CELEX: 62012CJ0361
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 1999/70/EÜ
Tähtajalise töö raamkokkulepe
Diskrimineerimiskeelu põhimõte
Mõiste „töötingimused”
Siseriiklik õigusnorm, milles töölepingusse õigusvastase tähtajatingimuse lisamise eest ette nähtud hüvitise maksmise kord erineb tähtajatu töölepingu õigusvastasel ülesütlemisel kohaldatavast korrast

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ (milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (
EÜT L 175, lk 43
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368) (edaspidi „direktiiv 1999/70”)) lisas esitatud ETUC, UNICE ja CEEP 18. märtsil 1999. aastal sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta (edaspidi „raamkokkulepe”) klauslit 4, tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet, nagu see on määratletud ELL artiklis 6, koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikliga 47 ja artikli 52 lõikega 3 ning 4. novembril 1950. aastal Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6, ning liidu õiguse üldpõhimõtteid nagu õiguskindluse, võrdväärsuse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted.
Taotlus esitati C. Carratù ja Poste Italiane SpA (edaspidi „Poste Italiane”) (edaspidi „Poste Italiane”) vahelises kohtuvaidluses selle ettevõtjaga sõlmitud töölepingule tähtaja lisamise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigusnormid
Raamkokkuleppe klauslid 1, 4, 5 ja 8 on sõnastatud järgmiselt:
„Eesmärk (klausel 1)
Käesoleva kokkuleppe eesmärk on:
a)
parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise;
b)
luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.
[...]
Mittediskrimineerimise põhimõte (klausel 4)
1.
Töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alatisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
2.
Kui see on asjakohane, kohaldatakse
pro rata temporis
põhimõtet.
3.
Käesoleva klausli kohaldamise korra määravad liikmesriigid, olles konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled, pidades silmas ühenduse ja siseriiklikku õigust, kollektiivlepinguid ja praktikat.
4.
Eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused, välja arvatud juhul, kui eri pikkusega teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused.
Meetmed kuritarvituste vältimiseks (klausel 5)
1.
Järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise võimaliku kuritarvitamise vältimiseks kehtestavad liikmesriigid, olles kooskõlas siseriikliku õiguse, kollektiivlepingute või praktikaga konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled konkreetsete sektorite ja/või töötajakategooriate vajadusi arvestades ühe või mitu järgmistest meetmetest, juhul kui kuritarvituste vältimiseks puuduvad samaväärsed juriidilised meetmed:
a)
objektiivsed alused, mis õigustaksid selliste töölepingute või töösuhete uuendamist;
b)
järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete maksimaalne kogukestus;
c)
selliste töölepingute või töösuhete uuendamiste arv.
2.
Liikmesriigid, olles konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled määravad vajaduse korral kindlaks, millistel tingimustel tähtajalisi töölepinguid või töösuhteid:
a)
loetakse järjestikusteks;
b)
loetakse määramata tähtajaga töölepinguteks või töösuheteks.
[...]
Rakendussätted (klausel 8)
1.
Liikmesriigid ja/või tööturu osapooled võivad säilitada või kehtestada töötajatele käesoleva kokkuleppe sätetest soodsamad sätted.
[...]”
Itaalia õigus
4. novembri 2010. aasta seaduse nr 183 (
GURI
regulaarne lisa nr 262, 9.11.2010, edaspidi „seadus nr 183/2010”) artikkel 32 „Tähtajalise töölepinguga seotud aegumistähtajad ja tingimused” näeb ette:
„1.   15. juuli 1966. aasta seaduse nr 604 [töötajate mittekollektiivse töölt vabastamise kohta,
GURI
nr 195, 6.8.1966, edaspidi „seadus nr 604/1966”] artikli 6 lõigete 1 ja 2 sõnastus asendatakse järgmise sõnastusega: töölt vabastamise korral tuleb see nõude aegumise vältimiseks vaidlustada 60 päeva jooksul pärast kirjaliku teate saamist töölt vabastamise kohta (või selle põhjenduste kohta, kui need on saadud hiljem); vaidlustamine võib olla esitatud mis tahes kirjalikus vormis, sh kohtuvälise dokumendina, mis võimaldab edasi anda töötaja tahet, sh töölt vabastamise vaidlustamine ametiühingu sekkumise läbi. Vaidlustamisel puudub õigusjõud, kui seejärel ei esitata 270 päeva jooksul kaebust mis tahes kohtuasutusele, mis täidab töökohtu ülesandeid, või teadet vastaspoolele, et soovitakse alustada lepitus- või vahekohtumenetlust, ilma et see piiraks õigust esitada uusi, pärast kaebuse esitamist koostatud dokumente. Kui välja pakutud lepitus- või vahekohtumenetlusest keeldutakse või kui pooled on erimeelsustel nende kohaldamise osas, tuleb kaebus nõude aegumise vältimiseks esitada 60 päeva jooksul pärast keeldumist või erimeelsustele jäämist.
