CELEX: 62010CJ0627
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Doprava
Smernica 91/440/EHS
Rozvoj železníc Spoločenstva
Smernica 2001/14/ES
Prideľovanie kapacity železničnej infraštruktúry
Článok 6 ods. 3 a príloha II smernice 91/440
Článok 14 ods. 2 smernice 2001/14
Manažér infraštruktúry
Účasť na zostavovaní cestovných poriadkov siete
Riadenie dopravy
Článok 6 ods. 2 až 5 smernice 2001/14
Neexistencia opatrení určených na podnecovanie manažéra infraštruktúry k znižovaniu nákladov spojených s poskytovaním infraštruktúry a úrovne prístupových poplatkov
Článok 7 ods. 3 a článok 8 ods. 1 smernice 2001/14
Náklady, ktoré sú priamo vynaložené na prevádzku vlaku
Článok 11 smernice 2001/14
Systém zvyšovania výkonnosti

Svojou žalobou Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Slovinská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s:
—
článkom 6 ods. 3 a prílohy II smernice Rady 91/440/EHS z 29. júla 1991 o rozvoji železníc spoločenstva (
Ú. v. ES L 237, s. 25
; Mim. vyd. 07/001, s. 341), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/51/ES z 29. apríla 2004 (
Ú. v. EÚ L 164, s. 164
; Mim. vyd. 07/008, s. 251, ďalej len „smernica 91/440“), ako aj článkom 14 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/14/ES z 26. februára 2001 o prideľovaní kapacity železničnej infraštruktúry, vyberaní poplatkov za používanie železničnej infraštruktúry a bezpečnostnej certifikácii (
Ú. v. ES L 75, s. 29
; Mim. vyd. 07/005, s. 404), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/49/ES z 29. apríla 2004 (
Ú. v. EÚ L 164, s. 44
; Mim. vyd. 07/008, s. 227, ďalej len „smernica 2001/14“),
—
článkom 6 ods. 2 až 5, článkom 7 ods. 3, článkom 8 ods. 1, ako aj článkom 11 smernice 2001/14 a
—
článkom 30 ods. 1 smernice 2001/14,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z uvedených ustanovení.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 91/440
Podľa článku 6 ods. 3 smernice 91/440:
„Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na to, aby zabezpečili, že funkcie, od ktorých závisí nestranný a nediskriminačný prístup k infraštruktúre, uvedené v prílohe II, budú zverené orgánom alebo podnikom, ktoré samy neposkytujú žiadne železničné dopravné služby. Bez ohľadu na organizačné štruktúry, musí byť tento cieľ preukázateľne dosiahnutý.
Členské štáty však môžu poveriť železničné podniky alebo iné subjekty vyberaním poplatkov a preniesť na nich zodpovednosť za správu železničnej infraštruktúry vrátane investovania, údržby a financovania.“
V prílohe II uvedenej smernice sa nachádza „zoznam základných funkcií uvedených v článku 6 ods. 3:
—
príprava a rozhodovanie súvisiace s udeľovaním licencií železničným podnikom vrátane udeľovania individuálnych licencií,
—
rozhodovanie súvisiace s prideľovaním trasy vrátane určenia a posúdenia dostupnosti a prideľovania individuálnych vlakových trás,
—
rozhodovanie súvisiace s spoplatňovaním infraštruktúry,
—
monitorovanie dodržiavania povinností [dodržiavania záväzkov služby vo verejnom záujme –
neoficiálny preklad
] vyžadovaných pri zabezpečovaní niektorých služieb.“
Smernica 2001/14
Článok 6 ods. 2 až 5 smernice 2001/4 stanovuje:
„2.   Manažér infraštruktúry je, s patričným zreteľom na bezpečnosť, údržbu a na zvyšovanie kvality služieb infraštruktúry, motivovaný na znižovaní nákladov spojených s poskytovaním infraštruktúry a úrovn[e] prístupových poplatkov.
3.   Členské štáty zabezpečia, aby sa ustanovenie uvedené v odseku 2 vykonalo buď prostredníctvom zmluvného dojednania medzi príslušným orgánom a manažérom infraštruktúry na obdobie minimálne troch rokov, ktoré sa financuje štátom, alebo pomocou zavedenia vhodných regulačných opatrení s primeranými právomocami.
4.   Tam, kde existuje zmluvné dojednanie, sa podmienky zmluvy a štruktúra platieb dohodnuté na zabezpečenie financovania manažéra infraštruktúry dohodnú vopred na celé zmluvné obdobie.
