, kuriais Komisija
rėmėsi nustatydama baudos dydį bei sumas, už kurių sumokėjimą ieškovės buvo pripažintos atsakingos.
Galiausiai tiek, kiek ieškovės teigia, kad padaryta materialinės teisės klaida, būtent, kad specialaus baudos apskaičiavimo
taikymas kiekvienos atitinkamos bendrovės atžvilgiu nesuderinamas su sąvoka „viena įmonė“, darytina nuorodą į šio sprendimo
pateiktą trečiojo pagrindo analizę.
Todėl antrą pagrindo dalį reikia atmesti.
Dėl trečios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija neatsakė į prezumpcijos, jog daroma lemiama įtaka, paneigimus
Ieškovės nurodo, kad motyvai, dėl kurių Komisija atmetė įrodymus, pateiktus per administracinę procedūrą siekiant nuginčyti
beveik visiška
Arkema
kapitalo kontrole pagrįstą prezumpciją, yra nepakankami.
Kiek tai susiję su Komisijai tenkančia pareiga motyvuoti, darytina nuoroda į 130 ir 131 punktuose minėtą teismo praktiką.
Visų pirma primintina, jog tam, kad ginčijamas sprendimas būtų pakankamai pagrįstas ieškovių atžvilgiu, jame nurodyti motyvai
turi būti išsamūs, jog pagrįstų pažeidimo inkriminavimą šioms bendrovėms (šiuo klausimu žr. 131 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
80 punktą).
Iš to darytina išvada, kad kai Komisija remiasi prezumpcija, kaip antai šioje byloje, kad patronuojanti bendrovė daro lemiamą
įtaką dukterinės bendrovės elgesiui ir kad suinteresuotos bendrovės per administracinę procedūrą pateikė informacijos, kuria
siekiama nuginčyti šią prezumpciją, sprendime turi būti pakankamai motyvų, galinčių pateisinti Komisijos požiūrį, jog šios
informacijos nepakanka, kad minėta prezumpcija būtų paneigta.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo 430–441 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija motyvavo savo poziciją
dėl ieškovių per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų.
Iš tiesų Komisija ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosiose dalyse aprašė ieškovių atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
išdėstytus argumentus, o po to atsakė į šiuos ieškovių argumentus, susijusius iš esmės su elgesio inkriminavimo remiantis
prezumpcija neteisėtumu, atsižvelgiant, visų pirma, į teisės subjekto, bausmių individualizavimo, asmeninės atsakomybės ir
nekaltumo prezumpcijos bei procesinių teisių lygybės principus.
Be to, ginčijamo sprendimo 433–441 konstatuojamosiose dalyse ji konstatavo, kad prezumpcija, susijusi su tuo, jog ieškovėms
priklauso beveik visas
Arkema
kapitalas, nenuginčyta ir kad šia prezumpcija grindžiama išvada dėl jų atsakomybės turi likti galioti.
Darytina išvada, kad šiais motyvais Komisija atsakė į pagrindinius ieškovių argumentus. Be to, kadangi Komisija neprivalo
išreikšti nuomonės dėl visų suinteresuotųjų asmenų jai pateiktų argumentų (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Corsica Ferries France prieš Komisiją
, T‑349/03, Rink. p. II‑2197, 64 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 130 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
64 punktą), negalima jos kaltinti neatsakius konkrečiai į kiekvieną ieškovių pateiktą argumentą.
Beje, ginčijamo sprendimo motyvų lakoniškumas šiuo klausimu pateisinamas tuo, jog ieškovių nurodyti argumentai iš esmės yra
paprasčiausi teiginiai ir nėra patvirtinti jokiais konkrečiais atitinkamų bendrovių tarpusavio ryšių pažeidimo laikotarpiu
įrodymais.
Be to, kiek tai susiję su tuo, jog ieškovės ginčija Komisijos vertinimo, po kurio buvo atmesti aptariami teiginiai, pagrįstumą,
pažymėtina, kad jų argumentai susiję su ginčijamo sprendimo teisėtumu, kuris išnagrinėtas analizuojant ketvirtąjį pagrindą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečią šio pagrindo dalį, taip pat visą antrąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su vienodo įmonės apibrėžimo pažeidimu
Ieškovės nurodo, kad Komisija pažeidė vienodo įmonės apibrėžimo taisyklę, kai nenuosekliai vartojo sąvoką „įmonė“ įvairiuose
baudų dydžio nustatymo etapuose. Anot jų, baudos turėjo būti nustatomos vienodai atitinkamo ūkio subjekto atžvilgiu, o atsakomybės
sumokėti baudą paskirstymas tarp įvairių įmonę sudarančių ūkio subjektų turi būti pagrįstas atskirai.
Pažymėtina, kad šiais argumentais, susijusiais tik su metodu, kurį Komisija taikė nustatydama baudų dydį ir paskirstydama
atsakomybę už jos sumokėjimą tarp įvairių grupės bendrovių, negalima užginčyti vertinimo, dėl kurio pažeidimas buvo inkriminuotas
ieškovėms, teisėtumo.
Dėl aplinkybės, kad gali atrodyti, jog šiais argumentais ieškovės ginčija baudos dydį arba kiekvienai grupės bendrovei tenkančią
atsakomybės už baudos sumokėjimą dalį, pažymėtina, kad ieškovės neginčija konkrečių Komisijos atliktų skaičiavimų rezultatų.
