CELEX: 62010CJ0206
Valsts pienākumu neizpilde
Regula (EEK) Nr. 1408/71
4. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Regula (EEK) Nr. 1612/68
7. panta 2. punkts
Vācijas federālo zemju pakalpojumi neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti
Nosacījums par dzīvesvietu

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, paredzot atbilstoši federālo zemju tiesību aktiem pabalstu
neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti (turpmāk tekstā – “apstrīdētie tiesību akti”) piešķiršanu personām,
attiecībā uz kurām kompetentā dalībvalsts ir Vācijas Federatīvā Republika, ar nosacījumu, ka [pabalsta saņēmēju] dzīvesvietai
vai parastās uzturēšanās vietai ir jābūt attiecīgajā federālajā zemē, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes
1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 7. panta
2. punktā un Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem
un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kura grozīta un īstenota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97
(OV 1997 L 28, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005 (OV L 117,
1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā saistībā ar šīs regulas III sadaļas 1. nodaļu
paredzētos pienākumus.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Atbilstoši Regulas Nr. 1612/68 7. pantam:
“1.      Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības
nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu
darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2.      Šāds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji.
[..]”
Regulas Nr. 1408/71 4. pantā ar nosaukumu “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” ir noteikts:
“1.      Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)      slimības un maternitātes pabalsti;
[..]
2.a. [..]
“Speciālie no iemaksām neatkarīgie naudas pabalsti” ir tādi pabalsti, kas:
a)      ir paredzēti, lai nodrošinātu vai nu:
i)      papildu, aizvietojuma vai palīgaizsardzību, kas ir pret riskiem, uz kuriem attiecas 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma
jomas, un kas attiecīgajām personām garantē minimālos iztikas līdzekļus, ņemot vērā ekonomisko un sociālo situāciju attiecīgajā
dalībvalstī; vai
ii)      vienīgi īpašu aizsardzību invalīdiem, kas cieši saistīta ar šo personu sociālo vidi attiecīgajā dalībvalstī, [..]
[..].
2.b.      Šī regula neattiecas uz noteikumiem dalībvalsts tiesību aktos, kas attiecas uz II pielikuma III sadaļā minētajiem uz iemaksām
nebalstītajiem pabalstiem, kuri ir spēkā tikai tās teritorijas daļā.
[..]”
Regulas Nr. 1408/71 II pielikuma III sadaļā ar nosaukumu “Īpašie uz iemaksām nebalstītie pabalsti 4. panta 2.b punkta izpratnē,
kuri neietilpst šīs regulas darbības jomā” attiecībā uz Vāciju ir norādīts:
“a)      Pabalsti, ko saskaņā ar federālo zemju tiesību aktiem piešķir invalīdiem, jo īpaši neredzīgām personām.”

Valsts tiesiskais regulējums
Ar apstrīdētajiem tiesību aktiem neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti tiek piešķirti pabalsti ar viņu
invaliditāti saistīto papildu izmaksu atlīdzināšanai. Šie pabalsti tiek piešķirti tikai personām, kuru dzīvesvieta vai parastā
uzturēšanās vieta ir attiecīgajā federālajā zemē.
Šajos tiesību aktos ir paredzēts, ka pabalsti no federatīvās sociālā nodrošinājuma sistēmas, kuriem ir tāds pats mērķis kā
pabalstiem, ko piešķir federālās zemes, tiek atskaitīti no šīm federālajām zemēm. Atskaitīšanas likme ir atkarīga no attiecīgās
federālās zemes tiesību aktiem.
Gadījumā, ja persona tiek uzņemta pansionātā vai iestādē, tiesības uz pabalstiem dažās federālajās zemēs tiek saglabātas ar
nosacījumu, ka pansionāts atrodas federatīvajā teritorijā un ka brīdī, kad ieinteresētā persona tika uzņemta pansionātā, tās
dzīvesvieta bija attiecīgajā federālajā zemē.

Pirmstiesas procedūra
Ar 2002. gada 14. marta vēstuli Komisija vērsa Vācijas Federatīvās Republikas uzmanību uz nepieciešamību ļaut darba ņēmējiem,
kuri, dzīvojot citā dalībvalstī, veic darbu Vācijā, kā arī viņu ģimenes locekļiem eksportēt pabalstus, kas viņiem piešķirti
atbilstoši apstrīdētajiem tiesību aktiem. Pēc Komisijas domām, nosacījuma par dzīvesvietu noteikšana ir pretrunā EKL 39. pantam
un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktam.