5.   Stanoví sa metóda rozdelenia nákladov. Členské štáty môžu požadovať jej predchádzajúce schválenie. Táto metóda by sa mala z času na čas aktualizovať podľa najlepšej medzinárodnej praxe.“
Podľa článku 7 ods. 3 uvedenej smernice:
„Bez toho, aby boli dotknuté odseky 4 alebo 5 alebo článok 8, poplatky za minimálny prístupový balík a za traťový prístup k servisným zariadeniam sa stanovia na základe nákladov, ktoré sú priamo vynaložené na prevádzku vlaku.“
Článok 8 ods. 1 smernice 2001/14 stanovoval:
„Aby sa dosiahla plná návratnosť nákladov vynaložených manažérom infraštruktúry, môže členský štát, ak to trh unesie a na základe efektívnych, transparentných a nediskriminačných princípov, zvýšiť poplatky, pričom sa musí udržať optimálna konkurencieschopnosť najmä v medzinárodnej nákladnej železničnej doprave. Systém spoplatňovania zohľadní zvýšenie produktivity, ktorú dosiahli železničné podniky.
Úroveň poplatkov však nesmie vylučovať používanie infraštruktúry trhovými segmentmi, ktoré môžu zaplatiť aspoň náklady, ktoré sú priamo vynaložené na prevádzku železničnej dopravy, navýšené o mieru výnosnosti, ktorú môže trh uniesť.“
Článok 11 ods. 1 uvedenej smernice znel:
„Systém spoplatňovania infraštruktúry má prostredníctvom závislosti na výkonoch podporiť železničné podniky a manažéra infraštruktúry pri minimalizácii porúch a pri zvyšovaní výkonnosti železničnej siete. Môže zahŕňať pokuty za činnosti narušujúce prevádzku siete, kompenzácie pre podniky postihnuté poruchami a prémie za výkony, ktoré sú lepšie než plánované.“
Článok 14 ods. 1 a 2 tej istej smernice stanovoval:
„1.   Členské štáty môžu vytvoriť rámcové pravidlá prideľovania kapacity infraštruktúry, pričom budú rešpektovať nezávislosť riadenia podniku stanovenú v článku 4 smernice 91/440/EHS. Stanovia sa špecifické pravidlá prideľovania kapacity. Manažér infraštruktúry zabezpečí vykonanie prideľovania kapacity. Manažér infraštruktúry zabezpečí, aby bola kapacita infraštruktúry prideľovaná spravodlivým a nediskriminačným spôsobom a v súlade s právom spoločenstva.
2.   Ak nie je manažér infraštruktúry svojou právnou formou, organizačne alebo rozhodovacími právomocami nezávislý na ktoromkoľvek železničnom podniku, funkcie uvedené v odseku 1 a opísané v tejto kapitole vykonáva prideľovací orgán, ktorý je svojou právnou formou, organizačne alebo rozhodovacími právomocami nezávislý na ktoromkoľvek železničnom podniku.“
Slovinská právna úprava
Zákon o železničnej doprave
Zákon o železničnej doprave (zakon o železniškem prometu) z 26. apríla 2007 (Uradni list RS, č. 44/2007) v znení uplatniteľnom na prejednávaný spor (Uradni list RS, č. 58/2009, ďalej len „zákon o železničnej doprave“) vo svojom článku 21 stanovuje:
„1.   Na účely výkonu funkcií uvedených v tomto článku vláda zriadi verejnú agentúru pre železničnú dopravu [ďalej len ‚železničná agentúra‘].
...
3.   Agentúra vykonáva svoje funkcie tak, aby bol zaručený nediskriminačný prístup k železničnej infraštruktúre, vrátane:
—
prideľovania vlakových trás,
...
—
prijímania cestovného poriadku siete.“
Podľa článku 11 uvedeného zákona:
„1.   Údržba verejnej železničnej infraštruktúry a správa železničnej dopravy v rámci tejto infraštruktúry predstavujú záväzky služby vo verejnom záujme.
2.   Správca plní záväzky služby vo verejnom záujme uvedené v predchádzajúcom odseku v súlade so zmluvou o výkone služby vo verejnom záujme.