Jos netvirtina, kad pritaikius kitokį metodą jos būtų atsakingos už mažesnės baudos dalies sumokėjimą.
Kad ir kaip būtų, darytina išvada, kad Komisijos požiūris nėra nesuderinamas su įmonės sąvoka.
Šiuo atžvilgiu pastebėtina, kad ieškovės teisingai nurodo, jog pagal EB 81 ir 82 straipsnius būtent įmonės arba įmonių asociacijos
gali būti pripažintos konkurencijos teisės pažeidėjomis. Be to, pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija
savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei, be kita ko, jos pažeidžia EB 81 ar 82 straipsnio nuostatas.
Taip pat primintina, kad sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą
ar finansavimo būdus. Tokia įmonės sąvoka turi būti suprantama kaip apimanti vieną ūkio subjektą, net jei teisiniu požiūriu
šį ūkio subjektą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (šiuo klausimu žr. 31 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
54 ir 55 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (žr. 143 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimas turi būti vienareikšmiškai inkriminuotas
juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos (104 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
38 punktas ir 31 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
57 punktas). Todėl, jei įrodyta, kad toks pažeidimas buvo padarytas, reikia nustatyti fizinį ar juridinį asmenį, kuris vadovavo
įmonei darant pažeidimą, tam, kad jis būtų patrauktas atsakomybėn (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enichem Anic prieš Komisiją
, T‑6/89, Rink. p. II‑1623, 236 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693, 78 punktą).
Beje, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Komisijos praktika, kai bendrovė pripažįstama solidariai atsakinga už kitai bendrovei
skirtos baudos dalies sumokėjimą, nes jai galima inkriminuoti pastarosios neteisėtus veiksmus, atitinka Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalį (pakeistą Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi). Tokiu atveju aptariamai bendrovei skiriama bauda
už pažeidimą, kurį dėl šio inkriminavimo, laikoma, padarė ji pati (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
, C‑294/98 P, Rink. p. I‑10065, 26–28 punktus).
Todėl aplinkybė, kad ginčijamame sprendime nurodyti įvairūs juridiniai asmenys, kurie turi būti solidariai atsakingi už baudos
sumokėjimą, nėra nesuderinama su sąvoka „įmonė“. Atvirkščiai, ši sąvoka taikoma teisingai, nes įrodyta, jog teisiniu požiūriu
aptariamą įmonę sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų.
Be to, sąvoka „įmonė“ negali būti pažeista vien dėl to fakto, kad šie įvairūs juridiniai asmenys yra atsakingi už skirtingo
dydžio baudų sumokėjimą. Iš tikrųjų konstatavimas, kad vieną už pažeidimą atsakingą įmonę sudaro keletas juridinių asmenų,
nebūtinai reiškia, jog ji atsakinga taip pat už visas aplinkybes, turinčias reikšmę apskaičiuojant baudą, visų pirma, jei
teisiniu požiūriu nagrinėjamos įmonės struktūra laikui bėgant pasikeitė. Beje, šioje byloje
Total
pripažinta atsakinga tik už dalį pažeidimo laikotarpio (ginčijamo sprendimo 411 konstatuojamoji dalis) ir nė viena ieškovė
nepripažinta padariusi pažeidimą kelis kartus (ginčijamo sprendimo 469 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad 163 punkte minėtame Sprendime
Cascades prieš Komisiją
Teisingumo Teismas pripažino neteisingu požiūrį, pagal kurį patronuojančiai bendrovei inkriminuojami jos dukterinių bendrovių
neteisėti veiksmai, padaryti iki jų įsigijimo. Teisingumo Teismas nurodė, kad už įmonės padarytą pažeidimą iš esmės turi atsakyti
tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris vadovavo įmonei darant pažeidimą, net jei sprendimo, kuriame nustatytas šis pažeidimas,
priėmimo momentu įmonės valdymas buvo patikėtas kitam asmeniui. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad aptariamos bendrovės nebuvo
paprasčiausiai prijungtos prie įgijėjo, o toliau veikė kaip dukterinės bendrovės, ir nusprendė, kad dėl šios priežasties jos
turėtų pačios atsakyti už savo neteisėtus veiksmus, padarytus iki momento, kai patronuojanti bendrovė jas įsigijo, o ši negali
būti laikoma atsakinga už minėtus veiksmus (sprendimo 77–80 punktai).
Todėl, kadangi
Total
įgijo
Elf Aquitaine
kontrolę 2000 m. balandžio mėn., Komisija teisingai pripažino ją atsakinga už pažeidimą tik nuo 2000 m. balandžio 30 d. (ginčijamo
sprendimo 441 konstatuojamoji dalis) ir teisingai nepadidino jai skirtos pradinės baudos dėl trukmės (ginčijamo sprendimo
467 ir 468 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovės negali pagrįstai kaltinti Komisijos tuo, kad motyvuodama baudos apskaičiavimą
ši nurodė įvairias
Total
grupės bendroves.
Galiausiai pabrėžtina, kad išskyrus padidinimus dėl pažeidimo trukmės ir recidyvo, kuriuos nustatydama Komisija atsižvelgė
į atitinkamos įmonės struktūroje laikui bėgant įvykusius pasikeitimus, visoms atitinkamoms
Total
grupės bendrovėms bauda buvo apskaičiuota vienodai. Konkrečiai kalbant, Komisija skyrė joms tą pačią pradinę baudą ir pritaikė
tą patį sumažinimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Dėl šios priežasties ieškovių kaltinimai dėl šių dviejų baudos apskaičiavimo
etapų nepagrįsti.
