CELEX: 62006TJ0217
Konkurents
Kartellid
Metakrülaatide turg
EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus
Rikkumise süüks panemine
Põhjendamiskohustus
Võrdse kohtlemise põhimõte
Hea halduse põhimõte
Trahvid
Rikkumise raskusaste
Tegelik mõju turule
Trahvi hoiatav mõju
Korduvus
Non bis in idem põhimõte
Proportsionaalsuse põhimõte
Kergendavad asjaolud
Endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmine
Maksmiskohustuse omistamine kontsernisiseselt
Täielik pädevus

Vaidluse taust

Sissejuhatus
Euroopa Komisjon tunnistas komisjoni 31. mai 2006. aasta otsusega K(2006) 2098 (lõplik) EÜ artiklis 81 ja Euroopa Majanduspiirkonna
(EMP) lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/F/38.645 – metakrülaadid) (edaspidi „vaidlustatud otsus”)
Arkema SA ja tema tütarettevõtjad Altuglas International SA (edaspidi „Altuglas”) ja Altumax Europe SAS‑i (edaspidi „Altumax”
ja koos „Arkema”) solidaarselt vastutavaks 219 131 250 euro suuruse trahvisumma eest, kuna nad osalesid metakrülaatide sektori
kartellis ajavahemikul 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002 (edaspidi „asjaomane kartellikokkulepe”). Nende emaettevõtjad
Total SA ja Elf Aquitaine SA tunnistati solidaarselt vastutavaks vastavalt 140,4 miljoni euro ja 181,5 miljoni euro suuruse
trahvisumma eest (vaidlustatud otsuse artikkel 2).
Arkema (varem Atofina SA) on Prantsuse õiguse alusel asutatud aktsiaselts, kes tegutseb kolmes valdkonnas: vinüültooted, tööstuskemikaalid
ja lõpp-produktide toimimist parandavad tooted. Vaidlustatud otsuses mainitud asjaolude asetleidmise ajal kuulus Arkema aktsiatest
Elf Aquitaine’ile kõigepealt 97,6% ning seejärel 96,48% alates Total Fina SA poolt Elfi kontserni ülevõtmisest 17. aprillil
2000. Sellest kuupäevast alates ning ülejäänud rikkumise ajavahemiku jooksul kuulus Elf Aquitaine’i enda aktsiatest 99,43%
Totalile (varem Total Fina, seejärel TotalFinaElf SA) (vaidlustatud otsuse põhjendused 265 ja 266).
Arkemast sai 18. mail 2006 Arkema France seoses tema börsinimekirja võtmisega.
Altuglas (varem Atohaas ja Atoglas SA) ja Altumax on metakrülaatide sektoris ning eelkõige polümetüülmetakrülaadi (edaspidi
„PMMA”) sektoris tegutsevad Arkema peamised tütarettevõtjad, kes osalesid vaidlustatud otsuses kirjeldatud kokkulepetes (vaidlustatud
otsuse põhjendus 259). Arkemale kuulus kogu rikkumise ajavahemikul 100% Altumaxi aktsiatest. Altuglasi aktsiatest kuulus 100%
Arkemale alates 1998. aastast. Enne seda kuulus Elf Atochem SA‑le ainult 50% Altuglasi aktsiatest, kuid ta oli vastutav viimase
igapäevase juhtimise eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 263).

Haldusmenetlus
Menetlus, mis viis vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseni, algatati pärast seda, kui Degussa AG oli 20. detsembril 2002 esitanud
trahvide eest kaitse saamise taotluse vastavalt komisjoni 19. veebruari 2002. aasta teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide
eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT C 45, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „koostööteatis”).
Komisjon teostas 25. ja 26. märtsil 2003 kontrolle eelkõige Arkema ruumides. Pärast neid kontrolle esitas Arkema 3. aprillil
2003 trahvide eest kaitse saamise või trahvisumma vähendamise taotluse vastavalt koostööteatisele (vaidlustatud otsuse põhjendus 60).
Komisjon võttis 17. augustil 2005 vastu vastuväiteteatise seoses rikkumisega metakrülaatide sektoris, mis oli eelkõige adresseeritud
Totalile, Elf Aquitaine’ile, Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile (vaidlustatud otsuse põhjendus 85).
Vastuväiteteatise kõikide adressaatide osavõtul toimus 15. ja 16. detsembril 2005 ärakuulamine (vaidlustatud otsuse põhjendus 87).
Komisjon tegi 31. mail 2006 vaidlustatud otsuse.

Vaidlustatud otsus
Vaidlustatud otsuse kaks aspekti on eriti asjakohased käesoleva vaidluse seisukohalt, nimelt selle adressaatide kindlaksmääramine
ning trahvi arvutamine.
Vaidlustatud otsuse adressaadid
Pärast seda, kui komisjon märkis, et on vaja kindlaks teha, millistele juriidilistele isikutele saab rikkumise omistada (vaidlustatud
otsuse põhjendus 245), leidis ta, et Altuglas, Altumax, Arkema ja Elf Aquitaine vastutavad solidaarselt rikkumise eest, milles
Altuglas ja Altumax tunnistati süüdi ajavahemikul 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002. Total loeti solidaarselt
vastutavaks Altuglasi ja Altumaxi poolt ajavahemikul 1. maist 2000 kuni 12 september 2002 toime pandud rikkumise eest (vaidlustatud
otsuse põhjendus 277).
Mis puudutab täpsemalt Elf Aquitaine’i vastutust, siis võttes arvesse seda, et Elf Aquitaine nimetas Arkema nõukogu liikmed
ning tal oli oma tütarettevõtja aktsiakapitalis 97,6% osalus ning pärast 2000. aasta aprilli 96,48% osalus, eeldas komisjon,
et Elf Aquitaine’il oli otsustav mõju ning tõhus kontroll Arkema tegevuse üle (vaidlustatud otsuse põhjendus 265).
Totali vastutuse osas tõdes komisjon, et alates 2000. aasta aprillist kuni rikkumise lõpuni kontrollis see äriühing otse või
kaudselt kontserni kõikide tootvate ettevõtjate kapitali, sh nende ettevõtjate kapitali, kellel oli otsene roll asjaomases
kartellikokkuleppes. Neil asjaoludel eeldas komisjon, et Totalil oli otsustav mõju oma tütarettevõtjate Elf Aquitaine’i, Arkema,
Altuglasi ja Altumaxi tegevuse üle ning ta adresseeris vastuväiteteatise kõikidele nendele ettevõtjatele (vaidlustatud otsuse
põhjendus 267).
Ühelt poolt Arkema ning teiselt poolt Total ja Elf Aquitaine esitasid eraldi oma vastused vastuväiteteatisele, väites eelkõige,
et vaidlustatud otsuse ainus adressaat peab olema Arkema (vaidlustatud otsuse põhjendused 268 ja 269). Komisjon lükkas nende
argumendid tagasi ning kinnitas, et vastutavad on eelmises punktis nimetatud viis ettevõtjat (vaidlustatud otsuse põhjendused 270–277).
Edaspidi viidatakse kõikidele nendele äriühingutele kui „Totali kontserni” moodustavatele äriühingutele.
Trahvi arvutamine
Trahvi arvutamise osas analüüsis komisjon esimesena rikkumise raskusastet ning tõdes kõigepealt, et arvestades rikkumise olemust
ning asjaolu, et see hõlmas kogu Euroopa Majanduspiirkonna territooriumi, on tegemist väga raske rikkumisega suuniste määruse
nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta
tähenduses (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi „suunised”) (vaidlustatud otsuse põhjendused 319–331).
Seejärel kohtles komisjon rikkumises osalevaid ettevõtjaid erinevalt, liigitades Totali kontserni esimesse rühma vastavalt
Arkema kolme PMMA toote käibele EMP-s. Selle alusel määras komisjon Totali kontserni suhtes trahvi lähtesummaks 65 miljonit
eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 332–336). Lõpuks, võttes arvesse Totali ülemaailmset käivet, kohaldas komisjon Totali
kontserni suhtes korrutustegurit 3, et tagada trahvi hoiatav mõju. Nii oli trahvi lähtesumma 195 miljonit eurot (vaidlustatud
otsuse põhjendused 337–350).
Teiseks uuris komisjon rikkumise kestust ning tõdes, et arvestades seda, et Arkema osales rikkumises viis aastat ja seitse
kuud, tuleb lähtesummat suurendada 55%. Sellist suurendamist kohaldati Elf Aquitaine’ile, Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile.
Totali puhul, kellele kuulus tütarettevõtjate kapital lühema aja jooksul, suurendas komisjon trahvi 20% (vaidlustatud otsuse
põhjendused 351–353). Arkemale (sh Elf Aquitaine’ile) kehtestatud trahvi põhisumma oli 302,25 miljonit eurot. Total on selle
summa ulatuses solidaarselt vastutav 234 miljoni euro tasumise eest (vaidlustatud otsuse põhjendus 354).
Kolmandaks analüüsis komisjon raskendavate asjaolude võimalikku olemasolu. Arkema osas tõdes komisjon, et võttes arvesse,
et tema suhtes on juba tehtud kolm varasemat otsust, mille adressaat ta on, siis ta on uuesti toime pannud sama tüüpi rikkumise
ning komisjon otsustas Arkema trahvi põhisummat suurendada 50%. Komisjon täpsustas siiski, et Total ja Elf Aquitaine ei olnud
korduvalt rikkumisi toime pannud ning seega kohaldatakse seda suurendamist ainult Arkemale, Altuglasile ja Altumaxile (vaidlustatud
otsuse põhjendus 369 ning sellega seotud 250. joonealune märkus).
Neljandaks lükkas komisjon tagasi Totali kontserni esitatud kergendavad asjaolud.
Võttes arvesse raskendavate ja kergendavate asjaolude arvestamist või arvestamata jätmist, oli Arkema, Altuglasi ja Altumaxi
trahvisumma selles etapis 365 218 750 eurot. Totali trahvisummaks jäi 234 miljonit eurot. Elf Aquitaine’i trahvisumma oli
302,25 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendus 397). Kohaldades nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003
[EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02,
lk 205) artikli 23 lõiget 2, leidis komisjon, et trahv ei ületa 10% asjaomase ettevõtja käibest (vaidlustatud otsuse põhjendused 398
ja 399).
Viiendaks ja viimaseks kohaldas komisjon koostööteatist ning otsustas selle artikli 23 punkti b esimese taande alusel vähendada
40% võrra trahvisummat, mis Totali kontsernile oli muidu määratud (vaidlustatud otsuse põhjendused 403–410).
Vaidlustatud otsuse artikli 2 punktis b kehtestas komisjon järgmised trahvisummad:
„Solidaarselt vastutavad Arkema […], Altuglas […] ja Altumax […]: 219,13125 miljonit eurot; selle summa ulatuses on Total
[…] solidaarselt vastutav 140,4 miljoni euro eest ja Elf Aquitaine SA solidaarselt vastutav 181,35 miljoni euro eest.”

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad Arkema France, Altuglas ja Altumax esitasid 10. augustil 2006 Üldkohtu kantseleisse käesoleva hagiavalduse.
Kuna Üldkohtu kodade koosseisu muudeti ja ettekandja‑kohtunik nimetati neljandasse kotta, määrati käesolev kohtuasi lahendamiseks
neljandale kojale.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus (neljas koda) alustada suulist menetlust ning menetlust korraldavate
meetmete raames paluti pooltel vastata teatud küsimustele ja komisjonil esitada teatav dokument. Pooled täitsid need nõuded
määratud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 15. detsembri 2009. aasta kohtuistungil. Kohtuistungi lõppedes
suuline menetlus lõpetati.
Üldkohus otsustas 26. novembri 2010. aasta määrusega suulise menetluse uuendada kodukorra artikli 62 alusel selleks, et menetlust
korraldavate meetmete raames paluda pooltel esitada dokumente ning vastata küsimustele. Pooled täitsid need nõuded määratud
tähtaja jooksul. Seejärel lõpetati suuline menetlus 9. märtsil 2011.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;
–        teise võimalusena vähendada vaidlustatud otsusega neile määratud trahvi summat;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab oma hagi sisuliselt kaheksa väitega. Esimene väide käsitleb seda, et rikuti norme, mis puudutavad tütarettevõtja
konkurentsivastase tegevuse omistamist emaettevõtjatele, ning diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Teine väide on seotud vigadega,
mida komisjon tegi, kui ta omistas Arkema rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile. Kolmas tugineb põhjendamiskohustuse ning
hea halduse põhimõtte rikkumisele omistamist puudutavate normide rakendamisel. Neljas on seotud sellega, et 65 miljoni euro
suuruse trahvisumma kindlaksmääramisel eirati turule tegeliku mõju avaldamise kriteeriumi. Viies väide tugineb õigusnormide
rikkumisele ja faktivigadele seoses trahvi põhisumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil. Kuues väide tugineb komisjoni
poolt õigusnormide rikkumisele seoses trahvi suurendamisega korduvuse alusel. Seitsmes väide käsitleb faktiviga, mis seisneb
selles, et komisjon ei vähendanud hagejate trahvi selle alusel, et Arkemale süüks pandud teatud tegusid ei ole tegelikult
tehtud. Kaheksas väide käsitleb õigusnormide rikkumist ja faktivigu, mis seisnevad selles, et komisjon ei vähendanud hagejate
trahvi „muude tegurite” alusel. Kohtuistungil esitasid hagejad lisaks täiendava väite, millega vaidlustatakse trahvi suurendamine
piisavalt hoiatava mõju eesmärgil.

Esimene väide, et on rikutud norme, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema emaettevõtjale,
ning diskrimineerimiskeelu põhimõtet
Hagejad väidavad, et tuginedes eeldusele, et emaettevõtjal on tegelikult otsustav mõju tütarettevõtja üle, kui emaettevõtja
omab tütarettevõtja kogu või peaaegu kogu kapitali (edaspidi „otsustava mõju avaldamise eeldus”), ning ilma, et oleks esitatud
tõendeid tõhusa kontrolli kohta, rikkus komisjon õigusnormi (käesoleva väite esimene osa). Nii tehes rikkus komisjon ka diskrimineerimiskeelu
põhimõtet, kohaldades Arkemale erinevat tõendamiskohustust sellest, mida kohaldati süükspandud tegevuses osalenud teistele
tütarettevõtjatele (käesoleva väite teine osa).
Esimene osa, mis puudutab nende normide rikkumist, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema
emaettevõtjale
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ning komisjoni otsustuspraktikale on juhul, kui rikkumise toime
pannud ettevõtja kuulub äriühingute kontserni, selle rikkumise eest vastutav ainult asjaomane tütarettevõtja. Tütarettevõtja
tegevuse võib emaettevõtjale omistada ainult teatud tingimustel. See on nii, kui emaettevõtjal on tegelikult otsustav mõju
oma tütarettevõtja tegevusele, arvestades seda, et tütarettevõtjal puudub iseseisvus oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel,
või kui emaettevõtja on (aktiivselt või pelgalt asjaoludest teadasaamise tõttu passiivselt) seotud tütarettevõtja poolt toime
pandud rikkumisega.
Hagejad väidavad, et kohaldatava kohtupraktika kohaselt ei võimalda 100% (ja seda enam 99,43%, 97,6% või 96,48%) osaluse omamine
iseenesest automaatselt järeldada, et emaettevõtja avaldab oma tütarettevõtja kaubanduspoliitikale tegelikult otsustavat mõju.
Hagejate arvates on kohtupraktika alati nõudnud sellekohaseid täiendavaid asjaolusid nagu see, et emaettevõtjat on haldusmenetluses
esitletud kui kontserni poolt ainsat komisjoniga suhtlejat, et ei ole vaidlustatud tütarettevõtja üle tõhusa kontrolli omamist
ja et tütarettevõtja iseseisvuse kohta ei ole mingeid tõendeid.
Käesolevas asjas aga ei ole peale selle, et sel ajal Arkema emaettevõtjateks olevad ettevõtjad omasid otseselt või kaudselt
peaaegu kogu Arkema kapitali, komisjon vaidlustatud otsuses esitanud midagi, mis võiks tõendada, et Total ja/või Elf Aquitaine
avaldavad asjaomasel ajavahemikul otsustavat mõju Arkema kaubanduspoliitikale või süükspandud tegevuste elluviimisele. Hagejad
leiavad eelkõige, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses välja toodud asjaolu, et Arkema nõukogu liikmed nimetas asjaolude
asetleidmise ajal Elf Aquitaine, tuleneb loogiliselt sellest, et talle kuulus enamosalus Arkemas ning see ei saa tõendada
otsustava mõju avaldamist Arkemale.
Seetõttu leiavad hagejad, et kui komisjon tugines otsustava mõju avaldamise eeldusele ainult peaaegu kogu Arkema kapitali
otsese või kaudse omamise tõttu selleks, et omistada vaidlustatud otsuses viidatud tegevus Totalile ja Elf Aquitaine’ile,
on komisjon rikkunud õigusnormi, mis põhjendab vaidlustatud otsuse tühistamist.
Kui Üldkohus küsis, millised tagajärjed on Euroopa Kohtu 10. septembri 2009. aasta otsusel kohtuasjas C‑97/08 P: Akzo Nobel
jt
vs.
komisjon (EKL 2009, lk I‑8237) käesolevale vaidlusele, siis kinnitasid hagejad kohtuistungil, et selle kohtuotsuse aluseks
oleva asja asjaolud ning eelkõige rikkumises osalenud tütarettevõtjate üle emaettevõtja teostatud kontroll on käesolevast
asjast erinevad. Pealegi märgivad hagejad, et selles kohtuasjas oli emaettevõtja osalus tütarettevõtja kapitalis 100%, samas
kui käesolevas asjas ei ole see tase saavutatud (tegemist on 99,43%, 97,6% ja 96,48%-ga). Igal juhul kinnitavad hagejad, et
kui eespool viidatud kohtuotsust Akzo Nobel jt
vs.
komisjon tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab omistada tütarettevõtja toime pandud rikkumise emaettevõtjale ilma ühegi
teise täiendava asjaoluta peale kapitaliosaluse, siis tuleb see kohtupraktika uuesti läbi vaadata, kuna see kehtestas mittesüülise
vastutuse korra, mis on määrusega nr 1/2003vastuolus.
Komisjon jagab hagejate arvamust, et emaettevõtjale võib omistada vastutuse tütarettevõtja rikkumise eest ainult teatud tingimusel.
Selline võimalus on olemas, kui emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat mõju tütarettevõtja tegevusele. Komisjoni arvates
tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast siiski, et põhjendatud on tema järeldus, et äriühing, kes omab oma tütarettevõtja aktsiakapitalis
kogu või peaaegu kogu osalust, avaldab tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtjale, kuna emaettevõtja ei ole lükanud ümber
otsustava mõju avaldamise eeldust oma tütarettevõtja iseseisvalt tegutsemise kohta tõendeid esitades.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 245–252 ja 259–277 nähtub, et komisjon omistas vaidlusaluse rikkumise
Totalile ja Elf Aquitaine’ile, kuna nad moodustavad ühe ettevõtja koos Arkema ja tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxiga,
kes osalesid kokkulepetes. Sellele järeldusele jõudmiseks tugines komisjon vastuväiteteatises mainitud eeldusele, mille kohaselt
Total ja Elf Aquitaine avaldavad oma tütarettevõtjate tegevusele otsustavat mõju. Elf Aquitaine’i suhtes tugines otsustava
mõju avaldamise eeldus asjaolule, et Elf Aquitaine nimetas Arkema nõukogu liikmed ning asjaolule, et tal oli Arkema aktsiakapitalis
97,6%, seejärel 96,48% osalus (vaidlustatud otsuse põhjendus 265). Mis puudutab Totalit, siis see eeldus tugines asjaolule,
et alates 2000. aasta aprillist kontrollis Total kõikide kontserni äriühingute kapitali, sh nende äriühingute kapitali, kellel
oli otsene roll asjaomases kartellis, kuna tal oli Elf Aquitaine aktsiakapitalis 99,43% osalus (vaidlustatud otsuse põhjendused 266
ja 267). Vaidlustatud otsusest nähtub, et vastuväiteteatise vastuses esitasid asjaomased äriühingud teatud hulga argumente,
millega nad püüdsid ümber lükata otsustava mõju avaldamise eeldust, kuid komisjon pidas neid ebapiisavaks (vt eelkõige vaidlustatud
otsuse põhjendused 272 ja 274).
Seejärel tuleb meelde tuletada Euroopa Kohtu praktikat selles valdkonnas.
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu konkurentsiõigus on suunatud ettevõtjate tegevusele ning mõiste „ettevõtja” hõlmab
majandustegevust teostavat mis tahes üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt eespool punktis 35
viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus täpsustas ka, et ettevõtja mõistet tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, ja seda isegi siis, kui
õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus
Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui selline üksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte alusel ka selle rikkumise eest vastutada
(eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu konkurentsiõiguse rikkumine tuleb üheselt süüks arvata juriidilisele isikule, kellele võidakse trahv määrata, ning talle
tuleb vastuväiteteatis edastada. Samuti on oluline, et vastuväiteteatises oleks märgitud, millises rollis juriidilisele isikule
väidetavaid asjaolusid ette heidetakse (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tütarettevõtja tegevuse võib emaettevõtjale süüks arvata eelkõige siis, kui tütarettevõtja
– olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul iseseisvalt, vaid rakendab peamiselt talle emaettevõtja
poolt antud juhiseid, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kahte üksust
ühendavad (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
See on nii seetõttu, et sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad
seega ühe ettevõtja eespool viidatud tähenduses. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad
endast ühte ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses, komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks
vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 59).
Euroopa Kohus on samuti leidnud, et niisuguses spetsiifilises olukorras, kui emaettevõtjale kuulub 100% suurune osalus liidu
konkurentsinorme rikkunud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, võib esiteks see emaettevõtja kõnealuse tütarettevõtja
tegevusele otsustavat mõju avaldada ja teiseks esineb ümberlükatav eeldus, et nimetatud emaettevõtja avaldab tegelikult otsustavat
mõju oma tütarettevõtja tegevusele (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus täpsustas seega, et neil asjaoludel piisab, kui komisjon tõendab, et emaettevõtja omab tütarettevõtja kogu aktsia-
või osakapitali, et eeldada, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju tütarettevõtja kaubanduspoliitikale. Seega võib komisjon
lugeda tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja,
kel lasub kohustus see eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul
iseseisvalt (vt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu sellist kohtupraktikat arvestades tuleb tõdeda, et eespool punktis 37 viidatud meetod, mida komisjon käesolevas
asjas hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamiseks kasutas, on õige.
Esiteks ja vastupidi sellele, mida hagejad näivad väitvat, ei põhine see omistamine mitte ainult osaluse omamise struktuuril,
vaid ka tõdemusel, et otsustava mõju avaldamise eeldust ei ole ümber lükatud (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 272
ja 274).