2.   [Seaduse nr 604/1966] artikli 6 sätted, käesoleva artikli lõikega 1 muudetud kujul, on kohaldatavad ka kõigil töölepingu ülesütlemise kehtetuks tunnistamise juhtudel.
3.   [Seaduse nr 604/1966] artikli 6 sätteid, käesoleva artikli lõikega 1 muudetud kujul, kohaldatakse ka a) töölt vabastamise suhtes, mille puhul on vaja lahendada töösuhte liigitamise või töölepingu tähtajalisuse õiguspärasuse küsimusi; […] d) töölepingule määratud tähtaja tühistamishagide suhtes 6. septembri 2001. aasta seadusandliku dekreedi nr 368 [millega võetakse üle direktiiv 1999/70, milles käsitletakse ETUC, UNICE ja CEEP sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta,
GURI
nr 235, 9.10.2001, lk 4, muudetud, edaspidi „seadusandlik dekreet nr 368/2001”] artiklite 1, 2 ja 4 tähenduses, mille puhul hakatakse aegumistähtaega arvestama alates töölepingu tähtaja möödumisest.
4.   Seaduse nr 604/1966 artikli 6 sätteid, käesoleva artikli lõikega 1 muudetud redaktsioonis, kohaldatakse ka a) (seadusandliku dekreedi nr 368/2001) artiklite 1, 2 ja 4 alusel sõlmitud tähtajaliste töölepingute suhtes, mis on käesoleva seaduse jõustumise kuupäeval täitmisel, nii et aegumistähtaega hakatakse arvestama lepingu tähtaja möödumisest; b) ka [seadusandlikust dekreedist nr 368] varem kehtinud õigusnormide kohaselt sõlmitud tähtajaliste töölepingute suhtes, mis on käesoleva seaduse jõustumise ajaks juba sõlmitud, nii et aegumistähtaega hakatakse arvestama alates käesoleva seaduse jõustumise kuupäevast; [...]
5.   Tähtajalise töölepingu muutmisel tähtajatuks mõistab kohus tööandjalt töötajale välja hüvitise, mille suurus on vähemalt 2,5 kuutöötasu, kuid mitte üle 12 kuutöötasu, mille suurus määratakse viimase faktiliselt saadud kogutöötasu alusel, võttes arvesse [seaduse nr 604] artiklis 8 sätestatud kriteeriume.
[…]
7.   Lõigete 5 ja 6 sätteid kohaldatakse kõikide, sh käesoleva seaduse jõustumiskuupäeval menetluses olevate kohtuasjade suhtes. Viimati nimetatud kohtuasjade puhul määrab kohus vajaduse korral menetluspooltele tähtaja oma avalduse ja sellega seotud väidete täiendamiseks – üksnes seoses lõigetes 5 ja 6 nimetatud hüvitise suuruse kindlaksmääramisega – ning kasutab tsiviilmenetluse seadustiku artiklis 421 sätestatud uurimisvolitusi.”
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Itaalias rakendati direktiiv 1999/70 seadusandliku dekreediga nr 368/2001. Selle dekreedi artikli 1 alusel võib tähtajalise töölepingu sõlmida üksnes tehnilistel või tootmise, korraldamise või töötajate asendamise ülekaalukatel põhjustel ning selline leping on kehtiv üksnes siis, kui see on vormistatud otseselt või kaudselt kirjaliku dokumendina, milles on märgitud asjaomased põhjused. Tööandja peab selle kirjaliku dokumendi ärakirja töötajale üle andma viie tööpäeva jooksul alates töötaja tööleasumisest.