Todėl trečiąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl penktojo pagrindo, susijusio su Total atžvilgiu padaryta vertinimo klaida
Ieškovės pateikia du kaltinimus, kuriais ginčijama tik
Total
atsakomybė. Pirma, jos ginčija aplinkybę, kad
Total
, po to, kai 2000 m. balandžio mėn. perėmė grupės kontrolę, galėjo duoti
Arkema
„nurodymų dėl kartelio“, egzistavusio daug metų ir kurio nemažai dalyvių paskutinį kartą buvo susitikę 2000 m. gegužės 18 d.
Jos pažymi, kad pažeidimo, kuriuo kaltinama
Total
, trukmė yra ne ilgesnė kaip aštuoni mėnesiai, nors iš tikrųjų jis tęsėsi tik vieną mėnesį, nes paskutinis kartelio narių
daugiašalis susitikimas įvyko 2000 m. gegužės 18 d.
Pirmiausia pastebėtina, kad ieškovių teiginys, jog pažeidimo, kuriuo kaltinama
Total
, trukmė yra tik vienas mėnuo, grindžiamas prielaida, kad kartelis buvo nutrauktas per paskutinį daugiašalį susitikimą, t. y.
2000 m. gegužės 18 d.
Tačiau ieškovės nepateikia jokių šį teiginį pagrindžiančių argumentų ir, be kita ko, argumentuotai neginčija Komisijos konstatavimo,
kad per 2000 m. gegužės 18 d. susitikimą buvo priimtas bendras sprendimas palikti galiojančias kainas ir todėl kartelis turėjo
poveikį iki 2000 m. gruodžio 31 d. (ginčijamo sprendimo 357–360 konstatuojamosios dalys).
Paskui, primintina, kad
Total
atsakomybė grindžiama samprotavimu, jog nuo 2000 m. balandžio 30 d., t. y. nuo datos, kai ji įsigijo atitinkamą grupę, ji
kartu su
Arkema
ir
Elf Aquitaine
buvo viena įmonė, atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą (ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu pažymėtina, kad vien fakto, jog
Total
įgijo grupės kontrolę baigiamajame pažeidimo etape, nepakanka tam, kad būtų atmesta prielaida, jog per atitinkamą laikotarpį
ji darė lemiamą įtaką pažeidimu kaltinamos dukterinės bendrovės elgesiui rinkoje.
Taigi be datos, kurią
Total
įgijo grupės kontrolę, ieškovės nenurodo jokių ypatingų aplinkybių, galinčių įrodyti, kad 2000 m. gegužės–gruodžio mėn.
Arkema
priimdavo sprendimus dėl savo elgesio rinkoje nepriklausomai nuo
Total
.
Šiomis aplinkybėmis Komisija galėjo pagrįstai preziumuoti, kad įgijusi beveik viso grupės kapitalo kontrolę nuo 2000 balandžio
30 d.
Total
darė lemiamą įtaką
Arkema
elgesiui rinkoje, o paskui, remdamasi šia nenuginčyta prezumpcija, priskirti jai atsakomybę už atitinkamą pažeidimo laikotarpį.
Beje, ieškovių argumentas, kad turint omenyje grupės kontrolės įgijimo datą
Total
negalėjo žinoti apie dukterinės bendrovės neteisėtą elgesį ir imtis veiksmų jį nutraukti, atmestinas kaip netinkamas.
Iš tiesų, kaip matyti iš to, kas išdėstyta, atsakomybė
Total
priskiriama remiantis aplinkybe, kad ji buvo vienas iš konkurencijos teisę pažeidusią įmonę sudarančių ūkio subjektų, nesvarbu,
ar ji žinojo apie daromą pažeidimą.
Taigi pirmas kaltinimas nepriimtinas.
Antra, ieškovės nurodo, kad Komisija ginčijamo sprendimo 471 konstatuojamojoje dalyje nepagrįstai pažymėjo, jog 1984 m. lapkričio
23 d. Sprendimo 85/74/EEB dėl procedūros pagal EEB sutarties 85 straipsnį (byla IV/30.907 – Peroksidacijos produktai) (OL L 35,
1985, p. 1) ir Sprendimo 94/599/EEB, į kuriuos atsižvelgta dėl recidyvo, adresatės priimant šiuos ankstesnius sprendimus priklausė
Total
grupei.
Pastebėtina, kad Komisija, kaip ji pati pripažino atsiliepime į ieškinį, ginčijamo sprendimo 471 konstatuojamojoje dalyje
klaidingai pažymėjo, jog „juridiniai asmenys, kuriems skirti sprendimai [85/74 ir 94/599], visada buvo ir yra
Total
grupės nariai“.
Vis dėlto šis konstatavimas neturi įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui. Iš tiesų, pirma, iš ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamosios
dalies matyti, kad
Total
buvo pripažinta atsakinga už pažeidimą tik nuo tos dienos, kai įgijo grupės kontrolę, būtent nuo 2000 m. balandžio 30 d.
Antra, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 469 konstatuojamosios dalies, Komisija atsižvelgė į tai, jog skiriant ankstesnes
bausmes
Arkema
nepriklausė
Total
grupei, ir dėl recidyvo padidino tik
Arkemai
tenkančią baudos dalį.