Teiseks ilmneb selgelt kohtupraktikast (vt eelkõige eespool punktid 45 ja 46), et tütarettevõtjas osaluse omamise struktuur
on piisav kriteerium sellise eelduse seadmiseks, ilma et komisjon peaks esitama täiendavaid andmeid seoses emaettevõtja poolt
tegelikult mõju avaldamisega, nagu nõuavad hagejad.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla hagejate argumendid, mille kohaselt eespool punktis 35 viidatud kohtuotsuse Akzo Nobel
jt
vs.
komisjon aluseks oleva asja asjaolud ning eelkõige selle asjaga seotud emaettevõtja teostatud kontroll oma tütarettevõtjate
üle on käesolevast asjast erinevad. Hoolimata asjaolust, et selliseid täiendavaid andmeid oli nimetatud kohtuasjas võimalik
esitada (Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑112/05: Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑5049, punktid 13 ja 54), nähtub ühemõtteliselt nii eespool viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsusest
Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (punktid 61 ja 62) kui ka eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (punktid 61 ja 62), et selle eelduse kohaldamine ei sõltu selliste täiendavate andmete olemasolust.
Samuti tuleb märkida, et eespool viidatud kohtupraktika puudutab spetsiaalselt „erijuhtu, kui emaettevõtja omab rikkumise
toime pannud tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100% osalust” (eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta
kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 60). Käesolevas asjas ei oma Total ja Elf Aquitaine oma vastavate tütarettevõtjate aktsiakapitalis kogu osalust.
Siiski tuleb rõhutada, et viidates küll sellele faktilisele erinevusele kohtuistungil (vt eespool punkt 35), ei ole hagejad
esitanud ühtegi konkreetset argumenti, et vaielda vastu sama tõendamiskorra kohaldamisele neil kahel juhul, kuigi otsustava
mõju avaldamise eelduse kohaldamise probleemide kohta muudel juhtudel kui see, mil emaettevõtja omab kogu osalust tütarettevõtja
aktsiakapitalis, esitas Üldkohus kirjaliku küsimuse komisjonile ning hiljem vaieldi selle üle kohtuistungil.
Igal juhul tuleb tõdeda, et emaettevõtja, kes omab peaaegu kogu osalust oma tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis, on põhimõtteliselt
analoogilises olukorras ainuomanikuga selles osas, mis puudutab tema võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja
tegevusele, arvestades eelkõige majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis teda tütarettevõtjaga ühendavad.
Seetõttu on komisjonil õigus kohaldada sellele olukorrale sama tõendamiskorda, st kohaldada eeldust, et emaettevõtja kasutab
tegelikult võimalust avaldada otsustavat mõju oma tütarettevõtja tegevusele. On selge, et ei ole välistatud, et teatud juhtudel
võib vähemusosanikel olla tütarettevõtja suhtes õigusi, mis võimaldavad eespool viidatud analoogia kahtluse alla seada. Peale
asjaolu, et selliseid õigusi ei anta üldiselt väga väikestele osalustele, millega on tegemist käesolevas asjas, ei ole hageja
esitanud käesolevas asjas siiski ühtegi sellist asjaolu. Seega kohaldas komisjon hagejate emaettevõtjate suhtes õigesti otsustava
mõju avaldamise eeldust.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt tuleb sisuliselt läbi vaadata kohtupraktika, mis tuleneb 10. septembri 2009. aasta
kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (eespool punkt 35), siis leiab Üldkohus, et ta ei pea tagasi tulema õigusküsimuse juurde, mille kohta Euroopa Kohus
on teinud selge otsuse hiljutises kohtuotsuses.
Järelikult tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et kuigi nende puhul tugines komisjon ainult otsustava mõju avaldamise eeldusele selleks, et omistada rikkumine
emaettevõtjale, siis vaidlustatud otsuse adressaatideks olevate enamiku teiste tütarettevõtjate puhul võttis ta arvesse täiendavaid
andmeid. Hagejad toovad sellega seoses välja selle, kuidas komisjon kohtles vaidlustatud otsuses Degussat, ICI plc‑d ja Lucite
International Ltd‑d.
Nii tehes diskrimineeris komisjon tõendite hankimisel põhjendamatult. Hagejad rõhutavad, et kui komisjon oleks Arkemale kohaldanud
sama tõendamiskohustust mida teistele ettevõtjatele, siis oleks komisjon jõudnud tingimata järeldusele, et rikkumine oli omistatav
ainult Arkemale.
Pealegi, mis puudutab komisjoni argumenti, et vaidlustatud otsus mainib Atofina nõukogu liikmete nimetamist Elf Aquitaine’i
poolt, siis hagejad rõhutavad, et see tuleneb loogiliselt sellest, et talle kuulus enamosalus Arkemas, ning väidavad, et see
tõend on ebaproportsionaalne võrreldes nende tõenditega, mida komisjon pidas silmas Degussa osas, kelle puhul komisjon võttis
arvesse emaettevõtja aktiivset osalemist rikkumises. Igal juhul märgivad hagejad, et see tõend käib ainult Elf Aquitaine’i,
mitte Totali kohta.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimiseks on nõutav, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks
erinevalt ja et erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt
põhjendatud (vt Euroopa Kohtu 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑227/04 P: Lindorfer
vs.
nõukogu, EKL 2007, lk I‑6767, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb asuda seisukohale, et hagejad ei ole tuvastanud, et komisjon rikkus seda põhimõtet, kui ta omistas vaidlusaluse rikkumise
vaidlustatud otsuse adressaatidele.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et ICI Acrylicsi olukord ei ole hagejate olukorraga sarnane. Vaidlustatud otsusest nähtub selgelt,
et ICI Acrylics – üksus, mis osales otseselt vaidlusaluses rikkumises – oli ICI pelk kaubandusüksus ilma juriidilise isiku
staatuseta, mitte aga selle tütarettevõtja, kelle osalus kuulus 100% või peaaegu 100% ulatuses ICI‑le (vt eelkõige vaidlustatud
otsuse põhjendused 280, 287 ja 288). Seetõttu ICI osas ei kohaldanud komisjon otsustava mõju avaldamise eeldust (mida teised
asjaolud kinnitasid või ei kinnitanud), vaid ta lihtsalt tuvastas juriidilise isiku, kellele kuulus asjaolude asetleidmise
ajal kaubandusüksus, kes rikkumise toime pani (vaidlustatud otsuse põhjendused 288 ja 289).
Seejärel tuleb Degussaga seoses märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 255 tõdes komisjon järgmist:
„Röhm GmbH & Co. KG (100% Degussa tütarettevõtja) ja Para-Chemie GmbH (100% Röhmi tütarettevõtja) on iseseisvad juriidilised
isikud. Kuna Degussa omas otse või kaudselt nendes 100% osalust […] ning kuna Röhmi järelevalvenõukogu koosnes osaliselt Degussa
juhatuse liikmetest […], tunnistab komisjon Degussa vastutavaks Röhmi […] ja Para-Chemie […] rikkumiste eest.” [Siin ja edaspidi
on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Lucite Internationali osas tuleb välja tuua, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 294 järgmist:
„Lucite International UK Ltd on üks nende 100% tütarettevõtjatest. Lisaks olid Lucite Internationali […] nõukogu liikmed rikkumise
ajal samuti Lucite International UK nõukogu liikmed […]”
Nii on õige, et selleks, et omistada Degussale ja Lucite Internationalile nende vastavate tütarettevõtjate rikkumine, tugines
komisjon otsustava mõju avaldamise eeldusele, mis tuleneb emaettevõtja poolt tütarettevõtja aktsia- või osakapitalis 100%
osaluse omamisest, mainides siiski täiendavat asjaolu, st vastavalt tütarettevõtja juhatuse liikmete esindatust järelevalvenõukogus
ning nende kahe äriühingu nõukogu liikmete ühtelangevust.
Siiski ei järeldu sellest, et Degussat ja Lucite Internationali ning nende tütarettevõtjaid koheldi erinevalt hagejatest ja
nende emaettevõtjatest, mis kujutab endast võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Tegelikult tuleb rõhutada, et nii nagu hagejate emaettevõtjad, tunnistati ka Degussa ja Lucite International oma tütarettevõtjate
rikkumise eest vastutavaks (vaidlustatud otsuse põhjendused 258 ja 296). Mitte miski vaidlustatud otsuses aga ei võimalda
arvata, et komisjon oleks neid sellest vastutusest vabastanud, kui ta ei oleks saanud välja tuua eespool viidatud täiendavaid
asjaolusid.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 245–252 tõi komisjon välja põhimõtted, mille alusel ta
vaidlustatud otsuse adressaadid tuvastas. Sellest nähtub selgelt, et kui omati kogu või peaaegu kogu osalust tütarettevõtja
aktsiakapitalis, leidis komisjon, et tal on õigus tuvastada selle tütarettevõtja iseseisvuse puudumine ainult otsustava mõju
avaldamise eelduse alusel, tingimusel et seda ei ole haldusmenetluses ümber lükatud, ning seega omistada tema rikkumine emaettevõtjale
põhjendusel, et nad kuuluvad samasse ettevõtjasse (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 247 ja 248).
Seega tuleb tõdeda, nagu väitis ka komisjon, et ta tõi muude asjaolude – juhul, kui need esinesid – olemasolu peale kapitaliseose
välja ainult täiendavalt. Pealegi osas, mis puudutab Totali kontserni, tõi komisjon samuti välja asjaolu, et Arkema nõukogu
liikmed nimetas Elf Aquitaine. Siiski ei seadnud komisjon 100% või peaaegu 100% osalusega tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale
omistamise tingimuseks selliste täiendavate asjaolude olemasolu. Sellist tõlgendust toetab pealegi asjaolu, et teatud emaettevõtjate
osas viitab vaidlustatud otsus ainult kapitaliseosele. Nii on see Totali puhul (põhjendus 266) ning Barlo kontserni äriühingute,
st Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV ja Barlo Group plc puhul (põhjendus 301).
Peale selle tuleb meenutada, et komisjoni poolt käesolevas asjas kasutatud meetod hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse tegevuse
omistamiseks on õige, nagu nähtub eeltoodust (vt eespool punkt 47).
Niisiis tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata, ning seega tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.

Teine väide, et komisjon on teinud vigu, kui ta omistas Arkema rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile
Hagejad väidavad, et isegi kui eeldada, et nende suhtes kasutatud otsustava mõju avaldamise eelduse meetod kehtib, ei olnud
tegelikult põhjendatud komisjoni poolt rikkumise omistamine Totalile ja Elf Aquitaine’ile. Nad näitasid esiteks, et Elf Aquitaine’i
ja Totali juhid ei olnud asjaomase tegevusega kuidagi seotud ning teiseks seda, et Arkema määras oma kaubanduspoliitika iseseisvalt
kindlaks.
Esimene osa, mis puudutab selle eiramist, et Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud vaidlustatud otsuses viidatud tegevusega
seotud
–       Poolte argumendid
Hagejad rõhutavad, et komisjon ei väida vaidlustatud otsuses, et Elf Aquitaine’i või Totali juhid olid seotud – ükskõik mis
viisil see ka ei oleks olnud – asjaomase tegevusega või et nad oleksid teadnud toimepandud rikkumistest. Nad toovad muu hulgas
välja, et uurimise ajal ei esitanud komisjon nendele ettevõtjatele ühtegi infonõuet ning ei viinud nende ruumides isegi läbi
uurimisi.
Hagejate arvates nähtub aga komisjoni otsustuspraktikast, et kui emaettevõtja ei osale aktiivselt või passiivselt rikkumises,
siis võib see kaasa tuua tütarettevõtja toime pandud rikkumise emaettevõtjale omistamise välistamise, isegi kui viimasel on
selles tütarettevõtjas enamosalus või ta omab kogu selle aktsiakapitali.
Pealegi märgivad hagejad sellega seoses, et kontsern, kuhu nad asjaolude asetleidmise ajal kuulusid, nõudis konkurentsieeskirjade
täielikku täitmist, mis viis Arkema poolt konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi kehtestamiseni alates 2001. aasta
jaanuarist ehk ainult mõni kuu pärast Elfi kontserni ülevõtmist Total Fina poolt 17. aprillil 2000. Seega leiavad nad, et
kui Total ja/või Elf Aquitaine oleksid saanud teada Arkema konkurentsivastasest tegevusest, oleksid nad viivitamata nõudnud
selle lõpetamist.
Seega hagejate arvates oleks komisjon saanud sellele asjaolule tugineda, et asuda seisukohale, et need äriühingud, kuigi nad
omasid rikkumise ajal peaaegu kogu Arkema kapitali, ei olnud tema rikkumise eest PMMA turul vastutavad.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjendustest 245–252 ja 259–277 nähtub, et komisjon omistas vaidlusaluse rikkumise
Totalile ja Elf Aquitaine’ile põhjendusel, et nad moodustasid asjaolude asetleidmise ajal ühe majandusüksuse ning seetõttu
konkurentsiõiguse tähenduses ettevõtja koos Arkema ja tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxiga, kes osalesid kokkulepetes.
Sellele järeldusele jõudmiseks tugines komisjon otsustava mõju avaldamise eeldusele ning tõdes, et seda eeldust ei lükatud
haldusmenetluses ümber. Esimese väite analüüsist nähtub, et seda meetodit kasutati põhjendatult.
Kohtupraktikast nähtub, et asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustavad ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses,
võimaldab komisjonil adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku
seotust rikkumisega (eespool punktis 35 viidatud kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punkt 50). Seetõttu ei ole komisjonil vaja tuvastada emaettevõtja juhtide otsest seotust või isegi seda, et nad
olid teadlikud süükspandud asjaoludest. Samamoodi ei mõjuta komisjoni tegevus haldusmenetluses ja eelkõige asjaolu, et ta
ei esitanud emaettevõtjatele ühtegi infonõuet ega viinud nende ruumides läbi uurimisi, küsimust, kas nad moodustavad koos
oma tütarettevõtjaga ühe ettevõtja EÜ artikli 81 tähenduses.
Mis puudutab hagejate poolt välja toodud komisjoni otsustuspraktikat, siis tuleb tõdeda, et isegi kui eeldada, et komisjon
seadis oma otsustuspraktikas emaettevõtjale rikkumise omistamise tingimuseks selle juhtide otsese seotuse rikkumisega, siis
ei mõjuta see selles osas kuidagi vaidlustatud otsuse õiguspärasust, kuna käesolevas asjas kasutatud meetod oli õige. Muu
hulgas täpsustavad hagejad oma repliigis, et nad ei väida, et see, et emaettevõtja ei ole osalenud tütarettevõtja toime pandud
rikkumises, on iseenesest piisav emaettevõtja vastutuse välistamiseks, vaid et tegemist on ainult ühe asjaoluga, mida komisjon
võib selles osas arvesse võtta.
Lõpuks, nagu komisjon õigesti väidab, ei ole otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks piisav, kui emaettevõtja juhid
ei ole rikkumisega otseselt seotud või kui nad ei ole süükspandud asjaoludest teadlikud, isegi kui seda oleks võimalik tuvastada.
Järelikult tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab nende asjaolude eiramist, mis tõendavad Arkema tegelikku iseseisvust kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et Arkema on haldusmenetluses tõendanud, et tema kaubanduspoliitikat ei määranud vaidlustatud otsuses viidatud
ajavahemikul kunagi kindlaks Elf Aquitaine või Total. Nii ei mõjuta asjaolud, et ta oli õiguslikult Elf Aquitaine’i tütarettevõtja
asjaolude asetleidmise ajal ja et tema nõukogu liikmed nimetati Elf Aquitaine’i poolt, tema iseseisvust oma kaubanduspoliitika
kindlaksmääramisel. Seega tegi komisjon faktivea, kui ta omistas Arkema poolt toime pandud rikkumise sel ajal tema emaettevõtjateks
olevatele äriühingutele.
Esiteks märgivad hagejad, et asjaolu, et ei Total ega Elf Aquitaine ei määra kindlaks oma tütarettevõtjate kaubanduspoliitikat,
nähtub kontserni enda struktuurist. Need ettevõtjad on tegelikult valdusühingud, kes on mitme rühma niisuguste äriühingute
aktsionärid, mis tegutsevad oma vastavates tegevusvaldkondades iseseisvalt.
Teiseks väidavad hagejad, et Arkema on tõendanud, et ta oli täielikult iseseisev oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel
seoses PMMA‑ga ja eelkõige seoses hinnapoliitika ja klientide valimisega. Nad märgivad, et Arkema oli keemia tegevusharu emaettevõtja
ning just tema andis tegelikult juhiseid omaenda sellistele tütarettevõtjatele nagu Altuglas ja Altumax. Arkema üleselt oli
suhe selline, mis on tavapäraselt ette nähtud oma finantshuvide säilitamisest huvitatud aktsionäri ning sellise iseseisva
juhtkonna vahel, kelle ülesanne on keemiategevuse haldamine. Nii piirdub Totali ja Elf Aquitaine’i roll loa andmisega suurteks
investeeringuteks ning tütarettevõtja tulemusi puudutava raamatupidamis- ja finantsteabe saamisega, nagu on nõutud kohaldatavate
õigusnormidega. Sellega seoses viitavad hagejad hagiavaldusele lisatud siseteatele pealkirjaga „Sisepädevus ning kulukohustuste
võtmine”.
Sellega seoses teevad hagejad vahet kahel ajavahemikul: 1992–2000 ja 2001–2004.
Mis puudutab ajavahemikku alates 1992. aastast kuni 2000. aastani, siis märgivad hagejad, et PMMA‑ga seotud tegevust puudutav
kaubanduspoliitika määrati kindlaks iseseisvalt Elf Atochemi poolt orgaanilise sünteesi vahesaaduste osakonna (edaspidi „DIOS”)
kaudu. Nimetatud kaubanduspoliitika põhisuunad viieaastase äriplaani kujul kiideti eelnevalt heaks igal aastal Elf Atochemi
juhatuse poolt, kes samuti kinnitas DIOS‑i eelarve.
Mis puudutab ajavahemikku alates 2001. aastast kuni 2004. aastani, siis PMMA‑ga seotud tegevuse osas määras Arkema kaubanduspoliitika
iseseisvalt Atoglasi (nüüd Altuglas) kaudu. Nimetatud kaubanduspoliitika põhisuunad viieaastase äriplaani kujul kiideti eelnevalt
heaks igal aastal keemia juhtkomitee poolt, mis on keemia tegevusharu täidesaatev üksus. PMMA‑ga seotud tegevuse eelarve esitati
Totali juhatus Atoglasi üldise eelarve esitamise raames. Nimetatud juhatus sekkus investeerimisvaldkonnas nende otsuste suhtes,
mis puudutasid suuremat summat kui 10 miljonit eurot, ning hindas riskitaset ning nende investeeringute tasuvust.
Hagejad rõhutavad eriti, et ei Total ega Elf Aquitaine ei määra kindlaks Arkema kaubanduspoliitikat sellise tegevuse jaoks
nagu käesolev tegevus, mis moodustab ainult marginaalse osa nende käibest. Nad meenutavad sellega seoses, et 2002. aastal
(rikkumise viimane aasta) oli PMMA müügist tulenev Arkema ülemaailmne käive 416 miljonit eurot, mille puhul on tegemist 2,1%
keemia tegevusharu kogukäibest ning 0,4% Elf Aquitaine’i/Totali kontserni kogukäibest.
Muu hulgas rõhutavad hagejad, et isegi kui eeldada, et otsustava mõju avaldamise eeldus on kehtiv, peab asjaomasel ettevõtjal
lasuv tõendamiskoormis selleks, et tal oleks võimalik selline eeldus ümber lükata, puudutama emaettevõtja tõhusa kontrolli
puudumist tütarettevõtja kaubanduspoliitika üle asjaomasel turul ning seega käesolevas asjas PMMA turu üle. Nende arvates
on erinev lähenemine, mis tähendab nõuet näidata täielikku iseseisvust emaettevõtjast, ning seega sellise abstraktse võimaluse
ümberlükkamist, et emaettevõtja avaldab otsustavat mõju oma tütarettevõtjale olukorras, kus talle kuulub 100% osalus,
probatio diabolica
ning viib ümberlükkamatu eelduse kehtestamiseni.
Kolmandaks toovad hagejad välja, et üldkontroll, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad Arkema üle, erineb kontrollist, mida
Arkema teostab oma tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi üle, kes olid Arkemasse integreeritud nii juhtimise kui ka tegutsemise
tasandil. Hagejad rõhutavad samuti, et Arkema osales kogu menetluses enda ning oma tütarettevõtjate nime all ning ta ei ole
uurimise jooksul kunagi vaidlustanud, et ta teostas oma tütarettevõtjate üle tõhusat kontrolli.
Erinevalt Elf Aquitaine’ist ja Totalist, kes metüülmetakrülaatide tootmisprotsessis ei osalenud, tegutses Arkema esiteks juhtimise
tasandil metüülmetakrülaatide (tooraine, mida osaliselt kasutasid enda vajadusteks tema tütarettevõtjad Altuglas ja Altumax
PMMA tootmiseks ja turustamiseks) tootmistegevuses.
Teiseks, kuigi tegutsemistasandil teostasid PMMA‑ga seotud tegevust Arkema tütarettevõtjad (Altuglas ja Altumax), oli see
tegevus alati integreeritud Arkema äritegevuse korraldamisesse, kõige pealt DIOS‑i kaudu kuni 2000. aastani, seejärel eraldi
PMMA jaoks asutatud kaubandusüksuse kaudu alates 2001. aastast. Pealegi olid asjaomasel ajavahemikul äriühingu Altuglas nõukogu
liikmetest enamik Arkema õigus- ja finantsosakondade esindajad. Viimati nimetatud ei täitnud oma kohustusi mitte ainult Arkemas,
vaid samuti Altuglasis, kellel ei ole oma õigus- ja finantsosakondi. Lõpuks, vaidlustatud otsuses viidatud tegevuses osalevad
Altuglasi töötajad teavitasid korrapäraselt Arkema juhtkonna liiget, kelleks rikkumise ajal oli G., kes oli DIOS‑i direktor
kuni 2000. aastani ning seejärel alates 2001. aastast keemia juhtkomitee liige.
Hagejad märgivad muu hulgas, et seda Arkema ning tema tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi juhtimis- ja tegutsemisvallas
integreerimist kinnitati 2004. aastal, kui korraldati ümber Totali kontserni keemia tegevusharu ning asutati Arkema, ning
seejärel 2006. aasta mais, kui Arkema võeti börsinimekirja.
Neljandaks rõhutavad hagejad, et ükski menetluse käigus kogutud tõend ei näita, et Arkema sai otse või kaudselt Elf Aquitaine’ilt
või Totalilt mingeid juhiseid või soovitusi metakrülaatide turgudel kehtestatava kaubanduspoliitika kohta, kuigi komisjon
võttis Arkema asukohast sadu dokumente.
Viiendaks väidavad hagejad, et komisjoni poolt vaidlustatud otsuses võetud seisukoht on vastuolus tema enda varasema praktikaga.
Komisjoni 10. detsembri 2003. aasta otsuses K(2003) 4570 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse
kohta (juhtum COMP/E‑2/37.857 – orgaanilised peroksiidid) (edaspidi „orgaaniliste peroksiidide otsus”) ei omistanud komisjon
Elf Aquitaine’ile vastutust Arkema toime pandud rikkumise eest, hoolimata sellest, et nende kahe ettevõtja vahel oli kapitaliseos.
Nii tehes tunnistas komisjon, et Arkema oli oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev. Hagejad arvavad,
et kuna orgaaniliste peroksiidide otsusega hõlmatud ajavahemik osaliselt kattub vaidlustatud otsuses viidatud ajavahemikuga
ning kuna Arkemat Elf Aquitaine’iga siduvad majandus- ja finantssuhted olid kahe juhtumi puhul täpselt samad, siis ei olnud
komisjonil õigust kalduda kõrvale seisukohast, millele ta asus juhtumi puhul, milles tehti orgaaniliste peroksiidide otsus.