Ar 2002. gada 22. aprīļa vēstuli Vācijas Federatīvā Republika atbildēja, ka šie pabalsti esot sociālās priekšrocības Regulas
Nr. 1612/68 7. panta izpratnē, bet ka tie neesot jāeksportē, jo tie tiek piešķirti neatkarīgi no darba ņēmēja statusa un ir
pakļauti tikai dzīvesvietas [nosacījumam].
2004. gada 9. jūlija brīdinājuma vēstulē Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par šaubām saistībā ar apstrīdēto
tiesību aktu saderību ar Regulu Nr. 1612/68 un Regulu Nr. 1408/71. It īpaši saistībā ar Regulu Nr. 1408/71 Komisija apgalvo,
ka attiecīgie pabalsti esot ne tikai īpaši uz iemaksām nebalstīti pabalsti šīs regulas 4. panta 2.b punkta izpratnē, bet arī
slimības pabalsti šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tādēļ šo pabalstu eksportu pārrobežu darba
ņēmējiem nevarot liegt.
2004. gada 14. septembra vēstulē Vācijas Federatīvā Republika atbildēja, ka tā nepiekrītot Komisijas sniegtajai analīzei.
Attiecībā uz Regulu Nr. 1408/71 tā norādīja, ka attiecīgie pabalsti esot pamatoti ar papildu izmaksām, kas saistītas ar aklumu
vai invaliditāti, neatkarīgi no tā, vai saņēmējs ir vai nav atkarīgs no citas personas.
2005. gada 21. martā Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai argumentētu atzinumu, kas bija pamatots tikai ar Regulas
Nr. 1612/68 7. panta pārkāpumu, vienlaikus saglabājot tiesības atsākt tiesvedību attiecībā uz apstrīdēto tiesību aktu saderību
ar Regulu Nr. 1408/71 pēc Tiesas 2006. gada 21. februāra sprieduma lietā C‑286/03
Hosse
(Krājums, I‑1771. lpp.).
Ar 2005. gada 25. maija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika apstiprināja savu nostāju.
Pēc tam tiesvedība tika apturēta līdz brīdim, kad Tiesa pasludināja spriedumu minētajā lietā, kā arī 2007. gada 18. oktobra
spriedumu lietā C‑299/05 Komisija/Parlaments un Padome (Krājums, I‑8695. lpp.). Šajos spriedumos Tiesa atzina, ka šajās lietās
aplūkotie pabalsti ir slimības pabalsti.
2008. gada 3. jūnijā Eiropas Savienības Padomes Pastāvīgo pārstāvju komiteja “Nodarbinātība, sociālā politika, veselība un
patērētāju aizsardzība” panāca vienošanos par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004
par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.), ar kuru no tās piemērošanas dienas, proti, 2010. gada
1. maija, ir atcelta Regula Nr. 1408/71, X un XI pielikuma saturu. Saskaņā ar šo vienošanos apstrīdētajos tiesību aktos paredzētie
Vācijas pabalsti nav minēti šajos pielikumos.
2008. gada 1. decembrī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai papildu argumentēto atzinumu, pamatojoties ar to,
ka apstrīdētie tiesību akti nav saderīgi ar Regulu Nr. 1408/71, jo judikatūrā, kas izriet no iepriekš minētajiem spriedumiem
lietās
Hosse
un Komisija/Parlaments un Padome, ir apstrīdēts attiecīgo pakalpojumu īpašais raksturs.
Savā 2009. gada 1. aprīļa atbildē Vācijas Federatīvā Republika atsaucās uz Regulas Nr. 883/2004 stāšanos spēkā 2010. gadā.
Tā kā šī regula ir piemērojama arī attiecīgajiem pabalstiem, tā lūdza apturēt tiesvedību.
2010. gada 29. aprīlī Komisija cēla šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 27. septembra rīkojumu Nīderlandes Karalistei tika atļauts iestāties lietā Vācijas Federatīvās
Republikas prasījumu atbalstam.
Ar 2010. gada 19. oktobra vēstuli Nīderlandes Karaliste atteicās no savām tiesībām iesniegt iestāšanās rakstu.

Par prasību

Par Regulas Nr. 1408/71 pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka, lai gan attiecīgie pabalsti ir minēti Regulas Nr. 1408/71 II pielikuma III nodaļā, tie neesot īpašie
uz iemaksām nebalstītie pabalsti šīs regulas 4. panta 2.b punkta izpratnē, bet gan slimības pabalsti šīs pašas regulas 4. panta
1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, un līdz ar to tie esot eksportējami.