20. mai 1970. aasta seaduse nr 300 töötajate staatuse kohta (
GURI
nr 131, 27.5.1970, edaspidi „seadus nr 300/1970”) artikkel 18 sätestab:
„[…] Kui kohus tunnistab töölt vabastamise [seaduse nr 604/1966] artikli 2 tähenduses õigusvastaseks või tunnistab ilma raske süülise rikkumise või lepingutingimuse rikkumiseta töölt vabastamise tühiseks või tuvastab sama seaduse alusel selle tühisuse, kohustab kohus tööandjat, kes on ettevõtja või mitte, kui viimase igas asukohas, ettevõttes, filiaalis, iseseisvas büroos või osakonnas, kus töölt vabastamine aset leiab, töötab enam kui 15 (või põllumajandusettevõtte puhul 5) inimest, asjaomase töötaja tööle ennistama. […]
Sellises otsuses […] mõistab kohus tööandjalt tühiseks või õigusvastaseks tunnistatud töölt vabastamise eest töötaja kasuks välja hüvitise kogu töötasu ulatuses (k.a sotsiaalkindlustusmaksed), mille töötaja oleks saanud alates enda töölt vabastamisest kuni tegeliku tööle ennistamiseni, kuid hüvitis peab vastama vähemalt viiele kuutöötasule.
Ilma et see piiraks tema õigust hüvitisele […], on töötajal võimalus tööandjalt taotleda ennistamise asendamist 15 tegeliku kuutöötasu suuruse lisahüvitise eest. Kui töötaja ei ole 30 päeva jooksul pärast tööandja vastavasisulist kutset ega otsuse kätte toimetamisest 30 päeva jooksul nõudnud käesolevas taandes käsitletud hüvitise maksmist, loetakse töösuhe nimetatud tähtaegadel lõppenuks.
Kuulutatud otsus […] on jõustunud.”
Seadus nr 604/1966 näeb ette sätted töötajate mittekollektiivse töölt vabastamise kohta tähtajatute töölepingute korral. Selle seaduse artikkel 8 sätestab:
„Kui on tõendatud, et töötaja on töölt vabastatud õigusvastaselt, peab tööandja ta tööle ennistama kolme päeva jooksul või vastasel korral peab ta maksma töötajale hüvitist, mille suurus arvutatakse vastavalt tema töötajate arvule, ettevõtte suurusele, asjaomase töötaja staažile ja poolte käitumisele ning tingimustele 2,5–6 viimase tegeliku kuutöötasu ulatuses. Hüvitist võib maksta kuni 10 kuutöötasu ulatuses, kui töötaja staaž on üle 10 aasta, ja kuni 14 kuupalga ulatuses, kui staaž on üle 20 aasta ja ettevõttes töötab üle 15 töötaja.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Poste Italiane võttis C. Carratù Campania postitöötlemiskeskusesse nooremametnikuna tööle tähtajalise töölepingu alusel, mis hõlmas ajavahemikku 4. juunist kuni 15. septembrini 2004. Leping, mille ainult C. Carratù oli 4. juuniks 2004 allkirjastanud, saadeti talle Poste Italiane allkirjaga tagasi 15. juunil 2004.
Seadusandliku dekreedi nr 368/2001 artiklile 1 viidates oli töölepingule lisatud tähtaeg, mida õigustati suvepuhkusel olevate töötajate asendamise vajadusega.
21. septembril 2004 saatis C. Carratù Poste Italianele tähitud kirja selle kohta, et ta on tööturul kättesaadav. Leides, et tema tähtajaline töölevõtmine oli õigusvastane ning tühine, kuna Poste Italiane allkirjastas ja saatis lepingu talle tagasi alles 15. juunil 2004, ning olnud tulutult taotlenud lepitusmenetluse alustamist, esitas C. Carratù Tribunale di Napolile kui töökohtule hagi. Ta vaidlustas töölepingule tähtaja määramise, kuna see ei vasta seadusandlikus dekreedis nr 368/2001 nimetatud tingimustele ning eelkõige ei olnud selles märgitud asendatavate töötajate nimesid, nende äraoleku kestust ega selle täpset põhjust. Seepärast nõuab ta oma tähtajalise töölepingu muutmist tähtajatuks lepinguks, tema tööle ennistamist pärast sellise muudatuse sisseviimist ning tema vahepeal saamata jäänud töötasu väljamõistmist.