Muu hulgas kinnitas piiratud üldkontrolli, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad oma tütarettevõtjate üle, hiljuti Prantsuse
konkurentsinõukogu, kes tõdes otsuses, mis puudutas maanteedel kütuste turustamise turgu, et Total Raffinage Distribution SA
ja Elf Antar France SA on piisavalt iseseisvad enda kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel.
Lõpuks väidavad hagejad, et komisjon rikkus õigusnorme, kui ta hindas tõendamiskoormise olemust ja jaotust. Nad leiavad, et
kuna komisjoni poolt kasutatud otsustava mõju avaldamise eeldusele ei ole lisatud ühtegi täiendavat asjaolu, mis tõendaks
emaettevõtjate tõhusat kontrolli Arkema PMMA turgu puudutava kaubanduspoliitika üle, siis pelk asjaolu, et Arkema esitas haldusmenetluses
asjaolusid, mis tõendavad tema tegelikku iseseisvust turul, on piisav tõendamiskoormise ümberpööramiseks. Hagejate arvates
peab seega komisjon tõendama, et hoolimata nendest asjaoludest avaldasid Total ja Elf Aquitaine enda tütarettevõtjatele otsustavat
mõju seoses asjaomase turuga.
Komisjon väidab, et hagejate poolt haldusmenetluses esitatud asjaolud, mida on korratud hagiavalduses, ei ole isegi koosvõetuna
piisavad, et tõendada turul tegutsemisel Arkema iseseisvust Elf Aquitaine’ist ning seega lükata ümber otsustava mõju avaldamise
eeldus.
–       Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb tõdeda, et vastupidi hagejate väidetule (vt eespool punktid 90 ja 98) ei rikkunud komisjon käesolevas
asjas tõendamiskoormist puudutavaid norme.
Sellega seoses tuleb meenutada, et eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs.
komisjon (punkt 61) tulenevast kohtupraktikast ilmneb, et otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks peab asjaomane
äriühing esitama „piisavaid tõendeid”, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Mis puudutab komisjoni,
siis peab ta analüüsima neid tõendeid, mitte esitama kinnitavaid tõendeid sellise mõju avaldamise kohta. Kui piisaks sellest,
et asjaomane isik vaidlustab selle eelduse lihtsalt alusetuid kinnitusi esitades, kaotaks eeldus mõtte.
Kohe tuleb aga märkida, et vastuses vastuväiteteatisele esitasid hagejad väga vähe konkreetseid tõendeid selle kinnituse põhjendamiseks,
et Arkema tegutseb turul iseseisvalt. Eriti selle vastuses osas III.2 pealkirjaga „Arkema oli [rikkumise ajal] oma kaubanduspoliitika
kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev” ei viidata seal sisaldavate kinnituste toetuseks ühelegi dokumendile. Nii näib, et
õige on komisjoni tõdemus, mis sisaldub vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 ja mille kohaselt hagejate esitatud asjaolud on
pelgad väited, mis ei tugine piisavatele tõenditele. Nagu nähtub eelnevast punktist, võimaldab see põhjendatult leida, et
otsustava mõju avaldamise eeldust ümber ei lükatud.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole vaidlustatud otsuses kasutatud lähenemise puhul tegemist
probatio diabolica
’ga. Kohtupraktikast nähtub tegelikult, et selleks, et teha kindlaks, kas tütarettevõtja määrab oma tegevuse turul kindlaks
iseseisvalt, tuleb võtta arvesse kogu asjakohast teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis
seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad ja mis võivad sõltuvalt olukorrast muutuda, ja seega ei ole nende loetelu ammendav
(vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punktid 73 ja 74). Seega peavad hagejad esitama kogu teabe majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete
kohta, mis seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad ning mida nad peavad selliseks teabeks, mis võimaldab näidata, et
nad ei ole üks majandusüksus (vt selle kohta eespool punktis 50 viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs
. komisjon, punkt 65). Isegi kui eeldada, et hagejatel ei olnud käesolevas asjas võimalik sellist teavet esitada, ei tähenda
see siiski, et seda eeldust ei saa mingil juhul ümber lükata.
Hagejate konkreetseid argumente tuleb analüüsida nende üldmärkuste kontekstis.
Esiteks tuginevad hagejad asjaolule, et Total ja Elf Aquitaine on valdusühingud ning nad väidavad, et nende tütarettevõtjate
iseseisvus tuleneb kontserni struktuurist endast.
Ühelt poolt tuleb tõdeda, et kinnitused selle kohta, et Total ja Elf Aquitaine on valdusühingud, ei põhine ühelgi tõendil.
Teiselt poolt, isegi kui eeldada, et need väited on õiged, ei ole need piisavad selleks, et välistada see, et asjaomased emaettevõtjad
avaldasid enda tütarettevõtjatele otsustavat mõju, kooskõlastades nimelt kontsernisiseseid finantsinvesteeringuid. Kohus on
juba jõudnud järeldusele, et äriühingute kontsernide kontekstis on valdusühingu puhul tegemist äriühinguga, mille eesmärk
on erinevates äriühingutes omatavate osaluste ümbergrupeerimine ning mille ülesanne on nende ühtse juhtimise tagamine (Üldkohtu
8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 63). Käesolevas asjas kinnitavad hagejad ise, et nende emaettevõtjad osalesid kõige
olulisemates otsustes, mis võisid kogu kontserni tasandil mõju avaldada. Kaugel sellest, et kinnitada väidet hagejatest ja
nende emaettevõtjatest koosneva ühe majandusüksuse kohta, kinnitavad need väited pigem seda, et emaettevõtjate ülesanne oli
tagada juhtimise ja kooskõlastamise ühtsus, mis mõjutab tütarettevõtjate tegevust turul.
Teiseks väidavad hagejad, et nad tõendasid, et Arkema oli täiesti iseseisev oma PMMA‑ga seotud kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel.
Arkema oli keemia tegevusharu emaettevõtja ning ta andis enda sellistele tütarettevõtjatele nagu Altuglas ja Altumax juhiseid.
Mis puudutab Totalit ja Elf Aquitaine’i, siis nende roll piirdub loa andmisega suurteks investeeringuteks ning tütarettevõtja
tulemusi puudutava raamatupidamis- ja finantsteabe saamisega, nagu on nõutud kohaldatavate õigusnormidega.
Sellega seoses tuleb esiteks välja tuua, et hagejate väited ei tugine ühelegi tõendile. Mis puudutab aga Totali kontserni
organisatsiooni ja struktuuri ning kontserni erinevate äriühingute vastavat pädevust puudutavaid väiteid, siis oleks saanud
põhimõtteliselt esitada konkreetseid tõendeid.
Selge on, et hagejad esitasid hagiavalduse lisas siseteate pealkirjaga „Sisepädevus ning kulukohustuste võtmine” selleks,
et põhjendada oma argumenti, et emaettevõtja piirdus Arkema kõige suuremate investeeringute heakskiitmisega. Nagu komisjon
kinnitab, ilma et hagejad talle vastu vaidleksid, ei esine see dokument siiski vastuväiteteatise vastuses. Pealegi, kui hagejatelt
selle kohta kohtuistungil küsiti, siis nad kinnitasid, et seda dokumenti haldusmenetluses ei esitatud. Eespool punktis 35
viidatud 10. septembri 2009. aasta kohtuotsusest Akzo Nobel jt
vs
. komisjon (punkt 61) nähtub, et komisjon võib otsustava mõju avaldamise eelduse kohaldamisel lugeda tütarettevõtjale määratud
trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks emaettevõtja, välja arvatud juhul, kui emaettevõtja, kel lasub kohustus see
eeldus ümber lükata, esitab piisavaid tõendeid, mis kinnitavad, et tema tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt. Nii võis
komisjon vaidlustatud otsuse põhjendus 272 põhjendatult järeldada, et küsimuse all olevad väited ei tuginenud piisavatele
tõenditele.
Teiseks, isegi kui pidada neid kinnitusi tõendatuks, ei ole need igal juhul piisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks
osas, milles need puudutavad ainult PMMA‑ga seotud kaubanduspoliitika kindlaksmääramist. Vastupidi sellele, mida hagejad väidavad,
tuleb selleks, et teha kindlaks, kas tütarettevõtja tegutseb turul iseseisvalt, arvestada mitte ainult kartelliga hõlmatud
toodete valdkonnas kaubanduspoliitikaga seotud teavet, vaid ka kogu teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike
sidemete kohta, mis seda tütarettevõtjat ja emaettevõtjat seovad (vt selle kohta eespool punktis 35 viidatud 10. septembri
2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt
vs.
komisjon, punktid 67, 68, 73 ja 74, ning kohtujurist Kokott’i ettepanek selles kohtuasjas, EKL 2009, lk I‑8241).
Pealegi sisaldavad hageja teatud väited aga tõendeid selle kohta, et nad on oma emaettevõtjatega üks majandusüksus.
Nii möönavad hagejad, et Total ja Elf Aquitaine peavad heaks kiitma enda tütarettevõtja suured investeeringud. Sellise pädevuse
olemasolu on aga tõend selle kohta, et tütarettevõtja tegutseb turul emaettevõtja huvisid arvestades (vt selle kohta Üldkohtu
8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑54/03: Lafarge
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 547).
Samamoodi toovad hagejad mitmel korral välja, et on olemas Totali keemia tegevusharu. Üldkohtu kirjalikule küsimusele vastates
kinnitasid hagejad, et alates 2000. aasta maist kuni rikkumise lõpuni kuulusid keemia tegevusharusse mitte ainult Arkema ja
tema tütarettevõtjad, vaid ka teised Totali kontserni äriühingud. Hagejad selgitasid, et pärast Total Fina ja Elf Aquitaine’i
liitmist koondati endise kontserni keemiaalane tegevus funktsionaalses osas Arkema (siis Atofina) alla. Sellise funktsionaalse
ümberkorraldamisega ei kaasnenud siiski süstemaatilist ümberkorraldamist kapitali osas. Kontserni selline jagamine harudesse,
mis pealegi on sõltumatud kapitaliseostest kontserni äriühingute vahel, on kaalukas tõend selle kohta, et nende harude tegevuse
kooskõlastamine tuleneb kontserni katuseorganisatsiooniks olevalt emaettevõtjalt. Emaettevõtja selline ülesanne välistab tütarettevõtja
turul iseseisvalt tegutsemise (vt selle kohta eespool punktis 113 viidatud kohtuotsus Lafarge
vs
. komisjon, punkt 549, ning eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, punkt 64).
Mis puudutab väiteid, et PMMA‑ga seotud tegevus moodustab Totali ja Elf Aquitaine’i kogukäibest ainult väga väikese osa, siis
need väited ei näita, et emaettevõtja jättis tütarettevõtjale täieliku iseseisvuse turul tegutsemiseks. Pealegi, nagu toodi
välja eespool, ei pea tütarettevõtja iseseisvust emaettevõtjast hindama mitte ainult tema tegevuse alusel kartelliga hõlmatud
toodete valdkonnas. Seega isegi kui eeldada, et selline argument on asjakohane, tuleb hinnata Arkema olulisust tervikuna tema
emaettevõtja jaoks (vt selle kohta eespool punktis 107 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, punkt 66). Hagejad aga ei esitanud sellekohaseid argumente.
Kolmandaks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt üldkontroll, mida Total ja Elf Aquitaine teostavad Arkema üle, erineb
kontrollist, mida Arkema teostas oma tütarettevõtjate Altuglasi ja Altumaxi üle. Ühelt poolt on veel kord tegemist väitega,
mis tugine piisavatele tõenditele asjaomaste äriühingute suhete osas. Teiselt poolt, isegi kui eeldada, et on tuvastatud,
et Totalil ja Elf Aquitaine’il olid vähem otsesed seosed Arkemaga kui viimasel omaenda tütarettevõtjatega, siis sellest ei
piisa selle tõendamiseks, et Arkema tegutses turul iseseisvalt.
Neljandaks, mis puudutab argumenti, mis käsitleb seda, et Totali kontserni keemia tegevusharu ümberkorraldamine ning Arkema
asutamine 2004. aastal, seejärel tema börsinimekirja võtmine 2006. aastal kinnitavad viimati nimetatud äriühingu iseseisvust,
siis piisab, kui tõdeda, et see asjaolu puudutab rikkumisele järgnevat ajavahemikku, mis seega ei saa näidata selle äriühingu
iseseisvust rikkumise ajal. Lisaks viitab väljend „Totali kontserni keemia tegevusharu ümberkorraldamine” sellele, et Total
võttis endale selle keemia tegevusharu osas kooskõlastava rolli.
Viiendaks, mis puudutab argumenti, et ükski toimiku dokument ei tõenda, et Arkema sai Elf Aquitaine’ilt või Totalilt mingeid
juhiseid või soovitusi seoses metakrülaatide turgude kaubanduspoliitika kohta, on see iseenesest tulemusetu, kuna Arkema iseseisvust
ei pea hindama ainult selle turu suhtes. Nagu kohus on juba leidnud, ei tõenda pealegi asjaolu, et toimiku dokumentidest ei
nähtu, et emaettevõtja ei andnud oma tütarettevõtjale juhiseid, et selliseid juhiseid ei olnud olemas (vt selle kohta eespool
punktis 113 viidatud kohtuotsus Lafarge
vs.
komisjon, punkt 545).
Viimasena tuleb kuuendaks puudutada argumenti, mille kohaselt seisukoht, milleni vaidlustatud otsuses jõuti, on vastuolus
komisjoni varasema praktikaga, nagu see nähtub orgaaniliste peroksiidide otsusest, milles komisjon ei omistanud Arkema toime
pandud rikkumist Elf Aquitaine’ile.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et hagejate tõstatatud orgaaniliste peroksiidide otsusest nähtub (põhjendused 373–391), et komisjon
ei analüüsinud selles Arkema emaettevõtja vastutuse küsimusi ja eelkõige ei teinud ta selles otsust tema iseseisvuse kohta
emaettevõtjast. Seega isegi kui eeldada, et selle juhtumi asjaolud on käesoleva asjaga sarnased, siis ei saa väita, et see
otsus kujutab endast mingisugust tagatist, kuidas komisjon mõistis Arkema ja tema emaettevõtjate vahelisi suhteid, või tagatist
vastutuse omistamise kriteeriumi kohta, mida kohaldatakse sellele äriühingute rühmale.
Pealegi ei ole vaidlustatud otsus esimene otsus, milles komisjon omistab Arkema toime pandud rikkumise Elf Aquitaine’ile.
Komisjoni 19. jaanuari 2005. aasta otsusega K(2004) 4876 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse
kohta (juhtum C 37.773 – monokloroäädikhape) (edaspidi „monokloroäädikhappe otsus”) omistas komisjon juba rikkumise Elf Aquitaine’ile
ja seda samuti otsustava mõju avaldamise eelduse alusel, mida ei lükatud ümber.
Igal juhul nähtub kohtupraktikast, et komisjon ei pea süstemaatiliselt kontrollima, kas tütarettevõtja rikkumise võib omistada
emaettevõtjale (vt selle kohta Üldkohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02:
Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑5169, punktid 330 ja 331, mille Euroopa Kohus jättis muutmata 24. septembri 2009. aasta otsusega
liidetud kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P: Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑8681, punkt 82). Seega isegi kui eeldada, et hagejad ja Elf Aquitaine olid üks ettevõtja orgaaniliste
peroksiidide otsuses süükspandud asjaolude asetleidmise ajal, siis pelk asjaolu, et komisjon ei adresseerinud seda otsust
ega määranud karistust hagejate emaettevõtjatele, ei keela selle tegemist käesolevas asjas kooskõlas vastuse omistamist puudutava
kohtupraktikaga kehtestatud põhimõtetega.
Isegi kui komisjon oleks pidanud orgaaniliste peroksiidide otsuses vaatluse all oleva rikkumise omistama Elf Aquitaine’ile,
annab asjaolu, et ta seda ei teinud, tunnistust ainult sellest, et selle juhtumi puhul tehti viga ning seega ei saa hagejad
seda käesolevas asjas tulemuslikult tõstatada.
Arvestades eeltoodut, tuleb tõdeda, et hagejate esitatud asjaolud isegi koostoimes ei ole piisavad sellise eelduse ümberlükkamiseks,
mille kohaselt Total ja Elf Aquitaine avaldavad tegelikult otsustavat mõju oma tütarettevõtjate tegevusele.
Niisiis tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata, ning seega tuleb tagasi lükata väide tervikuna.

Kolmas väide, et on rikutud põhjendamiskohustust ning hea halduse põhimõtet omistamist puudutavate normide rakendamisel
See väide jaguneb kaheks osaks.
Esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et osas, milles vaidlustatud otsus ei sisalda vastust kõikidele Arkema argumentidele, mille eesmärk on näidata
tema kaubanduspoliitika iseseisvust, rikub komisjon põhjendamiskohustust. Muu hulgas ei kõrvalda seda rikkumist komisjoni
poolt kostja vastuses esitatud selgitused.
Esiteks märgivad hagejad, et komisjon ei vasta kõikidele Arkema argumentidele, mis on kokkuvõtlikult esitatud vaidlustatud
otsuse põhjenduses 269. Eriti jätab komisjon vastamata argumentidele, et Arkema nõukogu liikmete nimetamine Elf Aquitaine’i
poolt ei tõenda iseenesest tõhusa kontrolli teostamist ning et Arkema on täielikult iseseisev oma kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel,
kuna raamatupidamisaruannete esitamise kohustus on piiratud üldteabega, mida edastatakse äriühingute kontserni tavapärase
tegutsemise raames ning see puudutab põhimõtteliselt raamatupidamis-, finants- ja auditiküsimusi.
Teiseks toovad hagejad välja, et komisjon ei vasta teatud argumentidele, mida Arkema esitas oma vastuses vastuväiteteatisele
ning mida ei ole vaidlustatud otsuses isegi kokkuvõtlikult esitatud. Tegemist on argumentidega, mille kohaselt Totali ja Elf
Aquitaine’i juhid ei olnud süükspandud tegevusega seotud ning emaettevõtjate poolt teostatud kontroll piirdus kõige olulisemate
investeeringute heakskiitmisega ning oli liiga üldine selleks, et piirata Arkema iseseisvust, eelkõige hindade kindlaksmääramise
osas.
Hagejad leiavad, et kui komisjon ei pea arutlema haldusmenetluses esitatud kõikide õiguslike ja faktiliste aspektide üle,
peab ta siiski kogumis analüüsima kõikide nende argumentide põhjendatust, mis on esitatud otsustava mõju avaldamise eelduse
ümberlükkamiseks. Teistsugune lähenemine tähendaks ümberlükkamatu eelduse kehtestamist
Pealegi on põhjenduse puudumine seda kahjulikum käesolevas asjas, milles esiteks komisjoni kasutatud lähenemine on uus, mida
ta tunnistab ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 271, ning teiseks tõi komisjon vaidlustatud otsuses süüdistatud teiste tütarettevõtjate
suhtes välja täiendavate tõendite olemasolu, mis toetavad nende emaettevõtjate poolt otsustava mõju avaldamise eeldust. Hagejad
rõhutavad, et kohtupraktika kohaselt on komisjoni põhjendamiskohustus suurem, kui tema otsus erineb oluliselt varasematest
otsustest (Euroopa Kohtu 8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑228/99: Silos, EKL 2001, lk I‑8401, punkt 28; Üldkohtu
21. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑245/03: FNSEA jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑271, punkt 52, ning määrus kohtuasjas T‑217/03: FNCBV
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑239, punkt 66).
Komisjon vaidlustab põhjendamiskohustuse rikkumise.
–       Üldkohtu hinnang
Komisjoni põhjendamiskohustuse osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad EÜ artikliga 253 nõutud
põhjendused vastama asjaomase akti olemusele ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik,
mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtul järelevalvet teostada. Põhjendamise nõuet
tuleb hinnata arvestades juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib olla akti adressaatidel
või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks
täpsustatud kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb
hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjassepuutuva valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades
(vt Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohus on juba leidnud, et juhul kui EÜ artikli 81 kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja tekitab probleemi rikkumise
süükspanemise seisukohalt, nagu see on käesolevas asjas, peab see olema piisavalt põhjendatud iga adressaadi osas, eriti nende
osas, kes vastavalt sellele otsusele vastutavad rikkumise tagajärgede eest (Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
T‑327/94: SCA Holding
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 78, ja 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑330/01: Akzo Nobel
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3389, punkt 93). Nii peab vaidlustatud otsus, selleks et see oleks hagejate emaettevõtjate osas
piisavalt põhjendatud, sisaldama üksikasjalikku ülevaadet põhjendustest, mis toetavad rikkumise nendele äriühingutele omistamist
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus SCA Holding
vs
. komisjon, punkt 80).
Peale selle osas, milles see omistamine mõjutab hagejate olukorda, milles nad on vaidlustanud omistamise haldusmenetluses
ja milles neil on huvi vaidlustatud otsust selles aspektis vaidlustada, peab neil, nagu ka nende emaettevõtjatel, olema võimalik
teada komisjoni seisukoha põhjendusi.
Sellest järeldub, et kui komisjon tugineb rikkumise omistamisel otsustavale mõjule ning kui asjaomased ettevõtjad on haldusmenetluses
esitanud selle eelduse ümberlükkamiseks tõendeid, nagu käesolevas asjas, siis peab otsus sisaldama nende põhjenduste piisavat
kokkuvõtet, mis õigustavad seisukohta, mille kohaselt need tõendid ei võimalda seda eeldust ümber lükata.
Käesolevas asjas väitsid hagejad oma vastuses vastuväiteteatisele, et Arkema oli kogu rikkumise ajal oma kaubanduspoliitika
kindlaksmääramisel tegelikult iseseisev. Selle väite põhjenduseks esitasid hagejad sisuliselt samu argumente kui need argumendid,
mida analüüsiti teise väite raames.
Eeltoodust aga nähtub, et komisjon vastas nendele argumentide vaidlustatud otsuse põhjenduses 272, kinnitades, et „[t]eised
argumendid [olid] pelgad väited, mis [ei] tugine piisavatele tõenditele, et lükata ümber eeldus Totali ja Elf Aquitaine’i
vastutuse kohta nende tütarettevõtja Atofina tegude eest”. Hagejad väidavad seega valesti, et komisjon ei vastanud nende argumendile,
mida on korratud vaidlustatud otsuse põhjenduse 269 punktis c, mille kohaselt Arkema oli oma kaubanduspoliitikas ja turul
tegutsemisel täiesti iseseisev.
Muu hulgas tuleb leida, et käesoleva asja asjaoludel täidab see vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 esinev kinnitus kohtpraktikaga
kehtestatud nõudeid.
Nii esitas komisjon põhjenduse, miks ta leidis, et hagejate ja nende emaettevõtjate esitatud argumendid ei olnud piisavad
otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks. Vaidlustatud otsus andis neile seega vajaliku teabe, mis võimaldab neil
oma õigusi kaitsta. Eelkõige oleks hagejad võinud vaidlustada selle kinnituse õigsuse, tuues välja, et nende väited tuginesid
piisavatele tõenditele, või vaidlustada selle kinnituse asjakohasuse, tuues välja, et asjaomased väited, isegi kui need on
põhjendamata, olid käesolevas asjas piisavad selle eelduse ümberlükkamiseks. Selle põhjenduse olulisus saab selgeks, kui seda
võrrelda vastuväiteteatisele esitatud vastuse asjaomaste lõikudega – mis on hagejatele teada –, mis ei viita ühelegi dokumendile
seda sisaldavate väidete põhjendamiseks (vt eespool punkt 102 ja sellele järgnevad punktid).