Pēc Komisijas domām, aplūkoto pabalstu speciālais raksturs neesot pierādīts, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru speciāls pabalsts
var aizstāt vai papildināt sociālā nodrošinājuma pabalstu, tomēr atšķiroties no tā, un tam var būt sociālās palīdzības raksturs,
kuru pamato ekonomiski un sociāli iemesli, un tā piešķiršana ir noteikta tiesiskajā regulējumā, paredzot objektīvus kritērijus
(iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Parlaments un Padome, 55. punkts). Taču aplūkotie pabalsti tiekot piešķirti, pamatojoties
uz likumā noteiktu situāciju un neveicot individuālu personas vajadzību novērtējumu, to mērķis esot uzlabot personu ar invaliditāti
veselības stāvokli un dzīvi, un līdz ar to šo pabalstu mērķis būtībā esot papildināt veselības apdrošināšanas pabalstus.
Turklāt Komisija norāda, ka Regulas Nr. 883/2004 pieņemšanas laikā Vācijas delegācija esot atteikusies šīs regulas X un XI pielikumā
iekļaut aplūkotos federālo zemju pabalstus neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti. Līdz ar to, pēc tās
domām, rastos pretruna, ja Vācijas Federatīvā Republika apgalvotu, ka šie pabalsti ir jākvalificē kā “īpašie uz iemaksām nebalstītie
pabalsti” Regulas Nr. 1408/71 4. panta 2.b punkta izpratnē.
Vācijas Federatīvā Republika, apgalvojot, ka pašai Komisijai pirms iepriekš minēto spriedumu lietā
Hosse
un lietā Komisija/Parlaments un Padome pasludināšanas esot bijušas šaubas par aplūkoto pabalstu kvalificēšanu, norāda, ka
federālās zemes esot noteikušas pasākumus, lai panāktu apstrīdēto tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām. Nepieciešamās
juridiskās izmaiņas, iespējams, notikšot 2010. vai vēlākais 2011. gadā.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai valsts pienākumi nav izpildīti, ir jāizvērtē, ņemot vērā to situāciju
dalībvalstī, kāda tā bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, un pēc tam veiktās izmaiņas Tiesa
neņem vērā (it īpaši skat. 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā C‑9/07 Komisija/Francija, 8. punkts, un 2010. gada 18. novembra
spriedumu lietā C‑48/10 Komisija/Spānija, 30. punkts).
Vācijas Federatīvā Republika neapstrīd, ka papildu argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā apstrīdētie tiesību akti neatbilda
Regulai Nr. 1408/71.
Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka pabalsts ir uzskatāms par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja to piešķir, neveicot jebkādu,
individuālu un diskrecionāru personas vajadzību novērtējumu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, kas atbilst Regulas
Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā skaidri nosauktajiem riskiem (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Hosse
, 37. punkts, kā arī lietā Komisija/Parlaments un Padome, 56. punkts).
No tā izriet, ka pabalstu, kas tiek piešķirti objektīvā veidā, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, lai uzlabotu aprūpējamo
personu veselību un dzīvi, galvenais mērķis ir papildināt slimības apdrošināšanas pabalstus un tādējādi tie ir jāuzskata par
“slimības pabalstiem” Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (iepriekš minētie spriedumi lietā
Hosse
, 38. punkts, kā arī lietā Komisija/Parlaments un Padome, 61. punkts).
Taču tā tas ir federālo zemju piešķirto pabalstu neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti gadījumā, ciktāl
to mērķis ir noteiktas atlīdzības veidā atlīdzināt viņu invaliditātes dēļ radušos ikdienas papildu izdevumus.
Tā kā šie pabalsti ir slimības pabalsti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tie atbilstoši šīs
regulas III sadaļas 1. nodaļas noteikumiem tādējādi ir jāpiešķir neatkarīgi no dalībvalsts, kurā dzīvo saņēmējs.
Šādos apstākļos Komisijas iebildums par Regulas Nr. 1408/71 pārkāpumu ir jāuzskata par pamatotu.

Par Regulas Nr. 1612/68 pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka aplūkoto pabalstu piešķiršana, pamatojoties vienīgi uz dzīvesvietas attiecīgajā federālajā zemē kritēriju,
nav pamatota. Pēc Komisijas domām, uz ikvienu priekšrocību, ko dalībvalsts piešķir saviem pilsoņiem to objektīva darba ņēmēja
statusa dēļ vai vienīgi tādēļ, ka to dzīvesvieta ir valsts teritorijā, attiecas Regulas Nr. 1612/68 7. pants, proti, pārrobežu
darba ņēmējiem arī ir jābūt tiesībām uz šīm priekšrocībām tādā pašā mērā kā citiem darba ņēmējiem, kuri dzīvo nodarbinātības
dalībvalstī.
