CELEX: 62006TJ0011
Konkurencija
Karteliai
Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
Dalyvavimas darant pažeidimą
Pažeidimo trukmė
Baudos
Lengvinančios aplinkybės
Maksimali 10 % nuo apyvartos riba
Vienodas požiūris
Neribota jurisdikcija

Ginčo aplinkybės
Ieškovė
Romana Tabacchi Srl
yra šiuo metu likviduojama pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – pirminis žaliavinio tabako perdirbimas.
Faktinių aplinkybių, kurios nagrinėjamos šioje byloje, nustatymo momentu vieninteliai ieškovės akcininkai buvo sutuoktiniai
B., kuriems bendrai priklausė ir iki šiol tebepriklauso visos akcijos.
1.
Administracinė procedūra
2002 m. sausio 15 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, kuris yra Pirmasis
reglamentas, įgyvendinantis Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
1 t., p. 3), 11 straipsniu, Italijos tabako perdirbėjų ir gamintojų profesinėms asociacijoms, t. y. atitinkamai
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(APTI, Italijos žaliavinio tabako perdirbėjų profesinė asociacija) ir
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Italijos žaliavinio tabako augintojų asociacijų konfederacija), pateikė prašymą pateikti informacijos apie Italijos žaliavinio
tabako rinką.
2002 m. vasario 19 d. Komisija gavo
Deltafina SpA
, Italijos perdirbėjos – ATPI narės, prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą
nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t.,
p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo). 2002 m. kovo 6 d. Komisija jai suteikė sąlyginį atleidimą nuo baudos pagal
minėto pranešimo 15 punktą.
2002 m. balandžio 4 d. Komisija gavo
Dimon Italia Srl
(
Dimon Inc.
dukterinė bendrovė, tapusi
Mindo Srl
) prašymą atleisti nuo baudos pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punktą ir, nepatenkinus šio prašymo, prašymą sumažinti
bet kokią baudą pagal minėto pranešimo 20–27 punktus bei
Transcatab
(
Standard Commercial Corp.
, toliau – SCC, dukterinė bendrovė) prašymą tuo pačiu pagrindu sumažinti bet kokią baudą.
2002 m. balandžio 18 ir 19 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsniu, atliko patikrinimus
Dimon Italia
ir
Transcatab
patalpose bei
Trestina Azienda Tabacchi SpA
ir ieškovės patalpose.
2002 m. spalio 8 d. Komisija informavo
Dimon Italia
ir
Transcatab
, jog dėl to, kad jos buvo atitinkamai pirmoji ir antroji įmonės, pateikusios įrodymų apie pažeidimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
ji ketina pasibaigus administracinei procedūrai sumažinti baudą, kuri joms bus skirta už galimus konstatuotus pažeidimus.
2004 m. vasario 25 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė dešimčiai įmonių ar įmonių asociacijų, tarp
jų
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
ir ieškovei (toliau – perdirbėjai) ir kai kurių iš jų patronuojančioms bendrovėms, t. y.
Universal Corp.
,
Dimon
ir SCC. Pranešimo apie kaltinimus adresatai susipažino su tyrimo medžiaga, kurios kopiją, įrašytą į kompaktinę plokštelę,
Komisija jiems išsiuntė, ir, atsakydami į jos pateiktus kaltinimus, perdavė rašytines pastabas. 2004 m. birželio 22 d. šalys
buvo išklausytos.
2004 m. gruodžio 21 d. priėmus 2004 m. vasario 25 d. pranešimo apie kaltinimus papildymą, 2005 m. kovo 1 d. šalys buvo išklausytos
antrą kartą.
Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2005 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
santrauka paskelbta 2006 m. vasario 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 45).
2.
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamas sprendimas susijęs, pirma, su horizontaliu karteliu, kurį Italijos žaliavinio tabako rinkoje įgyvendino tabako
perdirbėjai (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad įgyvendindami šį kartelį laikotarpiu nuo 1995 m. iki 2002 m. pradžios perdirbėjai
nustatė žaliavinio tabako pirkimo sandorių Italijoje sąlygas, taikomas tiesioginiam pirkimui iš augintojų ir pirkimui iš „trečiųjų
šalių pakuotojų“, įskaitant kainos nustatymą ir rinkos pasidalijimą (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).
Ginčijamas sprendimas susijęs, antra, su dviem kitais su perdirbėjų įgyvendintu karteliu nesusijusiais pažeidimais, vykusiais
nuo 1999 m. pradžios iki 2001 m. pabaigos, t. y. APTI nustatė sutartines kainas, dėl kurių ji derėjosi savo narių vardu dėl
tarpšakinių sutarčių su
Unitab
sudarymo, o
Unitab
nustatė kainas, dėl kurių derėjosi savo narių vardu su ATPI dėl tokių pačių sutarčių sudarymo.
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, jog perdirbėjų veiksmai sudaro vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 264–269 konstatuojamąsias dalis).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje atsakomybę už kartelį ji priskyrė perdirbėjams bei
Universal
,
Deltafina
patronuojančiai bendrovei, ir
Alliance One International Inc.
(toliau –
Alliance One
) kaip bendrovei, susikūrusiai susijungus
Dimon
ir SCC. Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje ji taip pat konstatavo, kad APTI ir
Unitab
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, kai priėmė sprendimus dėl savo narių vardu suderėtų kainų nustatymo siekiant sudaryti tarpšakines
sutartis.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija šio sprendimo 14 punkte nurodytoms įmonėms ir ATPI bei
Unitab
skyrė baudas (žr. šio sprendimo 42 punktą).
Ginčijamo sprendimo 356–404 konstatuojamosiose dalyse Komisija nustatė baudas, kurias reikia skirti to sprendimo adresatams.
Baudų dydžius Komisija nustatė atsižvelgusi į nagrinėjamų pažeidimų sunkumą ir trukmę, t. y. į abu 2002 m. gruodžio 16 d.
Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk. 2 t., p. 205) 23 straipsnio 3 dalyje ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje aiškiai nurodytus kriterijus (ginčijamo sprendimo 356 ir 357 konstatuojamosios dalys).

Pradinio baudų dydžio nustatymas
Sunkumas
Dėl nagrinėjamo pažeidimo sunkumo Komisija priminė, kad vertindama šį veiksnį turėjo atsižvelgti į pažeidimo pobūdį, jo konkretų
poveikį rinkai, jeigu jis gali būti įvertintas, ir į aptariamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamoji
dalis).
Paskui Komisija nurodė, kad žaliavinio tabako gamyba Italijoje sudarė 38 % Europos Sąjungos gamybos kvotos, o tai sudaro 67 338 mln. eurų
2001 m., t. y. paskutiniais visais pažeidimo darymo metais (ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).
Dėl pažeidimo pobūdžio Komisija konstatavo, kad jis yra labai sunkus, nes pažeidimo esmė buvo žaliavinio tabako rūšių pirkimo
kainų Italijoje nustatymas ir nuperkamo kiekio pasiskirstymas. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo dalį, kurioje kalbama
apie konkurencijos ribojimo analizę (272 ir paskesnės konstatuojamosios dalys), Komisija pridūrė, kad kartelis dėl pirkimo
gali iškraipyti gamintojų siekį generuoti tam tikrą našumą ir riboti perdirbėjų konkurenciją paskesnėse rinkose. Ji taip pat
tvirtino, kad taip būna ypač tais atvejais, kai, kaip ir šioje byloje, prekė, dėl kurios sudarytas kartelis, šiuo atveju –
žaliavinis tabakas, yra svarbi vėlesnio gamybos etapo, šiuo atveju – pirminio tabako perdirbimo ir perdirbto tabako pardavimo,
dalyvių vykdomos veiklos sąnaudų dalis (ginčijamo sprendimo 367 ir 368 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi pirma išdėstytais argumentais, padarė išvadą, kad perdirbėjų
padarytas pažeidimas turi būti laikomas labai sunkiu.
Diferencijuotas požiūris
Ginčijamo sprendimo 370–376 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo „konkretaus vaidmens“ ir „atgrasymo“ klausimą.
Šiuo aspektu ji nurodė, kad nustatant baudos dydį reikia atsižvelgti „į kiekvienos įmonės konkretų vaidmenį ir į tikėtiną
jos neteisėtų veiksmų atgarsį“ (ginčijamo sprendimo 370 konstatuojamoji dalis).
Taigi, Komisija nusprendė, kad baudos turi būti nustatytos atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos šalies poziciją rinkoje (ginčijamo
sprendimo 371 konstatuojamoji dalis).
Šiuo aspektu Komisija nusprendė, kad, kalbant apie
Deltafina
, jai turi būti skirta didžiausia pradinė bauda, nes ji buvo didžiausia pirkėja, o 2001 m. jos rinkos dalis sudarė maždaug
25 % (ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamoji dalis).
Kadangi 2001 m.
Transcatab
,
Dimon Italia
ir
Romana Tabacchi
užimamos aptariamos rinkos dalys buvo mažesnės, t. y. apie 9–11 %, Komisija nusprendė, kad šios įmonės „turi būti suskirstytos
į grupes“ ir kad joms skirta pradinė bauda turi būti mažesnė (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto Komisija nusprendė, kad pradinė bauda, kuri atspindi tik užimamą rinkos dalį,
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Transcatab
neturės pakankamo atgrasomojo poveikio, nes, nepaisant santykinai ribotos jų apyvartos, kiekviena jų priklauso (
Mindo
atveju – priklausė) didelį ekonominį ir finansinį pajėgumą turinčioms tarptautinėms grupėms, kurios yra pagrindinės pasaulyje
tabako prekiautojos, ir tabako pramonėje veikia įvairiais lygmenimis įvairiose geografinėse rinkose (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji
dalis).
Todėl siekdama baudai suteikti atgrasomąjį poveikį Komisija nusprendė, kad reikia taikyti dauginimo koeficientą 1,5, t. y.
50 % padidinti
Deltafina
nustatytą pradinę baudą, o
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Transcatab
skirtoms pradinėms baudoms taikyti dauginimo koeficientą 1,25, t. y. baudas padidinti 25 % (ginčijamo sprendimo 375 konstatuojamoji
dalis).
Taigi ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė tokias pradines baudas:
–
Deltafina
:                37,5 mln. eurų,
–
Transcatab
:                12,5 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
): 12,5 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
:       10 mln. eurų.

Pagrindinio baudų dydžio nustatymas
Ginčijamo sprendimo 377 ir 378 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo pažeidimo trukmės klausimą.