Lisaks, nagu komisjon põhjendatult märgib, nähtub kohtupraktikast, et kuigi komisjonil on EÜ artikli 253 alusel kohustus esitada
faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub otsuse õiguslik põhjendus ning kaalutlused, mis viisid selle otsuse tegemiseni,
ei ole tal kohustust käsitleda iga asjaomase isiku poolt haldusmenetluse jooksul tõstatatud kõiki faktilisi ja õiguslikke
asjaolusid (Euroopa Kohtu 10. detsembri 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82:
Stichting Sigarettenindustrie jt
vs.
komisjon, EKL 1985, lk 3831, punkt 88, ning Üldkohtu 24. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑3/89: Atochem
vs
. komisjon, EKL 1991, lk II‑1177, punkt 222). Kuigi komisjon peab oma otsuses välja tooma põhjused, miks ta leiab, et esitatud
tõendid on ebapiisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks, ei tähenda see, et ta peab igal juhul konkreetselt
arutlema asjaomaste ettevõtjate poolt esitatud iga tõendi üle. Selline üldine vastus, mille komisjon käesolevas asjas andis,
võib vastavalt asja asjaoludele olla piisav selleks, et ettevõtja saaks tõhusalt kaitsta oma õigusi ning Üldkohus saaks teostada
oma kontrolli.
Mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 269 ei ole korratud kõiki Arkema argumente, siis see ei ole otsustav.
Esiteks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt emaettevõtjate kontroll piirdus kõige olulisemate investeeringute heakskiitmisega
ning oli liiga üldine, et piirata Arkema iseseisvust, eelkõige osas, mis puudutab hindade heakskiitmist, siis see vastab argumendile,
mille kohaselt „Atofinal oli oma kaubanduspoliitika ja turul tegutsemise osas täielik iseseisvus”, mis on üle võetud vaidlustatud
otsuse põhjenduse 269 punktis c ning millele on vastatud põhjenduses 272. Muu hulgas tuleb tõdeda, et vastuväiteteatisele
hagejate antud vastuse punktides 115 ja 117, kus see argument esineb, ei viidata selle põhjendamiseks ühelegi dokumendile.
Hagejad võivad seega mõista, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 olev komisjoni kinnitus on samuti vastus sellele argumendile.
Teiseks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud kunagi süükspandud tegevusega seotud,
siis nähtub hagejate vastusest vastuväiteteatisele (vt eelkõige punktid 91–105), et nad esitasid selle argumendi vastuse punktides 99–101
mitte selleks, et lükata ümber otsustava mõju avaldamise eeldus, vaid selleks, et näidata, et „Elf Aquitaine’ile või Totalile
ei saa ette heita süükspandud tegevuses otsest või kaudset osalemist”. Eeltoodust aga tuleneb, et komisjon ei tuginenud sellele
asjaolu, et omistada vaidlusalust rikkumist hagejate emaettevõtjatele. Seega ei kujuta asjaolu, et komisjon ei maininud seda
argumenti vaidlustatud otsuses, endast mingil viisil põhjendamiskohustuse rikkumist.
Mis puudutab asjaolu, et komisjon ei vastanud otseselt vaidlustatud otsuse põhjenduses 269 toodud argumendile, mille kohaselt
Elf Aquitaine’i poolt Arkema nõukogu liikmete nimetamine ei tõenda tegeliku kontrolli olemasolu, siis tuleb rõhutada, et komisjon
ei väitnud vaidlustatud otsuses, et see asjaolu oli piisav hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamise põhjendamiseks.
Kindel on, et komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 264, et „Arkema […] nõukogu liikmed nimetab Elf Aquitaine […]”
ning see asjaolu ja nende kahe äriühingu vaheline kapitaliseos võimaldas tal eeldada, et Elf Aquitaine’il oli otsustav mõju
ning tõhus kontroll oma tütarettevõtja Arkema üle. Nagu tõdeti eespool punktides 68 ja 69, nähtub vaidlustatud otsuse ülesehitusest
siiski, et seda asjaolu mainiti ainult täiendavalt ning see ei olnud hagejate emaettevõtjatele vaidlusaluse rikkumise omistamise
tingimus. Seega ei takistanud otsese vastuse puudumine sellele argumendile hagejaid selle omistamise põhjendustest teadasaamast
ega Üldkohtus vaidlustamast.
Lisaks, mis puudutab argumenti, mis on sõnastatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 271, siis tuleb märkida, et komisjon tõdes
selles järgmist:
„[A]sjaolu, et ühes eelnevas asjas adresseeris komisjon oma otsuse ainult Atofinale, ei keela iseenesest tal adresseerida
otsust käesolevas asjas nii Atofinale kui ka Total/Elf Aquitain’ile. Komisjonil on sellistel asjaoludel, nagu on vaatluse
all käesolevas asjas, ulatuslik kaalutlusruum emaettevõtjale vastutuse omistamisel […] ning see, et ta seda pädevust eelnevas
otsuses ei kasutanud, ei kohusta teda seda käesolevas asjas mitte kasutama”.
Tuleb tõdeda, et see lõik ei viita möönmisele, et komisjon on käesolevas asjas jõudnud uuele seisukohale, nagu väidavad hagejad.
Komisjoni kinnituse eesmärk on lihtsalt lükata tagasi vaidlustatud otsuse põhjenduses 268 esinev argument, mis puudutab seda,
et Arkemale adresseeritud eelnevas otsuses ei omistatud Arkema tegevust tema emaettevõtjale (orgaaniliste peroksiidide otsus).
Muu hulgas tuleb märkida, et vaidlustatud otsusele eelnevalt on komisjon kohaldanud otsustava mõju avaldamise eeldust, mis
põhines ainult kapitaliseosel, monokloroäädikhappe otsuses, milles ta omistas Arkema poolt toime pandud rikkumise Elf Aquitaine’ile.
Igal juhul nõuab hagejate poolt välja toodud kohtupraktika ainult seda, et komisjon peab oma arutluskäiku sõnaselgelt põhjendama,
kui tema otsus erineb oluliselt varasematest otsustest. Sellisel juhul ei piisa seega, et komisjon esitab kokkuvõtliku põhjenduse,
viidates eelkõige väljakujunenud otsustuspraktikale (vt selle kohta eespool punktis 131 viidatud kohtuotsus Silos, punkt 28).
Aga nagu nähtub eeltoodust, vastas komisjon vaidlustatud otsuses sõnaselgelt Arkema argumentidele, mille eesmärk oli tõendada
tema kaubanduspoliitika iseseisvust
Lõpuks ei avalda hagejate suhtes põhjenduse piisavuse osas mõju see, et vaidlustatud otsuses süüdistatud teiste tütarettevõtjate
suhtes tõi komisjon välja täiendavate tõendite olemasolu, mis põhjendavad nende emaettevõtjate poolt otsustava mõju avaldamise
eeldust. Pealegi ilmneb eeltoodust (vt punktid 68 ja 69), et sellised täiendavad tõendid esitati ainult täiendavalt.
Seetõttu tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab hea halduse põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et vastavalt kohtupraktikale on komisjon hea halduse põhimõtte alusel kohustatud hoolsalt ja erapooletult
uurima juhtumi kõiki tähtsust omavaid asjaolusid. See kohustus on olulise tähtsusega haldusmenetluses, milles institutsioonidel
on kaalutlusõigus selleks, et nad saaksid oma ülesandeid täita, nagu ka konkurentsivaldkonna menetlused.
Tuginedes käesolevas asjas lihtsalt kontrolli eeldusele ning nagu eespool toodud, jättes vastamata Arkema poolt sellise eelduse
ümberlükkamiseks esitatud argumentidele (eriti nendele, mis puudutasid Elf Aquitaine’i poolt nõukogu liikmete nimetamise asjakohatust
ning Arkema ärilist iseseisvust), ei uurinud komisjon hoolsalt käesolevas asjas tähtsust omavaid asjaolusid ning rikkus hea
halduse põhimõtet.
Muu hulgas lükkavad hagejad tagasi komisjoni argumendid, mille kohaselt käesolev väide ühtib põhjenduse puudumise väitega.
Hagejad rõhutavad, et hea halduse põhimõte on eraldiseisev põhjendamiskohustusest ning sellel on erinev eesmärk.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on juhtudel, kui komisjonil on oma ülesannete täitmisel kaalutlusõigus,
liidu õiguskorraga haldusmenetluse jaoks antud tagatiste järgimine veelgi suurema tähtsusega. Nende tagatiste hulka kuulub
eelkõige institutsiooni kohustus uurida hoolsalt ja erapooletult kõiki käesolevas asjas tähtsust omavaid asjaolusid (Euroopa
Kohtu 21. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I‑5469, punkt 14, ning
Üldkohtu 24. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑44/90: La Cinq
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑1, punkt 86). See kohustus tuleneb hea halduse põhimõttest (vt selle kohta Üldkohtu 6. juuli 2000. aasta
otsus kohtuasjas T‑62/98: Volkswagen
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2707, punkt 269).
Käesoleva väite põhjenduseks piirduvad hagejad selle esiletoomisega, et komisjon tugines lihtsalt eeldusele otsustava mõju
kohta, mida emaettevõtjad neile avaldavad, ning jättis vastamata Arkema poolt selle eelduse ümberlükkamiseks esitatud argumentidele,
eelkõige neile, mis puudutasid Elf Aquitaine’i poolt nõukogu liikmete nimetamise asjakohatust ning Arkema ärilist iseseisvust
Siiski nähtub eeltoodust kõigepealt, et sellise eelduse kasutamine on täiesti õiguspärane. Seejärel, nagu ilmneb käesoleva
väite esimese osa analüüsist, võimaldab vastuväiteteatisele esitatud vastuse asjaomaste lõikude ning vaidlustatud otsuse lugemine
tõdeda, et komisjon vastas hagejate poolt esitatud asjakohastele argumentidele ning eelkõige nendele, mis puudutavad Arkema
ärilist iseseisvust (vaidlustatud otsuse põhjenduse 269 punktis c esitatud argument, millele on vastatud vaidlustatud otsuse
põhjenduses 272). Sellega seoses tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuses esineva põhjenduse kokkuvõtlikkus, mille kohaselt
„[t]eised argumendid on pelgad väited, mis [ei] tugine piisavatele tõenditele, et lükata ümber eeldus”, ei võimalda iseenesest
asuda seisukohale, et on rikutud kohustust analüüsida hoolsalt ja erapooletult haldusmenetlusest tulenevaid asjakohaseid tõendeid.
Muu hulgas nähtub eeltoodust (vt eespool punkt 102 ja järgnevad punktid), et vaidlustatud otsuse põhjenduses 272 mainitud
kinnitus on õige, mis eeldab komisjonipoolset hoolsat ja erapooletut analüüsi.
Lõpuks, mis puudutab argumenti, mille kohaselt Arkema nõukogu liikmete nimetamine Elf Aquitaine’i poolt ei tõenda iseenesest
tõhusa kontrolli teostamist, siis on piisav, kui tõdeda, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses vastupidist väitnud. Emaettevõtjate
poolt tütarettevõtjatele avaldatud otsustav mõju tehti kindlaks eelduse alusel, mida haldusmenetluses ümber ei lükatud. Nagu
juba tõdeti, mainiti Arkema nõukogu liikmete nimetamist Elf Aquitaine’i poolt selles kontekstis täiendavalt. Neil tingimustel
ei kujuta endast hea halduse põhimõtte rikkumist asjaolu, et komisjon ei vastanud konkreetselt sellele argumendile.
Pealegi tuleb rõhutada, et peale vaidlustatud otsuse sõnastuse ei esita hagejad mingeid tõendeid oma väite põhjendamiseks.
Seega tuleb käesoleva väite teine osa ning sellest lähtuvalt kogu kolmas väide tervikuna tagasi lükata.

Neljas väide, et 65 miljoni euro suuruse lähtesumma kindlaksmääramisel on eiratud kriteeriumi tegeliku mõju kohta turule
Poolte argumendid
Käesoleva väite raames toovad hagejad välja, et neid puudutava 65 miljoni euro suuruse trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel
eiras komisjon kriteeriumi tegeliku mõju kohta turule, mis sisaldub suuniste punkti 1A esimeses lõigus.
Esiteks väidavad hagejad, et trahvi lähtesumma, st 65 miljonit eurot on ülemäära kõrge osas, milles rikkumise mõju asjaomaste
toodete turgudele oli väga piiratud.
Sellega seoses väidavad nad esiteks, et vastupidi sellele, mida komisjon kinnitab vaidlustatud otsuse põhjenduses 329, oli
rikkumise mõju turule mõõdetav. Seega oleks pidanud seda arvestama rikkumise raskusastme määramisel vastavalt kohtupraktikale
ning suunistele.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab komisjon, hinnates rikkumise tegelikku mõju turule, viitama konkurentsitingimustele,
mis oleksid eksisteerinud ilma rikkumiseta. See eeldab seega rikkumise toimepanemise ajal konkurentsiolukorras toiminud muutuste
mõistmist ning võimet võrrelda seda muutust väliste turuandmetega.
Vastuses vastuväiteteatisele esitasid hagejad komisjonile selleks vajalikke andmeid, st üksikasjalikku teavet asjaomase kolme
PMMA toote hindade muutumise kohta alates 1995. aastast kuni 2003. aastani, sh võrreldes nende toorainete hindade muutumisega.
Pealegi oleks rikkumise mõju olnud samuti mõõdetav teabe alusel, mis puudutab erinevate tootjate turuosade muutumist rikkumise
ajal ning mis komisjonil oli, nagu annab tunnistust vastuväiteteatise sõnastus.
Teiseks toovad hagejad välja, et kui komisjon oleks mõõtnud rikkumise mõju turule, siis oleks ta tingimata jõudnud järeldusele,
et see mõju oli piiratud ning ta oleks pidanud Arkema trahvi lähtesummaks määrama vähem kui 65 miljonit eurot.
Sellega seoses väidavad hagejad, et rikkumise tegelik mõju oli tingimata tähtsusetu, kuna asjaomaste toodete hindade muutumine
oli otseses vastavuses nende toomiseks kasutatavate toorainete hindade muutumisega, mille suhtes ühtegi rikkumist ei tuvastatud,
nagu nähtub Arkema poolt vastuväiteteatisele antud vastusele lisatud skeemidest.
Pealegi tunnistas komisjon vaidlustatud otsuses ise, et rikkumisel oli väga piiratud mõju asjaomastele turgudele. Vaidlustatud
otsuse põhjenduses 104, mis puudutab kokkulepete rakendamise üldkirjeldust, tunnistas komisjon, et kokkulepitud hinnatõusu
ei saadud alati rakendada. Samamoodi nähtub vaidlustatud otsuse mitmest põhjendusest, mis käsitlevad vastavalt asjaomast kolme
toodet, et erinevatel koosolekutel kokku lepitud hinnatõusu ei saadud rakendada või sellel oli väga piiratud mõju.
Muu hulgas täpsustavad hagejad komisjoni argumentidele vastates, et nad ei vaidlusta seda, et kokkuleppe isegi osaline rakendamine
võib endast kujutada tõendit sellise kokkuleppe tegeliku mõju kohta turule, ega isegi seda, et asjaomasel kartellikokkuleppel
võis olla mõju PMMA turule. Nad väidavad siiski, et see mõju oli mõõdetav ning kui komisjon oleks selle mõju arvudesse pannud,
oleks ta tingimata jõudnud järeldusele, et see oli piiratud.
Teiseks väidavad hagejad, et komisjon rikkus põhjendamiskohustust ning hea halduse põhimõtet, kuna ta leidis, et rikkumise
tegelikku mõju ei ole trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel arvesse võetud.
Esiteks rõhutavad hagejad, et komisjon piirdus selle kinnitamisega, et rikkumise mõju ei ole mõõdetav, ilma et ta oleks selle
kinnituse põhjenduseks esitanud ühtegi tõendit ning seda hoolimata haldusmenetluses Arkema poolt esitatud arvukatest tõenditest
hindade muutumise kohta.
Hagejate arvates peab komisjon tõendama, kas rikkumise mõju on mõõdetav või mitte, eriti sellisel juhul nagu käesolevas asjas,
kui haldusmenetluse pooled toovad tõendeid, mis puudutavad rikkumise mõju asjaomastele turgudele. Kui see nii ei oleks, siis
piisaks komisjoni kinnitusest, et rikkumise mõju ei ole mõõdetav, selleks ta vabastada kohustusest võtta arvesse see mõju
trahvi lähtesumma kindlaksmääramisel.
Teiseks väidavad hagejad, et komisjon rikkus ka põhjendamiskohustust ja hea halduse põhimõtet, kuna ta ei vastanud Arkema
poolt vastuväiteteatisele vastuseks esitatud argumentidele, mille eesmärk oli näidata, et rikkumise mõju asjaomastele turgudele
oli piiratud.
Lõppkokkuvõttes paluvad hagejad Üldkohtul tühistada vaidlustatud otsuse asjaomased sätted ning oma täielikku pädevust kasutades
määrata trahvi lähtesummaks väiksem summa kui see, mille komisjon määras, arvestades rikkumise piiratud mõju asjaomastele
turgudele.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
Üldkohtu hinnang
Suuniste punkti 1 A esimese lõigu kohaselt tuleb „[r]ikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju
turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust”.
Käesoleva väite raames väidavad hagejad sisuliselt, et vastupidi komisjoni kinnitatule vaidlustatud otsuses oli asjaomase
kartellikokkuleppe mõju turule mõõdetav. Hagejad arvavad, et kui komisjon oleks selle mõju arvudesse pannud, oleks ta tingimata
jõudnud järeldusele, et mõju oli piiratud ning ta oleks seega Arkema trahvi lähtesummaks kinnitanud väiksema summa kui 65 miljonit
eurot. Muu hulgas toovad hagejad välja põhjendamiskohustuse ning hea halduse põhimõtte rikkumise, kuna komisjon ei põhistanud
oma kinnitust, et mõju ei ole mõõdetav ning ta ei vastanud Arkema poolt vastuväiteteatisele antud vastuses esitatud argumentidele.
Selles osas on oluline meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb rikkumiste raskuse määramisel lähtuda mitmest
tegurist, nagu konkreetse juhtumi eripärased tehiolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui kohustuslikult arvesse
võtmisele kuuluvatest tingimustest ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu. Rikkumiste raskuse hindamisel arvessevõetavate
tegurite hulka kuuluvad iga ettevõtja käitumine, nende roll kooskõlastatud tegevuse kehtestamisel, tegevusest saada võidav
kasu, nende ettevõtjate suurus ja asjassepuutuvate kaupade väärtus ning oht, mida seda tüüpi rikkumised ühenduse eesmärkidele
kujutavad (vt Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P
ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 241 ja 242, ning seal viidatud kohtupraktika; vt samuti selle kohta Euroopa Kohtu
3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 96).
Sellest tuleneb, et konkurentsivastase tegevuse mõju ei ole sobiva trahvisumma hindamisel iseenesest määrav tegur. Tahtluse
aspektiga seotud tegurid võivad omada suuremat tähtsust kui tegevuse mõjuga seotud tegurid, eelkõige juhul, kui tegemist on
eriti raskete rikkumistega (vt eespool punktis 178 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt väärivad kartellikokkulepped oma laadi tõttu kõige raskemaid
trahve. Kartellikokkulepete võimalik tegelik mõju turule, eelkõige küsimus, mil määral tõi konkurentsi piiramine kaasa kõrgema
turuhinna kui see, mis oleks olnud ilma kartellita, ei ole trahvide taseme kindlaksmääramisel otsustav kriteerium (Üldkohtu
6. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑127/04: KME Germany jt
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑1167, punkt 64). Rikkumise raskusastme hindamise kolm aspekti ei ole igakülgsel hindamisel ju sama
kaaluga. Rikkumise laad on kõige olulisem „väga raskeks” kvalifitseeritud rikkumiste puhul (Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta
otsus kohtuasjas T‑73/04: Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2661, punkt 91).
Nagu Euroopa Kohus on juba leidnud, nähtub suunistest, et horisontaalseid hinnakartelle või turgude jagamise kokkuleppeid
võib samuti lugeda väga rasketeks rikkumisteks ainuüksi nende laadi tõttu, ilma et komisjon peaks tõendama rikkumise tegelikku
mõju turule. Sellega seoses on rikkumise tegelik mõju vaid üks mitmest tegurist, mille alusel – juhul, kui seda mõju saab
mõõta – on komisjonil võimalik määrata 20 miljoni euro suurusest minimaalsest võimalikust trahvisummast suurem trahvi lähtesumma
(vt eespool punktis 178 viidatud kohtuotsus Prym ja Prym Consumer
vs
. komisjon, punkt 75, ning eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Erste Group Bank jt
vs.
komisjon, punkt 103). Euroopa Kohus rõhutas seega, et rikkumise tegelik mõju turule on valikuline kriteerium, mida komisjon
võib trahvi arvutamisel vajalikuks pidada (vt selle kohta eespool punktis 178 viidatud kohtuotsust Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, punkt 82).
Lisaks on kohus leidnud, et asjaolu, et komisjon on suunistes täpsustanud rikkumise raskuse hindamise lähtekohti, ei takista
selle teguri hindamist tervikuna kõigi asjassepuutuvate asjaolude põhjal, sealhulgas asjaolude põhjal, mida suunistes ei ole
sõnaselgelt märgitud (vt eespool punktis 122 viidatud kohtuotsus Raiffeisen Zentralbank Österreich jt
vs.
komisjon, punkt 237).
Seda kohtupraktikat arvestades ei sea hagejate esitatud argumendid kahtluse alla vaidlustatud otsuse õiguspärasust osas, mis
puudutab lähtesumma kindlaksmääramist.
Esiteks tuleneb sellest, et isegi kui eeldada, nagu hagejad väidavad, et vaidlusaluse rikkumise mõju hindade muutumisele oli
piiratud, on selle kvalifitseerimine väga raskeks rikkumiseks ikka asjakohane rikkumise olemuse ja geograafilise ulatuse tõttu
(st EMP territooriumil). Muu hulgas tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 331 tehtud järelduses rikkumise raskusastme
kohta kvalifitseeris komisjon rikkumise väga raskeks, „arvestades selle olemust […] ja asjaolu, et see hõlmas kogu EMP-d”.
Nii ei mänginud kriteerium tegeliku mõju kohta turule mingit rolli rikkumise kvalifitseerimisel.
Teiseks ei viita vaidlustatud otsuses miski sellele, et kui komisjon oleks jõudnud järeldusele, et asjaomase kartellikokkuleppe
mõju turule oli piiratud, oleks ta Arkema trahvi lähtesummaks määranud vähem kui 65 miljonit eurot.
Kuigi komisjon kinnitas, et asjaomasel kartellikokkuleppel oli mõju turule, arvestades kokkulepete ja tegevuse rakendamist
seoses hindadega (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 321 ja 329), täpsustas ta kohe, et „käesolevas menetluses ei [olnud]
võimalik [rikkumise] tegelikku mõju turule mõõta […] ning seetõttu ei [tuginenud] komisjon konkreetselt erilisele mõjule,
mis on kooskõlas suunistega, mille kohaselt tegelikku mõju tuleb arvesse võtta, kui seda saab mõõta” (põhjendus 321) ning
et „[asjaomase kartellikokkuleppe] mõju [turule ei olnud] täpselt mõõdetav”. Nagu on välja toodud eespool, ei maini komisjoni
järeldus rikkumise raskusastme kohta, mis esineb vaidlustatud otsuse põhjenduses 331, kriteeriumi, mis puudutab tegelikku
mõju turule.