Poste Italiane väidab, et reaalsed asendamise vajadusega seotud põhjendused õigustavad C. Carratù töölevõtmist tähtajalise töölepinguga. Igal juhul vaidlustab see ettevõtja põhikohtuasja hageja õiguse töötasule ajavahemiku eest, mis eelneb eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi esitamisele, ning leiab, et huvitatud isikul on õigus üksnes lihthüvitisele.
25. jaanuari 2012. aasta vaheotsusega tuvastas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tähtajatu töösuhe oli hageja ja Poste Italiane vahel alanud 4. juunil 2004. Siiski tuleb Tribunale di Napolil teha otsus selle kohta, kuidas mõjutab tähtajalise töölepingu tühistamine töötasu, ja määrata kindlaks töötajale õigusvastaselt tähtajalise töölepinguga tööle võtmise eest makstava hüvitise suurus.
Selles osas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates teatav vastuolu ühelt poolt seadusega nr 183/2010 ette nähtud hüvitamise korra ja teiselt poolt kõigis muudes tsiviilõiguse valdkondades kohaldatava hüvitamise üldkorra vahel. Selle seaduse artikli 32 lõikes 5 nähakse ette, et õigusvastaselt tähtajalise töölepinguga tööle võetud töötajal on õigus hüvitisele 2,5–12 viimase tegeliku kuutöötasu ulatuses, arvestades seaduse nr 604/1966 artiklis 8 sätestatud tingimusi.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on selline hüvitamise kord tähtajalise lepinguga töötajale väga kahjulik, kuna hoolimata sellest, kui kaua kestab menetlus ja millal ta tööle ennistatakse, ei hüvitata talle rohkem kui 12 kuutöötasu. Selles osas on õigusvastaselt tähtajaliselt tööle võetud töötaja kaitse vähem soodne kui tsiviilõiguse põhimõtete ning ka tähtajatu töölepinguga õigusvastaselt töölt vabastatud töötajale ette nähtud kaitse, kuivõrd viimasel juhul on sellisel töötajal 20. mai 1970. aasta seaduse nr 300 artiklis 18 nimetatud juhtudel õigus hüvitisele, mida arvutatakse kogu ajavahemiku eest alates õigusvastasest töölt vabastamisest kuni tegeliku tööle ennistamiseni.
Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas seaduse nr 183/2010 artikli 32 lõike 5 selline tõlgendamine on kooskõlas tähtajalise töölepinguga tööle võetud töötajale tagatud kaitse tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtetega, mida liikmesriigid peavad direktiivi 1999/70 alusel järgima, ning kas see on kooskõlas tõhusa kohtuliku kaitse põhiõigusega, mida käsitlevad harta artikkel 47 ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikkel 6.
Neil asjaoludel otsustas Tribunale di Napoli menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas võrdväärsuse põhimõttega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis direktiivi 1999/70/EÜ kohaldamisel näeb juhul, kui õigustühist tähtajaklauslit sisaldav tööleping on õigusvastaselt peatatud, ette teistsugused ja märksa väiksemad majanduslikud tagajärjed kui juhul, mil õigusvastaselt on peatatud õigustühist tähtajaklauslit sisaldav tavaline tsiviilõiguslik leping?
2.
Kas Euroopa õiguskorraga on kooskõlas, et mõne sanktsiooni toime selle kohaldamisalas annab süüliselt kahju tekitanud tööandjale eelise seda kahju kandnud töötaja arvel, nii et protsessi kestus, mis on paratamatu, kahjustab otseselt töötajat, tuues kasu tööandjale, ning et eelnevat olukorda ennistama mõeldud vahend kaotab oma tõhususe, kuivõrd protsessi kestuse pikenedes korvav mõju väheneb, kuni see peaaegu kaob?
3.