Atsižvelgiant į tai, kad išdėstyta, antrą kaltinimą ir atitinkamai visą penktąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl šeštojo pagrindo, susijusio su kelių visų valstybių narių pripažintų esminių principų, kurie yra Sąjungos teisės sistemos
sudėtinė dalis, pažeidimu
Ieškovės teigia, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio, asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principus, taip
pat „nėra nusikaltimų ir bausmių be įstatymo“ principą, kai priskyrė joms atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą ir skyrė už
jį baudą.
Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo
Ieškovės tvirtina, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, kai priskyrė joms atsakomybę remdamasi vien aptariama prezumpcija,
nors kitų ginčijamo sprendimo adresačių atsakomybę ji pagrindė kitais papildomais įrodymais patvirtinta prezumpcija (ginčijamo
sprendimo 385, 391 ir 394, 405, 411 ir 423–427 konstatuojamosios dalys).
Šiuo atžvilgiu pastebėtina, kad iš ginčijamo sprendimo 370–379 konstatuojamųjų dalių matyti, jog visoms adresatėms Komisija
pritaikė tą pačią taisyklę, pagal kurią viso arba beveik viso dukterinės bendrovės kapitalo kontrolės pakanka tam, kad atsirastų
nuginčijama prezumpcija, kuria remiantis patronuojančiai bendrovei galima priskirti atsakomybę. Aptariama prezumpcija iš tikrųjų
buvo pritaikyta tiek
Total
grupei, tiek kitoms ginčijamame sprendime nurodytoms bendrovių grupėms.
Aplinkybė, kad kai kurių adresačių, būtent,
Akzo Nobel
, FMC,
Air liquide
,
SNIA
ir
Edison
, atžvilgiu Komisija be prezumpcijos papildomai pateikė tam tikrų patronuojančių bendrovių daromos lemiamos įtakos įrodymų,
negali reikšti, jog ne visoms adresatėms buvo taikomi tie patys principai.
Iš tikrųjų dėl
Akzo Nobel
iš ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamosios dalies matyti, kad „kadangi [ji] visiškai kontroliuoja
EKA
[
Chemicals
], Komisija mano, jog [ji] daro lemiamą įtaką
EKA
[
Chemicals
], nes nepateiktas joks šią prezumpciją paneigiantis įrodymas“. Šiam konstatavimui neprieštarauja aplinkybė, kad to paties
sprendimo 385 konstatuojamojoje dalyje Komisija rėmėsi tam tikrais papildomais jį patvirtinančiais įrodymais.
Dėl FMC Komisija pažymėjo, kad padarė išvadą dėl šios įmonės atsakomybės remdamasi „aplinkybe, jog
FMC Foret
[buvo] [FMC] [netiesiogiai] 100 % kontroliuojama dukterinė bendrovė“ (ginčijamo sprendimo 390 konstatuojamoji dalis). Šiam
argumentui neturi reikšmės tai, kad ginčijamo sprendimo 391 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikė papildomą FMC lemiamos
įtakos savo dukterinei bendrovei įrodymą.
Dėl
Air liquide
Komisija ginčijamo sprendimo 403 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad „[ji] preziumavo, jog [ši bendrovė] darė lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės elgesiui, nes tuo metu, kai buvo daromas pažeidimas, [šiai] priklausė visas
Chemoxal
kapitalas ir ji turėjo teisę skirti
Chemoxal
valdybos narius“. Komisija patikslino šį argumentą ir ginčijamo sprendimo 405 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, jog „viso
kapitalo turėjimas leido padaryti prezumpciją, kurią [galima] buvo nuginčyti įrodžius, kad <...> dukterinė bendrovė <...>
savarankiška“.
Dėl SNIA iš ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamosios dalies matyti, kad ji yra atsakinga dėl to, jog susijungė su bendrove,
kuri buvo patronuojanti bendrovė, kontroliavusi visą tiesiogiai pažeidimą padariusio subjekto kapitalą, taigi jos atvejis
nėra panašus į ieškovių atvejį.
Galiausiai dėl
Edison
Komisija ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo, kad, „nesant prezumpciją nuginčijančių argumentų, viso
kapitalo turėjimas [pagal teismų praktiką] yra pakankamas įrodymas“. Be to, ginčijamo sprendimo 419–421 konstatuojamosiose
dalyse Komisija atkreipė dėmesį į tam tikrą papildomą informaciją ir pažymėjo, jog ji prieštarauja
Edison
argumentui dėl jos dukterinės bendrovės savarankiškumo.
Taigi iš ieškovių nurodytų ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių matyti, kad visų ginčijamo sprendimo adresačių atžvilgiu
Komisija nusprendė, jog viso arba beveik viso dukterinės bendrovės kapitalo kontrolės buvimo, nesant iš jos kylančią prezumpciją
nuginčijančių argumentų, pakanka tam, kad atsakomybė būtų priskirta patronuojančiai bendrovei, nes papildomi tam tikrų atitinkamų
patronuojančių bendrovių įtakos dukterinėms bendrovėms įrodymai buvo pateikti, kai tai buvo įmanoma padaryti, siekiant patvirtinti
išvadą, jau pagrįstai padarytą remiantis visiška dukterinės bendrovės kapitalo kontrole, arba siekiant atsakyti į atitinkamų
bendrovių argumentus.