Seega tuleb tõdeda, et seda tegurit trahvi arvutamisel arvesse ei võetud.
Muu hulgas tuleb rõhutada, et hagejad ei väida nende käsutuses olevate andmete põhjal, et komisjon oleks pidanud leidma, et
asjaomasel kartellikokkuleppel mõju turule puudub. Hagejad möönavad, et rikkumisel võis olla teatud mõju turule, väites siiski,
et see mõju oli piiratud (vt eespool punkt 169). Kui aga isegi eeldada, et komisjon võttis trahvi arvutamisel arvesse oma
järeldust, mille kohaselt kartellikokkuleppel oli mõju turule, siis ei viita miski sellele, et ta seda mõju ületähtsustas.
Samamoodi ei saa väita, et hagejate trahvile kohaldatud lähtesumma tugines tingimata sellele, et võeti arvesse asjaomase kartellikokkuleppe
olulist mõju turule, kuna see ületab oluliselt minimaalset summat, mis on ette nähtud suunistes väga raskete rikkumiste jaoks
(st 20 miljonit eurot). Nagu nähtub eeltoodust, on rikkumise tegelik mõju pelgalt üks tõend teiste tõendite hulgas, mis võimaldab
komisjonil trahvi lähtesummat seda summat ületades määrata.
Käesolevas asjas tugineb lähtesumma nimelt rikkumise olemusele, mis tehti kindlaks vaidlustatud otsuse jaos 4.2 esitatud peamisi
omadusi arvestades (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 320), asjaomase geograafilise turu suurusele, st EMP territoorium (vt
vaidlustatud otsuse põhjendus 330), ning nende ettevõtjate erinevale kohtlemisele, selleks et võtta arvesse nende tegelikku
majanduslikku võimsust konkurentsi oluliselt kahjustada, mida on hinnatud nende PMMA toodete müügist saadud käibe alusel,
mille osas nad asjaomases kartellis osalesid (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 332–334). Selles kontekstis mainis komisjon
samuti PMMA toodete kõikide turgude suurust 2000. ja 2002. aasta mahus ja väärtuses väljendatuna (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 333).
Käesoleva väite raames toovad hagejad välja trahvi lähtesumma ülemäärase suuruse ainult võrreldes kriteeriumiga, mis puudutab
tegelikku mõju turule. Nii nähtub eeltoodust, et need argumendid ei saa iseenesest anda tulemusi, et vaidlustada hagejatele
määratud trahvi lähtesummat.
Samuti tuleneb sellest, et asjakohane ei ole see, et vaidlustatud otsuse sõnastus ei too piisavalt üksikasjalikult välja põhjusi,
miks komisjon leidis, et tal oleva teabe põhjal ei ole võimalik mõõta vaidlusaluse rikkumise tegelikku mõju turule. See asjaolu
ei mõjuta kuidagi rikkumise kvalifitseerimist väga raskeks ega hagejatele määratud trahvi lähtesummat.
Lisaks ilmneb eeltoodust, et argumendid, mis puudutavad asjaomase kartellikokkuleppe piiratud mõju turule, ei õigusta trahvi
vähendamist Üldkohtu täieliku pädevuse teostamise raames.
Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata ning jätta hagejate esitatud taotlus trahvi vähendamiseks rahuldamata.

Viies väide, et on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu seoses trahvi lähtesumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil
Selle väite raames vaidlustavad hagejad trahvi lähtesumma suurendamise hoiatava mõju eesmärgil ning paluvad Üldkohtul tühistada
vaidlustatud otsus selles osas või teise võimalusena oluliselt vähendada sel eesmärgil suurendamist.
Väide koosneb kolmest osast. Lisaks esitasid hagejad kohtuistungil täiendava väite, millega asjaomane suurendamine vaidlustati.
Esimene osa, mis puudutab seda, et komisjonil puudus alus trahvi lähtesumma suurendamiseks hoiatava mõju eesmärgil Totali
käibe põhjal, kuna rikkumine ei ole sellele äriühingule omistatav
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjon rikkus õigusnormi, kui ta kohaldas Totali käivet arvestades korrutustegurit 3 hoiatava mõju
eesmärgil, kuigi see rikkumine ei ole sellele äriühingule omistatav. Nende arvates oleks trahvi võimalik suurendamine hoiatava
mõju eesmärgil – isegi kui eeldada, et see oli vajalik – saanud tugineda ainult Arkema suurusele ja vahenditele.
Komisjon on aga sõnaselgelt möönnud, et sellisel juhul on korrutustegur 3 ülemäärane. Hagejad märgivad, et korduvuse alusel
ainult Arkemale omistatava trahvi osa kindlaksmääramiseks märkis komisjon, et ta oleks kohaldanud „korrutustegurit 1,25”,
kui Arkema oleks olnud vaidlustatud otsuse ainus adressaat (vaidlustatud otsuse 250. joonealune märkus).
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Piisab, kui tõdeda, et käesoleva väite see osa tugineb täielikult eeldusele, et vaidlusalust rikkumist ei saa omistada Arkema
emaettevõtjatele. Eeltoodust aga nähtub, et see eeldus on vale.
Seetõttu tuleb käesoleva väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mis puudutab proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et isegi kui eeldada, et rikkumine on omistatav Totalile (või Elf Aquitaine’ile), rikkus komisjon proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta võttis Arkema trahvisumma suurendamisel hoiatava mõju eesmärgil arvesse Totali käivet.
Hagejad arvavad, et isegi kui otsustava mõju avaldamise eeldusest võiks piisata, et omistada rikkumine nende emaettevõtjatele,
siis sellest ei piisa, et kohaldada suurendamist hoiatava mõju eesmärgil nende emaettevõtjate käibe alusel. Hagejad leiavad,
et trahvi hoiatavat mõju peab hindama vastavalt asjaoludele, mis mõjutavad rikkumise toimepanija tegevust turul ning eriti
vastavalt selle tütarettevõtja kasutusse antud vahendite ulatusele, kes rikkumise asjaomasel turul toime pani. Nende arvamus
on, et selleks, et suurendamist hoiatava mõju eesmärgil võiks arvutada kontserni tasemel saadud käibe alusel, peab lisaks
kontserni kuulumisele esinema täiendavaid tegureid, mis võimaldavad tõendada, et tütarettevõtja kasutas rikkumise toimepanemise
ajal kontserni vahendeid selle tõttu, et emaettevõtja juhid osalesid rikkumises ja/või emaettevõtjal oli tütarettevõtja üle
tõhus kontroll. Kui see nii ei ole, siis tähendab emaettevõtja käibe arvestamine hoiatava mõju mõiste ebaproportsionaalset
ja diskrimineerivat kohaldamist.
Hagejad märgivad muu hulgas, et oma otsustuspraktikas on komisjon ise leidnud, et tütarettevõtja poolt toime pandud rikkumises
emaettevõtja osalemine ning rikkumise toimepanemisel kontserni vahendite kasutamine on asjakohased kriteeriumid hoiatava mõju
kohaldamisel (komisjoni 21. oktoobri 1998. aasta otsus 1999/60/EÜ EÜ asutamislepingu artikli 85 alusel algatatud menetluses
(IV/35.691/E-4 ─ eelisoleeritud torud) (edaspidi „eelisoleeritud torude otsus”)).
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
Ta märgib eelkõige, et kuna niisuguse ettevõtja tegevusraadius, keda võib rikkumise eest vastutavaks pidada, oli õiguslikult
piisavalt piiritletud, siis vajadus kas kohaldada või mitte kohaldada korrutustegurit ning samuti selle teguri sobiva suure
kindlaksmääramine sõltub selle ettevõtja koguvahenditest. Neid vahendeid kajastab adekvaatselt ettevõtja üldkäive selle aasta
jooksul, mis eelneb aastale, mil karistust määrav otsus vastu võeti, ning arvesse ei tule ükski hagejate esitatud kaalutlus.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 337 tõi komisjon välja, et väga raskete rikkumiste puhul võimaldab trahviskaala
määrata samuti sellise trahvisumma, mis tagab piisavalt hoiatava mõju, „arvestades iga ettevõtja suurust ja tegelikku majanduslikku
võimsust”. Selleks et hinnata selle ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust, kuhu kuulusid hagejad, võttis komisjon arvesse
Totali ülemaailmset käivet 2005. aastal, mis on viimane majandusaasta, mis eelneb sellele aastale, mil vaidlustatud otsus
vastu võeti (143,168 miljardit eurot), ning otsustas kohaldada Arkemale määratud trahvile korrutustegurit 3 (vt eelkõige vaidlustatud
otsuse põhjendused 338 ja 349).
Viienda väite käesoleva osa raames vaidlustavad hagejad sellise toimimisviisi, kinnitades sisuliselt, et selleks, et suurendamise
hoiatava mõju eesmärgil saaks arvutada kontserni tasemel käibe põhjal, peab lisaks kontserni kuulumisele esinema täiendavaid
tõendeid, mis võimaldavad näidata, et tütarettevõtja tegelikult kasutas kontserni vahendeid. Seega ei ole selles osas piisav
emaettevõtjatele vastutuse omistamine tema tütarettevõtja otsustava mõju avaldamise eelduse alusel, mida ei ole ümber lükatud.
Nende argumentidega ei saa nõustuda.
Mis puutub hoiatamise mõistesse, siis sissejuhatuseks tuleb meenutada, et see on üks elementidest, millega trahvi arvutamisel
arvestada tuleb. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud EÜ artikli 81
rikkumiste eest määratavate trahvide eesmärk on karistada asjaomaseid ettevõtjaid õigusvastase tegevuse eest ja hoiatada nii
neid kui ka ülejäänud ettevõtjaid liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest tulevikus. Seega võib komisjon trahvisumma arvutamisel
võtta arvesse just nimelt asjassepuutuva ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. juuni
2006. aasta otsus kohtuasjas C‑289/04 P: Showa Denko
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I‑5859, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ettevõtja kogukäive üks, olgugi et ligikaudne ja ebatäiuslik ettevõtja
suuruse ja majandusliku võimsuse näitaja (vt eespool punktis 178 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 243 ja seal viidatud kohtupraktika). Nii on kohus juba asunud seisukohale, et komisjon võib selleks, et määrata
trahvisumma tase kindlaks piisavalt hoitaval tasemel, võtta arvesse asjaomase ettevõtja kogukäivet (eespool punktis 210 viidatud
kohtuotsus Showa Denko
vs.
komisjon, punktid 15–18, ning Euroopa Kohtu 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑266/06 P: Evonik Degussa
vs.
komisjon ja nõukogu, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 120; Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00:
Cheil Jedang
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 96).
Selles kontekstis tuleb meenutada, et vaidlustatud otsuse kohaselt moodustavad Total ja Elf Aquitaine hagejatega ühe ettevõtja,
kes pani toime vaidlusaluse rikkumise. Neil tingimustel tähendavad hagejate argumendid seda, et nad nõuavad trahvi piisavalt
hoitava taseme kindlaksmääramiseks seda, et võetaks arvesse mitte selle ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust, mis väljendub
selle kogukäibes, vaid ainult ühte osa vahenditest, st neid „mis anti asjaomasel turul rikkumise toime pannud tütarettevõtja
kasutusse”. Siiski peab tõdema, et see väide ei ole kooskõlas komisjoni taotletud hoiatamise eesmärgiga.
Nagu Üldkohus on juba tõdenud, nõuab vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvi üldise taseme
tõusu konkurentsipoliitika elluviimise raames, et trahvi suurus kujundataks selliselt, et see võtaks arvesse mõju, mida soovitakse
avaldada ettevõtjale, kellele trahv määratakse, et trahv ei muutuks tähtsusetuks või vastupidi ülemäära suureks eelkõige kõnealuse
ettevõtja rahalise suutlikkuse seisukohast vastavalt nõuetele, mis tulenevad ühelt poolt vajadusest tagada trahvi tõhusus
ja teiselt poolt proportsionaalsuse põhimõtte järgimisest (Üldkohtu 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/02: Degussa
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑897, punkt 283, ja 18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 379). Seega just asjaomase ettevõtja võimalus leida kergemini vajalikud rahalised vahendid
trahvi maksmiseks õigustab korrutusteguri kasutamist trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks (vt selle kohta eespool punktis 210
viidatud kohtuotsus Showa Denko
vs.
komisjon, punkt 18, ning eespool viidatud Üldkohtu otsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 284, ning Hoechst
vs.
komisjon, punkt 379).
Sellest tuleneb, et ei saa nõuda, et komisjon tuvastaks täiendava seose ettevõtja vahendite kasutamise ja tema poolt toime
pandud rikkumise vahel, selleks et neid vahendeid võiks võtta arvesse trahvi piisavalt hoiatava taseme kindlaksmääramiseks,
kuna selles kontekstis on oluline rikkumise toime pannud ettevõtja kui sellise suurus ja majanduslik võimsus.
Lõpuks, mis puudutab viidet eelisoleeritud torude otsusele, siis piisab, kui meenutada, et komisjoni varasemat otsustuspraktikat
ei saa kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna (vt Üldkohtu 6. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas
T‑116/04: Wieland-Werke
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑1087, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika). Sellest otsusest lähtuv argumentatsioon on iseenesest
seega tulemusetu.
Seega tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata.
Kolmas osa, mis puudutab seda, et trahvi hoitavale mõjule toetumine on käesolevas asjas kasutu
–       Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et suuniste kohaselt peab trahv olema määratud piisavalt hoiataval tasemel ning seega võib komisjon trahvi
suurendada, kui see ei ole sellisel tasemel. Hagejate arvates saab sel alusel trahvi suurendamise vajaduse kindlaks määrata
alles pärast trahvi lõppsumma arvutamist, arvestades vajaduse korral seda, et ettevõtjale määrati trahv hiljuti. Hagejad leiavad,
et trahvi suurendamine hoiatava mõju eesmärgil
ab initio
ja
in abstracto
, arvestamata süüdistatud ettevõtjale ainuomaseid faktilisi kaalutlusi ning eelkõige asjaomase ettevõtja poolt varem tasutud
trahve, on suunistega vastuolus.
Sellega seoses märgivad hagejad, et Arkemale määrati vähem kui kolmeaastase ajavahemiku jooksul olulisi trahve kogusummas
ligikaudu 180 miljonit eurot kartellikokkulepetes osalemise eest, mis toimusid vähemalt osaliselt samal ajal kui vaidlustatud
otsusega karistatud tegevus. Need trahvid määras komisjon orgaaniliste peroksiidide otsuses ja monokloroäädikhappe otsuses
ning komisjoni 3. mai 2006. aasta otsuses K(2006) 1766 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse
kohta (juhtum COMP/F/C.38.620 – vesinikperoksiid ja perboraat) (edaspidi „vesinikperoksiidi ja perboraadi otsus”). Igas kolmes
otsuses kohaldas komisjon Arkemale trahvi suurendamist hoitava mõju eesmärgil, suurendades järk-järgult kohaldatavat korrutustegurit.
Hagejate arvates oleks komisjon pidanud seega leidma, et eelnevad trahvid asjaolude eest, mis leidsid aset samal ajal asjaomase
kartellikokkuleppega, olid piisavalt hoitavad selleks, et vältida Arkema poolt uute rikkumiste toimepanemist tulevikus ning
et seetõttu oli kasutu kohaldada täiendavat trahvi suurendamist hoiatava mõju eesmärgil.
Nad märgivad muu hulgas, et Arkema poolt konkurentsiõigusega kooskõlas tegutsemise programmi kehtestamine ainult mõnda aega
pärast Elfi omandamist Total Fina poolt annab tunnistust sellest, et teda oli juba piisavalt uute rikkumiste toimepanemise
eest hoiatatud.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meelde tuletada, et komisjonil on trahvisummade kindlaksmääramisel kaalutlusruum, et suunata ettevõtjate
tegevust konkurentsieeskirjadest kinnipidamisele (vt Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑68/04: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II‑2511, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb tagasi lükata argument, mille kohaselt komisjon suurendas käesolevas asjas trahvi hoiatava mõju eesmärgil
ab initio
, samas kui hagejate arvates saab vajaduse suurendada trahvi hoiatava mõju eesmärgil kindlaks teha alles pärast trahvi lõppsumma
arvutamist.
Kohus on juba otsustanud, et hoiatava mõju tagamise vajadus on üldine nõue, millest komisjon peab juhinduma kogu trahvi arvutamise
ajal, ja see ei eelda ilmtingimata, et nimetatud arvutuse üks osa on konkreetne etapp, milles hinnatakse tervikuna kõiki asjaolusid,
mis on selle eesmärgi saavutamiseks kohased (vt eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, punkt 131 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega ei saa hagejad väita, et komisjon peab hoiatava mõju kindlaks
määrama alles pärast trahvi lõppsumma arvutamist.
Lisaks tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 337–350 komisjon lihtsalt suurendas rikkumise raskusastme hindamise
kontekstis trahvi lähtesummat, et tagada „piisav hoiatav mõju, arvestades iga ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust”
(vaidlustatud otsuse põhjendus 337). See trahvi arvutamise etapp tuleneb vajadusest kohandada lähtesummat, et tagada trahvi
piisav hoiatav mõju, arvestades ettevõtja koguvahendeid ning tema võimet leida vajalikud vahendid trahvi maksmiseks. Nagu
väidavad hagejad, ei ole selle etapi puhul siiski tegemist trahvi kui sellise hoiatava mõju hindamisega
ab initio
. Nagu eelnevast punktist nähtub, peab komisjon sellest kaalutlusest lähtuma kogu trahvi arvutamise aja jooksul.
Teiseks tuleb samuti tagasi lükata argument, mille kohaselt komisjon suurendas trahvi hoiatava mõju eesmärgil
in abstracto
, arvestamata rikkumise toime pannud ettevõtjale ainuomaseid faktilisi kaalutlusi.
Antud argument on faktiliselt puudulik. Vaidlustatud otsuse põhjendustes 337–350 selle ettevõtja suuruse arvestamine, millesse
hagejad kuulusid, ning sellest tulenevalt lähtesumma suurendamine on just nimelt asjaolu, mille eesmärk on trahvisumma kohandamine
ettevõtjale ainuomastele asjaoludele (vt selle kohta eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 362).
Kolmandaks tuleb analüüsida argumenti, mille kohaselt oleks komisjon pidanud Arkema poolt varem tasutud trahve arvesse võtma
selles mõttes, et ta oleks pidanud leidma, et kolm eelnevat trahvi, mis määrati talle asjaolude eest, mis leidsid aset samal
ajal asjaomase kartellikokkuleppega, olid piisavalt hoitavad selleks, et vältida Arkema poolt uute rikkumiste toimepanemist
tulevikus ning et seega oli kasutu kohaldada täiendavat trahvi suurendamist hoiatava mõju eesmärgil.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et komisjon võib Arkemale õiguspäraselt määrata neli eraldiseisvat trahvi, millest igaüks
jääb määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 kehtestatud piiridesse, tingimusel et ta pani toime neli eraldiseisvat EÜ artikli 81
sätete rikkumist (vt selle kohta eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, punkt 56). Kõik need trahvid peavad tuginema selle rikkumise asjaomasele kestusele ja raskusele, mille eest trahvid
karistuseks määrati.
Tuleb aga tõdeda, et teisi tooteid puudutava muu konkurentsivastase tegevuse eest Arkemale trahvi määramine ei mõjuta asjaolu,
et rikkumine on käesolevas asjas toime pandud (vt selle kohta Üldkohtu 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑101/05 ja T‑111/05: BASF ja UCB
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 52). Sellega seoses on vaja rõhutada, et hagejate lähenemisviis takistab komisjonil
määrata asjaomane trahv kindlaks arvestades kõiki asjaolusid, mis võimaldavad rikkumise raskusastme hindamist ning eelkõige
vajadust tagada selle trahvi piisav hoiatav tase seoses asjaomase ettevõtja suuruse ja majandusliku võimsusega.
Muu hulgas on hagejate lähenemine vastuolus hoiatamise eesmärgiga, mida komisjon oma trahvipoliitikas taotleb. Nagu komisjon
õigesti märkis, viiks see lahendus paradoksaalse olukorrani, kus erinevates kartellikokkulepetes osalemist mitmekordistava
ettevõtja iga karistuse piirkulu järk-järgult väheneks.
Lisaks tuleb märkida, et hagejate argumendid põhinevad eeldusel, et komisjon oleks pidanud trahvisumma kindlaks määrama vastavalt
tõenäosusele, et Arkema paneb tulevikus uusi rikkumisi toime; seda tõenäosust oleks ta pidanud hindama sellele ettevõtjatele
teatud ajavahemikul määratud trahvide kogusummat arvestades. Selline eeldus on aga vastuolus hoiatamise mõistega konkurentsiõiguses.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt kujutab komisjoni pädevus määrata trahve ettevõtjatele, kes
tahtlikult või hooletusest on pannud toime EÜ artikli 81 lõike 1 või artikli 82 rikkumise, ühte komisjonile antud vahenditest
talle liidu õigusega pandud järelevalveülesande täitmiseks. See ülesanne hõlmab nii kohustust uurida ja karistada üksikuid
rikkumisi kui ka kohustust järgida üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks
ning sellesse suunda suunata ka ettevõtjate käitumist (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80:
Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 105, ning eespool punktis 222 viidatud kohtuotsus SGL Carbon
vs.
komisjon, punkt 53).
Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud EÜ artikli 81 rikkumiste eest määratavate trahvide eesmärk on karistada
asjaomaseid ettevõtjaid õigusvastase tegevuse eest ja hoiatada nii neid kui ka ülejäänud ettevõtjaid liidu konkurentsieeskirjade
rikkumise eest tulevikus (eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus Showa Denko
vs.
komisjon, punkt 16). Seega hinnatakse hoiatamise tegurit mitmeid asjaolusid, mitte ainult asjassepuutuva ettevõtja konkreetset
olukorda arvestades (vt eespool punktis 210 viidatud kohtuotsus Showa Denko
vs.
komisjon, punkt 23, ning Üldkohtu 30. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑13/03: Nintendo ja Nintendo of Europe
vs.
komisjon, EKL 2009, lk II‑947, punkt 71). Komisjon ei ole trahvisumma suurendamise vajaduse hindamisel, et tagada selle hoiatav
mõju, kohustatud ka hindama tõenäosust, kas ettevõtja võib rikkumise uuesti toime panna (eespool viidatud kohtuotsus Nintendo
ja Nintendo of Europe
vs.
komisjon, punkt 72).
Seega koosneb see trahvi arvutamise etapp lähtesumma suurendamisest, võttes arvesse objektiivseid asjaolusid, nagu asjaomase
ettevõtja suurus ja majanduslik võimsus, mitte subjektiivseid asjaolusid, mis puudutavad selle tõenäosuse hindamist, kas tulevikus
pannakse toime uus rikkumine. Sellest järeldub, et asjakohane ei ole asjaolu, et hagejate poolt välja toodud otsuste raames
komisjon juba suurendas trahvi hoiatava mõju eesmärgil ning suurendas järk-järgult kohaldatud korrutustegureid.