…
4.   Regulácia železničnej dopravy v rámci verejnej železničnej infraštruktúry zahŕňa najmä:
—
riadenie premávky vlakov,
—
zostavovanie a uplatňovanie cestovného poriadku,
—
...“
Nariadenie z 10. apríla 2008
Nariadenie o prideľovaní vlakových trás a o poplatkoch za používanie verejnej železničnej infraštruktúry (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) z 10. apríla 2008 (Uradni list RS, č. 38/08, ďalej len „nariadenie z 10. apríla 2008“) vo svojom článku 9 stanovuje:
„1.   [Železničná] agentúra, správca a žiadateľ dodržujú v rámci postupu budovania a prideľovania vlakových trás tieto lehoty a zásady:
…
—
správca vypracuje najneskôr päť mesiacov pred nadobudnutím účinnosti nového cestovného poriadku siete návrh nového cestovného poriadku siete a nového prevádzkového času vlakov a odovzdá ich [železničnej] agentúre,
—
pri vypracovaní uvedeného návrhu sa správca poradí s dotknutými osobami a všetkými osobami, ktoré sa chcú vyjadriť k prípadnému vplyvu cestovného poriadku siete na ich schopnosť poskytovať železničné služby počas obdobia platnosti cestovného poriadku siete,
—
[železničná] agentúra zašle návrh nového cestovného poriadku siete žiadateľom, ktorí požiadali o pridelenie vlakovej trasy, a ostatným dotknutým osobám, ktoré sa chcú vyjadriť k prípadnému vplyvu cestovného poriadku siete na ich schopnosť poskytovať železničné služby počas obdobia platnosti cestovného poriadku siete, a určí im lehotu v dĺžke aspoň jedného mesiaca, počas ktorej jej môžu oznámiť svoje prípadné pripomienky.“
Článok 20 ods. 2 a 5 nariadenia z 10. apríla 2008 stanovuje:
„2.   Správca je s patričným zreteľom na bezpečnosť, údržbu a na zvyšovanie kvality služieb infraštruktúry motivovaný znižovať náklady spojené s poskytovaním infraštruktúry a úrovne prístupových poplatkov. Na tento účel zmluva uzavretá medzi [železničnou] agentúrou a správcom na tri roky stanoví, že časť ziskov z iných obchodných činností správcu v zmysle predchádzajúceho odseku sa nezohľadní pri výpočte poplatkov, ale ponechá sa správcovi ako stimulačné opatrenie.
…
5.
Metóda výpočtu poplatkov tiež zohľadní všetky údaje týkajúce sa systému spoplatňovania, ako aj dostatočné informácie o cenách služieb uvedených v článkoch 23 a 24, ak ich poskytuje len jeden poskytovateľ. Metóda nezohľadní len informácie o platnom systéme spoplatňovania, ale aj údaje týkajúce sa pravdepodobných zmien poplatkov na tri nasledujúce roky. Zohľadní tiež opatrenia, ktoré majú motivovať železničné podniky a správcu k minimalizácii porúch a lepšiemu využívaniu infraštruktúry.
Môže ísť o pokuty za činnosti narušujúce prevádzku siete, kompenzácie pre železničné podniky postihnuté týmito poruchami a prémie za výkony, ktoré sú lepšie než plánované výkony.“
V zmysle článku 21 rovnakého nariadenia:
„1.   [Železničná] agentúra dodržiava kritériá stanovené zákonom na určovanie výšky poplatkov.
2.   Na posúdenie kritérií uvedených v predchádzajúcom odseku [železničná] agentúra zohľadní náklady na prevádzku konkrétneho druhu vlaku, ktoré potvrdzujú najmä náklady na údržbu tratí, infraštruktúru súvisiacu s prevádzkou vlaku a prevádzku železničnej dopravy.
3.   [Železničná] agentúra zabezpečí, aby všetky železničné podniky, ktoré poskytujú rovnocenné služby na podobnej časti trhu, platili objektívne rovnocenné a nediskriminačné poplatky.“
Konanie pred podaním žaloby
Dňa 10. mája 2007 útvary Komisie zaslali Slovinskej republike dotazník s cieľom overiť správne prebratie smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/12/ES z 26. februára 2001, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 91/440 (
Ú. v. ES L 75, s. 1
; Mim. vyd. 07/005, s. 376), smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/13/ES z 26. februára 2001, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 95/18/ES o udeľovaní licencií železničným podnikom (
Ú. v. ES L 75, s. 26
; Mim. vyd. 07/005, s. 401), a smernice 2001/14 (ďalej spoločne len „prvý železničný balík“) do jej vnútroštátneho práva. Slovinské orgány odpovedali na tento dotazník 11. júla 2007.
Listom z 21. novembra 2007 Komisia požiadala Slovinskú republiku o doplňujúce informácie a tá odpovedala listom zo 16. januára 2008.
Dňa 26. júna 2008 Komisia na základe informácií poskytnutých Slovinskou republikou vyzvala tento členský štát, aby riadne prebral ustanovenia smerníc prvého železničného balíka. Hlavné uvedené nezrovnalosti sa týkali nezávislosti manažéra infraštruktúry, spoplatňovania prístupu k železničnej infraštruktúre a železničného regulačného orgánu.