Beje, kiek tai susiję su ieškovėmis, Komisija paminėjo ne tik kapitalo ryšį, bet taip pat aplinkybę, kad
Arkema
valdybos narius skirdavo
Elf Aquitaine
(ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamoji dalis), ir nesiejo visiškai arba beveik visiškai kontroliuojamos dukterinės bendrovės
neteisėto elgesio inkriminavimo patronuojančiai bendrovei su papildomų įrodymų buvimu.
Taigi šis kaltinimas nepagrįstas.
Dėl tariamo asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo, taip pat „nėra nusikaltimų ir bausmių be įstatymo“ principų
pažeidimo
Ieškovės iš esmės teigia, kad Komisija pažeidė nurodytus teisės principus, kai nepripažino, jog
Arkema
jų atžvilgiu yra savarankiškas ūkio subjektas, ir todėl nepagrįstai pripažino jas atsakingomis bei skyrė baudas.
Primintina, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį bei su jais susijusių sankcijų pobūdį ir griežtumo lygį, atsakomybė
už šių pažeidimų padarymą yra asmeninio pobūdžio (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 78 punktas). Be to, pagal bausmių ir sankcijų individualizavimo principą fizinis arba juridinis
asmuo gali būti baudžiamas tik už tuos veiksmus, kuriais jis kaltinamas individualiai (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 63 punktas), t. y. principas, kuris taikomas bet kokioje administracinėje procedūroje,
galinčioje baigtis sankcijų skyrimu pagal Sąjungos konkurencijos taisykles (2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Hoek Loos prieš Komisiją
, T‑304/02, Rink. p. II‑1887, 118 punktas).
Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad ieškovių argumentai grindžiami klaidinga prielaida, jog joks pažeidimas jų atžvilgiu
nėra nustatytas ir kad jokia bauda nėra joms skirta asmeniškai. Atvirkščiai, iš to, kas išdėstyta, aišku, kad ieškovės buvo
asmeniškai nubaustos už EB 81 straipsnio pažeidimą, kurį, manoma, jos pačios padarė dėl ekonominių, organizacinių ir teisinių
ryšių su dukterinėmis bendrovėmis ir dėl to, kad šios nesielgė rinkoje savarankiškai (šiuo klausimu žr. 164 punkte minėto
Sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
27 ir 34 punktus).
Be to, priešingai nei tvirtina ieškovės, iš šiame sprendime pateikto ketvirtojo pagrindo nagrinėjimo matyti, kad įrodyta,
jog jos pažeidė EB 81 straipsnį. Sankcijos už tokį pažeidimą aiškiai numatytos Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje.
Todėl principo
nullum crimen, nulla poena sine lege
buvo laikomasi.
Dėl šios priežasties šį kaltinimą ir visą šeštąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl septintojo pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pažeidimu
Pirma, ieškovės teigia, kad Komisija atidžiai ir nešališkai neišnagrinėjo
Arkema
savarankiškumui patvirtinti pateiktų įrodymų.
Kadangi jos tik kartoja savo argumentą, kad aptariami įrodymai nebuvo ištirti, kuris buvo išnagrinėtas ir atmestas šio sprendimo
111–115 punktuose, reikia jį atmesti dėl tų pačių priežasčių.
Antra, ieškovės tvirtina, kad Komisija proceso ekonomijos sumetimais turėjo patenkinti jų prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo
priėmimo procedūrą tol, kol Bendrasis Teismas priims sprendimą dėl ieškinio, pareikšto dėl Sprendimo C (2004) 4876.
Tačiau argumentą dėl proceso ekonomijos reikia iš karto atmesti, nes juo akivaizdžiai negalima užginčyti ginčijamo sprendimo
teisėtumo.
Todėl septintąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl aštuntojo pagrindo, susijusio su teisinio saugumo principo pažeidimu
Ieškovės teigia, kad šiuo atveju pritaikyto inkriminavimo kriterijaus naujoviškumas, palyginti su ankstesne Komisijos sprendimų
praktika ir, ypač, palyginti su Sprendimu C (2003) 4570, nulėmė teisinio saugumo principo pažeidimą.
Pakanka priminti, kad ginčijamas sprendimas nėra pirmasis sprendimas, kuriuo Komisija, remdamasi daromos lemiamos įtakos prezumpcija,
priskyrė patronuojančiai bendrovei atsakomybę už
Arkema
padarytą pažeidimą. Iš tiesų Sprendime C (2004) 4876 Komisija jau yra pripažinusi atsakinga
Elf Aquitaine
. Todėl, priešingai nei teigia ieškovės, ginčijamas sprendimas nėra Komisijos praktikos dėl atsakomybės priskyrimo pakeitimas,
įskaitant kiek tai susiję su aptariama grupe. Be to, atsakydamos šioje byloje į pranešimą apie kaltinimus ieškovės jau paminėjo
Komisijos Sprendime C (2004) 4876 pritaikytą atsakomybės priskyrimo kriterijų, kaip tai, beje, matyti iš jų argumentų, pateiktų
nagrinėjant šeštąjį pagrindą. Todėl šiame pagrinde padaryta prielaida, kad Komisija ieškovių atžvilgiu pritaikė naują atsakomybės
priskyrimo kriterijų, šiuo atveju yra neteisinga.