Kas Euroopa õiguse kohaldamisel harta artikli 51 tähenduses on harta artikliga 47 ja EIÕK artikliga 6 kooskõlas, et protsessi kestus, mis on paratamatu, kahjustab otseselt töötajat, andes eelise tööandjale, ning et eelnevat olukorda ennistama mõeldud vahend kaotab oma tõhususe, kuivõrd protsessi kestuse pikenedes korvav mõju väheneb, kuni see peaaegu kaob?
4.
Kas võttes arvesse [nõukogu 27. novembri 2000. aasta] direktiivi 2000/78/EÜ [millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel (
EÜT L 303, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79)] artikli 3 lõike 1 punktis c ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuli 2006. aasta] direktiivi 2006/54/EÜ [meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes (
ELT L 204, lk 23
)] artikli 14 lõike 1 punktis c antud selgitusi, hõlmab [raamkokkuleppe] klauslis 4 kasutatud mõiste „töötingimused” ka töösuhte õigusvastase lõpetamise tagajärgi?
5.
Kui eelmisele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas erinevus tähtajatu ja tähtajalise töösuhte õigusvastase katkestamise puhul liikmesriigi õiguskorras ette nähtud tagajärgede vahel on klausli 4 seisukohalt õigustatav?
6.
Kas selliseid liidu õiguse üldpõhimõtteid nagu õiguskindluse põhimõte, õiguspärase ootuse kaitse põhimõte, menetlusliku võrdsuse põhimõte, tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, õigust sõltumatule kohtule ja üldisemalt õiglasele kohtumenetlusele, mida tagab [EL artikli 6 lõige 2] (Lissaboni lepingu artikli 1 punktiga 8 muudetud redaktsioonis ning millele viidatakse EL artiklis 46) – koosmõjus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6 ja [harta] artiklitega 46, 47 ja artikli 52 lõikega 3 – tuleb tõlgendada nii, et need keelavad Itaalia riigil kehtestada pärast märkimisväärse ajavahemiku (9 aastat) möödumist sellist õigusnormi nagu seaduse nr 183/10 artikli 32 lõige 7, mis muudab pooleliolevate protsesside tagajärgi, kahjustades otseselt töötajat tööandja kasuks, ning et eelnevat olukorda ennistama mõeldud vahend kaotab oma tõhususe, kuivõrd protsessi kestuse pikenedes korvav mõju väheneb, kuni see peaaegu kaob?
7.
Kui Euroopa Kohus ei peaks omistama nimetatud põhimõtetele Euroopa Liidu õiguskorra aluspõhimõtete väärtust nende horisontaalse ja üldise kohaldamise huvides, mistõttu võib sellise sätte nagu seaduse nr 183/10 artikli 32 lõigete 5–7 puhul olla tegemist üksnes vastuoluga direktiivis 1999/70/EÜ ja [hartas] sätestatud kohustustega – kas sellist äriühingut nagu põhikohtuasja kostja tuleb pidada riigiasutuseks, nii et liidu õigusel, eriti [raamkokkuleppe] klauslil 4 ja [hartal] on tema suhtes vahetu vertikaalne kohaldatavus?”
Taotlused, mille C. Carratù esitas pärast menetluse suulise osa lõppu
C. Carratù palus 14. oktoobri 2013. aasta taotluses, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 6. novembril 2013, pärast 26. septembril 2013 kohtujuristi ettepaneku ärakuulamist esimese võimalusena Euroopa Kohtu kodukorra artikli 83 alusel menetluse suulist osa uuendada, tuginedes võimalusele, et Euroopa Kohtul ei ole piisavalt teavet, ning uue asjaolu ilmnemisele ja tõenäosusele, et asja lahendamisel tuginetakse argumentidele, mille üle pooled ei ole vaielnud. Teise võimalusena palub C. Carratù kodukorra artikli 101 lõike 1 alusel küsida eelotsusetaotluse esitanud kohtult selgitusi. Lõpuks palub C. Carratù kolmanda võimalusena lubada Euroopa Kohtu menetluses oleva kohtuasja C‑89/13: D’Aniello jt pooltel esitada märkusi käesoleva kohtuasja kohta.
Esiteks tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohus võib kodukorra artikli 83 kohaselt määrusega suulise menetluse uuendada omal algatusel või kohtujuristi ettepanekul või ka poolte taotlusel, kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet või kui asja lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud (11. aprilli 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑535/11: Novartis Pharma, punkt 30 ja viidatud kohtupraktika).