Slovinská republika odpovedala na výzvu Komisie 22. augusta 2008. Tento členský štát následne listami zo 16. marca a 8. júla 2009 poskytol Komisii doplňujúce informácie.
Dňa 9. októbra 2009 Komisia zaslala Slovinskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom jej vytkla, že neprijala potrebné opatrenia na riadne prebratie smerníc týkajúcich sa prvého železničného balíka do jej vnútroštátneho právneho poriadku, a vyzvala tento členský štát, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s uvedeným odôvodneným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
V liste z 8. decembra 2009 Slovinská republika uviedla, že vzala na vedomie porušenia, ktoré jej boli vytknuté v odôvodnenom stanovisku, a prejavila vôľu napraviť ich.
Slovinská republika vo svojej odpovedi na odôvodnené stanovisko z 8. marca 2010 zopakovala všetky úvahy, ktoré uviedla vo svojom liste z 8. decembra 2009 a spresnila, že s cieľom napraviť vytýkané nesplnenie povinnosti budú v blízkej budúcnosti prijaté zákony a iné právne predpisy.
Za týchto okolností Komisia podala prejednávanú žalobu.
Konanie pred Súdnym dvorom
Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. júna 2011 sa vyhovelo návrhom Českej republiky a Španielskeho kráľovstva na vstup do konania ako vedľajších účastníkov konania podporujúcich návrhy Slovinskej republiky.
Podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 1. februára 2012 Komisia oznámila Súdnemu dvoru, že v nadväznosti na list, ktorým ju Slovinská republika informovala o prijatí opatrení, ktorými boli do slovinskej vnútroštátnej právnej úpravy prebraté povinnosti, ktoré Slovinskej republike vyplývajú z článku 30 ods. 1 smernice 2001/14, berie späť svoju žalobnú výhradu založenú na porušení tohto ustanovenia.
O žalobe
O prvej výhrade týkajúcej sa nezávislosti subjektu povereného výkonom základných funkcií uvedených v prílohe II smernice 91/440
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Slovinská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3 a prílohy II smernice 91/440, ako aj z článku 14 ods. 2 smernice 2001/14 v rozsahu, v akom manažér infraštruktúry, ktorý sám poskytuje železničné dopravné služby, sa jednak podieľa na zostavovaní cestovného poriadku siete a jednak reguluje premávku vlakov. To vedie k tomu, že manažér infraštruktúry sa podieľa na rozhodovaní súvisiacom s prideľovaním vlakových trás alebo prideľovaním kapacity infraštruktúry.
Komisia v tejto súvislosti tvrdí, že hoci článok 21 zákona o železničnej doprave zveruje úlohy týkajúce sa prideľovania vlakových trás železničnej agentúre pre železničnú dopravu, manažér infraštruktúry, konkrétne Slovinské železnice, sa podieľa na rozhodovaní súvisiacom s prideľovaním vlakových trás alebo prideľovaním kapacity infraštruktúry, takže podľa článku 11 ods. 4 tohto zákona patrí zostavovanie a uplatňovanie cestovného poriadku do jeho právomoci.
Komisia navyše poukazuje na to, že Slovinské železnice sa naďalej podieľajú na zostavovaní cestovného poriadku siete, keďže článok 9 nariadenia z 10. apríla 2008 stanovuje, že manažér infraštruktúry vypracuje návrh nového cestovného poriadku siete, poradí sa o ňom s dotknutými osobami a až potom ho predloží uvedenej železničnej agentúre, ktorá zašle návrh nového cestovného poriadku siete žiadateľom a následne prijme konečné rozhodnutie o pridelení.
Komisia navyše tvrdí, že manažér infraštruktúry je tiež poverený reguláciou premávky vlakov, keďže článok 11 ods. 4 zákona o železničnej doprave stanovuje, že riadenie premávky vlakov je súčasťou správy železničnej dopravy v rámci verejnej železničnej infraštruktúry.
Slovinská republika tvrdí, že tvrdenia Komisie sú nedôvodné. Poukazuje najmä na to, že článkom 3 zákona o zmene a doplnení zákona o železničnej doprave (zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o železniškem prometu) zo 16. decembra 2010 (Uradni List RS, č. 106/2010, ďalej len „zákon zo 16. decembra 2010“) bola manažérovi infraštruktúry odňatá akákoľvek právomoc zostavovať cestovné poriadky siete a že táto právomoc bola v celom rozsahu prenesená na železničnú agentúru.