Lõpuks tuleb samuti tagasi lükata argument selle kohta, et Arkema poolt konkurentsinormidega vastavusse viimise programmi
kehtestamine annab tunnistust sellest, et teda hoiatati piisavalt uute rikkumiste toimepanemise eest, kuna see asjaolu ei
ole trahvi suurendamise kontekstis asjakohane selleks, võtta arvesse asjaomase ettevõtja suurust ja majanduslikku võimsust.
Igal juhul on kohus juba leidnud, et ettevõtja poolt konkurentsinormidega vastavusse viimise programmi pelk vastuvõtmine ei
saa kujutada endast siduvat ja kindlat tagatist selle kohta, et see ettevõtja tulevikus jätkuvalt neid norme järgib, nii et
selline programm ei saa kohustada komisjoni vähendama trahvi põhjusel, et trahviga taotletav preventsioonieesmärk on juba
vähemalt osaliselt saavutatud (eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs
. komisjon, punkt 361; vt samuti eespool punktis 230 viidatud kohtuotsus BASF ja UCB
vs.
komisjon, punkt 52).
Seega tuleb käesoleva väite kolmas osa tagasi lükata.
Kohtuistungil esitatud väide, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval ei kontrollinud Total ja Elf Aquitaine enam hagejaid
–       Poolte argumendid
Kohtuistungil väitsid hagejad, et igal juhul ei saa komisjon suurendada nende trahvi hoiatava mõju eesmärgil, et võtta arvesse
Totali kontserni suurust, kuna Arkemat see kontsern vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal enam ei kontrollinud. Uued asjaolud,
mille komisjon pärast kirjaliku menetluse lõppemist esitas, viitavad sellele, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal oli
sellise kontrolli olemasolu vajalik tingimus selleks, et Arkemale kohaldada suurendamist hoiatamise eesmärgil Totali kontserni
suurust arvesse võttes.
Need uued asjaolud nähtuvad komisjoni vastustest Üldkohtu küsimustele, mis esitati kohtuasja T‑206/06 menetlust korraldavate
meetmete raames, mis puudutasid hagejate emaettevõtjate poolt vaidlustatud otsuse kohta esitatud taotlust. Komisjon selgitas
selles vastuses, et ta ei kohaldanud Arkemale hoiatava mõju korrutustegureid kõige viimastes otsustes (komisjoni 11. juuni
2008. aasta otsus K(2008) 2626 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38.695
– naatriumkloraat (edaspidi „naatriumkloraadi otsus”) ning komisjoni 11. novembri 2009. aasta otsus K(2009) 8682 (lõplik)
[EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38589 — termostabilisaatorid) (edaspidi
„termostabilisaatorite otsus”)), kuna Arkema ei kuulu nende otsuste kuupäeval enam Totali kontserni.
Hagejad rõhutavad, et Arkema börsinimekirja võtmine toimus 18. mail 2006 ning sellest kuupäevast alates ehk peaaegu kaks nädalat
enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist 30. mail 2006 ei kontrollinud Total enam Arkemat.
Komisjoni argumentidele, et tegemist on uue väitega, mis on vastuvõetamatu Üldkohtu kodukorra artikli 48 kohaselt, vastavad
hagejad, et nende argumentatsioon tugineb asjaoludele, mis tulid ilmsiks pärast kirjaliku menetluse lõpetamist, st komisjoni
vastuses Üldkohtu küsimustele kohtuasjas T‑206/06 ning naatriumkloraadi otsuses ja termostabilisaatorite otsuses. Igal juhul
paluvad hagejad Üldkohtul omal algatusel analüüsida vaidlustatud otsuse võimalikku põhjendamata jätmist osas, milles komisjon
ei märgi, millistel põhjustel on vajalik nende trahvi suurendamine hoiatava mõju eesmärgil, arvestades Totali kontserni suurust,
samas kui vaidlustatud otsuse kuupäeval Arkema enam sellesse kontserni ei kuulunud.
Lõpuks, vastates Üldkohtu sellekohasele küsimusele, tunnistasid hagejad, et käesolevas asjas nad ei teavitanud spetsiaalselt
komisjoni sellest, et alates 18. maist 2006 Total ja Elf Aquitaine neid enam ei kontrolli. Nad väitsid siiski, et haldusmenetluses
hoiti komisjoni kursis börsile võtmise protsessiga, mida tehti eelnevalt kinnitatud ajakava kohaselt. Nad märgivad muu hulgas,
et kostja vastuse lisas esitas komisjon seda börsinimekirja võtmist puudutava brošüüri, nii et komisjon ei saa väita, et teda
ei teavitatud.
Komisjon toob välja, et väide, mis puudutab seda, et Arkema ei kuulu enam Totali kontserni vaidlustatud otsuse vastuvõtmise
ajal, on uus väide ning see tuleb kodukorra artikli 48 kohaselt jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Tema arvates
ei saa hagejad väita, et see väide tugineb uuele asjaolule, kuna Arkema börsinimekirja kandmine eelnes just nimelt vaidlustatud
otsuse vastuvõtmisele, nii et selle väite oleks saanud esitada hagiavalduses.
Igal juhul leiab komisjon, et see väide tuleb põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata. Ta möönab, et kui ta võtab arvesse ettevõtja
koguvahendeid, tuleb neid hoiatuseesmärgi õigesti saavutamiseks hinnata trahvi määramise päeval (eespool punktis 213 viidatud
kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 285). Siiski võib ta kohtupraktika ning suuniste kohaselt võtta trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse asjaolu,
et suurtel ettevõtjatel on tavaliselt õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil hõlpsamini kindlaks
teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest, mis tulenevad konkurentsiõigusest.
Seda asjaolu aga hinnatakse rikkumise hetkel (eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punktid 289 ja 290). Eriti kui tegemist on äriühingute kontserniga, mis moodustavad ühe majandusüksuse, saavad
tütarettevõtjad kasu sellest, et nende emaettevõtjal on sellised vahendid.
Kuigi komisjon möönab, et õigus- ja majandusalaste infrastruktuuride kriteeriumi ei ole sõnaselgelt vaidlustatud otsuses mainitud,
rõhutab komisjon asjaolu, et see esineb suunistes. Seega kohaldas ta vaidlustatud otsuses tingimata nimetatud kriteeriumi.
Igal juhul leiab komisjon, et tegemist kõige enam selles osas põhjenduse puudumisega, mida Üldkohus võib omal algatusel täiendada,
jõudes samale järeldusele trahvisumma osas.
Lõpuks, mis puudutab naatriumkloraadi otsust ja termostabilisaatorite otsust, millele hagejad viitavad, siis rõhutab komisjon,
et nendes otsustes kohaldatakse suuniseid määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide
arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2, edaspidi „uued suunised”), mis õigus- ja majandusalaste infrastruktuuride
kriteeriumile enam ei viita. See selgitab seega erinevat lähenemist nendes järgnevates otsustes.
–       Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et oma hagiavalduses sõnastasid hagejad väite, mis koosneb kolmest osast ja mis käsitleb õigusnormide
rikkumist ja faktivigu seoses trahvi põhisumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil, mida käsitleti eespool. Muu hulgas
märkisid nad samuti, et alates tema börsinimekirja võtmisest 18. mail 2006 muutus Arkema Totali kontsernist täiesti sõltumatuks
isikuks, kuna Total tema kapitali enam ei kontrollinud. Siiski ei ole nende menetlusdokumentides sõnaselgelt välja toodud
argumentatsioon, mille eesmärk oli vaidlustada trahvi lähtesumma suurendamine hoitava mõju eesmärgil sellel konkreetsel põhjusel,
et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal Totali kontsern enam hagejaid ei kontrollinud. Nagu komisjon aga õigesti kinnitas,
tugineb see argumentatsioon hüpoteetiliselt hagiavaldusele eelnevale faktilisele asjaolule ning selle oleks võinud selles
etapis esitada.
Siiski ei ole käesolevas asjas vaja analüüsida, kas see argumentatsioon on uus väide, mis on kodukorra artikli 49 kohaselt
vastuvõetamatu, või vastupidi ainult hagiavalduses esitatud väite laiendus, millel on otsene seos selle väitega, mis tuleb
selle sätte alusel tunnistada vastuvõetavaks (vt selle kohta Euroopa Kohtu kolmanda koja esimehe 13. novembri 2001. aasta
määrus kohtuasjas C‑430/00 P: Dürbeck
vs.
komisjon, EKL 2001, lk I‑8547, punkt 17; Euroopa Kohtu 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P:
Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk I‑6351, punkt 278, ning Üldkohtu 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑231/99: Joynson
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑2085, punkt 156).
Isegi kui oma vastuses vastuväiteteatisele tõid hagejad sõnaselgelt välja, et „[Arkema] trahvisumma suurendamine „hoiatava
mõju” eesmärgil, selleks et võtta arvesse Elf Aquitaine’i/Totali kontserni suurust ja vahendeid, on seda vähem õigustatud,
et ettevõtjast saab Totali kontsernist sõltumatu isik kevadel 2006, mis on tema börsinimekirja võtmiseks määratud kuupäev”,
ei teavitanud nad komisjoni, nagu nad tunnistasid kohtuistungil, konkreetsest asjaolust, et alates 18. maist 2006 Totali kontsern
neid enam ei kontrolli. Nii ei ole vaidlustatud otsus selles osas kuidagi õigusvastane, kuna komisjon võis tugineda faktilistele
asjaoludele, mis olid välja toodud vastuväiteteatises ja mis näitasid, et hagejad moodustasid koos oma emaettevõtjatega ühe
ettevõtja, seda asjaolu asjaomased isikud sõnaselgelt kahtluse alla ei seadnud.
Seega on kohtuistungil esitatud väide igal juhul põhjendamata osas, milles see püüab põhjendada vaidlustatud otsuse osalise
tühistamise nõuet.
Siiski tuleb meenutada, et hagejad palusid käesolevas asjas EÜ artikli 229 alusel tühistada või vähendada neile vaidlustatud
otsusega määratud trahvi. Enamgi veel, konkreetselt palusid nad Üldkohtul „oluliselt vähendada Arkemale määratud trahvi suurendamist
hoiatava mõju eesmärgil”. Nii palusid nad Üldkohtul teostada tema täielikku pädevust, mis tal on EÜ artikli 229 kohaselt määruse
nr 1/2003 artikli 31 alusel, ning seda isegi spetsiaalselt trahvi suurendamise osas hoiatava mõju eesmärgil.
Nagu kohus on juba otsustanud, annab see täielik pädevus kohtule õiguse vaidlustatud akti muuta ka seda tühistamata, et arvestades
kõigi faktiliste asjaoludega muuta näiteks trahvi summat (Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 692; 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑534/07 P: Prym ja Prym Consumer
vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑7415, punkt 86, ja Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00
ja T‑78/00: JFE Engineering jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2501, punkt 577).
Seega ei ole käesoleva asja asjaoludel kodukorra artikliga 48 vastuolus see, et Üldkohus võtab täieliku pädevuse alusel arvesse
hagejate poolt kohustuistungil esitatud argumente, selleks et analüüsida, kas suurendamine hoiatava mõju eesmärgil oli tõstatud
faktilise asjaolu osas põhjendatud (vt selle kohta analoogia alusel seoses kohtuistungil esitatud nõuetega eespool punktis 252
esitatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs.
komisjon, punktid 575 ja 578), arvestades muu hulgas seda, et komisjonil oli olnud võimalus selles küsimuses oma märkusi
esitada (vt selle kohta ja analoogia alusel Euroopa Kohtu 17. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑197/09 RX‑II: Réexamen
M
vs.
EMEA, EKL 2009, lk I‑12033, punktid 40–42 ning 57 ja 58).
Teiseks tuleb märkida, et komisjon ei vaidlustanud hagejate selliste väidete tõesust, mille kohaselt alates 18. maist 2006
Total ja Elf Aquitaine neid enam ei kontrolli. Nagu eespool märgitud, esineb see faktiline asjaolu juba hagiavalduses. Pealegi
tuleb rõhutada, et selle väite tõesust kinnitab termostabilisaatorite otsus, mida kohtuistungil arutati ning mille hagejad
hiljem tõstatasid (vt eespool punkt 26). Selle otsuse kohaselt „[a]lates 18. maist ei kuulu Arkema France enam Total/Elf Aquitaine’i
kontserni” (põhjendus 27) ning „ei kuulu enam samasse ettevõtjasse Elf Aquitaine’iga […]” (põhjendus 740). [mitteametlik tõlge]
Lisaks esitasid hagejad Üldkohtu taotlusel (vt eespool punkt 26) tõendeid oma väidete põhjendamiseks. Komisjon ei vaidlustanud
neid tõendeid ning ta möönis Üldkohtu küsimusele vastates sõnaselgelt, et alates 18. maist 2006 ei kuulu hagejad samasse ettevõtjasse
Totali ja Elf Aquitaine’iga.
Seega tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal ei kuulunud hagejad Totali ja Elf Aquitaine’iga samasse ettevõtjasse.
Kolmandaks tuleb analüüsida, kas see tõdemus võib mõjutada trahvisummat, mida hagejad peavad vaidlustatud otsuse kohaselt
tasuma.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vajadus tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju, kui see ei põhjenda trahvi üldise taseme
tõusu konkurentsipoliitika elluviimise raames, nõuab, et trahvi suurus kujundataks selliselt, et see võtaks arvesse mõju,
mida soovitakse avaldada ettevõtjale, kellele trahv määratakse, et trahv ei muutuks tähtsusetuks või vastupidi ülemäära suureks
eelkõige kõnealuse ettevõtja rahalise suutlikkuse seisukohast vastavalt nõuetele, mis tulenevad ühelt poolt vajadusest tagada
trahvi tõhusus ja teiselt poolt proportsionaalsuse põhimõtte järgimisest (vt eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 283, ning eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs
.
komisjon, punkt 379). Seega õigustab just asjaomase ettevõtja võimalus leida kergemini vajalikud rahalised vahendid trahvi
maksmiseks korrutusteguri kasutamist trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks (vt selle kohta eespool punktis 210 viidatud
kohtuotsus Showa Denko
vs.
komisjon, punkt 18; eespool punktis 258 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 284, ning eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Hoechst
vs.
komisjon, punkt 379; vt samuti eespool punktid 210–213).
Asjaomase ettevõtja suuruse ja koguvahendite arvestamine trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamiseks on seotud mõjuga, mida
nimetatud ettevõtjale soovitakse avaldada, kuna sanktsioon ei tohi eelkõige ettevõtja finantsilise võimsusega võrreldes olla
tühine (Euroopa Kohtu 17. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑413/08 P: Lafarge
vs.
komisjon, EKL 2010, lk I‑05361, punkt 104).
Seega sel põhjusel on kohus sedastanud, et hoiatuseesmärki, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, on
võimalik saavutada vaid siis, kui arvestatakse ettevõtja olukorda sel päeval, mil trahv määratakse (vt eespool punktis 213
viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 278). Ettevõtja koguvahendeid, mis võivad varieeruda, vähenedes või suurenedes oluliselt suhteliselt lühikese
aja jooksul, eelkõige ajavahemikul rikkumise lõpetamisest kuni trahvi määrava otsuse vastuvõtmiseni, tuleb seega hinnata,
et õigesti saavutada hoiatuseesmärk, trahvi määramise päeval, järgides samas ka proportsionaalsuse põhimõtet (vt selle kohta,
vt eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punktid 285 ja 288).
Pealegi ei vaidlusta komisjon neid kaalutlusi. Ta väidab siiski, et trahvi kindlaksmääramisel võib ta samuti võtta arvesse
asjaolu, et suurtel ettevõtjatel on tavaliselt olemas õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil
hõlpsamini kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest, mis tulenevad
konkurentsiõigusest; seda asjaolu aga hinnatakse rikkumise toimepanemise hetkel.
Sellega seoses tuleb meenutada, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata mitme asjaolu alusel, nagu konkreetse juhtumi
eripärased tehiolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, isegi kui kohustuslikult arvesse võtmisele kuuluvatest tingimustest
ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu (vt eespool punktis 178 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 241 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kuigi komisjon võib trahvi kindlaksmääramisel tasemel, mis tagab piisavalt hoitava mõju, arvesse võtta asjaomase ettevõtja
kogukäivet, mis on üks, olgugi et ligikaudne ja ebatäiuslik ettevõtja suuruse ja majandusliku võimsuse näitaja, ei maksa sellele
käibele omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes oleks ebaproportsionaalne, ning seetõttu ei ole asjakohase
trahvi määramine käibel põhineva pelga aritmeetilise tehte tulemus (vt selle kohta eespool punktis 233 viidatud kohtuotsus
Cour Musique Diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 121; eespool punktis 178 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 243, ning eespool punktis 211 viidatud kohtuotsus Evonik Degussa
vs.
komisjon ja nõukogu, punkt 120).
Nagu komisjon õigesti väidab, võib ta trahvisumma kindlaksmääramisel võtta eelkõige arvesse asjaolu, et suurtel ettevõtjatel
on tavaliselt olemas õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil hõlpsamini kindlaks teha, et
nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest, mis tulenevad konkurentsiõigusest (vt samuti
selle kohta eespool punktis 211 viidatud kohtuotsus Evonik Degussa
vs.
komisjon ja nõukogu, punkt 121), nagu näeb pealegi ette suuniste punkti 1A viies lõik.
Selle asjaolu arvessevõtmise eesmärk on karistada enam suuri ettevõtjaid, kelle puhul eeldatakse, et neil on piisavad teadmised
ja struktuurilised vahendid, et olla teadlik sellest, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja et hinnata selle võimalikku
kasu. Seega sellisel juhul peab käive, mille alusel komisjon hindab asjaomaste ettevõtjate suurust ning seega nende võimet
teha kindlaks nende tegevuse olemus ja tagajärjed, olema seotud nende olukorraga rikkumise, mitte vaidlustatud otsuse vastuvõtmise
ajal (eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punktid 289 ja 290).
Siiski ei nähtu käesolevas asjas vaidlustatud otsusest kuidagi, et õigus- ja majandusalaste infrastruktuuridega seotud kaalutlused
aitasid kaasa korrutusteguri 3 määramisele, mida kohaldati hagejatele määratud trahvile.
Tuleb rõhutada, et seda asjaolu tõesti ei mainita vaidlustatud otsuse põhjendustes 337–350, milles komisjon põhjendab korrutusteguri
kohaldamist. Komisjon toob seevastu selgelt välja, et trahvide summa tuleb kindlaks määrata „tasemel, mis tagab iga ettevõtja
suuruse ja majandusliku võimsuse seisukohast piisavalt hoiatava mõju” (vaidlustatud otsuse põhjendus 337) ning tuleb kohaldada
korrutustegurit „selleks, et määrata trahv tasemel, mis tagab piisavalt hoiatava mõju” (vaidlustatud otsuse põhjendus 349).
Samamoodi märgib komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 346, et „erinev kohtlemine põhineb iga kartellikokkuleppega hõlmatud
turul tegutseja käibel, mis annab täpse pildi nende vastavast osast rikkumises, samas kui korrutustegur põhineb ettevõtja
kogukäibel, mis väljendab vajadust määrata trahv tasemel, mis tagab hoiatava mõju”.
Seega tuleb tõdeda, et korrutusteguri põhjendamine tugineb selgelt eespool punktides 258–260 esitatud kaalutlustele, st sisuliselt
trahvide taotletud mõju asjaomastele ettevõtjatele.
Muu hulgas toetab seda järeldust asjaolu, et asjaomastele ettevõtjatele kohaldatud korrutustegurid tuginevad nende kogukäibele
2005. aastal ehk viimasele majandusaastale enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist ning seda sõltumata sellest, millal sai läbi
nende vastav rikkumise ajavahemik. Nii näiteks ICI puhul, kellele kohaldati korrutustegurit 1,5, jääb rikkumise lõppemise
(vaidlustatud otsuse kohaselt 1. november 1999) ja 2005. majandusaasta vahele viis aastat. Seevastu vaidlustatud otsuse analüüsitud
osa ei sisalda viiteid sellele, mis puudutavad nende ettevõtjate suurust nende rikkumise vastaval perioodil. Lisaks on meelde
tuletatud, et Total, kelle käivet võeti korrutusteguri kohaldamisel arvesse, sai kontrolli kontserni üle alles aprillis 2000,
samas kui hagejate rikkumise periood kestis alates 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002.
Käesolev asi erineb seega selgelt asjast, milles tehti eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, mille komisjon tõi välja kohtuistungil. Nimetatud kohtuasjas vaidluse all olevas otsuses tõi komisjon sõnaselgelt
välja õigus- ja majandusalaste infrastruktuuride asjaolu (eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, eelkõige punkt 275). Pealegi nähtub sellest kohtuotsusest, et vajadus võtta arvesse seda, et suurtel ettevõtjatel
on õigus- ja majandusalased infrastruktuurid, kujutab endast trahvi suurendamise raames erinevat põhjust sellest, mis puudutab
vajadust tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju ning millel on erinevad eesmärgid (eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punktid 277, 278 ja 289). Nii ei saa väita, et see on vaidlustatud otsuses tingimata komisjoni põhjenduskäigu aluseks.
Samamoodi tuleb tagasi lükata komisjoni argument, mille kohaselt ta tingimata võttis arvesse õigus- ja majandusalaste infrastruktuuride
asjaolu, kuna see on suunistes ette nähtud. Piisab, kui sellega seoses märkida, et suuniste punkti 1A viies lõik ei näe ette
selle aspekti süstemaatilist arvestamist, vaid ainult võimaluse komisjonil seda teha („Üldiselt võib arvesse võtta ka asjaolu
[…]”). Seega kuna selle asjaolu kohaldamine ei olnud kohustuslik, ei pidanud komisjon seda igal juhul arvestama (vt selle
kohta Üldkohtu 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑26/02: Daiichi Pharmaceutical
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑713, punkt 49).
Sellest järeldub, et hagejate suurust ja majanduslikku võimsust peab korrutusteguri kohaldamiseks hindama vaidlustatud otsuse
päeval, arvestades Arkema kogukäivet. Nagu tõdeti, eriti osas, milles nende asjaolude arvessevõtmine tulenes asjaomasele ettevõtjale
avaldada soovitud mõjust, ning et Arkemat Totaliga siduv majandusüksus lagunes enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeva,
ei saa Totali vahendeid võtta Arkemale kohaldatava korrutusteguri kindlaksmääramisel arvesse (vt selle kohta ja analoogia
alusel 10% piirmäära kohta Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03:
Tokai Carbon jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 390).
Arvestades eespool punkt 260 toodud kaalutlusi, ei sea seda järeldust kahtluse alla asjaolu, et see majandusüksus lagunes
ainult mõni päev enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist.
Kuigi seda viga, mis seisneb Totali käibe arvessevõtmises korrutusteguri kindlaksmääramiseks, võiks hagejatele ette heita
(vt eespool punkt 249), ei põhjenda see asjaolu neile määratud trahvisumma säilitamist, kuna see tuleneb sisuliselt väära
faktilise asjaolu arvessevõtmisest (vt selle kohta Üldkohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑156/94: Aristrain
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑645, punkt 586, ja 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑322/01: Roquette Frères
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3137, punkt 293).