Ji nusprendė, kad perdirbėjų įgyvendintas kartelis pradėtas vykdyti 1995 m. rugsėjo 29 d. ir, remiantis jų parodymais, nustojo
egzistavęs 2002 m. vasario 19 d. Konkrečiai dėl ieškovės, Komisija nurodė, kad prie kartelio ji prisijungė 1997 m. spalio
mėn., laikotarpiu nuo 1999 m. lapkričio 5 d. iki 2001 m. gegužės 29 d. sustabdė dalyvavimą jame ir vėl prie jo prisijungė
laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d. Kadangi jos dalyvavimas darant pažeidimą truko tik dvejus
metus ir aštuonis mėnesius, Komisija nusprendė, kad pradinę jai skirtą baudą reikia didinti 25 %, nors kitiems perdirbėjams
skirtos pradinės baudos buvo padidintos 60 %.
Todėl ginčijamo sprendimo adresatėms buvo skirtos tokios pagrindinės baudos:
–
Deltafina
:                60 mln. eurų,
–
Transcatab
:                20 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
):      20 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
:      12,5 mln. eurų.

Lengvinančios aplinkybės
Ginčijamo sprendimo 380–398 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar reikia atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes.
Kiek tai susiję su ieškove, ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad ji „nedalyvauja tam tikruose
kartelio aspektuose (t. y. daugiausia tuose, kurie susiję su tiesioginiu pirkimu iš gamintojų, iš kurių ji pradėjo pirkti
tam tikrus kiekius tik 2000 m.“ Be to, ji nusprendė, kad 1997 m., kai ieškovė prisijungė prie kartelio, jos rinkos dalis buvo
maža. Galiausiai ji pažymėjo, kad „ieškovės elgesys dažnai trukdo siekti kartelio tikslų tokiu mastu, kad kiti dalyviai yra
priversti tartis, kaip reaguoti į tokį jos elgesį“.
Atsižvelgusi į šiuos duomenis, Komisija nusprendė 30 % sumažinti ieškovei skirtą pagrindinę baudą.
Kiek tai susiję su
Dimon Italia
ir
Transcatab
padėtimi, Komisija atmetė visus jų argumentus dėl lengvinančių aplinkybių taikymo (ginčijamo sprendimo 381–384 konstatuojamosios
dalys).
Galiausiai Komisija atsižvelgė į ypatingą
Deltafina
padėtį ir nusprendė, kad už bendradarbiavimą reikia 50 % sumažinti jai skirtą baudą (ginčijamo sprendimo 385–398 konstatuojamosios
dalys).
Pritaikiusi lengvinančias aplinkybes, Komisija nustatė tokias baudas (ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamoji dalis):
–
Deltafina
:                30 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
):      20 mln. eurų,
–
Transcatab
:            20 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
:      8,75 mln. eurų.

Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta maksimali baudos riba
Ginčijamo sprendimo 400–404 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar reikia skirtingiems adresatams skirtas pagrindines
baudas sumažinti, kad jos neviršytų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos 10 % nuo apyvartos ribos.
Todėl ji nusprendė, kad ieškovei skirtos baudos dydis neturi viršyti 2,05 mln. eurų ir kad nereikia mažinti kitų baudų pagal
šią nuostatą (ginčijamo sprendimo 402 ir 403 konstatuojamosios dalys).

Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas
Ginčijamo sprendimo 405–500 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė nuomonę dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo.
Konstatavusi, kad
Dimon Italia
ir
Transcatab
įvykdė reikalavimus, kurie joms nustatyti pateikiant prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, Komisija, remdamasi jų
pateiktais įrodymais ir bendradarbiavimu per procedūrą, padarė išvadą, kad joms taikytinas pats didžiausias sumažinimas, nustatytas
neperžengiant ribų, kurios joms buvo nurodytos po prašymų atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pateikimo, t. y. atitinkamai
50 % ir 30 % (ginčijamo sprendimo 492–499 konstatuojamosios dalys). Priešingai,
Deltafina
nebuvo atleista nuo baudos ir ta bauda nebuvo sumažinta.

Galutinis baudų dydis
Remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, ginčijamo sprendimo 2 dalyje Komisija nustatė tokias ginčijamo sprendimo
adresatėmis esančioms įmonėms ir įmonių asociacijoms skirtinas baudas:
–
Deltafina
ir
Universal
solidariai: 30 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Alliance One
: 10 mln. eurų;
Alliance One
atsakinga už visos baudos sumokėjimą, o
Mindo
solidariai atsakinga tik už 3,99 mln. eurų baudos sumokėjimą,
–
Transcatab
ir
Alliance One
solidariai: 14 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
: 2,05 mln. eurų,
–        APTI: 1 000 eurų,
–
Unitab
: 1 000 eurų.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarija gavo 2006 m. sausio
19 dieną.
Tą pačią dieną Bendrojo Teismo kanceliarijoje įregistruotu atskiru dokumentu (byla T‑11/06 R) ieškovė, remdamasi EB 242 straipsniu
ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 104 straipsniu, pateikė prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriuo
paprašė, pirma, sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą ir, antra, atleisti nuo pareigos pateikti banko garantiją už baudos
sumokėjimą, kurios reikalaujama kaip sąlygos, kad nebūtų nedelsiant pradėtas išieškojimas.
2006 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi
Romana Tabacchi prieš Komisiją
(T‑11/06 R, Rink. p. II‑2491) ieškovė su tam tikromis sąlygomis buvo atleista nuo pareigos pateikti banko garantiją Komisijos
naudai, kad nebūtų nedelsiant pradėtas ginčijamo sprendimo 2 straipsniu jai skirtos baudos išieškojimas, o klausimas dėl bylinėjimosi
išlaidų buvo atidėtas.
Susipažinęs su teisėjos pranešėjos pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir, pritaikęs Procedūros reglamento 64 straipsnyje nustatytas proceso organizavimo priemones, paprašė šalių pateikti dokumentus.
Šalys šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Per 2010 m. gruodžio 1 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
2010 m. gruodžio 7 ir 10 d. raštais atitinkamai ieškovė ir Komisija atsakė į per teismo posėdį Bendrojo Teismo priimtą proceso
organizavimo priemonę ir pateikė dokumentus.
2011 m. sausio 19 d., Komisija, Bendrajam Teismui paprašius, pateikė kitų dokumentų.
2011 m. vasario 8 d. ieškovė pateikė pastabas dėl šių dokumentų.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą dėl jo dalies, susijusios su jai skirtos baudos apskaičiavimu,
–        iš esmės sumažinti jai skirtą baudą,
–        nurodyti taikyti bet kokias kitokias priemones, įskaitant tyrimo priemones, kurios, Bendrojo Teismo nuomone, galėtų būti tinkamos,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodo penkis ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su netinkamu tyrimu, netinkamu
motyvavimu arba jo nelogiškumu ir vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu, kiek tai susiję su Komisijos neatsižvelgimu
į kartelio konkretaus poveikio rinkai nebuvimą apskaičiuojant pradinį baudos dydį. Ieškinio antrasis pagrindas susijęs su
motyvavimo nelogiškumu ir vienodo požiūrio principo pažeidimu graduojant pradinį baudos dydį, kad jis būtų proporcingas ieškovės
konkrečiam vaidmeniui. Ieškinio trečiasis pagrindas susijęs su netinkamu motyvavimu bei tyrimu ir su įrodinėjimo naštos pažeidimu,
kiek tai susiję su ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmės nustatymu. Ieškinio ketvirtasis pagrindas susijęs su nepakankamu
baudos dydžio sumažinimu už ieškovės atliktą „trukdytojos“ vaidmenį ir su neatsižvelgimu į kitas lengvinančias aplinkybes.
Ieškinio penktasis pagrindas susijęs su baudos neteisingumu ir neproporcingumu atsižvelgiant į ieškovės turto sandarą ir realius
jos pajėgumus sumokėti įvertinus į specifinį socialinį kontekstą.
Bendrasis Teismas visų pirma nagrinės ieškinio pirmąjį pagrindą, paskui trečiąjį ir galiausiai antrąjį, ketvirtąjį ir penktąjį
ieškinio pagrindus.
1.
Dėl prašymo apklausti liudininką
Dėl parodymų, kuriuos ieškovė pridėjo prie ieškinio kaip įrodymus, vertinimo visų pirma reikia pažymėti, kad Procedūros reglamentu
nedraudžiama šalims pateikti tokius parodymus. Vis dėlto juos vertina tik Bendrasis Teismas, kuris, jeigu jose aprašytos aplinkybės
yra reikšmingos sprendžiant ginčą, imdamasis tyrimo priemonių gali apklausti tokio dokumento autorių kaip liudininką (šiuo
klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 97 punktą). Šioje byloje, atsižvelgiant į šalių rašytinius dokumentus, į prie bylos
pridėtus įrodymus ir į teismo posėdžio rezultatus, Bendrasis Teismas mano esąs pakankamai informuotas, kad galėtų priimti
sprendimą dėl šio ginčo (šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 80 punktą).
Todėl ieškovės pateiktas prašymas dėl tyrimo priemonės buvo atmestas.
2.
Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su netinkamu tyrimu, netinkamu motyvavimu arba jo nelogiškumu ir vienodo požiūrio
ir proporcingumo principų pažeidimu, kiek tai susiję su Komisijos neatsižvelgimu į kartelio konkretaus poveikio rinkai nebuvimą
apskaičiuojant pradinį baudos dydį

Šalių argumentai
Ieškinio pirmajame pagrinde ieškovė visų pirma teigia, kad apskaičiuojant jai skirtos baudos pradinį dydį Komisija turėjo
atsižvelgti į tai, kad kartelis „nepadarė konkretaus poveikio rinkai“. Konkrečiai kalbant, Komisija nepadarė išvadų, pirma,
iš ginčijame sprendime išdėstytų teiginių (ginčijamo sprendimo 97 ir 98 konstatuojamosios dalys), kad už žaliavinį tabaką
gamintojams mokėtos kainos Italijoje išaugo kur kas daugiau nei Bendrijos vidurkis, ir, antra, iš aplinkybės, kad kartelio
nariai, kurie užėmė ne daugiau kaip 55 % rinkos, neišvengiamai patyrė didelį konkurencinį prie susitarimo neprisijungusių
perdirbėjų spaudimą.
Pasak ieškovės, apskaičiuodama baudą Komisija privalo, laikydamasi teismų praktikoje patvirtintos sprendimų priėmimo praktikos,
atskirti kartelius, turinčius konkretų didelį poveikį, nuo kartelių, neturinčių poveikio, arba kurių poveikis yra nedidelis.
Todėl Komisija turi „pozityvią pareigą“ įvertinti realų kartelio poveikį rinkai, kai vertina jo sunkumą prieš nustatydama
pradinį baudos dydį. Pareiga atsižvelgti į „konkretų [pažeidimo] poveikį rinkai, kai jį galima įvertinti, aiškiai nustatyta
Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse
(OL C 9 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės), kurių Komisija negali
nesilaikyti.