Slovinská republika navyše tvrdí, že riadenie premávky vlakov nepatrí medzi „základné funkcie“ vymenované v prílohe II smernice 91/440. Tento členský štát tvrdí, že cestovné poriadky určuje železničná agentúra, pričom manažér infraštruktúry ako prevádzkovateľ dopravy má prístup len k účinnej kontrole trate a tým získava len údaje, ktoré ostatné železničné podniky tiež môžu získať nahliadnutím do cestovných poriadkov siete.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvej časti prvej žalobnej výhrady Komisia tvrdí, že Slovinská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3 smernice 91/440 v spojení s prílohou II tejto smernice a z článku 14 ods. 2 smernice 2001/14 v rozsahu, v akom manažér infraštruktúry, ktorý sám poskytuje železničné dopravné služby, sa podieľa na zostavovaní cestovného poriadku siete a tým sa podieľa na prideľovaní vlakových trás alebo prideľovaní kapacity infraštruktúry.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že zákon zo 16. decembra 2010, o ktorom Slovinská republika tvrdí, že manažérovi infraštruktúry odňal všetky právomoci týkajúce sa zostavovania cestovného poriadku siete a túto právomoc preniesol v plnom rozsahu na železničnú agentúru, bol prijatý až po uplynutí lehoty, ktorú Komisia stanovila tomuto členskému štátu v odôvodnenom stanovisku z 9. októbra 2009 na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s uvedeným odôvodneným stanoviskom.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa má existencia nesplnenia povinnosti posudzovať podľa situácie v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže prihliadať na neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudok z 5. mája 2011, Komisia/Nemecko,
C-206/10, Zb. s. I-3573
, bod 25 a citovanú judikatúru).
Preto zákon zo 16. decembra 2010 nemožno zohľadniť v rámci posúdenia dôvodnosti tejto žaloby o nesplnenie povinnosti Súdnym dvorom.
Ďalej treba pripomenúť, že smernica 91/440 podporila liberalizáciu železničnej dopravy tým, že zabezpečila nestranný a nediskriminačný prístup železničných podnikov k infraštruktúre. Na zabezpečenie takéhoto prístupu článok 6 ods. 3 prvý pododsek tejto smernice stanovil zásadu nezávislosti orgánu povereného základnými funkciami, ktoré sú vymenované v prílohe II tejto smernice (rozsudok z 28. februára 2013, Komisia/Maďarsko, C-473/10, bod 44).
Podľa tejto prílohy II sa za základnú funkciu v zmysle uvedeného článku 6 ods. 3 považuje prijímanie rozhodnutí súvisiacich s prideľovaním trasy vrátane určenia a posúdenia dostupnosti. Preto nemožno dopravný podnik poveriť určovaním a posudzovaním dostupnosti na účely rozhodovania súvisiaceho s prideľovaním železničných trás.
V prejednávanej veci však z článku 9 nariadenia z 10. apríla 2008 vyplýva, že práve manažér infraštruktúry, teda Slovinské železnice, vypracováva návrh nového cestovného poriadku siete a nového prevádzkového času vlakov. Z tohto ustanovenia okrem iného vyplýva, že pri vypracovávaní uvedeného návrhu je manažér infraštruktúry povinný poradiť sa s dotknutými osobami a všetkými osobami, ktoré sa chcú vyjadriť k prípadnému vplyvu cestovného poriadku siete na ich schopnosť poskytovať železničné služby počas obdobia platnosti cestovného poriadku siete.
Je pravda, že Slovinské železnice konajú v mene železničnej agentúry, ktorá si v celom rozsahu ponecháva právomoc prijímať cestovný poriadok a prideľovanie individuálnych vlakových trás. Vzhľadom však na znenie prílohy II smernice 91/440, ktorá výslovne považuje za základnú funkciu „určenie a posúdenie dostupnosti“, nemožno železničnému dopravnému podniku zveriť všetky prípravné práce súvisiace s prijatím rozhodnutí, ktoré patria medzi základné funkcie.
Napokon z článku 14 ods. 2 smernice 2001/14 vyplýva, že ak manažér infraštruktúry nie je nezávislý od železničného podniku, ako je to v Slovinsku, funkcia prideľovania kapacity infraštruktúry je zverená prideľovaciemu orgánu, ktorý je svojou právnou formou, organizačne a rozhodovacími právomocami nezávislý od ktorékoľvek dopravného podniku.
V tejto súvislosti Komisia správne konštatuje, že Slovinské železnice sa naďalej podieľajú na zostavovaní cestovného poriadku siete, a teda na prideľovaní vlakových trás alebo prideľovaní kapacity infraštruktúry.
Z uvedených úvah vyplýva, že prvú časť prvého žalobného dôvodu treba považovať za dôvodnú.