Ilma et Üldkohus saaks arvesse võtta komisjoni vastust tema küsimustele kohtuasjas T‑206/06, mis ei sisaldu käesoleva asja
toimikus, tuleb pealegi rõhutada, et selline lähenemisviis nähtub kohtuistungil arutatud komisjoni otsustuspraktikast (naatriumkloraadi
otsus ja termostabilisaatorite otsus). Termostabilisaatorite otsuses märkis komisjon, et „korrutustegurit [, mis tugineb Elf
Aquitaine’i ülemaailmsel käibel,] ei pea kohaldama Arkema France’ile ja CECA SA-le, kuna nad ei kuulu enam Elf Aquitaine’iga
samasse ettevõtjasse” (vt selle otsuse põhjendus 740) [mitteametlik tõlge]. Argument, mis käsitleb seda, et need otsused kohaldavad
uusi suuniseid ning uued suunised ei näe sõnaselgelt ette õigus- ja majandusalaste infrastruktuuride kriteeriumi, ei ole asjakohane,
kuna nagu rõhutati, ei kohaldatud seda kriteeriumi ka käesolevas asjas. Muu hulgas nähtub sama lähenemine ka vesinikperoksiidi
ja perboraadi otsusest, mis võeti vastu samal ajal vaidlustatud otsusega ning milles kohaldatakse samasid suuniseid; komisjon
ise viitas sellele otsusele kohtuistungil vaidlustatud otsusega võrdlemiseks seoses trahvide tasemega (vt teise äriühingute
kontserni kohta vesinikperoksiidi ja perboraadi otsus, põhjendused 31 ja 463).
Eespool punktis 272 esitatud järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et vaidlustatud otsuse kohaselt jagab Arkema oma endiste
emaettevõtjatega solidaarselt vastutust trahvi maksmise eest osas, milles see trahv tugineb korrutustegurile 3 vastavalt Totali
kontserni käibele. Ent siiski annab vaidlustatud otsuse artikli 2 punkt b komisjonile täieliku vabaduse, kas nõuda trahv sisse
ühelt või teiselt juriidiliselt isikult otsuses mainitud summade ulatuses. Nii võib komisjon otsustada, et ta nõuab kogu trahvi
sisse hagejatelt (vt selle kohta Üldkohtu 13. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas T‑40/06: Trioplast Industrier
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 165).
Vaidlustatud otsusest nähtub aga, et komisjon ise leiab, et korrutustegur 3 ei ole sobiv ainult Arkema käibe suhtes (vaidlustatud
otsuse põhjenduse 14 kohaselt ligikaudu 5,7 miljardit eurot 2005. aastal). Komisjon märgib 233. joonealuses märkuses, mis
puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 349, et „mis puudutab Arkemat, Altuglasi ja Altumaxi […], siis eraldiseisvat korrutustegurit 1,25
kohaldatakse nende 65 miljoni euro suurusele lähtesummale, mille alusel võib arvutada kestuse alusel suurendamise 50% ulatuses
enne 50% ulatuses suurendamist korduvuse alusel […]”. Sellega seoses on meenutatud, et komisjon ei pidanud Totalit ja Elf
Aquitaine’i korduvalt rikkumisi toimepanijateks (vaidlustatud otsuse põhjendus 369) ning et ta kohaldas „hüpoteetilist” korrutustegurit 1,25
selleks, et tagada, et korduvuse alusel suurendamist kohaldataks ainult Arkema ja tema tütarettevõtjate trahvi arvutusteguritele.
Peale selle tuleb välja tuua, et ICI‑le ja Degussale, kelle käibed olid vastavalt rohkem kui 8 miljardit eurot ja rohkem kui
11 miljardit eurot 2005. aastal, kohaldati vastavalt korrutustegureid 1,5 ja 1,75 (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 349).
Neil tingimustel on Arkema suhtes korrutusteguri 3 kohaldamine põhjendatud ainult sellega, et teabe põhjal, millele komisjon
vaidlustatud otsuses tugines, kuulus Arkema Total kontserni, kellel oli selgelt suurem käive kui teistel asjaomastel ettevõtjatel
ning et ta võis arvestada nende vahenditega trahvi määramise päeval. Kuna näib siiski, see tingimus ei ole täidetud, on korrutustegur 3
ülemäära suur võrreldes vaidlustatud otsuse teiste adressaatide suhtes kohaldatud teguritega.
Tuleb aga märkida, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel trahvide kindlaksmääramisel peab komisjon järgima õiguse
üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet, nagu Euroopa Kohus ja Üldkohus on need välja arendanud
(eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 77).
Seetõttu leiab Üldkohus, et käesoleva asja asjaoludel ei ole korrutustegur 3 hagejate suhtes põhjendatud. Järgmiseks uuritakse,
millised on selle analüüsi tagajärjed selle trahvisumma kindlaksmääramisele, mille eest hagejad on vastutavad.

Kuues väide, et komisjon on korduvuse alusel trahvi suurendamisel rikkunud õigusnorme
See väide jaguneb kaheks osaks.
Esimene osa, mis puudutab süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõtte ning õiguskindluse põhimõtte rikkumist
Hagiavalduses väidavad hagejad, et tuginedes süüdimõistmistele aastatel 1984, 1986 ja 1994, mis puudutavad üle 30 aasta taguseid
sündmusi ehk sündmusi ligikaudu 30 aastat enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, rikkus komisjon süütegude ja karistuste seaduslikkuse
põhimõtet ja õiguskindluse põhimõtet. Komisjoni lähenemine tähendaks tegelikult, et ettevõtjat, kes on süüdi mõistetud, ähvardab
pidevalt oht, et kohaldatakse korduvust puudutavaid norme.
Siiski märgivad hagejad repliigis, et nad on teadmiseks võtnud Euroopa Kohtu 8. veebruari 2007. aasta otsuse kohtuasjas C‑3/06 P:
Groupe Danone
vs.
komisjon (EKL 2007, lk I‑1331), mis kuulutati pärast hagiavalduse esitamist, ning et nad ei pea „vajalikuks seda kohtuotsust
arvestades tulla tagasi [eespool nimetatud] argumentide juurde”. Kui hagejatelt küsiti selle kohta menetlust korraldavate
meetmete raames ja kohtuistungil, siis kinnitasid nad, et loobuvad kuuenda väite esimesest osast, ilma et see mõjutaks argumente,
mille nad esitasid käesoleva väite teise osa raames, mis puudutab
non bis in idem
ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Arvestades seda loobumist, ei ole kuuenda väite esimest osa vaja enam analüüsida.
Teine osa, mis puudutab
non bis in idem
ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist
–       Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et selleks, et põhjendada trahvi suurendamist korduvuse alusel, tugines komisjon vaidlustatud otsuses varasemate
süüdimõistmistele, mis juba põhjendasid Arkema trahvi suurendamist korduvuse alusel orgaaniliste peroksiidide otsuses, monokloroäädikhappe
otsuses ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsuses. Nii tehes mõistis komisjon Arkema neli korda sama rikkumise eest süüdi
ning rikkus seega
non bis in idem
põhimõtet.
Hagejad meenutavad sellega seoses, et korduvust kohaldatakse siis, kui isik paneb pärast seda, kui ta on esimese rikkumise
eest lõplikult süüdi mõistetud, toime uue rikkumise seaduses sätestatud tingimustel ning tavaliselt kindlaksmääratud aja jooksul.
Korduvuse puhul on katseaeg seega alates esimesest süüdimõistmisest. Siiski ei ole hagejate arvates see katseaeg igavene ega
jää pärast teist süüdimõistmist kehtima. Hagejad arvavad, et kui süüdimõistetu paneks toime kolmanda rikkumise, hoolimata
tema karistuse raskendamisest korduvalt rikkumise toimepanijana, saab uut karistuse raskendamist korduvuse alusel kohaldada
ainult teise rikkumise põhjal. Nende arvates viiks teistsugune tõlgendus selleni, et karistust raskendatakse ühe ja sama rikkumise
eest kaks korda.
Seetõttu leiavad hagejad, et käesolevas asjas oleks komisjon pidanud asuma seisukohale, et süüdimõistmised aastatest 1984,
1986, 1988 ja 1994 võeti juba arvesse trahvi kindlaksmääramiseks orgaaniliste peroksiidide otsuses, nii et Arkema poolt korduvalt
rikkumise toimepanemist ei saa järgnevates asjades nende süüdimõistmiste alusel enam tõstatada. Hagejate arvates oleks komisjon
seevastu võinud Arkema poolt korduvalt rikkumise toimepanemist kohaldada orgaaniliste peroksiidide otsuse, monokloroäädikhappe
otsuse ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsuse võimalikul alusel. Nad väidavad siiski, et kuna vaidlustatud otsuses viidatud
rikkumise periood eelnes nendes kolmes asjas vastu võetud süüdimõistmise otsustele, ei ole korduvus käesolevale asjale kohaldatav.
Komisjoni argumendile, mille kohaselt korduvuse raskendava asjaoluna kohaldamist põhjendas vajadus tagada trahvide hoiatav
mõju, vastavad hagejad, et komisjon võttis selle kaalutluse juba arvesse, kui ta suurendas Arkema lähtesummat suurde kontserni
kuulumise tõttu. Nad leiavad niisiis, et suurendades trahvisummat kahel korral samal põhjusel, rikkus komisjon uuesti
non bis in idem
põhimõtet.
Kohaldades trahvi suurendamist korduvuse alusel neljas erinevas asjas süüdimõistmise põhjal, rikkus komisjon samuti proportsionaalsuse
põhimõtet. Hagejate arvates tagati hoiatamise eesmärk, millele vastab trahvi suurendamine, piisavalt 50% ulatuses suurendamisega,
mida kohaldati orgaaniliste peroksiidide otsuses ning
a fortiori
uued 50% ulatuses suurendamised, mida kohaldati 2005. aastal monokloroäädikhappe otsuses ning 2006. aastal vesinikperoksiidi
ja perboraadi otsuses. Nad väidavad, et seega ei ole vaja sarnast suurendamist vaidlustatud otsuses uuesti kohaldada ning
seda eriti seetõttu, et nelja otsuse aluseks on samal ajavahemikul aset leidnud asjaolud, nii et Arkemal ei olnud võimalik
oma tegevust kohandada, et võtta arvesse kolme eelnevat süüdimõistmist aastatel 2003, 2005 ja 2006.
Hagejad rõhutavad oma repliigis, et osas, milles Arkema trahvi suurendamine korduvuse alusel põhineb orgaaniliste peroksiidide
otsusel, monokloroäädikhappe otsusel ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsusel, nagu nähtub komisjoni argumentidest, on
see suurendamine ilmselgelt vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Selline suurendamine on kasutu ning ebaproportsionaalne,
kui mitme otsuse aluseks olnud rikkumised on toimunud samal ajavahemikul, nii et ettevõtjal ei olnud võimalik oma tegevust
kohandada, et võtta arvesse varasemaid süüdimõistmisi.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
–       Üldkohtu hinnang
Tuleb märkida, et
non bis in idem
põhimõte, mis kujutab endast liidu õiguse aluspõhimõtet ja mis on sätestatud ka 7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud
Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT C 364, lk 1) artiklis 50, keelab konkurentsiõiguse valdkonnas ettevõtja karistamise või
tema süü tuvastamiseks menetluse algatamise teist korda konkurentsivastase tegevuse eest, mille eest teda on juba karistatud
või seoses millega ta on õigeks mõistetud varasema otsusega, mida ei saa enam vaidlustada (vt selle kohta eespool punktis 252
viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, punkt 59).
Ne bis in idem
põhimõtte kohaldamine sõltub kolmest tingimusest: asjaolud, rikkumise toime pannud isik ning kaitstav õigushüve peavad olema
samad (7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P:
Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 338).
Tuleb tõdeda, et seda põhimõtet ei riku kuidagi asjaolu, et vaidlustatud otsus tugineb varasematele süüdimõistmistele, mis
juba õigustasid Arkema trahvi suurendamist korduvuse alusel orgaaniliste peroksiidide otsuses, monokloroäädikhappe otsuses
ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsuses. Asjaolu, et komisjon tugines neljas otsuses korduvusega seoses samadele varasematele
süüdimõistmistele, ei tähenda kuidagi, et komisjon „tunnistas Arkema neli korda süüdi sama rikkumise eest”, nagu väidavad
hagejad.
Sellega seoses tuleb meenutada, et võimalik korduvus on nende asjaolude hulgas, mida tuleb asjaomase rikkumise raskusastme
hindamisel arvesse võtta (eespool punktis 283 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 26). Korduvuse arvessevõtmise eesmärk on mõjutada ettevõtjaid, kellel on kalduvus rikkuda konkurentsieeskirju,
muutma oma käitumist. Sellepärast võib komisjon igal üksikjuhul arvesse võtta sellist kalduvust kinnitavaid asjaolusid, näiteks
asjaomaste rikkumiste vahelist aega (eespool punktis 283 viidatud kohtuotsus Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 39).
Pannes toime aga hagejate poolt välja toodud iga rikkumise, pani Arkema rikkumisi toime korduvalt, mis põhjendab selle asjaolu
arvestamist iga rikkumise raskusastme hindamisel. Eriti on iga nimetatud rikkumise puhul üksteisest sõltumata tegemist konkurentsieeskirjade
korduva rikkumisega, nagu jõuti järeldusele 1984. aasta, 1986. aasta ja 1994. aasta otsustes, mis annab tunnistust Arkema
kalduvusest mitte teha nendest süüdimõistmistest kohaseid järeldusi (vt selle kohta eespool punktis 283 viidatud kohtuotsus
Groupe Danone
vs.
komisjon, punkt 40).
Seetõttu on korduvuse arvessevõtmine hagejate poolt viidatud juhtumite puhul tingimata seotud iga asjaomase rikkumise raskusastme
hindamisega. Vastupidi sellele, mida hagejad väidavad, tunnistas komisjon Arkema süüdi nelja eraldiseisva rikkumise eest ning
asjaolude samasuse tingimus (vt eespool punkt 292) ei ole käesolevas asjas ilmselgelt täidetud.
Muu hulgas viiks hagejate poolt välja pakutud lahendus selleni, et komisjon ei tohi arvesse võtta korduvust asjaomase otsuse
raames ainult sel põhjusel, et asjaomane ettevõtja pani paralleelselt toime teisi konkurentsiõiguse rikkumisi. Selline lahendus
oleks vastuolus eesmärgiga, mida on taotletud seoses trahvi kindlaksmääramise raames korduvuse arvessevõtmisega.
Lisaks tuleb samuti tagasi lükata argument, mille kohaselt komisjon rikkus
non bis in idem
põhimõtet, kui ta põhjendas korduvuse alusel raskendava asjaolu kohaldamist vajadusega tagada trahvide hoiatav mõju, samas
kui seda asjaolu juba võeti arvesse. Komisjon võttis trahvisumma arvutamisel arvesse üksnes teatava hulga faktilisi kaalutlusi,
mis on asjassepuutuvad trahvi määramisel tasemel, mis tagab trahvile piisavalt hoiatava laadi ning kuidagi ei mõistnud ta
hagejaid süüdi kaks korda sama rikkumise eest (vt selle kohta Üldkohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑38/02:
Groupe Danone
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑4407, punkt 358). Tuleb meenutada, et hoiatava mõju tagamise vajadus on üldine nõue, millest komisjon
peab juhinduma kogu trahvi arvutamise ajal (vt eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon, punkt 131).
Igal juhul tuleb rõhutada, et iga kriteeriumi arvessevõtmine raskusastme hindamiseks põhineb eraldiseisvatel põhjustel. Nii
on ettevõtja kogukäibe arvessevõtmine põhjendatud vajadusega määrata trahv tasemel, mis on piisavalt hoiatav, arvestades hageja
suurust ja majanduslikku võimsust. Korduvuse arvessevõtmine on õigustatud täiendava hoiatamise vajadusega, mis nähtub asjaolust,
et kolme varasema rikkumise tuvastamisest ei piisanud, et neljanda rikkumise toimumist takistada (vt selle kohta eespool punktis 298
viidatud 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas Groupe Danone
vs
. komisjon, punkt 358).
Mis puudutab etteheidet, et komisjon rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, siis hagejad näivad väitvat, et komisjon oleks pidanud
võtma arvesse hoitavat mõju, mis sai hagejale osaks seoses suurendamistega orgaaniliste peroksiidide otsuses, monokloroäädikhappe
otsuses ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsuses. Tuleb aga meenutada, et kui komisjon taotleb trahvi hoiatavat mõju,
siis eespool punktides 228–235 toodud põhjendustel ei ole komisjon kohustatud võtma arvesse trahve, mille ta samale ettevõtjale
määranud erinevates asjades. See järeldus kehtib samuti korduvuse alusel suurendamiste suhtes. Eriti oleks hoiatamise eesmärgiga
vastuolus see, kui ei võetaks arvesse asjaomase ettevõtja poolt korduvalt rikkumiste toimepanemist ainult sel põhjusel, et
paralleelselt vaidlusalusaluse rikkumisega pani ta toime ka teisi rikkumisi, mille eest komisjon samuti karistas.
Käesoleva asja asjaoludel ei ole 50% ulatuses suurendamine selle eesmärgiga võrreldes ebaproportsionaalne.
Lõpuks, vastupidi sellele, mida hagejad väidavad (vt eespool punkt 290), nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 358 ja 369
selgelt, et korduvuse tuvastamine ei tugine käesolevas asjas orgaaniliste peroksiidide otsusele, monokloroäädikhappe otsusele
ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsusele.
Seetõttu tuleb tagasi lükata kuuenda väite teine osa, mis on ainsana vaidluse all.

Seitsmes väide, et on tehtud faktiviga, kuna komisjon ei kohaldanud hagejatele trahvi vähendamist Arkemale süüks pandud endast
rikkumist kujutavate teatud tegude „tegemata jätmise” alusel
Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et Arkema tõendas haldusmenetluses, et ta kohaldas ainult osaliselt teatud vaidlusaluseid kokkuleppeid,
nagu komisjon vaidlustatud otsuses pealegi ise möönis. Nad leiavad seetõttu, et vastavalt suunistele ja kohtupraktikale oleks
komisjon pidanud seda kergendavat asjaolu trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtma. Nad paluvad Üldkohtul seega vähendada
oluliselt trahvisummat, et võtta arvesse Arkema poolt teatud süükspandud tegude „tegemata jätmist”.
Sellega seoses toovad hagejad välja, et mitmel korral kaebas Degussa selle üle, et Arkema ei täitnud tootjate vahel sõlmitud
hinnatõusu kokkuleppeid, millest annab tunnistust ka mitme koosoleku kirjeldus vaidlustatud otsuses (vaidlustatud otsuse põhjendused 123,
128 ja 133).
Hagejad rõhutavad samuti, et vastavalt komisjoni otsustuspraktikale võib trahvi vähendada põhjusel, et endast rikkumist kujutavaid
kokkuleppeid osaliselt ei täideta. Nad leiavad seega, et vastupidi sellele, mida komisjon kinnitas kostja vastuses, ei ole
pelk asjaolu, et ettevõtja osales ainult teatud süükspandavas tegevuses, iseenesest asjaolu, mis välistab kergendavate asjaolude
kohaldamist.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
Üldkohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmise tõttu kergendava asjaolu kohaldamiseks
tuleb kontrollida, kas nimetatud asjaolud tõendavad, et ajavahemikul, mil asjaomane ettevõtja oli endast rikkumist kujutavate
kokkulepetega seotud, hoidus ta tegelikult nende täitmisest, käitudes turul konkureerivalt või vähemalt tõendavad, et ta on
selgelt ja märgatavalt rikkunud asjaomase kartelliga kehtestatud kohustusi niivõrd, et see häiris kartelli toimimist (eespool
punktis 271 viidatud Üldkohtu otsus Daiichi Pharmaceutical
vs.
komisjon, punkt 113, ning eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punkt 196).
Vastupidi sellele, mida komisjon väidab menetlusdokumentides, ei piisa iseenesest asjaolust, et hagejad kinnitavad teatud
vaidlusaluste kokkulepete osalist kohaldamist, selleks, et keelduda tõstatud kergendava asjaolu neile kohaldamisest (vt selle
kohta eespool punktis 308 viidatud kohtuotsus Daiichi Pharmaceutical
vs.
komisjon, punktid 102 ja 116, ning eespool punktis 180 viidatud kohtuotsus Carbone‑Lorraine
vs
. komisjon, punktid 197 ja 223). Peab veel kontrollima, kas hagejad on tõendanud, et nad selgelt ja oluliselt rikkusid kartelli
rakendamisest tulenevaid kohustusi niivõrd, et see häiris kartelli toimimist.
Tuleb meenutada, et hagiavalduses põhistasid hagejad oma väited kolme konkreetsete asjaoluga, mille eesmärk oli näidata, et
Degussa kaebas selle üle, et Arkema ei täitnud tootjate vahel sõlmitud hinnatõusu kokkuleppid.
Esiteks toovad nad välja, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 123 tõdes komisjon, et 1999. aasta suvel toimunud koosoleku eesmärk
oli „taastada Degussa usk [Arkema] ja ICI tegevuse usaldusväärsusesse, mis minevikus sai kannatada, kui hinnaeesmärke ei kohaldatud
või neid kohaldati osaliselt” nende kahe ettevõtja poolt.
Teiseks toovad hagejad välja vaidlustatud otsuse põhjenduse 128, milles komisjon tõdes, et 24. veebruari 2000. aasta koosoleku
vormisegude kohta kutsus kokku Degussa, reageerides Arkema tegevusele seoses teatud klientidega mootorsõidukisektoris. Komisjon
täpsustab, et sellel koosolekul „heitis [Degussa] [Arkemale] kaudselt ette, et ta ei täitnud hinnatõusu mootorsõidukivaldkonnas”.
Kolmandaks tuginevad hagejad vaidlustatud otsuse põhjendusele 129, milles tehakse viide 27. juuni 2000. aasta koosolekule,
mis puudutab vormisegu, pärast seda, kui Arkema sõlmis pikaajalise tarnelepingu turu põhikliendiga sellisel tasemel hinnaga,
mis oli madalam hinnaeesmärkidest, millest lepiti kokku konkurentidega Dublini (Iirimaa) koosolekul 1999. aasta oktoobris.
Komisjon tõdeb selles, et „asjaolu, et Arkema ei kohaldanud tahtlikult hinnaeesmärke, peeti Degussa poolt raskeks usalduse
rikkumiseks”. Samamoodi viitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 133 samuti Degussa ja Arkema vahelisele „tõsisele
konfliktile” sellel koosolekul.
Siiski tuleb leida, et pelk viide vaidlustatud otsuse nendele lõikudele ei ole piisav selle tõendamiseks, et eespool punktis 308
meenutatud tingimused on täidetud.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et eespool viidatud lõigud puudutavad kõiki koosolekuid PMMA‑st vormisegude kohta, st ainult ühte
toodet kolmest tootest, mis hõlmavad ühteainsat rikkumist, mida komisjon vaidlustatud otsuses ette heitis. Hagejad aga ei
esitanud ühtegi objektiivset asjaolu, mis võimaldaks Üldkohtul hinnata, milline mõju oli seda toodet puudutavate kokkulepete
täitmata jätmisel kogu asjaomase kartellikokkuleppe toimimisele. Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 5, kujutab PMMA
vormisegu pealegi endast ainult 36% PMMA koguturust metüülmetakrülaatide jaotuse osas kolme PMMA toote vahel.