Konkrečiai kalbant, norėdama įvertinti konkretų pažeidimo poveikį rinkai, Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją, kuri būtų
įprastai buvusi, jei pažeidimas nebūtų buvęs padarytas. Taigi, pirma, kainų kartelių atveju turi būti nustatyta, kad susitarimai
iš tikrųjų leido suinteresuotoms įmonėms nustatyti didesnes kainas, nei jos būtų buvusios nesant kartelio. Antra, vertindama
Komisija turėtų atsižvelgti į visas aptariamos rinkos objektyvias sąlygas ekonominio konteksto atžvilgiu. Taigi kartelio poveikio
kainoms neįmanoma neįvertinti, todėl Komisija gali atlikti tokią analizę, kaip tai rodo jos sprendimų priėmimo praktika koncentracijų
priežiūros srityje.
Pasak ieškovės, schematinis ir mechaninis baudų apskaičiavimo būdas, neatsižvelgiant į konkretų kartelio poveikį rinkai, taip
pat prieštarauja vienodo požiūrio ir proporcingumo principams. Laikydamasi pirmojo principo Komisija turėtų diferencijuoti
baudas pagal konkretų kartelių poveikį rinkai ir baudas už juos skirti atsižvelgdama į kiekvieną atvejį atskirai. Laikydamasi
antrojo principo Komisija, apskaičiuodama baudą, turėtų ją nustatyti taip, kad ta bauda būtų protingai ir pagrįstai susijusi
konkrečiu neteisėtų veiksmų poveikiu su klientams ir galutiniams vartotojams padaryta žala, kuri šiuo atveju nebuvo nustatyta.
Tokios žalos mastas būtų pirmasis kartelių skiriamasis kriterijus. Už kartelį, kurio realus poveikis rinkai yra nereikšmingas
ir juo nedaroma žala kartelyje dalyvaujančių įmonių klientams ir vartotojams, skiriama bauda turėtų atitikti žemiausią baudų
skalės lygį, įskaitant baudas už „labai sunkius“ pažeidimus.
Be to, ieškovė ginčija Komisijos argumentą, kad 20 mln. eurų suma, nurodyta gairių 1 dalies A punkte, yra mažiausias pagrindinės
baudos dydis, iš esmės taikomas įmonei, kuri užima pačią svarbiausią vietą su pažeidimu susijusioje rinkoje, o ne visoms kartelyje
dalyvavusioms įmonėms. Beje, kadangi byloje, kurioje priimtas 2004 m. spalio 20 d. sprendimas C (2004) 4030 galutinis dėl
procedūros pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija), yra akivaizdžių analogijų
su byla, dėl kurios pareikštas šis ieškinys, Komisija nukrypo nuo minimalaus 20 mln. eurų dydžio.
Be to, formalus apibūdinimas, grindžiamas atskyrimu „sunkus / labai sunkus“, nenurodo reikšmės, kurią Komisija jam suteikia,
nes ieškovės iškeltų kaltinimų dalykas yra galutinis Komisijos skaičiavimų remiantis gairėmis rezultatas. Beje, teismų praktikoje
nustatyta, kad kai poveikis rinkai yra nedidelis, kainų kartelis taip pat gali būti kvalifikuojamas veikiau kaip „sunkus“,
o ne kaip „labai sunkus“ pažeidimas. Galiausiai tam, kad būtų tinkamai atsižvelgta į nedidelį pažeidimo poveikį rinkai, Komisija
taip pat galėtų sumažinti už sunkumą nustatytą dydį, palyginti su minimaliu dydžiu, kuris įprastai nustatomas „labai sunkaus“
pažeidimo atveju.
Galiausiai, nesant kartelio konkretaus poveikio rinkai, ieškovei skirtos baudos pradinis dydis turėjo būti toks, kad atitiktų
patį žemiausią už kartelius skiriamų baudų skalės lygį.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.

Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškinio pirmajame pagrinde ieškovė pateikia kelis kaltinimus, kurie visi susiję su priekaištu Komisijai, kad nustatydama
pradinį baudos dydį ji neatsižvelgė į aplinkybę, kad kartelis nepadarė konkretaus poveikio rinkai.
Šiuo atveju prieš pradėdamas nagrinėti ieškovės pateiktus kaltinimus Bendrasis Teismas mano, kad reikia priminti bendruosius
principus, reglamentuojančius baudų už EB 81 straipsniui prieštaraujančius kartelius dydžio nustatymą, ir, konkrečiai kalbant,
pažeidimo sunkumo vertinimą.
Bendrosios pastabos
EB 81 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose aiškiai nurodyta, kad su bendrąja rinka yra nesuderinami susitarimai ir suderintieji
veiksmai, kuriais siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyti pirkimo ar pardavimo kainas ar kokias nors kitas prekybos
sąlygas arba riboti ar kontroliuoti gamybą arba rinkas. Tokios rūšies pažeidimai, ypač kai kalbama apie horizontaliuosius
kartelius, teismų praktikoje laikomi ypač sunkiais, nes jie daro tiesioginį poveikį esminiams konkurencijos atitinkamoje rinkoje
parametrams (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 675 punktas), arba akivaizdžiais konkurencijos taisyklių pažeidimais (1995 m. balandžio 6 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 303 punktas).
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad nustatant skirtinos baudos dydį už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus
reikia atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą, bet ir į jo trukmę.
Nusistovėjusioje teismų praktikoje numatyta, kad konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti nustatytas atsižvelgus
į daugelį veiksnių, kaip antai konkrečios bylos aplinkybės, jos kontekstas ir atgrasomasis baudų poveikis, tačiau nėra nustatytas
baigtinis ar išsamus kriterijų, į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti, sąrašas (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 241 punktas; 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktas ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 91 punktas).
Siekdama užtikrinti sprendimų, kuriais nustatomos baudos už konkurencijos teisės pažeidimus, skaidrumą ir nešališkumą, Komisija
priėmė gaires (gairių pirmoji pastraipa).
Gairės yra priemonė, skirta, atsižvelgiant į viršesnę galią turinčius teisės aktus, patikslinti kriterijus, kuriuos Komisija
ketina taikyti įgyvendindama jai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį suteiktą diskreciją nustatyti baudas. Gairės
nėra sprendimo, kuriuo skiriamos baudos, teisinis pagrindas, nes tas sprendimas grindžiamas Reglamentu Nr. 1/2003, tačiau
jos bendrai ir abstrakčiai nustato metodiką, kurios Komisija laikosi siekdama tuo sprendimu nustatyti skiriamų baudų dydžius,
ir užtikrina įmonių teisinį saugumą (69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–213 punktai ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 219 ir 223 punktai).
Taigi, nors gairės negali būti laikomos teisės norma, kurios administracija bet kuriuo atveju turi laikytis, vis dėlto jose
nustatytos elgesio taisyklės, nurodančios administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti nenurodžiusi
pagrindo (šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209 ir 210 punktus ir 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 91 punktą).
Komisijos priimtose gairėse nustatytas jos pačios diskrecijos apribojimas vis dėlto nėra nesuderinamas su tuo, kad Komisijai
išsaugoma esminė diskrecija (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 246, 274 ir 275 punktai). Tai, kad gairėse Komisija patikslino taikomą pažeidimo sunkumo vertinimo
metodą, jai neužkerta kelio šį kriterijų vertinti globaliai, atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes, įskaitant ir aspektus,
kurie gairėse konkrečiai nenurodyti (71 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
237 punktas).
Remiantis gairėse nustatytu metodu, aptariamoms įmonėms skirtinoms baudoms apskaičiuoti Komisija kaip atskaitos tašką ima
sumą, nustatytą atsižvelgiant į pažeidimui „būdingą“ sunkumą. Tas sunkumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į pažeidimo
pobūdį, jo konkretų poveikį rinkai, jeigu jį galima įvertinti, ir susijusios geografinės rinkos dydį (gairių 1 dalies A punkto
pirma pastraipa).
Šiuo tikslu pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y. „lengvi pažeidimai“, už kuriuos galimų baudų dydis yra nuo 1 000
iki 1 mln. eurų, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimų baudų dydis yra nuo 1 mln. iki 20 mln. eurų, ir „labai sunkūs pažeidimai“,
už kuriuos galimų baudų dydis yra per 20 mln. eurų (gairių 1 punkto A dalies antros pastraipos pirma–trečia įtraukos). Kiek
tai susiję su labai sunkiais pažeidimais, Komisija teigia, kad tai dažniausiai yra horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui, „kainų
karteliai“ ir rinkos pasidalijimo kvotos arba kiti veiksmai, keliantys pavojų tinkamam vidaus rinkos funkcionavimui, kaip
antai nacionalinių rinkų atskyrimas, arba akivaizdus įmonių, turinčių kvazimonopolinę padėtį, piktnaudžiavimas dominuojančia
padėtimi (gairių 1 dalies A punkto antros pastraipos trečia įtrauka).
Beje, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 74 punkte nurodyti trys pažeidimo sunkumo vertinimo aspektai atliekant bendrą vertinimą
turi nevienodą svarbą. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip „labai sunkius“
(69 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
101 punktas ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
, T‑456/05 ir T‑457/05, Rink. p. II‑0000, 137 punktas).
Tačiau nei konkretus poveikis rinkai, nei geografinės rinkos dydis nėra būtini veiksniai pažeidimą kvalifikuojant kaip labai
sunkų horizontalių kartelių atveju, kai siekiama, kaip ir šioje byloje, nustatyti kainas. Nors į šiuos du kriterijus reikia
atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą, tai tik vieni iš daugelio kriterijų, kuriais remiantis apskritai vertinamas sunkumas
(šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 ir 81 punktus; 71 punkte minėto Sprendimo
Tribunal Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
240 ir 311 punktus ir 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 91 punktą).
Taigi, remiantis jau kurį laiką tvirtai nusistovėjusia teismų praktika, iš gairių išplaukia, kad horizontalieji karteliai,
kuriais, kaip ir šiuo atveju, siekiama, be kita ko, nustatyti kainas, gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“, remiantis
vien jų pobūdžiu ir Komisijai neprivalant įrodyti pažeidimo konkretaus poveikio rinkai (69 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktas; šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktą ir 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 150 punktą).
Šią išvadą pagrindžia aplinkybė, kad sunkių pažeidimų aprašyme aiškiai minimas poveikis rinkai, o labai sunkių pažeidimų aprašyme,
priešingai, nenurodytas reikalavimas dėl konkretaus poveikio rinkai (76 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
137 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
178 punktą).
Atsižvelgiant būtent į šiuos teismų praktikos principus reikia išanalizuoti įvairius ieškovės pateiktus kaltinimus.
Dėl neatsižvelgimo į kartelio konkretų poveikį rinkai nustatant baudą
Visų pirma ieškovė kaltina Komisiją, kad apskaičiuodama pradinį baudos dydį ji neatsižvelgė į kartelio konkretaus poveikio
rinkai nebuvimą.
Pirmiausiai svarbu pažymėti, kad remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad įvairiems adresatams skirtos baudos dydį
Komisija nustatė remdamasi bendruoju metodu, kurį nusistatė gairėse, nors minėtame sprendime aiškiai apie jas neužsimena.