V druhej časti prvej žalobnej výhrady Komisia tvrdí, že Slovinská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3 smernice 91/440 v spojení s prílohou II tejto smernice a z článku 14 ods. 2 smernice 2001/14 v rozsahu, v akom je manažér infraštruktúry poverený regulovaním premávky vlakov podľa článku 11 ods. 4 zákona o železniciach.
Komisia vo svojej replike poukázala na to, že v prípade narušenia dopravy môže manažér infraštruktúry pristúpiť k novému prideleniu vlakových trás. Komisia v tejto súvislosti odkazuje na program siete Slovinskej republiky na rok 2011, podľa ktorého „v prípade potreby, alebo ak sa infraštruktúra dočasne nepoužíva, manažér môže dočasne odmietnuť používanie pridelených vlakových trás, kým to je potrebné na obnovu systému“. Tento istý program okrem toho stanovuje, že „v prípade výnimočných okolností, ktoré majú za následok odchýlenie sa od pridelených vlakových trás, má manažér právo po predchádzajúcej porade s dopravcom upraviť vlakové trasy tak, aby bolo čo najlepšie zabezpečené pôvodne určené spojenie“.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že riadenie dopravy nemožno považovať za základnú funkciu, ktorej výkon musí byť zverený nezávislému subjektu (rozsudok Komisia/Maďarsko, už citovaný, bod 55). Ako vyplýva z článku 6 ods. 3 druhého pododseku smernice 91/440, zodpovednosť za správu železničnej infraštruktúry nad rámec základných funkcií môže byť prenesená na železničné podniky. Riadením dopravy teda možno poveriť manažéra infraštruktúry, ktorý je súčasne železničným podnikom, ako je to v Slovinsku.
Po druhé, pokiaľ ide o argumentáciu Komisie, podľa ktorej je v Slovinsku manažér infraštruktúry poverený novým pridelením vlakových trás v prípade narušenia dopravy, treba pripomenúť, že účastník konania nemôže meniť v priebehu konania jeho samotný predmet a že dôvodnosť žaloby sa musí skúmať výhradne z hľadiska návrhov obsiahnutých v návrhu na začatie konania (rozsudok z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko,
C-543/08, Zb. s. I-11241
, bod 20 a citovaná judikatúra).
Je potrebné takisto pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 120 písm. c jeho rokovacieho poriadku je Komisia povinná v každej žalobe podanej na základe článku 258 ZFEÚ uviesť presné výhrady, ku ktorým sa má Súdny dvor vyjadriť (pozri rozsudok z 30. septembra 2010, Komisia/Belgicko,
C-132/09, Zb. s. I-8695
, bod 36 a citovanú judikatúru).
Tieto návrhy sa musia formulovať jednoznačným spôsobom, aby sa zabránilo tomu, že Súdny dvor rozhodne
ultra petita
alebo opomenie o výhrade rozhodnúť (rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 37 a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci treba uviesť, že Komisia vo svojej žalobe uviedla, že regulovanie premávky vlakov by malo byť zverené orgánu, ktorý sám neposkytuje železničné dopravné služby, a to bez toho, aby odkázala, tak ako to urobila vo svojej replike, na nové pridelenie vlakových trás v prípade narušenia dopravy.
Z tohto dôvodu treba konštatovať, že Komisia rozšírila predmet uvedenej žaloby v rozsahu, v akom v nej poukazuje na nové pridelenie vlakových trás v prípade narušenia dopravy.
V rozsahu, v akom je druhá časť prvej výhrady Komisie založená na tejto argumentácii, sa teda musí vyhlásiť za neprípustnú.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba považovať prvú časť prvého žalobného dôvodu za dôvodnú a druhú časť tejto výhrady ako sčasti nedôvodnú a sčasti neprípustnú.
O druhej a tretej výhrade založenej na neexistencii mechanizmu určeného na podnecovanie manažéra infraštruktúry k znižovaniu nákladov spojených s poskytovaním infraštruktúry a úrovne prístupových poplatkov, ako aj na neexistencii systému zvyšovania výkonnosti
Argumentácia účastníkov konania
Komisia jednak tvrdí, že Slovinská republika si tým, že nestanovila mechanizmus určený na podnecovanie manažéra infraštruktúry k znižovaniu nákladov spojených s poskytovaním infraštruktúry a úrovne prístupových poplatkov k tejto infraštruktúre, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 2 až 5 smernice 2001/14.
Komisia ďalej tvrdí, že tento členský štát si tým, že nezaviedol systém zvyšovania výkonnosti, ktorý by motivoval železničné podniky a manažéra infraštruktúry k minimalizácii porúch a lepšiemu využívaniu infraštruktúry, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 11 smernice 2001/14.