Kad ir kaip būtų, primintina, kad Komisija neprivalo nuolat tikrinti, ar dukterinės bendrovės neteisėti veiksmai gali būti
inkriminuoti patronuojančiai bendrovei (žr. šio sprendimo 89 punktą). Todėl aplinkybė, jog ji nusprendžia priskirti atsakomybę
už nustatytą pažeidimą įmonei, kurią sudaro patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė, nors remiantis ankstesne praktika
ji to nedarė, nėra teisinio saugumo principo pažeidimas.
Galiausiai darytina išvada, kad iš ieškovių nurodyto Sprendimo C (2003) 4570 (373–391 konstatuojamosios dalys) matyti, jog
Komisija visai neišnagrinėjo
Arkema
patronuojančios bendrovės atsakomybės problematikos ir nepateikė nuomonės dėl jos savarankiškumo patronuojančios bendrovės
atžvilgiu klausimo. Todėl, net padarius prielaidą, kad faktinės aplinkybės šioje byloje buvo panašios į šio atvejo aplinkybes,
negalima teigti, jog šis sprendimas yra tam tikra garantija to, kaip Komisija nustatys
Arkema
ir jų patronuojančių bendrovių ryšius arba kokį atsakomybės priskyrimo kriterijų taikys šiai bendrovių grupei.
Todėl šis pagrindas nepriimtinas.

Dėl devintojo pagrindo, susijusio su pagrindinių principų, reglamentuojančių baudų nustatymą, pažeidimu
Ieškovės ginčija, įvairiai motyvuodamos, joms skirtos baudos dydį.
Pirmiausia, jos teigia, kad bauda joms turėtų būti sumažinta dėl to, kad jos nežinojo apie dukterinės bendrovės daromą pažeidimą.
Remdamosi vienodo požiūrio principu jos atkreipia dėmesį, kad Komisija dėl šios priežasties sumažino baudą kitai ginčijamo
sprendimo adresatei, t. y.
Caffaro
.
Reikia pastebėti, kad Komisija sumažino pradinę baudą, skirtą įmonei, kurią sudaro bendrovės SNIA ir
Caffaro
, nes nebuvo nustatyta, jog
Caffaro
, dalyvaudama tik tam tikrose kartelio susitikimuose dėl vieno iš atitinkamų produktų, žinojo arba būtinai turėjo žinoti apie
bendrą antikonkurencinių susitarimų planą (ginčijamo sprendimo 332 ir 461 konstatuojamosios dalys).
Dėl ieškovių primintina, kad aptariamas pažeidimas buvo inkriminuotas joms dėl to, kad jos kartu su dukterine bendrove yra
viena įmonė, o ne dėl tos priežasties, kad tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą, todėl aplinkybė, kad jos nežinojo apie kartelį
neturėjo įtakos šiam inkriminavimui.
Tačiau, kadangi ieškovės netvirtina, kad jų dukterinė bendrovė, tiesiogiai dalyvaudama darant pažeidimą, nežinojo apie bendrą
antikonkurencinių susitarimų planą, jų nežinojimas apie kartelį neįrodo, jog įmonės, kurią jos sudaro su dukterine bendrove,
padarytas pažeidimas buvo lengvesnis, ir todėl negali būti baudos sumažinimą pateisinantis motyvas.
Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo pažymėtina, kad ieškovės, kaip už vadovavimą abiem atitinkamais produktais
prekiavusiai ir tiesiogiai dalyvavusiai visuose kartelio aspektuose įmonei atsakingi teisės subjektai, nėra tokioje pačioje
padėtyje kaip
Caffaro
, vadovaujanti įmonei, kurios dalyvavimas kartelyje neapima viso bendro antikonkurencinio plano.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Po to, ieškovės nurodo, kad pažeisti nekaltumo prezumpcijos ir teisinio saugumo principai, kiek tai susiję su baudos padidinimu
siekiant atgrasomojo poveikio.
Pirma, jų argumentas dėl nekaltumo prezumpcijos pažeidimo grindžiamas prielaida, jog „nėra jokių įrodymų <...>, leidžiančių
[jas] pripažinti atsakingomis už kartelį“. Tačiau, kadangi išnagrinėjus šiame sprendime pateiktą ketvirtąjį pagrindą paaiškėjo,
kad ieškovės teisingai pripažintos atsakingomis, šį argumentą reikia atmesti.
Antra, ieškovės, darydamos nuorodą į ginčijamo sprendimo 465 konstatuojamąją dalį, teigia, kad Komisija pažeidė nekaltumo
prezumpcijos principą, kai pažymėjo, jog įsteigdama teisiškai atskirą dukterinę bendrovę patronuojanti bendrovė galėjo siekti
įtraukti šią dukterinę bendrovę į neteisėtą veiklą ir taip išvengti sankcijų.
Ginčijamo sprendimo 465 konstatuojamojoje dalyje Komisija, atsakydama į ieškovių argumentą, kuriuo buvo kritikuojamas nagrinėjamos
baudos padidinimas, pažymėjo, kad „jei, remdamasi šiuo argumentu, [ji] turėtų nuspręsti, kad
Atofina
skirta bauda [turėtų] būti mažesnė nei bauda, pateisinama atsižvelgus į įmonės, kurios dalis ji [buvo], dydį, dalyvaujanti
viename ar keliuose karteliuose labai didelė įmonė galėtų išvengti didelių baudų, įsteigdama mažas dukterines bendroves su
nedidele apyvarta tam, kad įtrauktų jas į neteisėtą veiklą“.