Kalbant konkrečiai apie nagrinėjamo pažeidimo pobūdį, reikia konstatuoti, kad perdirbėjų kartelio tikslas, be kita ko, buvo
bendrai nustatyti perdirbėjų mokamas kainas už žaliavinį tabaką ir pasiskirstyti tiekėjus bei žaliavinio tabako kiekius. Tokie
veiksmai yra horizontalūs ribojimai, gairėse vadinami „kainų karteliu“, ir dėl savo pobūdžio laikomi „labai sunkiais“ pažeidimais.
Kaip minėta šio sprendimo 67 punkte, tokios rūšies karteliai teismų praktikoje laikomi akivaizdžiais konkurencijos taisyklių
pažeidimais ar ypač sunkiais pažeidimais, nes daro tiesioginį poveikį pagrindiniams konkurencijos aptariamoje rinkoje parametrams.
Darytina išvada, kad šioje byloje Komisija galėjo nepadariusi klaidos kartelį pripažinti labai sunkiu pažeidimu remdamasi
pačiu jo pobūdžiu ir neatsižvelgdama į jo konkretų poveikį rinkai (žr. šio sprendimo 76 ir 77 punktuose nurodytą teismų praktiką
ir, be kita ko, 69 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą).
Per teismo posėdį ieškovė vis dėlto patvirtino, priešingai, nei teigė rašytiniuose dokumentuose, kad paties pažeidimo kvalifikavimo
kaip labai sunkaus ji neginčija. Taip ji patikslino kaltinimo apimtį. Iš esmės ji teigė, kad gairėse nustatyta 20 mln. eurų
riba už labai sunkius pažeidimus taikoma visos sankcijos dydžiui visoms kartelyje dalyvavusioms įmonėms. Kadangi Komisija
šioje byloje nustatė visoms karelyje dalyvavusioms įmonėms bendrą 55 mln. eurų sumą, ji viršijo nustatytą ribą. Todėl privalėjo
atsižvelgti į kartelio poveikio rinkai nebuvimą ir motyvuoti priežastį, dėl kurios tą ribą viršijo.
Dėl šio aspekto visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovės argumentas grindžiamas klaidinga prielaida. Iš tikrųjų teismų praktikoje
nustatyta, kad už labai sunkius pažeidimus gairėse numatytas minimalus 20 mln. eurų pradinis baudos dydis taikomas vienai
įmonei, o ne visoms pažeidimą dariusioms įmonėms (šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
306 ir 311 punktus; 69 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
81 punktą; 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 187 punktą ir 2009 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
, T‑13/03, Rink. p. II‑947, 44 punktą).
Beje išvada, kad gairėse nurodytos „galimos baudos“ reiškia vienai įmonei taikomą baudą, o ne visoms kartelyje dalyvavusioms
įmonėms skirtų baudų sumą, pagrįsta nuolatiniu gairių teksto aiškinimu. Iš tiesų terminas „galima bauda“ yra nuolat vartojamas,
kai kalbama apie vienai įmonei, o ne visiems kartelio nariams skirtiną baudą. Tai matyti, be kita ko, iš gairių antrosios
pastraipos, kurioje pasakyta, kad naujasis metodas paremtas pagrindinio baudos dydžio nustatymu, kuris gali būti didinamas
arba mažinamas dėl sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių. Šios aplinkybės taikomos kiekvienai įmonei, o ne visiems kartelio
nariams, todėl terminas „pagrindinė bauda“ gali reikšti tik vienai įmonei taikomą baudą. Taip pat gairių 1 dalies A punkto
šeštoji pastraipa patvirtina, kad, kalbant apie šiuos dydžius, turima galvoje kiekvienai kartelio veikloje dalyvavusiai įmonei
skirta bauda, o ne tų dydžių suma, nes tame punkte nurodyta, kad „jei pažeidimą padaro kelios įmonės <…>, tam tikrais atvejais
gali prireikti koreguoti baudas, numatytas kiekvienai iš [gairėse] nustatytų trijų kategorijų“. Galiausiai Komisija pagrįstai
teigia, kad jei gairių 1 dalies A punkte ji tikrai būtų norėjusi nurodyti, kaip teigia ieškovė, bendrą minimalų visoms įmonėms
taikomų baudų dydį, būtų aiškiai išdėsčiusi tokį požiūrį vartodama aiškų žodžių junginį, kaip antai „visoms įmonėms taikomų
baudų minimalus dydis“.
Todėl reikia konstatuoti, kad šioje byloje Komisija nustatė, kad ieškovei skirtinos baudos pradinis dydis bus 10 mln. eurų,
o tai gerokai mažiau, nei gairėse numatyta 20 mln. eurų riba.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovės argumentas, kad Komisijos išvadose nepaaiškinama, dėl kokios priežasties byloje, kurioje priimtas
Sprendimas C (2004) 4043 galutinis, pradiniai baudų dydžiai buvo gerokai mažesni, nei minėti 20 mln. eurų, neturi reikšmės.
Kaip nustatyta teismų praktikoje, gairių 1 dalies A punkto trečios įtraukos antroje pastraipoje numatyta 20 mln. eurų suma
už labai sunkius pažeidimus nėra mažiausia riba, žemiau kurios nebūtų galima nusileisti (šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto
Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
97 punktą; taip pat žr. 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
, T‑52/02, Rink. p. II‑5005, 42 punktą).
Antra, kiek tai konkrečiai susiję su atsižvelgimu į konkretų poveikį rinkai nustatant baudos dydį, reikia priminti, kad jį
nustatant būtina atsižvelgti į pažeidimų trukmę ir į visus aspektus, patenkančius į jų sunkumo vertinimą, kaip antai kiekvienos
įmonės elgesys, kiekvienos jų vaidmuo nustatant suderintus veiksmus, nauda, kurią jos galėjo gauti iš tokių veiksmų, jų dydis
ir aptariamų prekių vertė, taip pat rizika, kurią šios rūšies pažeidimai kelia Sąjungos tikslams (šiuo klausimu žr. 1983 m.
birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 129 punktą ir 69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
242 punktą). Darytina išvada, kad antikonkurencinių veiksmų poveikis savaime nėra lemiamas kriterijus nustatant tinkamą baudos
dydį. Konkrečiai kalbant, su tyčios aspektu susiję veiksniai gali turėti daugiau reikšmės nei veiksniai, susiję su minėtu
poveikiu, ypač kai kalbama apie savaime sunkius pažeidimus, kaip antai rinkos pasidalijimas, kuris nagrinėjamas šioje byloje
(šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 118 punktą; 69 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
96 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, C‑554/08 P, neskelbiamas Rinkinyje, 44 punktą).
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad, remiantis ginčijamo sprendimo dalies, kurioje išdėstytos inkriminuojamos faktinės aplinkybės,
analize, darytina išvada, kad perdirbėjai sąmoningai vykdė antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos jiems skirtos sankcijos
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 124, 132, 133 ir 141 konstatuojamąsias dalis). Remiantis ginčijamo sprendimo 363 ir
473 konstatuojamosiomis dalimis, galima teigti, kad šį teiginį patvirtina aplinkybė, jog kartelis buvo slaptas.
Be to, taip pat remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad perdirbėjai kelis kartus susitarė dėl priemonių, skirtų
užtikrinti veiksmingą kartelio įgyvendinimą, kaip antai atitinkamų jų tiekėjų sąskaitų siuntimas vienų kitiems (ginčijamo
sprendimo 122 ir 129 konstatuojamosios dalys), pareiga konsultuotis tais atvejais, kai perkama ne pagal sutartis (ginčijamo
sprendimo 139 konstatuojamoji dalis), pareiga kontroliuoti darbuotojus, kad nesiimtų iniciatyvos be reikiamo koordinavimo
(ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamoji dalis). Taigi remiantis ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamąja dalimi darytina išvada,
kad Komisija taip pat įrodė, jog kartelis buvo įgyvendintas.
Taigi ši byla pasižymi ne tik tuo, kad nagrinėjamas labai sunkus konkurencijos taisyklių pažeidimas, bet ir su tyčia susijusiais
veiksniais, kaip antai nurodyti šio sprendimo 91 ir 92 punktuose.
Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad ieškovei skirtos baudos pradinis dydis
yra gerokai mažesnis už tą, kurį remdamasi gairėmis Komisija galėjo nustatyti už labai sunkius pažeidimus.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovė negali teigti, kad Komisija padarė klaidą nustatydama jai pritaikytą baudą, nes neįvertino pažeidimo
poveikio rinkai tariamo nebuvimo, net jei tas poveikis galėjo būti įvertintas.
Trečia, reikia konstatuoti, kad nustatydama pradinį baudos dydį Komisija atsižvelgė į galimą kiekvienos nagrinėjamos įmonės
neteisėtų veiksmų poveikį. Remiantis ginčijamo sprendimo 370 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad Komisija nusprendė,
jog galima nustatyti baudas atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos šalies padėtį rinkoje, kad būtų atsižvelgta ne tik į konkretų
jų vaidmenį, bet ir į galimas kiekvienos iš jų neteisėto elgesio pasekmes.
Remiantis teismų praktika darytina išvada, kad kiekvienos nagrinėjamos įmonės užimama rinkos dalis, kur buvo atliekami ribojamieji
veiksmai (net ir nesant įrodymų, kad pažeidimu buvo padarytas konkretus poveikis rinkai), yra objektyvus kriterijus, kuriuo
remiantis galima teisingai įvertinti kiekvienos įmonės atsakomybę, kiek tai susiję su galimu minėtų veiksmų kenksmingumu įprastai
konkurencijai (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. I‑1181, 196–198 punktus). Remiantis teismų praktika,
įmonės užimamos rinkos dalys, nustatant baudų dydį, yra reikšmingos, kad būtų galima nustatyti įtaką, kurią ji galėjo daryti
rinkai (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 139 punktas ir 69 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
62 punktas).
Laikydamasi šių principų šioje byloje Komisija, nustatydama baudos pagrindinį dydį pagal kiekvienos kartelio šalies užimamą
rinkos dalį, taikė tinkamą kriterijų, kad, kaip nustatyta teismų praktikoje, apibrėžtų įtaką, kurią ieškovė galėjo daryti
rinkai.
Ketvirta, kalbant apie ginčijame sprendime paminėtus duomenis, kurie, pasak ieškovės, įrodo kartelio poveikio rinkai nebuvimą,
remiantis teismų praktika galima teigti, kad vertinant pažeidimo sunkumą lemiamos reikšmės turi tai, ar kartelio nariai padarė
viską, ką galėjo, kad jų ketinimai turėtų konkretų poveikį. Kadangi, kalbant apie faktiškai egzistavusias rinkos kainas, tam,
kas įvyko vėliau, įtakos galėjo turėti kiti nuo kartelio narių kontrolės nepriklausantys veiksniai, kartelio nariai negali
pasitelkti jų pastangoms priešingus išorės veiksnius ir juos naudoti kaip įrodymus, kurie pagrįstų baudos sumažinimą (žr.