Teiseks näeb ELTL artikli 252 teine lõik ette, et kohtujuristi ülesanne on teha avalikul kohtuistungil täiesti erapooletult ja sõltumatult põhjendatud ettepanekuid kohtuasjades, mis Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohaselt nõuavad tema osalust. Selle ülesande täitmisel on tal lubatud analüüsida eelotsusetaotlust vajaduse korral laiemas kontekstis kui see, mille määratles eelotsusetaotluse esitanud kohus või mille määratlesid põhikohtuasja pooled. Arvestades, et kohtujuristi ettepanek ega selle aluseks olevad põhjendused ei ole Euroopa Kohtu jaoks siduvad, siis ei ole hädatarvilik menetluse suulist osa vastavalt kodukorra artiklile 83 uuendada iga kord, kui kohtujurist tõstatab poolte vahel läbivaidlemata õigusküsimuse (eespool viidatud kohtuotsus Novartis Pharma, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks ei ole käesoleval juhul eelotsusetaotlusele vastamiseks vaja käsitleda argumente, mille üle pooled ei ole vaielnud. Teiseks puudub C. Carratùl selgituste küsimise taotluse esitamiseks huvi, kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud siseriikliku õiguse õigesti ja seda ei ole Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades vaidlustatud. Lõpuks, kuna kohtuasjad C‑361/12 ja C‑89/13 ei ole liidetud, siis ei näe Euroopa Kohtu põhikiri ja kodukord ette võimalust kuulata teatava kohtuasja läbivaatamisel ära muude kohtuasjade pooli. Seetõttu on Euroopa Kohtul taotluse lahendamiseks piisavalt teavet.
Seetõttu tuleb, olles kohtujuristi ettepaneku ära kuulanud, jätta käesoleva kohtuotsuse punktis 17 esitatud C. Carratù taotlused rahuldamata.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Poste Italiane leiab, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused ei ole vastuvõetavad, kuna ühelt poolt ei ole see kohus kindlaks määranud, milliste kriteeriumide alusel peaks Euroopa Kohus oma hinnangu andma, ja teiselt poolt ei tulene asjaomane siseriiklik õigusnorm, nimelt seaduse nr 183/2010 – mis käsitleb sanktsioone õigusvastase töölepingule tähtaja lisamise eest – artikli 32 lõiked 5–7, direktiivist 1999/70. See direktiiv võeti Itaalia siseriiklikku õigusesse üle seadusandliku dekreediga nr 368/2001, samas kui vaidlusalune õigusnorm, mis jõustus alles 24. novembril 2010, võeti vastu muul eesmärgil ja otstarbel kui selle direktiivi rakendamise vajadus, milleks on sanktsioonid õigusvastase töölepingule tähtaja lisamise eest, mida selles direktiivis ei reguleerita.
Tuleb meeles pidada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib Euroopa Kohus siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest keelduda vaid juhul, kui taotletud ühenduse õiguse tõlgendus ilmselgelt ei ole kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtul puudub teave nende faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mida ta vajab, et anda talle esitatud eelotsuse küsimustele tarvilik vastus (12. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-458/06: Gourmet Classic, EKL 2008, lk I-4207
, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei näi vaieldav asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud ühenduse õiguse tõlgendus on tegelikult objektiivselt vajalik selles kohtus poolelioleva vaidluse lahendamiseks. Esiteks kuulub tööleping, kuna tegemist on tähtajalise töölepinguga, raamkokkuleppe kohaldamisalasse ja teiseks käsitleb eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleliolev vaidlus tähtajalise töölepinguga tööle võetud töötajate õigusliku olukorra võrreldavust tähtajatu lepinguga tööle võetud töötajate õigusliku olukorraga.
Lisaks tuleb nii, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 33 märkis, lisada, et see, kas seadus nr 183/2010 võeti vastu direktiivi 1999/70 ülevõtmiseks, ei ole eelotsusetaotluse vastuvõetavusega mitte mingil moel seotud.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotlus tunnistada vastuvõetavaks.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Seitsmes küsimus
Seitsmendas küsimuses, mida tuleb käsitleda kõigepealt, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamotsuse klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellele võib otseselt tugineda sellise riigiasutuse nagu põhikohtuasja kostja vastu.