Beje, kaip matyti iš šios konstatuojamosios dalies, didindama nagrinėjamą baudą Komisija iš esmės manė, kad šis padidinimas
leistų atsižvelgti į realų visų vieną atitinkamą įmonę sudarančių teisės subjektų ekonominį pajėgumą, ir taip siekė nustatyti
pakankamai atgrasančią baudą.
Taigi šio bendro pobūdžio teiginio jokiu būdu negalima laikyti ieškovių nekaltumo prezumpcijos pažeidimu.
Trečia, ieškovės nurodo, kad atmetus jų argumentą dėl tariamo Komisijos praktikos pasikeitimo buvo pažeistas teisinio saugumo
principas. Taigi šį kaltinimą reikia atmesti dėl šio sprendimo 210–212 punktuose nurodytų priežasčių.
Ketvirta, ieškovės ginčija, kad siekiant atgrasomojo poveikio bauda buvo padidinta teisėtai, ir teigia, kad toks padidinimas
nenumatytas nei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje, nei gairėse.
Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nustatydama baudos dydį Komisija turi atsižvelgti į jos atgrasantį poveikį,
o tam ji gali, be kita ko, atsižvelgti į aptariamos įmonės dydį ir ekonominį pajėgumą (103 punkte minėto Teisingumo Teismo
sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
106 ir 120 punktai ir 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 243 punktas).
Šioje byloje Komisija galėjo teisėtai padidinti aptariamą pradinę baudą, turint omenyje ieškovių valdomos įmonės dydį, patvirtintą
labai didele šių bendrovių apyvarta pasaulyje (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis).
Taigi kaltinimai, susiję su baudos padidinimu siekiant atgrasomojo poveikio, nepagrįsti.
Galiausiai ieškovės per posėdį teigia, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatyta 10 %
apyvartos riba yra neteisėta teisėtumo ir teisinio saugumo principų atžvilgiu, nes yra susijusi su apyvarta, kurią įmonė pasiekė
iki sprendimo priėmimo buvusiais finansiniais metais, o ne su laikotarpio, kai buvo daromas pažeidimas, apyvarta.
Pažymėtina, kad šis kaltinimas pateiktas pavėluotai, nes pirmą kartą buvo suformuluotas per posėdį ir negali būti laikomas
praplečiančiu ieškinyje, kuriuo, pirma, reikalaujama sumažinti baudą dėl nežinojimo apie pažeidimą ir, antra, kritikuojamas
baudos padidinimas siekiant atgrasomojo poveikio, nurodytą pagrindą.
Taigi remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Bet kuriuo atveju jis neturi reikšmės, nes ieškovės netvirtina, kad atsižvelgimas į su pažeidimo laikotarpiu susijusius finansinius
metus turėtų kokį nors poveikį taikant šioje byloje Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatytą
taisyklę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šis pagrindas nepagrįstas.

Dėl dešimtojo pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais
Ieškovės tvirtina, kad Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais, nes, priskirdama joms atsakomybę už pažeidimą, siekė ne nubausti
atsakingą įmonę, o padidinti skirtą baudą, turint omenyje jų stambų dydį.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką sprendimui būdingas piktnaudžiavimas įgaliojimais tik jei remiantis objektyviomis, reikšmingomis
ir atitinkamomis aplinkybėmis paaiškėja, kad šis sprendimas priimtas kitais tikslais nei nustatytieji (žr. 1998 m. rugsėjo
16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
IECC prieš Komisiją,
T‑133/95 ir T‑204/95, Rink. p. II‑3645, 188 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Taip pat primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija savo sprendimu gali skirti baudas EB 81 straipsnį
pažeidusioms įmonėms. Nustatyta, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje numatytų sankcijų tikslas – nubausti už neteisėtus
veiksmus atitinkamas įmones, taip pat atgrasyti tiek šias įmones, tiek kitus ūkio subjektus nuo Sąjungos konkurencijos teisės
taisyklių pažeidimo ateityje (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 16 punktą).
Kadangi ieškovės ir
Arkema
yra viena įmonė EB 81 straipsnio prasme ir ši įmonė dalyvavo darant ginčijamą pažeidimą, joms paskirta bauda atitinka tikslą,
kurio ja siekiama, ir tuomet, jei skirdama ją Komisija siekė tikslo atgrasyti.
Todėl dešimtąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl vienuoliktojo papildomo pagrindo, grindžiamo baudos sumažinimu iki tinkamo dydžio
Vienuoliktuoju pagrindu ieškovės reikalauja sumažinti baudą iki tinkamo dydžio dėl dviejų priežasčių.
Pirma, jos teigia, kad dėl to, jog jos nežinojo apie pažeidimą, skirta pradinė bauda turi būti sumažinta 25 %, kaip buvo sumažinta
ginčijamo sprendimo 461 konstatuojamojoje dalyje.
Šiuo klausimu primintina, kad ginčijamo sprendimo 461 konstatuojamojoje dalyje išdėstyta situacija nepanaši į ieškovių situaciją
(žr. šio sprendimo 219 punktą). Todėl Bendrasis Teismas mano, kad bauda ieškovėms dėl šios priežasties neturi būti sumažinta.