71 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
287 punktą ir 76 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
130 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi, kadangi šioje byloje kartelio nariai ėmėsi priemonių, kad konkurencijai priešingi jų veiksmai turėtų konkretų poveikį
(žr. šio sprendimo 91 ir 92 punktus), vien kainų raida rinkoje, kaip antai ieškovės minėtu tabako kainų augimu, negalima pagrįsti
baudos sumažinimo. Žinoma, negalima atmesti prielaidos, kad jei nebūtų kartelio, kainų didėjimas būtų buvęs dar didesnis,
nei minėtas padidėjimas.
Galiausiai dėl argumento, kad ieškovė dažnai trukdė kartelio veiklai ir stabilumui, o tai, pasak jos, dar labiau sustiprina
prielaidą, kad pažeidimas neturėjo poveikio rinkai, pakanka pažymėti, kad ieškovės „trukdymą“ karteliui Komisija įvertino
kaip lengvinančią aplinkybę (ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamoji dalis).
Dėl vienodo požiūrio ir dėl proporcingumo principų pažeidimo
Kiek tai susiję, pirma, su tariamu vienodo požiūrio principo pažeidimu, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų
praktika, šis principas pažeidžiamas tik tuomet, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba skirtingos – vienodai,
nebent toks požiūris gali būti objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T-161/05, Rink. p. II-3555, 79 punktas).
Būtina konstatuoti, kad šioje byloje ieškovė tik pabrėžia, kad laikydamasi vienodo požiūrio principo Komisija turėtų diferencijuoti
baudas pagal konkretų kartelių poveikį rinkai, už kuriuos skiriamos sankcijos kiekvienu atveju atskirai. Vis dėlto ji nepaaiškina,
kaip Komisija šioje byloje pažeidė šį principą jos atžvilgiu. Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką
sprendimai, susiję su kitomis bylomis, kurių ieškovė net nemini, yra tik papildomas galimo diskriminacijos buvimo požymis,
nes mažai tikėtina, kad bylų aplinkybės, kaip antai rinkos, prekės, įmonės ir atitinkami laikotarpiai, bus tapačios (šiuo
klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
, C‑167/04 P, Rink. p. I‑8935, 201 ir 205 punktus; 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 60 punktą ir 2009 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Itochu prieš Komisiją
, T‑12/03, Rink. p. II‑883, 124 punktą).
Paskui, kiek tai susiję su tariamu proporcingumo principo pažeidimu, reikia priminti, kad pagal šį principą reikalaujama,
kad institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti,
todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti
neproporcingi siekiamiems tikslams (1990 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Fedesa ir kt.
, C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 13 punktas ir 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas; 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, neskelbtas Rinkinyje, 223 punktas).
Komisijos pradėtoje procedūroje dėl sankcijų už konkurencijos taisyklių pažeidimą skyrimo šio principo taikymas reiškia, kad
baudos neturi būti pernelyg didelės, palyginti su siekiamais tikslais, t. y. palyginti su tų taisyklių paisymu, o įmonei skirta
bauda už konkurencijos teisės pažeidimą turi būti proporcinga pažeidimui, vertinamam kaip visuma, atsižvelgiant būtent į jo
sunkumą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 532 punktą ir 104 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
223 ir 224 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką). Konkrečiai kalbant, proporcingumo principas reiškia, kad Komisija
turi nustatyti baudą proporcingai aplinkybėms, į kurias atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir ji turi tuo tikslu taikyti
minėtas aplinkybes nuosekliai ir objektyviai pagrįstai (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 226–228 punktai ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie prieš Komisiją
, T‑446/05, Rink. p. II‑0000, 171 punktas).
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad ieškovė neįrodė žalos klientams ir galutiniams vartotojams nebuvimo, kuriuo ji grindžia
kaltinimą, susijusį su proporcingumo principo pažeidimu. Šiame pagrinde jos nurodytais veiksniais negalima įrodyti tokio poveikio
nebuvimo, nes įtaką galėjo daryti kiti veiksniai (žr. šio sprendimo 99 ir 100 punktus).
Be to, ieškovė negali teigti, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą, kai nustatė 10 mln. eurų dydžio pradinę baudą,
nes šis pažeidimas yra labai sunkus tyčinis konkurencijos taisyklių pažeidimas. Šioje byloje nustatyto pradinio dydžio proporcingumą
patvirtina aplinkybė, kad jis gerokai mažesnis už gairėse numatytą mažiausią ribą, taikomą tokios rūšies pažeidimų atveju.
Dėl netinkamo motyvavimo ir jo nelogiškumo
Kalbant apie šį kaltinimą, reikia pažymėti, kad pagrindo pavadinime ieškovė nurodė netinkamą motyvavimą arba jo nelogiškumą,
tačiau pagrindo dėstyme nepateikė jokio argumento šiam kaltinimui pagrįsti. Atsakydama į per posėdį pateiktą Bendrojo Teismo
klausimą ieškovė patikslino, kad teigia, jog motyvavimas yra nelogiškas, nes didesnę sankciją už gairėse numatytą minimumą
Komisija skyrė neišanalizavusi kartelio poveikio rinkai.
Dėl šio klausimo reikia priminti, kad remiantis teismų praktika galima daryti išvadą, jog nustatant baudas už konkurencijos
teisės pažeidimą pareiga motyvuoti įvykdoma, kai Komisija sprendime nurodo argumentus, kuriais remdamasi galėjo įvertinti
pažeidimo sunkumą ir trukmę. Kai kalbama apie sprendimą, kuriuo skiriamos baudos kelioms įmonėms, pareigos motyvuoti apimtis
turi būti vertinama atsižvelgiant į tai, kad pažeidimų sunkumas turi būti įrodytas remiantis įvairiais įrodymais, kaip antai,
be kita ko, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomumu, nors nėra nustatytas privalomas ar išsamus
kriterijų, į kuriuo būtina atsižvelgti, sąrašas (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamojo
PVC II
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 463 ir 465 punktai).
Kalbant apie šią bylą, ginčijamo sprendimo 365–376 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė aplinkybes, į kurias atsižvelgė
nustatydama atskiroms nagrinėjamoms įmonėms skiriamų baudų pradinį dydį. Komisija jose nurodė kriterijus, kurių pagrindu,
pirma, remdamasi gairėmis įvertino pažeidimo sunkumą ir, antra, nustatė pradinius dydžius suskirsčiusi įmones pagal jų užimamos
rinkos dalimi apibrėžiamą jų svarbą rinkoje, taip pat atsižvelgė į kiekvienos įmonės konkretų vaidmenį ir galimus jų neteisėto
elgesio atgarsius. Todėl teismų praktikoje nustatyti reikalavimai dėl pareigos motyvuoti buvo įvykdyti.
Galiausiai negalima pritarti argumentui, kad motyvavimas yra nelogiškas, nes buvo konstatuota (žr. šio sprendimo 88 punktą),
kad Komisija nustatė ieškovei skirtinos baudos pradinį dydį, kuris yra gerokai mažesnis už gairėse numatytą minimalią ribą,
taikomą labai sunkių pažeidimų atveju.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
3.
Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusio su netinkamu motyvavimu ir tyrimu bei su įrodinėjimo naštos pažeidimu, kiek tai
susiję su ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmės nustatymu

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, jog Komisija, nustačiusi, kad jos dalyvavimas kartelyje truko dvejus metus ir aštuonis mėnesius, t. y. nuo
1997 m. spalio mėn. iki 2002 m. vasario 19 d. su pertrauka nuo 1999 m. lapkričio 5 d. iki 2001 m. gegužės 29 d., padarė akivaizdžią
faktinių aplinkybių vertinimo klaidą. Dėl šio aspekto ji primena, kad per administracinę procedūrą teigė, jog nutraukė dalyvavimą
kartelyje 1999 m. vasario mėn. ir daugiau niekada jame nedalyvavo. Todėl jos dalyvavimas kartelyje truko šiek tiek ilgiau
nei vienus metus. Ji taip pat kaltina Komisiją, kad ši savo išvadas grindė netinkamais įrodymais ir kad nepateikė pakankamo
motyvavimo šiuo klausimu.
Pirmiausia dėl, ieškovės dalyvavimo kartelyje pirmojo laikotarpio pabaigos ji mano, kad reikia atsižvelgti į tai, jog:
–        Priešingai, nei reikalaujama nusistovėjusioje teismų praktikoje, ginčijamo sprendimo 157–201 konstatuojamosiose dalyse nepaminėtas
joks įrodymas, susijęs su jos dalyvavimu susirinkimuose ar kitoje veikloje 1999 m.,
–        remiantis Komisijos pateiktais įrodymais, galima teigti, kad paskutinis susirinkimas, kuriame dalyvavo ieškovė, vyko 1998 m.
gruodžio 14 d. (ginčijamo sprendimo 155 konstatuojamoji dalis); be to, 1998 m. spalio 20 d.
Dimon Italia
vidaus memorandume (ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamoji dalis), į kurį Komisija neatsižvelgė, nurodyta, jog nuo 1998 m.
spalio 16 d. tarptautinės bendrovės ėmė skųstis, kad ieškovė ignoruoja kartelio nustatytas elgesio taisykles,
–        nepaisant to, kad 1999 m. kartelio veikla buvo labai aktyvi, remiantis ginčijamu sprendimu negalima teigti, kad ieškovė joje
dalyvavo; ginčijame sprendime pasakyta: i) kiti perdirbėjai, t. y.
Deltafina
,
Transcatab
,
Dimon Italia
ir
Trestina Azienda Tabacchi
nuolat darė spaudimą APTI, kad padarytų įtaką deryboms dėl tarpšakinių sutarčių sudarymo (ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamoji
dalis); ii) 1999 m. įvairiuose kartelio susirinkimuose susitiko
Deltafina
,
Transcatab
ir
Dimon Italia
, o kai kurie tų susitikimų, įvykusių 1999 m. spalio mėn., buvo labai svarbūs, tačiau ieškovė juose nedalyvavo arba nebuvo
pakviesta (ginčijamo sprendimo 184 konstatuojamoji dalis); iii) memorandumą dėl žaliavinio tabako
Bright
ir
Burley
rūšių patvirtino tik kai kurie perdirbėjai (ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamoji dalis).
Kalbant, antra, apie laikotarpį nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d., ieškovė pažymi, kad:
–        lemiamas jos dalyvavimo kartelyje atnaujinimo įrodymas yra 2001 m. gegužės 29 d.