Tuleb täpsustada, et nagu Euroopa Kohus on juba sedastanud, on raamkokkuleppe klausli 4 lõige 1 oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et isikud saaksid sellele siseriiklikus kohtus tugineda (vt 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-268/06: Impact, EKL 2008, lk I-2483
, punkt 68).
Lisaks tuleb rõhutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab vahetut õigusmõju omada võivatele direktiivi sätetele tugineda muu hulgas asutuse vastu, kellele on tema juriidilisest vormist olenemata tehtud ametivõimude korraldusel ülesandeks viimaste kontrolli all olevate avalike teenuste osutamine ja kellel on sellega seoses märksa laiemad volitused kui need, mis tulenevad eraisikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest (vt 12. septembri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑614/11: Kuso, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud märkustest, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 106 jj osutas, et Poste Italiane kuulub selle ainuomaniku, majandus- ja rahandusministeeriumi kaudu täielikult Itaalia riigile. Peale selle kontrollib teda riik ja Corte dei Conti (kontrollikoda), kelle üks liige kuulub tema juhatusse.
Seetõttu tuleb seitsmendale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellele võib otseselt tugineda sellise riigiasutuse nagu põhikohtuasja kostja vastu.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötingimused” hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest töötajale maksma.
Tuleb meenutada, et raamkokkuleppega taotletavaid eesmärke arvestades tuleb raamkokkuleppe klauslit 4 mõista nii, et selles väljendatakse liidu sotsiaalõiguse põhimõtet, mida ei saa tõlgendada kitsendavalt (22. detsembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-444/09 ja C-456/09: Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, EKL 2010, lk I-14031
, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 37 märkis, ei ole raamkokkuleppes mõiste „töötingimused” määratletud, samas aga on Euroopa Kohus mõistet „töötingimused” juba tõlgendanud nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiivile 97/81/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt sõlmitud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe kohta (
EÜT 1998, L 14, lk 9
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 267) lisatud osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses, mis kattub peaaegu sõna-sõnalt raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 sõnastusega.
Nii on Euroopa Kohus sedastanud, et määrav kriteerium selle kindlaks tegemiseks, kas tingimus kuulub „töötingimuste” alla osalist tööaega käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 tähenduses, on just töötamine, st töösuhe töötaja ja tööandja vahel (vt selle kohta 10. juuni 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-395/08 ja C-396/08: Bruno jt, EKL 2010, lk I-5119
, punkt 46).
Mis puutub raamkokkuleppesse, siis on see põhjendus ülekantav hüvitistele, mis on mõeldud kompenseerima õigusvastaselt tähtajatingimuse lisamist.
On selge, et sellist hüvitist makstakse töötajale teda tööandjaga siduva töösuhte olemasolu tõttu. Kuna seda makstakse töötamise tõttu, siis kuulub see mõiste „töötingimused” alla.
Seetõttu tuleb neljandale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötingimused” hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud töötajale maksma töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest.
Viies küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib viienda küsimusega sisuliselt teada, kas raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaselt tuleb käsitleda ühtmoodi hüvitist, mida tööandja on kohustanud maksma töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest, ja hüvitist, mida tuleb maksta tähtajatu lepingu õigusvastase ülesütlemise eest.
Kõigepealt tuleb meeles pidada, et vastavalt raamkokkuleppe klausli 1 punktile a on üks selle raamkokkuleppe eesmärkidest parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamise. Samuti on selle raamkokkuleppe preambuli kolmandas lõigus täpsustatud, et see „näitab tööturu osapoolte soovi luua üldraamistik, et tagada tähtajaliste töötajate võrdne kohtlemine, kaitstes neid diskrimineerimise eest”. Direktiivi 1999/70 põhjenduses 14 on selles osas märgitud, et raamkokkuleppe eesmärk hõlmab muu hulgas soovi parandada tähtajalise töö kvaliteeti, fikseerides selle miinimumnõuded nii, et oleks tagatud diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamine (eespool viidatud kohtuotsus Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, punkt 47).