Mis puudutab täpsemalt vaidlustatud otsuse põhjenduses 123 esinevat kinnitust, mille kohaselt „minevikus […] ei kohaldanud
või kohaldasid ainult osaliselt hinnaeesmärke” Arkema ja ICI, siis tuleb tõdeda, et hagejad ei esita ühtegi asjaolu, mis võimaldaks
mõista selle kinnituse konkreetset ulatust nii sisuliselt kui ka kestuse osas.
Ühelt poolt tuleb rõhutada, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 123 nähtub, et hinnaeesmärke kohaldati osaliselt. Hagejad
aga ei täpsusta, milline oli selle „osalise kohaldamata jätmise” ulatus. Eriti ei väida nad, et nad oleksid saavutanud sellise
tasemele, et see häiris asjaomase kartellikokkuleppe toimimist. Muu hulgas nähtub vaidlustatud otsusest, et samal koosolekul
osalejad rakendasid ühte osa asjaomasest kartellikokkuleppest seoses äriliselt tundliku teabe vahetamisega (vt vaidlustatud
otsuse põhjenduse 123 viimane lause ning vaidlustatud otsuse põhjendus 117, millele see viitab).
Teiselt poolt ei täpsusta hagejad, millise perioodiga on tegemist. Kuigi vaatluse all olev koosolek toimus 1999. aasta suvel,
algas rikkumine 23. veebruaril 1997 (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 109). Vahepeal osales Arkema mitmel konkurentsivastasel
koosolekul, mille kirjeldus vaidlustatud otsuses ei anna tunnistust häirimisest, eriti seoses asjaomase kartellikokkuleppe
toimimisega (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 111–119).
Mis puudutab hagejate argumente vaidlustatud otsuse põhjenduste 128, 129 ja 133 kohta, siis need tuginevad sisuliselt pikaajalisele
tarnelepingule, mis on sõlmitud madalama hinnaga kui need hinnaeesmärgid, milles lepiti konkurentide vahel kokku 1999. aasta
oktoobris toimunud Dublini koosolekul. Isegi kui komisjon kvalifitseeris selle ettevõtja „suureks kliendiks” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 129) ja kuigi ta märkis, et tegemist on „5000 t/aastas” (vaidlustatud otsuse 131. joonealune märkus), ei
esita hagejad ühtegi konkreetset asjaolu, mis võimaldaks hinnata selle lepingu tähtsust seoses asjaomases PMMA vormisegude
kartellikokkuleppes osalejate vahelise koostööga ega
a fortiori
üheainsa rikkumise raames, mis hõlmab kolme PMMA toodet.
Muu hulgas tuleb rõhutada, et tegemist on 2000. aasta esimesel semestril sõlmitud lepinguga (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 128
ja 129), milles ei kohaldata ainult oktoobris 1999 otsustatud hinnatõusu, samas kui Arkema osales kartellikokkuleppes 23. jaanuarist
1997 kuni 12. septembrini 2002. Samamoodi tuleb rõhutada, et isegi kui vaidlustatud otsuses on välja toodud „tõsine konflikt”
(põhjendus 133) ning „raske usalduse rikkumine”(põhjendus 129), näib selgelt, et Atofina ja teiste osaliste koostöö jätkus
konfliktist hoolimata (vt eriti vaidlustatud otsuse põhjendused 131 ja 134) ning see puudutab 9. veebruari 2001. aasta koosolekul
teabevahetust isegi seda sama klienti puudutava hinna kohta (vt 9. veebruari 2001. aasta koosoleku kohta vaidlustatud otsuse
põhjendus 131).
Eeltoodut arvestades tuleb tõdeda, et hagejate esitatud asjaolud tuvastavad kõige enam teatud puudujääke asjaomase kartellikokkuleppe
tõhususes seoses PMMA vormisegudega ning ühe juhu, kui Arkema ei kohaldanud kliendile hinnaeesmärke, mis olid selle toote
valdkonnas kokku lepitud. Muu hulgas tunnistas komisjon ise, et oli ajavahemikke, mille jooksul asjaomases kartellis osalejad
kaldusid sõlmitud kokkulepetest kõrvale (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 329) ning et teatud otsuseid ei rakendatud täielikult
(vaidlustatud otsuse põhjendus 379). Võttes siiski arvesse seda, et asjaomane rikkumine on vaidlustatud otsuse kohaselt kolme
toodet puudutav üks rikkumine, kestis rikkumine 23. jaanuarist 1997 kuni 12. septembrini 2002 ning see sisaldas mitut osa,
sh konfidentsiaalse teabe vahetamist turu ja ettevõtjate kohta (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 3), ei ole need asjaolud
piisavad eespool punktis 308 viidatud tingimuste täitmiseks. Hagejad isegi ei väida, et nad oleksid rikkunud asjaomase kartellikokkuleppega
kehtestatud kohustusi niivõrd, et see häiris kartelli toimimist, nagu nõuab kohtupraktika.
Seega tuleb ühelt poolt jõuda järeldusele, et komisjon ei kohaldanud põhjendatult endast rikkumist kujutavate kokkulepete
täitmata jätmisega seotud kergendavat asjaolu ning teiselt poolt, et selle alusel trahvi vähendamine ei ole seda enam õigustatud
Üldkohtu täieliku pädevuse raames.
Seetõttu tuleb käesolev väide tagasi lükata ning jätta rahuldamata hagejate esitatud trahvi vähendamise nõue.

Kaheksas väide, et on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu, kui komisjon keeldus hagejate trahvi vähendamisest „muude tegurite”
alusel
Poolte argumendid
Hagejad märgivad, et nende vastuses vastuväiteteatisele palus Arkema vähendada talle määrata võidavat trahvi „muude tegurite”
alusel suuniste tähenduses, et võetaks arvesse suuri trahve, mille komisjon oli talle hiljuti määranud. Keeldudes sellest
vähendamisest põhjendusel, et Arkema ei ole „esitanud ühtegi argumenti, mis näitaks, et ta oli väga raskes olukorras” (vaidlustatud
otsuse põhjendus 396), rikkus komisjon õigusnorme ning tegi faktivea.
Hagejad toovad välja, et kahes hiljutises otsuses vähendas komisjon trahvi lõppsummat suuniste punkti 5 alapunkti b alusel
põhjendusel, et asjaomasele ettevõtjale omistati mõni aeg enne vastutus suurte trahvide tasumise eest. Tegemist on komisjon
17. detsembri 2002. aasta otsusega K(2002) 5083 (lõplik) [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse
kohta (juhtum COMP/E-2/37.667 – erigrafiit) (edaspidi „erigrafiitide otsus”) ning komisjoni 3. detsembri 2003. aasta otsusega
K(2003) 4457 [EÜ] artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/38.359 ‑ elektrilised ja
mehaanilised süsinikust ja grafiidist tooted) (edaspidi „süsinikust ja grafiidist toodete otsus”). Hagejad arvavad, et kui
mõlemas otsuses näis komisjon viitavat sellele, et vähendamine tugineb samuti asjaomase ettevõtja finantsolukorrale, siis
trahvi vähendamine saab tegelikult tuleneda hiljuti määratud suurte trahvide arvessevõtmisest.
Nendest samadest otsustest tuleneb tõesti, et komisjon leidis, et ettevõtja finantsolukorra arvestamine tema trahvisumma vähendamise
käigus viiks turutingimustega halvemini kohandunud ettevõtjatele õigustamatu konkurentsieelise andmiseni, kuna sellise kohustuse
tunnustamine võib viia menetluses osalevate teiste ettevõtjate diskrimineerimiseni. Seega leiavad hagejad, et komisjonil ei
olnud alust viidata asjaomase ettevõtja finantsolukorrale, sh koostoimes teiste teguritega, tema trahvi vähendamiseks.
Hagejad toovad esile, et Arkemale määrati hiljuti komisjoni poolt olulised trahvid summas ligikaudu 180 miljonit eurot niisugustes
kokkulepetes osalemise tõttu, mida rakendati vähemalt osaliselt samal ajal kui vaidlustatud otsuses karistatud tegevused.
Tegemist on orgaaniliste peroksiidide otsuse, monokloroäädikhappe otsuse ning vesinikperoksiidi ja perboraadi otsusega.
Arvestades neid süüdimõistmisi, leiavad hagejad, et neile ei olnud vaja määrata kogu trahvi lõppsummat (ehk 219,13125 miljonit
eurot), et tagada tõhus hoiatamine. Nende arvates oleks komisjon pidanud seega arvesse võtma „muid tegureid”. Seetõttu paluvad
nad Üldkohtul vähendada nende trahvisummat, et võtta arvesse Arkema poolt hiljuti makstud trahve.
Komisjon vaidleb sellele argumentatsioonile vastu.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt peab meelde tuletama, et komisjoni otsustuspraktika ei kujuta endast õiguslikku raamistikku trahvide määramisel
konkurentsivaldkonnas. Komisjonile kuulub trahvisummade arvutamisel ulatuslik kaalutlusõigus ning talle ei ole tema varasemad
hinnangud siduvad (vt Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑329/01: Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3255, punktid 108–110 ja seal viidatud kohtupraktika). Nii on pelk viide erigrafiitide otsusele
ning süsinikust ja grafiidist toodete otsusele iseendast tulemusetu, kuna komisjonil ei ole kohustust käesolevat juhtumit
samal viisil hinnata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, punkt 111).
Muu hulgas tuleb tõdeda, et nendes kahes otsuses vähendas komisjon asjaomasele ettevõtjale selles asjas määratud trahvi, kuna
tal olid suured majandusraskused seoses kõigepealt ühe ja seejärel kahe hiljutise trahvide määramisega samaaegsete konkurentsiõiguse
rikkumiste eest. Hagejad aga ei väida, et nad on samas olukorras kui see äriühing, eriti finantsolukorra seisukohast (vt erigrafiitide
otsuse põhjendused 556–559 ning süsinikust ja grafiidist toodete otsuse põhjendus 360).
Mis puudutab argumenti, et trahvisumma vähendamine võib tugineda vaid selle ettevõtja hiljutisele süüdimõistmisele, kuna komisjonil
ei olnud kohtupraktika ning oma otsuste kohaselt õigust võtta arvesse üksi või koos teiste andmetega asjaomase ettevõtja finantsolukorda,
siis tuleb rõhutada, et see on vastuolus nende otsustega. Muu hulgas tuleb viidata eespool punktis 180 viidatud kohtuotsusele
Carbone‑Lorraine
vs.
komisjon (punktid 311–317), milles lükati tagasi sama argument, mille esitas süsinikust ja grafiidist toodete otsuse üks
adressaatidest.
Seetõttu ei ole komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 396 teinud viga, kui ta lükkas tagasi hagejate poolt rubriigis „Muud
tegurid” esitatud argumendid põhjendusel, et Arkema ei ole esitanud ühtegi argumenti, et näidata, et ta on väga raskes finantsolukorras.
Lisaks ei pea Üldkohus täieliku pädevuse raames trahvi vähendama, nagu paluvad hagejad.
Pelk asjaolu, et hagejatele määrati hiljuti kolm teist trahvi samaaegsete rikkumiste eest, ei õigusta käesolevas asjas määratud
trahvi vähendamist. Kui asjaolu, et juba on karistatud, õigustaks hilisema trahvi vähendamist, viiks see lahendus paradoksaalse
olukorrani, kus erinevates kartellikokkulepetes osalemist mitmekordistava ettevõtja iga karistuse piirkulu järk-järgult väheneks.
Selline olukord oleks ilmselgelt vastuolus hoiatamise eesmärgiga, mida trahvidega taotletakse.
Hagejad ei too välja ühtegi asjaolu, mis tõendaks, et käesolevas asjas trahvi määramine koostoimes hiljutiste teiste trahvidega
paneks ta erilisse olukorda. Muu hulgas tuleb rõhutada, et Arkema vastutab nende trahvide maksmise eest suures osas solidaarselt
Elf Aquitaine’i ja Totaliga, välja arvatud orgaaniliste peroksiidide otsus. Igal juhul on Arkemale nende nelja otsuse alusel
määratud trahvid kokku väiksemad kui 10% piirmäär – mis on kehtestatud määrusega nr 1/2003 ühe trahvi jaoks – vaidlustatud
otsuse põhjenduses 14 välja toodud Arkema käibest 2005. aastal.
Seetõttu tuleb käesolev väide tagasi lükata ning jätta selle alusel hagejate esitatud taotlus trahvi vähendamiseks rahuldamata.

Järeldus
Eeltoodust nähtub, et hagi tuleb tervikuna rahuldamata jätta, välja arvatud hagejate taotlus vähendada trahvi suurendamist,
mida neile kohaldati hoitava mõju eesmärgil.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades (vt eespool punktid 247–280) leiab Üldkohus, et oma täieliku pädevuse raames tuleb vähendada
trahvi, mille eest hagejad tunnistati vastutavaks, selleks et võtta arvesse asjaolu, et trahvi määramise päeval ei kontrollinud
neid enam Totali kontsern.
Trahvi ümberarvutamiseks leiab Üldkohus kohase olevat kasutada metodoloogiat, mida kohaldati vaidlustatud otsuses, asendades
korrutusteguri 3, mida hagejatele vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 kohaldati, korrutusteguriga 1,25. Käesoleva asja asjaoludel
ning võttes eelkõige arvesse vaidlustatud otsuse muude adressaatide suhtes kohaldatud suurendamisi, leiab Üldkohus, et selline
suurendamine on sobiv hagejatele määratud trahvi piisava hoiatava mõju tagamiseks.
Eelkõige ei tule rahuldada komisjoni taotlust, mille ta esitas kohtuistungil ja mille eesmärk oli sisuliselt see, et Üldkohus
võtaks arvesse asjaomase ettevõtja õigus- ja majandusalaste infrastruktuuridega seotud asjaolu rikkumise hetkel, selleks et
säilitada hagejatele kohaldatud korrutustegurit 3.
Tuleb meenutada, et täielik pädevus ei saa trahvisummade kindlaksmääramisel kaasa tuua EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus olevas
kokkuleppes või kooskõlastatud tegevuses osalenud ettevõtjate diskrimineerimist (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑291/98 P: Sarrió
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9991, punkt 97, ning 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P: Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 152). Kuna seda asjaolu aga ei võetud arvesse vaidlustatud otsuse teiste adressaatide
suhtes (vt eespool punktid 266–271), ei ole õigustatud hagejatele selle alusel määratud trahvisumma suurendamine.
Isegi kui seda asjaolu tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta, siis ei ole igal juhul õigustatud korrutusteguri 3
kohaldamine hagejate suhtes trahvi piisava hoiatava mõju eesmärgil. See viiks selleni, et hagejatele kohaldataks sama korrutustegurit
kui nende endistele emaettevõtjatele, samas kui nad on ilmselgelt erinevas olukorras sellise suurendamise kohaldamisega taotletud
peamiste eesmärkide suhtes (vt samuti selle kohta eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 340).
Pealegi on kohus asunud seisukohale, et ei pea eristama kahte ettevõtjat, kelle käibed õigustavad igal juhul nende lugemist
suurteks ettevõtjateks, kellel on olemas õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil hõlpsamini
kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist, ja olla teadlikud rikkumise tagajärgedest (eespool punktis 213 viidatud
kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 340). Käesolevas asjas aga võib kõiki vaidlustatud otsuse põhjenduses 349 mainitud ettevõtjaid, nagu Arkematki
omaenda käibe osas, lugeda suurteks ettevõtjateks, kellel on olemas õigus- ja majandusalased infrastruktuurid, mis võimaldavad
neil hõlpsamini kindlaks teha, et nende tegevus kujutab endast rikkumist (vt selle kohta eespool punktis 213 viidatud kohtuotsus
Degussa
vs.
komisjon, punkt 294). Võttes käesolevas asjas arvesse teistele ettevõtjatele kohaldatud korrutustegureid (1,75 Degussale,
1,5 ICI‑le ning „hüpoteetiline” tegur 1,25 Arkemale), on korrutustegur 3 seetõttu õigustatud ainult Totali väga suure käibe
osas päeval, mis trahv määrati.
Mis puudutab selle trahvisumma uuesti arvutamist, mille maksmise eest hagejad on vastutavad, siis tuleb meenutada vaidlustatud
otsuse artikli 2 sõnastust, mille kohaselt „järgmised trahvid määratakse artiklis 1 loetletud rikkumiste eest […] b) solidaarselt
vastutavad Arkema […], Altuglas International [...] ja Altumax Europe [...]: [219 131 250] eurot; selle summa ulatuses on
Total [...] solidaarselt vastutatav 140,4 miljoni euro eest ning Elf Aquitaine [...] on solidaarselt vastutav 181,35 miljoni
euro eest”.
Seda sõnastust ning vaidlustatud otsuses trahvi arvutamise põhjendusi arvestades tuleb eristada trahvi kahte osa.
Esiteks vastutavad hagejad solidaarselt 37 781 250 euro suuruse summa tasumise eest ning see summa ei ole seotud Elf Aquitaine’i
ja Totali vastutusega.
Nagu nähtub vaidlustatud otsusest, on tegemist korduvuse alusel summa suurendamisest tuleneva summaga, mille eest Elf Aquitaine’i
ja Totalit ei loetud vastutatavaks ja millele komisjon kohaldas seejärel 40% ulatuses vähendamist koostööteatise alusel. Tuleb
aga meenutada, et selleks, et määrata kindlaks korduvuse alusel suurendamise summa, tugines komisjon ise „hüpoteetilisele”
tegurile 1,25 hoiatava mõju eesmärgil (vt 233. joonealune märkus, mis on seotud vaidlustatud otsuse põhjendusega 349). Eespool
punktides 247–280 mainitud kaalutlused ei mõjuta seda summat ning seega tuleb jätta muutumatuks see 37 781 250 euro suurune
summa, mille eest vastutavad hagejad, mitte nende endised emaettevõtjad.
Teiseks tunnistati hagejad koos Elf Aquitaine’iga vastutavaks 181,35 miljoni euro tasumise eest, mille ulatuses Total vastutab
solidaarselt 140,4 miljoni euro eest. Tegemist on trahvisummaga, mis ei tulene korduvuse arvessevõtmisest.
181,35 miljoni euro suurune summa tuleneb eelkõige korrutusteguri 3 kohaldamisest. Kuna selle faktori kasutamine hagejate
suhtes ei ole põhjendatud, siis tuleb see summa uuesti arvutada neid puudutavas osas vastavalt korrutustegurile 1,25 ning
kasutades komisjoni poolt vaidlustatud otsuses kasutatud metodoloogiat.
Seetõttu on hagejate solidaarne vastutus selle trahvi osa tasumise eest nüüd 75 562 500 eurot.
Lõpuks tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaselt ei tohi ühegi rikkumises osalenud ettevõtja puhul
trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest. Kohtupraktika kohaselt on nii, et kui mitu trahvi määrava otsuse
adressaati moodustab ettevõtja, st karistatava rikkumise toimepanemise eest vastutava majandusüksuse, veel ajal, mil otsus
vastu võetakse, võib piirmäära arvutada kõnealuse ettevõtja kogukäibe alusel, see tähendab kõiki äriühingu koosseisu kuulujaid
kokku arvestades. Kui see majandusüksus on aga vahepeal lagunenud, siis on igal adressaadil õigus sellele, et asjaomast piirmäära
kohaldataks individuaalselt (eespool punktis 272 viidatud kohtuotsus Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, punkt 390).
Nii tuleb kontrollida, kas trahvisumma, mille tasumise eest hagejad vastutavad, ei ületa 10% Arkema 2005. aasta kogukäibest.
Hagejad on solidaarselt vastutavad 113 343 750 euro suuruse trahvi tasumise eest (eespool punktis 348 viidatud 37 781 250
euro suurune summa liidetud eespool punktis 351 viidatud 75 562 500 euro suuruse summaga). Seega tuleb tõdeda, et see summa
ei ületa 10% Arkema 2005. aasta käibest, nagu see nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 14. Sama kehtib ka vahesumma kohta,
mis määrati enne vähendamist koostööteatise alusel.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Sama kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel võib Üldkohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Käesolevas asjas on osaliselt rahuldatud hagejate nõuded. Siiski osas, milles argumendid, mis viisid trahvisumma vähendamiseni,
esitati alles kohtuistungi etapis, samas kui need oleks võinud esitada hagiavalduses (vt eespool punkt 247), on asjaomaseid
asjaolusid õiglaselt hinnatud, kui otsustatakse mõista komisjoni kohtukulud välja hagejatelt ning jätta hagejate kohtukulud
nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Trahvisummat, mille eest Arkema SA (nüüd Arkema France), Altuglas International SA ja Altumax Europe SAS on komisjoni 31. mai
2006. aasta otsuse K(2006) 2098 (lõplik) EÜ artiklis 81 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum COMP/F/38.645
– metakrülaadid) artikli 2 kohaselt solidaarselt vastutavad, tuleb vähendada 113 343 750 euroni.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja Arkema France’ilt, Altuglas Internationalilt ja Altumax Europe’ilt.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 7. juunil 2011 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Vaidluse taust
Sissejuhatus
Haldusmenetlus
Vaidlustatud otsus
Vaidlustatud otsuse adressaadid
Trahvi arvutamine
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
Esimene väide, et on rikutud norme, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema emaettevõtjale,
ning diskrimineerimiskeelu põhimõtet
Esimene osa, mis puudutab nende normide rikkumist, mis käsitlevad tütarettevõtja konkurentsivastase tegevuse omistamist tema
emaettevõtjale
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Teine väide, et komisjon on teinud vigu, kui ta omistas Arkema rikkumise Totalile ja Elf Aquitaine’ile
Esimene osa, mis puudutab selle eiramist, et Totali ja Elf Aquitaine’i juhid ei olnud vaidlustatud otsuses viidatud tegevusega
seotud
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab nende asjaolude eiramist, mis tõendavad Arkema tegelikku iseseisvust kaubanduspoliitika kindlaksmääramisel
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Kolmas väide, et on rikutud põhjendamiskohustust ning hea halduse põhimõtet omistamist puudutavate normide rakendamisel
Esimene osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab hea halduse põhimõtte rikkumist
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Neljas väide, et 65 miljoni euro suuruse lähtesumma kindlaksmääramisel on eiratud kriteeriumi tegeliku mõju kohta turule
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Viies väide, et on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu seoses trahvi lähtesumma suurendamisega hoiatava mõju eesmärgil
Esimene osa, mis puudutab seda, et komisjonil puudus alus trahvi lähtesumma suurendamiseks hoiatava mõju eesmärgil Totali
käibe põhjal, kuna rikkumine ei ole sellele äriühingule omistatav
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Teine osa, mis puudutab proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Kolmas osa, mis puudutab seda, et trahvi hoitavale mõjule toetumine on käesolevas asjas kasutu
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Kohtuistungil esitatud väide, et vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval ei kontrollinud Total ja Elf Aquitaine enam hagejaid
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Kuues väide, et komisjon on korduvuse alusel trahvi suurendamisel rikkunud õigusnorme
Esimene osa, mis puudutab süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõtte ning õiguskindluse põhimõtte rikkumist
Teine osa, mis puudutab non bis in idem ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist
– Poolte argumendid
– Üldkohtu hinnang
Seitsmes väide, et on tehtud faktiviga, kuna komisjon ei kohaldanud hagejatele trahvi vähendamist Arkemale süüks pandud endast
rikkumist kujutavate teatud tegude „tegemata jätmise” alusel
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kaheksas väide, et on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu, kui komisjon keeldus hagejate trahvi vähendamisest „muude tegurite”
alusel
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Järeldus
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.