Deltafina
atsiųsta faksimilė, kurioje nurodyta, už kokią kainą
Deltafina
pasirašytų sutartis su gamintojų asociacijomis dėl
Bright
rūšies; tačiau šis pranešimas nėra antikonkurencinis; iš tiesų tai buvo pavienis kontaktas, kuriuo siekta padėti jai suprasti
augintojų ir perdirbėjų sutartyse, kurių pasirašymo procedūra buvo reglamentuojama smarkiai pakeistos bendrosios žemės ūkio
politikos taisyklėmis, dominuojančias rinkos vertes,
–        komercinės iniciatyvos, kurių ėmėsi ieškovė, buvo atidžiai sekamos per kartelio susirinkimus, kuriuose ji nedalyvavo (ginčijamo
sprendimo 209 konstatuojamoji dalis); be to, kartelio santykiai su ieškove net buvo įtraukti į darbotvarkę, kurią
Dimon Italia
adresavo
Deltafina
ir
Transcatab
ir kuria buvo siūloma vadovautis per 2001 m. rugsėjo 18 d., t. y. po minėtos faksimilės gavimo, turėjusį įvykti susirinkimą
(ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamoji dalis),
–        remiantis
Transcatab
parodymais per 2002 m. balandžio 18 d. atliktus patikrinimus darytina išvada, kad vadinamasis ieškovės dalyvavimas kartelyje
apsiribojo dviem susirinkimais, kurie įvyko 2001 m. lapkričio 16 d. ir 2002 m. sausio 8 d., ieškovė juose dalyvavo, nes
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
ją pakvietė kaip „tarpininkę“, kad būtų panaikintas „
Burley Campano
tabako apsaugos ir skatinimo konsorciumo“ (toliau –
Burley
konsorciumas) pareikštas prieštaravimas dėl tabako pardavimo per aukcionus sistemos įvedimo, už kurią pasisakė
Unitab
ir APTI ir kurią būtų administravęs nacionalinis
Burley
tabako komitetas (toliau –
Cogentab
); savo ruožtu ieškovė pakvietė suinteresuotąsias šalis į 2002 m. sausio 8 d. vykusį susirinkimą (ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamoji
dalis), kurio išvakarėse įvyko kitas susirinkimas, per kurį
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
tikriausiai tarpusavyje, nedalyvaujant ieškovei ir
Burley
konsorciumui priklausantiems tiekėjams, diskutavo dėl bendros pozicijos, kurios reikia laikytis per derybas kitą dieną.
Komisija nurodo, pirma, kad 1999 m. lapkričio 5 d. datą ji nustatė kaip ieškovės dalyvavimo kartelyje pabaigos datą, nes iš
Deltafina
už pirkimus atsakingo asmens ranka rašytose pastabose per tą pačią dieną vykusį susirinkimą pažymėta, kad ieškovė buvo įtraukta
į darbotvarkę jau kaip su karteliu nebesusijęs subjektas.
Todėl ji atmeta ieškovės argumentus, kad jos dalyvavimo kartelyje pabaigos data turi būti laikoma 1998 m. gruodžio 14 d. (paskutinio
kartelio susirinkimo, kuriame ji dalyvavo, data) arba ji turėtų būti nustatyta atsižvelgiant į  ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamojoje
dalyje minėtą 1998 m. spalio 20 d.
Dimon Italia
vidaus memorandumą. Pirma, atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė pati pripažino dalyvavusi kartelyje iki ne anksčiau
kaip 1999 m. vasario mėn. ir, antra, minėtas
Dimon Italia
memorandumas negali būti ieškovės dalyvavimo kartelyje nutraukimo 1998 m. įrodymas, nes, remiantis nusistovėjusia teismų praktika,
kol įmonė viešai neatsiriboja nuo susirinkimų turinio, ji išlieka visiškai atsakinga už dalyvavimą kartelyje. Kadangi tokių
įrodymų nėra, ginčijamame sprendime teisingai nustatyta, kad ieškovės dalyvavimas kartelyje tęsėsi iki ne anksčiau kaip 1999 m.
lapkričio 5 d.
Komisija nurodo, antra, kad 2001 m. rugpjūčio 21 d. datą ji nustatė kaip ieškovės dalyvavimo kartelyje atnaujinimo datą, nes
būtent tą dieną ieškovė gavo faksimilę, kurioje jai pranešama apie kainą, už kurią
Deltafina
ketina pasirašyti sutartis su gamintojų asociacijomis.
Toks pranešimas konkurentui yra dalyvavimo kartelyje atnaujinimo įrodymas atsižvelgiant į faktą, kad ji jau dalyvavo jo veikloje
iki 1999 m. ir kad netrukus, t. y. 2001 m. lapkričio 16 d., taip pat atnaujino dalyvavimą kartelio susirinkimuose.
Be to, triplike Komisija paneigia ieškovės teiginį, kad remiantis ieškiniu aiškiai matyti, kad ji ketina ginčyti ne tik dalyvavimo
trukmę, bet ir tai, kad atnaujino patį dalyvavimą kartelyje laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės mėn. iki 2002 m. pradžios. Komisija
mano, pirma, kad tik dublike ieškovė pirmą kartą ima ginčyti aptariamų susirinkimų neteisėtumą ir neigti, kad 2001 m. ji vėl
prisijungė prie kartelio veiklos. Šis kaltinimas yra nepriimtinas remiantis kartu skaitomomis Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies nuostatomis. Antra, Komisija teigia, kad kaltinimas bet kuriuo atveju yra nepagrįstas.
2002 m. balandžio 18 d.
Transcatab
parodymuose (dokumentas Nr. 38281/03488) pateiktas įvairių susirinkimų, kuriuose dalyvavo kartelio nariai, sąrašas, kur 2001 m.
lapkričio 16 d. susirinkimas apibūdinamas kaip „ribotas“ (susirinkimas, kuriame dalyvauja deleguotieji administratoriai),
o 2002 m. sausio 8 d. susirinkimas – kaip „darbinis“ (susirinkimas, kuriame dalyvauja už pirkimus atsakingi asmenys). Pasak
Komisijos, šių dviejų susirinkimų pobūdis ir tikslas prieštaravo konkurencijai, todėl jie buvo susiję su kartelio veikla.
Aplinkybė, kad per šiuos susirinkimus taip pat buvo diskutuojama apie galimybę įdiegti tabako pardavimo sistemą per aukcionus,
nebūtinai turi reikšti, kad per tuos susirinkimus nebuvo diskutuojama su karteliu susijusiais klausimais arba kad ieškovė
nedalyvavo tose diskusijose. Be to, ieškovė nepateikė jokių įrodymų, kad per šiuos susirinkimus ji viešai atsiribojo nuo diskusijų
konkurencijai prieštaraujančiais klausimais.
Trečia, Komisija mano, kad bet kuriuo atveju šis ieškinio pagrindas yra neveiksmingas. Net jei tas pagrindas turėtų būti priimtas,
tai reikštų tik tai, kad ieškovės atveju nustatytas baudos pradinis dydis turėjo būti padidintas 15 %, o ne 25 %, tačiau tai
neturi jokios įtakos galutiniam baudos dydžiui, nes bauda buvo sumažinta 2,05 mln. eurų pritaikius Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje nustatyta maksimalią 10 % ribą.

Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmės (ginčijamo sprendimo 302 ir 378 konstatuojamosios dalys) visų pirma reikia
pasakyti, kad šalys pripažįsta, jog ieškovė prie kartelio prisijungė 1997 m. spalio mėn. Tačiau jos nesutaria, iš esmės, pirma,
dėl klausimo, ar Komisija teisingai nustatė, kad ieškovės dalyvavimas baigėsi 1999 m. lapkričio 5 d., ir, antra, dėl klausimo,
ar Komisija teisingai nustatė, kad ieškovė vėl prijungė prie kartelio nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki pažeidimo darymo pabaigos,
t. y. 2002 m. vasario 19 d.
Taip pat reikia pažymėti, kad, pasak Komisijos, ieškovės argumentas, kuriuo ji neigia 2001 m. lapkričio 6 d. ir 2002 m. sausio
8 d. susirinkimų neteisėtumą, yra naujas pagrindas, pateiktas dublike, todėl jis nepriimtinas.
Šiuo klausimu Bendrasis Teismas primena, kad pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą vykstant procesui
negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios
tapo žinomos vykstant procesui. Tačiau pagrindas, kuris tiesiogiai ar netiesiogiai išplečia anksčiau nurodytą pagrindą ir
kuris glaudžiai su juo susijęs, turi būti pripažintas priimtinu (2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Travelex Global and Financial Services ir Interpayment Services prieš Komisiją
, T‑195/00, Rink. p. II‑1677, 33 ir 34 punktai ir 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo
Duales System Deutschland prieš Komisiją
, T‑151/01, Rink. p. II‑1607, 71 punktas).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Komisijos nauju laikomas pagrindas yra argumentų, kuriuos ieškovė išdėstė atsakyme į Komisijos
pateiktame atsiliepime į ieškinį dėl trečiojo ieškinio pagrindo išdėstytus argumentus, išplėtimas, susijęs su ieškovės dalyvavimo
kartelyje trukme. Todėl Komisijos pateiktas prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas.
Be to, svarbu konstatuoti, kad ieškovė tiesiogiai nereikalauja panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio b punkto, kuriame
apibrėžiama jos dalyvavimo kartelyje trukmė.
Vis dėlto šiuo atveju remiantis ieškovės pateiktais rašytiniais dokumentais darytina išvada, kad ji iš esmės neigia ginčijamo
sprendimo teisėtumą, nes Komisija konstatavo, kaip nurodyta tos sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnio b punkte, kad pažeidimas
buvo daromas, kiek tai susiję su ja, laikotarpiu nuo 1997 m. spalio mėn. iki 1999 m. lapkričio 5 d. ir nuo 2001 m. gegužės
29 d. iki 2002 m. vasario 19 d. Taigi, rašytiniuose dokumentuose ieškovė nurodė, kad turėjo būti nustatyta, jog kartelyje
ji dalyvavo šiek tiek ilgiau nei metus, t. y. nuo 1997 m. spalio mėn. iki 1999 m. vasario mėn., ir kad Komisija, teigdama,
jog jos daromas pažeidimas truko gerokai ilgiau, „ … padarė klaidą konstatuodama faktines aplinkybes ir vertindama [ieškovės]
pateiktus įrodymus“. Be to, žinoma, kad per administracinę procedūrą, būtent atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, ieškovė
ginčijo dalyvavimo kartelyje trukmę (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
212 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad šiuo ieškinio pagrindu ieškovė siekia ne tik baudos sumažinimo,
bet ir ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies, būtent jo rezoliucinės dalies 1 straipsnio b punkto panaikinimo, nes Komisija
jame neteisingai konstatavo, kad pažeidimas tęsėsi nuo 1997 m. spalio mėn. iki 2002 m. vasario 19 d. su pertrauka nuo 1999 m.
lapkričio 5 d. iki 2001 m. gegužės 29 d. (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
213 punktą).