Vācijas Federatīvā Republika tikai norāda, ka Regulai Nr. 1612/68 un Regulai Nr. 1408/71 ir atšķirīgas piemērošanas jomas
un līdz ar to tās ir piemērojamas neatkarīgi viena no otras.
Tiesas vērtējums
Nav šaubu, ka federālo zemju piešķirtie pabalsti neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti ir sociāla priekšrocība
Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē.
Vācijas Federatīvā Republika šajā ziņā neapstrīd, ka minētie pabalsti tiek piešķirti ar nosacījumu, ka saņēmēja dzīvesvieta
vai parastās uzturēšanās vieta ir attiecīgajā federālajā zemē.
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Regulas Nr. 1612/68 7. pantā noteiktais vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz
ne vien atklātu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkādu slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot citus atšķirības kritērijus,
faktiski rada to pašu rezultātu (it īpaši skat. 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑57/96
Meints
,
Recueil
, I‑6689. lpp., 44. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑269/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑7811. lpp., 53. punkts).
Ja vien valsts tiesību norma nav objektīvi pamatota un samērīga ar sasniedzamo leģitīmo mērķi, tā ir atzīstama par netieši
diskriminējošu, ja tā pēc savas būtības var vairāk ietekmēt migrējošos darba ņēmējus nekā pašmāju darba ņēmējus un tādējādi
draud radīt nelabvēlīgāku stāvokli īpaši pirmajiem (it īpaši skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Meints
, 45. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 54. punkts).
Tā tas ir nosacījuma par dzīvesvietu gadījumā, kas ir prasīts apstrīdētajos tiesību aktos, lai saņemtu pabalstu neredzīgajiem,
nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti, ko ir daudz vieglāk izpildīt Vācijas darba ņēmējiem nekā citu dalībvalstu, kas
nav Vācijas Federatīvā Republika, darba ņēmējiem.
Attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu par Regulas Nr. 1612/68 un Regulas Nr. 1408/71 atšķirīgo piemērošanas
jomu pietiek norādīt, ka, ja patiešām šīm divām regulām nav viena un tā pati
ratione personæ
piemērošanas joma, tomēr, tā kā Regula Nr. 1612/68 vispārīgi attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, šīs regulas 7. panta
2. punktu var piemērot sociālām priekšrocībām, kuras vienlaikus izriet no Regulas Nr. 1408/71 īpašās piemērošanas jomas (1993. gada
10. marta spriedums lietā C‑111/91 Komisija/Luksemburga,
Recueil
, I‑817. lpp., 20. un 21. punkts, kā arī 1998. gada 12. maija spriedums lietā C‑85/96
Martínez Sala
,
Recueil
, I‑2691. lpp., 27. punkts).
Šādos apstākļos Komisijas iebildums par Regulas Nr. 1612/68 pārkāpumu ir jāuzskata par pamatotu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, atbilstoši apstrīdētajiem tiesību aktiem paredzot pabalstu piešķiršanu
personām, attiecībā uz kurām kompetentā dalībvalsts ir Vācijas Federatīvā Republika, ar nosacījumu, ka pabalsta saņēmēju dzīvesvietai
vai parastās uzturēšanās vietai ir jābūt attiecīgajā federālajā zemē, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Regulas
Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā saistībā ar šīs regulas III sadaļas 1. nodaļu un Regulas Nr. 1612/68 7. panta
2. punktā paredzētos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums ir nelabvēlīgs,
jāpiespriež Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Nīderlandes Karaliste, kas iestājās lietā, saskaņā
ar Reglamenta [69. panta] 4. punkta pirmo daļu sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
paredzot atbilstoši federālo zemju tiesību aktiem pabalstu neredzīgajiem, nedzirdīgajiem un personām ar invaliditāti piešķiršanu
personām, attiecībā uz kurām kompetentā dalībvalsts ir Vācijas Federatīvā Republika, ar nosacījumu, ka pabalsta saņēmēju dzīvesvietai
vai parastās uzturēšanās vietai ir jābūt attiecīgajā federālajā zemē, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi Padomes
1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm,
kas pārvietojas Kopienā, kura grozīta un īstenota ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97, kas grozīta ar
Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005, 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā saistībā ar
šīs regulas III sadaļas 1. nodaļu un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos
Kopienā 7. panta 2. punktā paredzētos pienākumus;
2)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Nīderlandes Karaliste sedz savus izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.