Slovinská republika tvrdí, že pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa článku 6 ods. 2 až 5 smernice 2001/14, článok 10 zákona zo 16. decembra 2010 stanovuje, že manažér infraštruktúry je podnecovaný s patričným zreteľom na bezpečnosť, údržbu a na zvyšovanie kvality služieb infraštruktúry stimulačnými opatreniami k znižovaniu nákladov na zabezpečenie infraštruktúry, ako aj úrovne poplatkov.
Tento členský štát dodáva, že reštrukturalizácia slovinských železníc, ktorá rozdelila túto spoločnosť na tri dcérske spoločnosti, ktoré majú za cieľ osobnú prepravu, nákladnú prepravu a výkon funkcií manažéra infraštruktúry, umožní manažérovi infraštruktúry disponovať omnoho významnejšou obchodnou autonómiou, takže budú splnené podmienky požadované na zabezpečenie účinnosti režimu stimulov.
Pokiaľ ide o výhradu založenú na nesprávnom prebratí článku 11 smernice 2001/14, Slovinská republika uvádza, že zákonom zo 16. decembra 2010 boli do článku 15d zákona o železničnej doprave doplnené dva nové odseky, ktoré poskytujú právny základ na prijatie ustanovenia nariadenia, ktoré umožní stanoviť neskorší systém zvyšovania výkonnosti.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 32 tohto rozsudku vyplýva, že existencia nesplnenia povinnosti sa musí posúdiť podľa situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, pričom zmeny, ku ktorým došlo po uplynutí tejto lehoty, nemôže Súdny dvor brať do úvahy.
V prejednávanej veci však treba konštatovať, že tvrdenia uvedené Slovinskou republikou sú založené len na zmenách vnútroštátnej právnej úpravy prijatej až po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku adresovanom Komisiou 9. októbra 2009 tomuto členskému štátu.
Za týchto podmienok treba považovať druhú a tretiu výhradu uvedenú Komisiou na podporu svojej žaloby za dôvodnú.
O štvrtej výhrade týkajúcej sa metódy výpočtu poplatkov za minimálny prístup k železničnej infraštruktúre
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Slovinská republika si tým, že nestanovila metódu výpočtu poplatkov za minimálny prístupový balík a traťový prístup k servisným zariadeniam, ktorá by bola založená výlučne na nákladoch, ktoré sú priamo vynaložené na prevádzku vlaku, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 7 ods. 3 smernice 2001/14.
Komisia tiež vytýka Slovinskej republike, že si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 8 ods. 1 uvedenej smernice, tým, že vo svojich právnych predpisoch nestanovila pravidlá, na základe ktorých by bolo možné overiť, či každý trhový segment skutočne unesie zvyšovanie poplatkov na zabezpečenie plnej návratnosti nákladov vynaložených manažérom infraštruktúry.
Slovinská republika tvrdí, že článok 15d ods. 3 zákona o železničnej doprave bol prostredníctvom zákona zo 16. decembra 2010 doplnený o ustanovenie, podľa ktorého sa výška poplatku za minimálny prístupový balík a traťový prístup k servisným zariadeniam rovná nákladom priamo vynaloženým na prevádzku železničnej dopravy.
Tento členský štát dodáva, že podľa nariadenia o prideľovaní vlakových trás a o poplatkoch za používanie verejnej železničnej infraštruktúry (uredba o dodeljevanju vlakovnih poti in uporabnini na javni železniški infrastrukturi) z 24. decembra 2009 (Uradni list RS, č. 113/09) je výška poplatkov stanovená na základe nákladov vynaložených na prevádzku konkrétneho druhu vlaku, ktoré potvrdzujú najmä náklady na údržbu tratí, infraštruktúru súvisiacu s prevádzkou vlaku a prevádzku železničnej dopravy.
Okrem toho Slovinská republika uvádza, že údajne prebieha novelizácia uvedeného nariadenia a predpokladá sa, že do tohto nariadenia bude doplnené ustanovenie týkajúce sa spôsobu, akým bude potrebné overiť, či trhový segment skutočne unesie zvyšovanie poplatkov na zabezpečenie plnej návratnosti nákladov vynaložených manažérom infraštruktúry.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 32 tohto rozsudku sa musí existencia nesplnenia povinnosti posúdiť podľa situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, pričom zmeny, ku ktorým došlo po uplynutí tejto lehoty, nemôže Súdny dvor brať do úvahy.