Teismų praktikoje nustatyta, kad Komisija privalo įrodyti ne tik kartelio egzistavimą, bet ir jo trukmę (žr. 2000 m. kovo
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 2802 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Kiek tai konkrečiai susiję
su EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu, Komisija turi įrodyti konstatuotą pažeidimą ir pateikti pakankamai
įrodymų, patvirtinančių pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą (šiuo klausimu žr. 97 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
58 punktą; 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 86 punktą ir 78 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
215 punktą). Kilus abejonių, teismas jas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai.
Taigi teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai nagrinėjimo pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu dar
yra abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo ir (arba) pakeitimo. Pastaruoju
atveju reikia atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, kuris yra tarp Sąjungos teisės sistemos saugomų ir Europos pagrindinių
teisių chartijos (OL C 303, 2007, p. 1) 48 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų pagrindinių teisių. Atsižvelgiant į nagrinėjamų
pažeidimų pobūdį ir su jais susijusių sankcijų pobūdį bei griežtumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir
procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės arba periodinės
baudos (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus; taip pat šiuo klausimu žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
215 ir 216 punktus). Taigi Komisija turi pateikti tikslių ir nuoseklių įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo
padarytas (žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
217 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos nurodyta bendrai vertinama požymių visuma
(žr. 105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
180 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, įprasta, kad antikonkurencinius susitarimus ir veiksmus apimanti veikla vykdoma neteisėtai, susitikimai vyksta slaptai
ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Iš to išplaukia, kad net jei Komisija randa aiškių ūkio subjektų neteisėtų
santykių įrodymų, pavyzdžiui, susitikimų protokolus, šie įrodymai paprastai yra tik fragmentiški ir pavieniai, todėl tam tikras
aplinkybes dažnai būtina patvirtinti naudojant dedukcijos metodą. Todėl daugeliu atvejų egzistuojanti praktika arba antikonkurencinio
susitarimo sudarymas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti
konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai ir 2007 m. sausio
25 d. Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 51 punktas).
Be to, pagal teismų praktiką reikalaujama, kad, nesant įrodymų, tiesiogiai pagrindžiančių pažeidimo trukmę, Komisija turi
remtis bent faktinių aplinkybių, pakankamai artimų laiko atžvilgiu, įrodymais, kad būtų galima pagrįstai manyti, jog pažeidimas
nepertraukiamai tęsėsi nuo vienos iki kitos konkrečios datos (1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas; žr. 55 punkte minėto Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
51 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje, atsižvelgiant į pateiktus kaltinimus, keliamas klausimas, ar Komisija turėjo pakankamai įrodymų, kad galėtų
nuspręsti, jog ieškovė dalyvavo kartelyje nuo 1997 m. spalio mėn. iki 1999 m. lapkričio 5 d. ir vėliau atnaujino dalyvavimą,
kuris tęsėsi nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.
Dėl ieškovės dalyvavimo kartelyje pabaigos 1999 m. tikslios datos
Visų pirma reikia pasakyti, kad neginčijama, jog ieškovė nutraukė dalyvavimą kartelyje 1999 metais. Tačiau šalys nesutaria
dėl tikslios pasitraukimo iš kartelio datos. Ieškovė neigia, kad dalyvavo kartelyje po 1999 m. vasario 19 d., kai įvyko paskutinis
susitikimas, kuriame ji dalyvavo, tačiau Komisija nustatė, kad iš kartelio ji pasitraukė 1999 m. lapkričio 5 d. Ši data buvo
nustatyta remiantis 1999 m. lapkričio 5 d.
Deltafina
darbuotojo ranka rašytuose užrašuose esančiais įrašais apie tą pačią dieną įvykusį kartelio susitikimą (žr. ginčijamo sprendimo
263 išnašą). Tuose užrašuose pažymėta, kad per tą susitikimą turėjo būti aptartas ir klausimas  dėl kartelio narių ir ieškovės
santykių, o tai įrodo, kad ieškovė buvo laikoma su karteliu nesusijusiu subjektu.
Reikia pažymėti, kad šiuose ranka rašytuose užrašuose, kuriais remdamasi Komisija nustatė datą, kai ieškovė nuraukė dalyvavimą
kartelyje 1999 m., iš tikrųjų nėra jokios užuominos apie dalyvavimo nutraukimo datą. Vienintelė tikra data, apie kurią galima
spręsti remiantis šiais užrašais, yra tų įrašų data.
Todėl reikia konstatuoti, kad faktinės aplinkybės, apie kurias tų užrašų autorius užsimena netiesiogiai, t. y. aplinkybė,
kad ieškovė tapo su karteliu nesusijusiu subjektu, tikrai yra ankstesnės, kaip, beje, pripažįsta pati Komisija ginčijamo sprendimo
263 išnašoje, už datą, kai buvo padaryti tie įrašai.
Todėl, priešingai, nei teigia Komisija ginčijamame sprendime, remiantis tais įrašais negalima teigti, kad ieškovė nutraukė
dalyvavimą kartelyje 1999 m. lapkričio 5 d.
Dėl šio aspekto visų pirma reikia atkreipti dėmesį, kad ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamojoje dalyje, kuri yra pradžioje
tos ginčijamo sprendimo dalies, skirtos už 1999 m. inkriminuojamų faktinių aplinkybių tyrimui, Komisija tvirtina, kad „
Deltafina
,
Dimon [Italia]
ir
Transcatab
reguliariai palaikė neoficialius ryšius ir diskutavo apie pirkimo kainų Italijoje prognozes bei pokyčius“, tačiau apie ieškovę
neužsimena; [apie tai galima aiškiai spręsti remiantis ginčijamo sprendimo 7 konstatuojamojoje dalyje nurodyto 2002 m. balandžio
4 d.
Dimon Italia
prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti 2.3 punktu (dokumentas Nr. 38281/04998)]. Paskui ginčijamo sprendimo 165, 184
ir 185 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo daug šių trijų perdirbėjų bendravimo atvejų 1999 m., tačiau niekur nenurodoma
ieškovė. Beje, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje, 1999 m. spalio mėn.
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
„sudarė [susitarimą] dėl
Bright
ir
Burley
, kurio esmė ir forma yra labai panašios į
Villa Grazioli
susitarimą“. Pasak Komisijos, šiuo sprendimu „iš esmės buvo siekiama nustatyti žaliavinio tabako pirkimo <…> iš trečiųjų šalių
pakuotojų kainą, trečiųjų šalių pakuotojus su apibrėžtais kiekiais priskirti kiekvienam perdirbėjui, išboikotuoti trečiųjų
šalių pakuotojus, kurie nepriklausė
Cogentab
“. Kaip pažymi pati Komisija ginčijamo sprendimo 263 išnašoje, remiantis 2002 m. balandžio 18 d.
Transcatab
rašytiniais parodymais, kuriuos ji pateikė per jos patalpose vykdytus patikrinimus (taip pat žr. šio sprendimo 159 punktą),
darytina išvada, kad ieškovė paliko kartelį, „nes nepritarė
Cogentab
įsteigimui“, kuri buvo 1999 m. APTI ir
Unitab
įsteigta asociacija pagal tarpšakinį susitarimą dėl 1999 m.
Burley
derliaus (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis). Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamąja dalimi
darytina išvada, kad abu perdirbėjų susitikimai, kurie vyko 1999 m. vasario mėn. Romoje (Italija) ir kurių dalyvių sąraše
nebuvo ieškovės, „taip pat buvo proga aptarti <…> mišraus pirkimų komiteto įsteigimą <…>, kuris vėliau buvo pavadintas
Cogentab
.
Galiausiai ginčijamame sprendime Komisija nepateikė jokio įrodymo, susijusio su ieškovės dalyvavimu kartelyje iki 1999 m.
lapkričio 5 d.
Tik teismo posėdyje Komisija pirmą kartą paminėjo tariamą ieškovės dalyvavimą 1999 m. liepos 22 d. „darbiniame“ susitikime,
kuris nebuvo paminėtas nei pranešime apie kaltinimus, nei ginčijamame sprendime.
Atvirkščiai, tik ginčijamame sprendime nurodyta, kad ieškovė „paliko kartelį“ 1999 m., „nes nepritarė
Cogentab
įsteigimui“ (ginčijamo sprendimo 302 konstatuojamoji dalis ir 263 išnaša), ir kad diskusija dėl jo įsteigimo buvo pradėta
per 1999 m. vasario mėn. įvykusius du susirinkimus (žr. ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamąją dalį), tačiau tame sprendime
Komisija neįrodė, kad ieškovė dalyvavo šiuose susitikimuose.
Todėl Komisija padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, kai ginčijame sprendime priėjo prie išvados, kad ieškovė nutraukė
dalyvavimą kartelyje 1999 m. lapkričio 5 d.
Taigi, atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, darytina išvada, kad Komisija, neįrodžiusi tikslios ieškovės dalyvavimo kartelyje
datos, nepagrįstai nustatė 1999 m. lapkričio 5 d. datą, todėl remiantis
in dubio pro reo
principu (žr. šio sprendimo 129 punktą) reikia pripažinti, kad 1999 m. vasario mėn. buvo paskutinis mėnuo, kurį ieškovė dalyvavo
kartelio veikloje.
Šio vertinimo negalima paneigti Komisijos argumentu, kad, kaip nustatyta teismų praktikoje, nesant įrodymų, jog 1998 m., ar
bet kuriuo atveju nuo 1999 m. vasario mėn. ieškovė viešai atsiribojo nuo kitų kartelio narių, ji pagrįstai nustatė, kad ieškovės
dalyvavimas kartelyje tęsėsi iki 1999 m. lapkričio 5 d., atsižvelgiant į įrodymus, kad tą dieną kiti kartelio nariai manė,
jog ieškovė nutraukė dalyvavimą jo veikloje.
Dėl šio aspekto pakanka priminti, kad ginčijamame sprendime Komisija neįrodė, jog 1999 m. ir konkrečiai iki tų metų lapkričio
5 d. ieškovė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo sudaryti ar įgyvendinti antikonkurenciniai susitarimai (šiuo klausimu
ir pagal analogiją žr. 131 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, 81 punktą). Priešingai, kalbant apie 1999 m. vasario mėn. susitikimus, ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamojoje dalyje
pažymėta, kad, išskyrus
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
, kitų perdirbėjų dalyvavimas, įskaitant ieškovę, negalėjo būti „akivaizdžiai įrodytas“.
Be to, Komisijos argumentas prieštarauja ginčijamame sprendime išdėstytam teiginiui, grindžiamam 2002 m. balandžio d.