Antra, ieškovės, remdamosi aplinkybe, kad joms buvo skirtos didelės baudos už dalyvavimą kituose karteliuose tuo pačiu laikotarpiu,
kaip antai nurodytu ginčijamame sprendime, Sprendime C (2004) 4876 ir 2006 m. gegužės 31 d. Sprendime C (2006) 2098 dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla Nr. COMP/F/38.645 – Metakrilatai), reikalauja pripažinti lengvinančią
aplinkybę.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina: kadangi Komisija konstatavo, kad ieškovės padarė tris atskirus EB 81 straipsnio 1 dalies nuostatų
pažeidimus, ji turėjo teisę skirti joms tris atskiras baudas, kiekvienos atžvilgiu laikydamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje nustatytų ribų (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 56 punktą). Skiriant visas šias baudas būtinai reikėjo remtis pažeidimo, už kurį baudžiama, trukmės
ir sunkumo vertinimu. Taigi darytina išvada, kad baudos ieškovėms skyrimas už įvairią antikonkurencinę veiklą, susijusią su
kitais produktais, visiškai neturi įtakos ginčijamo pažeidimo realumui (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 52 punktą).
Todėl, atsižvelgiant į baudomis siekiamą tikslą atgrasyti, vien aplinkybė, kad ieškovės neseniai buvo nubaustos dviem kitomis
baudomis už iš dalies tuo mačiu metu darytus pažeidimus, negali pateisinti šioje byloje skirtos baudos sumažinimo.
Ieškovės nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, kad dėl šiuo atveju skirtų baudų ir kitų neseniai skirtų baudų ji atsidūrė
ypač sunkioje finansinėje padėtyje, į kurią išimties tvarka galėtų būti atsižvelgta nustatant baudos dydį.
Galiausiai dėl fakto, kad ieškovės nurodė Sprendimą 94/599, iš kurio matyti, kad nustatydama baudų už minėtame sprendime nagrinėjamą
kartelį dydį Komisija atsižvelgė į aplinkybę, jog daugelis įmonių jau buvo nubaustos didelėmis baudomis už dalyvavimą, praktiškai
tuo pačiu laikotarpiu, kitame kartelyje gretimoje rinkoje (Sprendimo 94/599 52 konstatuojamoji dalis), pabrėžtina, pirma,
kad Sprendimas 94/599 priimtas dar nepriėmus šiuo atveju taikomų gairių, antra, minėtame sprendime nagrinėjama situacija skiriasi
nuo situacijos, nagrinėjamos šiuo atveju. Iš tiesų šiuo atveju, pirma, už pažeidimus VP ir NPB rinkose Komisija ginčijamame
sprendime nubaudė tik vieną kartą, antra, ieškovės nenurodo, kad yra ryšys tarp šių rinkų ir rinkų, susijusių su kitomis neseniai
skirtomis baudomis.
Todėl, kadangi nė vienu šioje byloje pateiktu argumentu negalima pateisinti baudos dydžio sumažinimo, nereikia tenkinti papildomai
pateikto prašymo, kuriuo siekiama, kad būtų pakeistas ieškovėms skirtos baudos dydis.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės bylą pralaimėjo, jos turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Total SA
ir
Elf Aquitaine SA
padengia bylinėjimosi išlaidas.
Vadapalas
Prek
Dittrich
Truchot

O’Higgins
Paskelbta 2011 m. liepos 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su dukterinių bendrovių padarytų pažeidimų inkriminavimo patronuojančioms bendrovėms taisyklių
pažeidimu
Dėl antros dalies, susijusios su teisės klaida aiškinant teismo praktiką dėl atsakomybės priskyrimo ir būtinybe, kad Komisija
laikytųsi savo sprendimų praktikos
– Pirminės pastabos
– Dėl aptariamos prezumpcijos teisėtumo
– Dėl ieškovių įrodymų, pateiktų įrodant Arkema savarankiškumą rinkoje
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida, kiek tai susiję su objektyviu atsakomybės priskyrimo kriterijumi
Dėl trečios dalies, susijusios su „juridinio asmens ekonominio savaranki�kumo principo“ pa˛eidimu
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, jog ieškovės neturėjo galimybės veiksmingai gintis
Dėl antros dalies, susijusios su nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su griežtesnės pareigos motyvuoti pažeidimu dėl Komisijos naujo požiūrio
Dėl antros dalies, susijusios su prieštaringais motyvais
Dėl trečios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija neatsakė į prezumpcijos, jog daroma lemiama įtaka, paneigimus
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su vienodo įmonės apibrėžimo pažeidimu
Dėl penktojo pagrindo, susijusio su Total atžvilgiu padaryta vertinimo klaida
Dėl šeštojo pagrindo, susijusio su kelių visų valstybių narių pripažintų esminių principų, kurie yra Sąjungos teisės sistemos
sudėtinė dalis, pažeidimu
Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo
Dėl tariamo asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo, taip pat „nėra nusikaltimų ir bausmių be įstatymo“ principų
pažeidimo
Dėl septintojo pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pa˛eidimu
Dėl aštuntojo pagrindo, susijusio su teisinio saugumo principo pažeidimu
Dėl devintojo pagrindo, susijusio su pagrindinių principų, reglamentuojančių baudų nustatymą, pažeidimu
Dėl dešimtojo pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais
Dėl vienuoliktojo papildomo pagrindo, grindžiamo baudos sumažinimu iki tinkamo dydžio
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.