V prejednávanej veci Slovinská republika uvádza na podporu svojej argumentácie zmeny zákonov a iných právnych predpisov, ku ktorým došlo až po uplynutí lehoty, ktorú Komisia stanovila tomuto členskému štátu v odôvodnenom stanovisku z 9. októbra 2009, a preto nemožno takúto argumentáciu prijať.
Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 3 smernice 2001/14 poplatky za minimálny prístupový balík a za traťový prístup k servisným zariadeniam sa stanovia na základe nákladov, ktoré sú priamo vynaložené na prevádzku vlaku bez toho, aby boli dotknuté odseky 4 alebo 5 rovnakého článku alebo článok 8 tejto smernice.
V tejto súvislosti treba dospieť k záveru, že článok 21 ods. 2 nariadenia z 10. apríla 2008 v rozsahu, v akom stanovuje, že výška nákladov sa vypočíta podľa nákladov súvisiacich s prevádzkou železničnej dopravy, zodpovedá požiadavkám stanoveným v článku 7 ods. 3 smernice 2001/14.
Nebolo však spochybnené, že až do nadobudnutia účinnosti zákona zo 16. decembra 2010 však článok 15 zákona o železničnej doprave umožňoval vypočítať poplatok za prístup k infraštruktúre v závislosti od kritéria nazvaného „poplatok za používanie dopravnej infraštruktúry v iných podsystémoch, najmä v cestnej doprave“. Takéto kritérium však zjavne nemá žiadnu priamu súvislosť s prevádzkou železničnej dopravy.
Prvú časť štvrtej žalobnej výhrady Komisie založenej na porušení článku 7 ods. 3 smernice 2001/14 preto treba považovať za dôvodnú.
Pokiaľ ide napokon o druhú časť štvrtej žalobnej výhrady založenej na porušení článku 8 ods. 1 smernice 2001/14, treba pripomenúť, že toto ustanovenie určuje, že aby sa dosiahla plná návratnosť nákladov vynaložených manažérom infraštruktúry, môže členský štát, ak to trh unesie, zvýšiť poplatky. Naopak, členské štáty nemajú podľa tohto ustanovenia povinnosť stanoviť vo svojej vnútroštátnej právnej úprave spôsoby, na základe ktorých má manažér infraštruktúry určiť spôsobilosť segmentov trhu znášať prípadné vyššie poplatky a okolnosti, za akých to má urobiť (rozsudok z 28. februára 2013, Komisia/Nemecko, C-556/10, bod 89).
V prejednávanej veci je nesporné, že ku dňu uplynutia lehoty, ktorú Komisia stanovila Slovinskej republike v odôvodnenom stanovisku z 9. októbra 2009, žiadne ustanovenie slovinskej právnej úpravy nestanovovalo, že aby sa dosiahla plná návratnosť nákladov vynaložených manažérom infraštruktúry, je nutné overiť, či každý segment trhu je spôsobilý znášať prípadné vyššie poplatky.
Druhú časť štvrtej žalobnej výhrady Komisie založenej na porušení článku 8 ods. 1 smernice 2001/14 preto treba tiež považovať za dôvodnú.
S ohľadom na všetky úvahy uvedené vyššie treba po prvé konštatovať, že Slovinská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s:
—
článkom 6 ods. 3 a prílohou II smernice 91/440, ako aj článkom 14 ods. 2 smernice 2001/14 a
—
článkom 6 ods. 2 až 5, článkom 7 ods. 3, článkom 8 ods. 1, ako aj článkom 11 smernice 2001/14,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z uvedených ustanovení, a po druhé, že v zostávajúcej časti sa žaloba Komisie zamieta.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 3 rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša vlastné trovy konania. Keďže tak Komisia, ako aj Slovinská republika nemali úspech v častiach svojich výhrad, je opodstatnené rozhodnúť, že znášajú svoje vlastné trovy konania.
V súlade s článkom 140 ods. 1 rovnakého rokovacieho poriadku, podľa ktorého členské štáty, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania, Česká republika a Španielske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Slovinská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s:
—
článkom 6 ods. 3 a prílohou II smernice Rady 91/440/EHS z 29. júla 1991 o rozvoji železníc spoločenstva, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/51/ES z 29. apríla 2004, ako aj s článkom 14 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/14/ES z 26. februára 2001 o prideľovaní kapacity železničnej infraštruktúry, vyberaní poplatkov za používanie železničnej infraštruktúry a bezpečnostnej certifikácii, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/49/ES z 29. apríla 2004, a
—
článkom 6 ods. 2 až 5, článkom 7 ods. 3, článkom 8 ods. 1, ako aj článkom 11 smernice 2001/14, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/49,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z uvedených ustanovení.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3.
Európska komisia, Slovinská republika, Česká republika a Španielske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: slovinčina.