Raamkokkuleppe, eelkõige selle klausli 4 eesmärk on muuta see põhimõte kohaldatavaks tähtajaliste töötajate suhtes, et takistada tööandjat kasutamast sellist töösuhet eesmärgil jätta oma töötajad ilma nendest õigustest, mis on tähtajatu lepinguga töötajatel (13. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-307/05: Del Cerro Alonso, EKL 2007, lk I-7109
, punkt 37).
Raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 sõnastusest nähtub aga, et omavahel võrreldamatutes olukordades ei kohelda tähtajalise lepinguga töötajaid ja tähtajatu lepinguga töötajaid võrdselt.
Seetõttu tuleb hindamaks seda, kas hüvitist, mida makstakse õigusvastase töölepingule tähtaja lisamise eest, ja hüvitist, mida makstakse tähtajatu lepingu õigusvastase ülesütlemise eest, tuleb käsitleda ühtmoodi, kõigepealt kontrollida, kas huvitatud isikud võivad olla võrreldavates olukordades (vt analoogia alusel 18. oktoobri 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑302/11–C‑305/11: Valenza jt, punkt 42 ning seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb nentida, et neist hüvitistest üht makstakse olukorras, mis on teise hüvitise maksmise asjaoludest märgatavalt erinev. Esimene hüvitis puudutab töötajaid, kelle leping sõlmiti õigusvastaselt, samas kui teine käsitleb töölt vabastatud töötajaid.
Sellest tuleneb, et tähtajalise lepingu alusel töötavate töötajate ja tähtajatu lepingu alusel töötavate töötajate võrdne kohtlemine, nagu see on raamkokkuleppe klausli 4 punktis 1 ette nähtud, ei ole põhikohtuasjas kohaldatav.
Siiski tuleb täpsustada, et raamkokkuleppe klausli 8 punkt 1 sätestab: „[l]iikmesriigid ja/või tööturu osapooled võivad säilitada või kehtestada töötajatele käesoleva kokkuleppe sätetest soodsamad sätted”.
Täpsemini, kui raamkokkuleppe klausli 4 punktis 1 sätestatu ei anna alust järeldada, et töölepingule õigusvastase tähtaja lisamist sanktsioneeriv hüvitis ja tähtajatu töölepingu ülesütlemisega kaasnev hüvitis puudutavad võrreldavates olukordades olevaid töötajaid, siis klausli 4 punkti 1 ja klausli 8 punkti 1 koos lugemisest nähtub, et nendes võimaldatakse liikmesriikidel, kes seda soovivad, kehtestada tähtajalise lepinguga töötavatele töötajatele soodsamad sätted ning seega muutma sellises olukorras, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, üksteise sarnaseks rahalisi tagajärgi, mis kaasnevad tähtajalise töölepingu õigusvastase sõlmimise ning tähtajatu töölepingu õigusvastase ülesütlemisega.
Seetõttu tuleb viiendale küsimusele vastata, et kuna raamkokkulepe ei keela seda, et liikmesriigid kehtestavad tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes soodsama kohtlemise kui see, mis on raamkokkuleppes sätestatud tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes, siis tuleb selle raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tõlgendada nii, et see ei kohusta käsitlema ühtmoodi hüvitist, mida makstakse töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest, ja hüvitist, mida makstakse tähtajatu lepingu õigusvastase ülesütlemise eest.
Esimene, teine, kolmas ja kuues küsimus
Arvestades neljandale ja viiendale küsimusele antud vastust, ei ole esimesele, teisele, kolmandale ja kuuendale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta lisas esitatud raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellele võib otseselt tugineda sellise riigiasutuse nagu Poste Italiane SpA vastu.

2.
Selle tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötingimused” hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud töötajale maksma töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest.

3.
Kuna kõnealune raamkokkulepe ei keela seda, et liikmesriigid kehtestavad tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes soodsama kohtlemise kui see, mis on raamkokkuleppes sätestatud tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes, siis tuleb selle raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tõlgendada nii, et see ei kohusta käsitlema ühtmoodi hüvitist, mida makstakse töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest, ja hüvitist, mida makstakse tähtajatu lepingu õigusvastase ülesütlemise eest.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.