Transcatab
rašytiniais parodymais (žr. ginčijamo sprendimo 263 išnašą), kad 1999 m. lapkričio 5 d. ieškovė „jau buvo palikusi kartelį“,
nes nepritarė
Cogentab
įsteigimui. Taip pat, remiantis ginčijamame sprendime išdėstytais teiginiais (žr. ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamąją
dalį), darytina išvada, kad pirmosios diskusijos apie
Cogentab
sukūrimą buvo pradėtos per 1999 m. vasario mėn. susitikimus (žr. šio sprendimo 138 ir 141 punktus).
Taip pat nereikšmingas pirmą kartą per teismo posėdį Komisijos pateiktas argumentas, kad ji buvo „dosni“ ieškovei, nes atsižvelgė
į 1999 m. lapkričio 5 d. datą, kadangi, remiantis ginčijamo sprendimo 199 konstatuojamąja dalimi, 1999 m. lapkričio 22 d.
ieškovė dalyvavo perdirbėjų susitikime, kurio turinys „tikriausiai“ buvo antikonkurencinis. Pranešime apie kaltinimus ir ginčijamame
sprendime Komisija nusprendė galimam ieškovės dalyvavimui tame susitikime nesuteikti įrodomosios vertės, kuri jai leistų tą
dalyvavimą laikyti kaltinimu, todėl šio teiginio ji nenurodė vertindama ieškovės dalyvavimo kartelyje trukmę, ir galiausiai
nusprendė, kad 1999 m. lapkričio 5 d. ieškovė „jau buvo palikusi kartelį“ (ginčijamo sprendimo 263 konstatuojamoji dalis).
Šis vertinimas patvirtintas, be kita ko, pirma, 2002 m. balandžio 4 d.
Dimon Italia
prašymu atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir, antra, 2002 m. balandžio 18 d.
Transcatab
parodymais (žr. šio sprendimo 138 punktą).
Galiausiai Komisija taip pat neįrodė, kad 1999 m. ieškovė dalyvavo įgyvendinat tarpšakinius susitarimus dėl įvairių tabako
veislių ar perdirbėjų susitikimuose, kuriuose siekta priimti bendrą poziciją, kurios vėliau jie laikytųsi APTI posėdžiuose,
kad taip nulemtų jos poziciją per derybas su
Unitab
dėl minėtų susitikimų (žr. ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamąją dalį).
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, reikia patenkinti ieškovės kaltinimą susijusį su tuo, kad Komisija klaidingai konstatavo,
jog ieškovė baigė dalyvavimą kartelyje 1999 m. lapkričio 5 d., nes remdamasi tuo tikslu ginčijame sprendime vertintais įrodymais
ir kitais bylos duomenimis ji galėjo nuspręsti, kad ieškovės dalyvavimas patvirtintas tik iki 1999 m. vasario mėn. (ginčijamo
sprendimo 159 straipsnis ir 263 išnaša).
Dėl ieškovės dalyvavimo kartelyje nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.
Kalbant apie tariamai atnaujinto ieškovės dalyvavimo kartelyje laikotarpį nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.,
reikia pažymėti, kad Komisija savo vertinimą grindė trimis faktinėmis aplinkybėmis. Komisija nustatė, kad ieškovė vėl ėmė
dalyvauti kartelio veikloje 2001 m. gegužės 29 d., nes būtent tą dieną
Deltafina
darbuotojas ieškovės darbuotojui nusiuntė faksimilę, su pateikta informacija apie kainas už kilogramą, kuriomis remdamasi
Deltafina
ketina pasirašyti auginimo sutartis dėl
Bright
veislės. Ši aplinkybė, prie kurios reikia pridėti ieškovės dalyvavimą dviejuose susitikimuose, kurie įvyko 2001 m. lapkričio
16 d. (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis) ir 2002 m. sausio 8 d. (ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamoji dalis),
paskatino Komisiją nuspręsti, kad ieškovės, kaip ir
Deltafina
,
Transcatab
ir
Dimon Italia
, dalyvavimas kartelyje tęsėsi iki 2002 m. vasario 19 d.
–       Dėl 2001 m. gegužės 29 d.
Deltafina
išsiųstos faksimilės
Visų pirma dėl 2001 m. gegužės 29 d. faksimilės reikia pasakyti, kad joje buvo tik kainos, kurias
Deltafina
ketino nurodyti sutartyse su gamintojų asociacijomis dėl tabako veislės
Bright
auginimo, pagal to tabako kokybės kategorijas.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, pirma, kad remiantis ginčijamu sprendimu negalima daryti išvados, jog tai buvo tos pačios
kainos, kurias nustatė kartelis, nei kad
Deltafina
buvo įgaliota kartelio pranešti apie tas kainas. Ši faksimilė yra atskiras
Deltafina
ir ieškovės kontaktas, susijęs su reikšminga komercine informacija, tačiau buvo pranešta tik apie kainas, kurios bus įrašytos
į tik vienos iš ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamojoje dalyje nurodytų veislių auginimo sutartis. Be to, šioje faksimilėje
nebuvo nurodyta, kuriuose regionuose šios kainos bus taikomos, nors Komisija pati ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamojoje
dalyje konstatavo, kad „kiekviename regione žaliavinio tabako kainos gerokai skiriasi atsižvelgiant į veislę“.
Antra, reikia atkreipti dėmesį, kad
Deltafina
faksimilėje, kurioje aiškiai kalbama apie auginimo sutartis, nurodyta kaina gali būti tik „sutartinė kaina“. Iš tiesų remiantis
ginčijamu sprendimu galima teigti, kad ta kaina nurodyta šios rūšies sutartyse, kurias gamintojai ar gamintojų asociacijos
ir perdirbėjai paprastai sudaro derliaus metų kovo–gegužės mėn., ir ji reiškia „kainą, kurią perdirbėjai įsipareigoja mokėti
pagal tabako kokybę“ (ginčijamo sprendimo 90 ir 91 konstatuojamosios dalys).
Kaip paaiškinta ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje, ši kaina skiriasi nuo kainos, kuri „realiai mokama gavus
tabaką ir kuri yra tiesiogiai proporcinga kokybės kategorijoms ir kitiems veiksniams“. Ši kaina, kuri vadinama „tiekimo kaina“,
iš tikrųjų „paprastai nustatoma gruodžio–vasario mėn.“ Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 279 konstatuojamosios dalies a punktu
darytina išvada, kad perdirbėjų daromas vienas ir tęstinis pažeidimas apėmė ir „įprastos pirkimo kainos, kurią perdirbėjai
mokėtų už tabako tiekimą, nustatymą“.
Trečia, reikia pažymėti, viena vertus, kad prieš tai, kai ieškovė gavo tą faksimilę, 2001 m. gegužės 10 d.
Dimon Italia
sudarė darbotvarkę, apie kurią buvo diskutuota tik įmonės viduje ir kuri buvo susijusi su susitikimu, turėjusiu įvykti jos
kontoroje po dviejų savaičių, o tarp įvairių tos darbotvarkės klausimų buvo numatyta diskusija dėl „
Romana Tabacchi/ATI
“ (ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamoji dalis). Kita vertus, po to, kai ieškovė gavo minėtą faksimilę, 2001 m. rugsėjo
14 d. to susitikimo darbotvarkę
Dimon Italia
išsiuntė
Deltafina
ir
Transcatab
, o pats susitikimas, kuriame ieškovė nedalyvavo, įvyko 2001 m. rugsėjo 18 d. Toje darbotvarkėje yra vienas punktas, kuris
suformuluotas taip:
Ns. rapporti Versus ATI, ETI, ROM TAB
(„Mūsų santykiai su ATI/ETI ir
Romana Tabacchi
“) (žr. ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamąją dalį). Tos pačios darbotvarkės pirmas punktas pavadintas
Ribadire ns. rapporti
(„Sustiprinti mūsų santykius“), o tokio teiginio negalima aiškinti taip, kad juo patvirtinama, kaip teigia ieškovė, kad ji
nebuvo susijusi su karteliu. Iš tiesų, viena vertus, žodžio
versus
vartojimas ir, antra vertus, skatinimas sustiprinti kartelio narių santykius nekelia abejonių dėl ieškovės pozicijos
Dimon Italia
,
Transcatab
ir
Deltafina
atžvilgiu. Be to, remiantis ta pačia ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad kitas darbinis kartelio
susitikimas įvyko 2001 m. birželio 5 d. Kazertoje (Italija), t. y. tarp
Deltafina
faksimilės gavimo datos ir 2001 m. rugsėjo 18 d. susitikimo, tačiau ieškovė jame nedalyvavo.
Tačiau nors
Deltafina
faksimilė gali būti laikoma įrodymu, kad ieškovė vėl pradėjo bendrauti su kartelio nariu, kad gautų tam tikrą informaciją
apie vienos konkrečios veislės tabako „sutartinę kainą“, kuri bus įtraukta į auginimo sutartis, kurias
Deltafina
sudarys su gamintojų asociacijomis, vien ši aplinkybė nėra pakankamas įrodymas, kad ieškovė vėl pradėjo dalyvauti kartelio
veikloje, ypač atsižvelgiant į šio sprendimo 152–155 punktuose išdėstytas aplinkybes.
–       Dėl 2001 m. lapkričio 16 d. ir 2002 m. sausio 8 d. susitikimų
Reikia konstatuoti, kad ieškovė pripažįsta, jog dalyvavo 2001 m. lapkričio 16 d. ir 2002 m. sausio 8 d. susitikimuose. Vis
dėlto ji teigia, kad
Dimon Italia
ją „iškvietė“ į susitikimą, kuris įvyko 2001 m. lapkričio 16 d. APTI kontoroje ir per kurį ieškovės buvo paprašyta  būti
„tarpininke“, siekiant panaikinti
Burley
konsorciumo pareikštą prieštaravimą dėl tabako pardavimo per aukcionus sistemos, už kurią buvo
Unitab
ir APTI ir kurią būtų administravęs
Cogentab
. Būtent tuo tikslu ieškovė pakvietė suinteresuotąsias šalis į 2002 m. sausio 8 d. jos patalpose įvykusį susirinkimą.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog remiantis nusistovėjusia teismo praktika Komisijai pakanka įrodyti, kad atitinkama įmonė
dalyvavo susitikimuose ir viešai neprieštaravo per juos sudarytiems antikonkurencinio pobūdžio susitarimams, kad tai būtų
pakankamas minėtos įmonės dalyvavimo kartelyje įrodymas. Jei dalyvavimas tokiuose susitikimuose įrodytas, ši įmonė turi pateikti
duomenų, galinčių patvirtinti, kad ji tuose susitikimuose dalyvavo neturėdama antikonkurencinių ketinimų, ir įrodyti, kad
nurodė savo konkurentams, jog tuose sutikimuose dalyvauja turėdama kitokių tikslų. Priežastis, pagrindžianti šį teisės principą,
yra ta, kad dalyvaudama tokiame susitikime ir viešai neatsiribodama nuo jo turinio įmonė leido manyti kitiems dalyviams, kad
sutinka su jo rezultatu ir vykdys nustatytus reikalavimus (žr. 131 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81 ir 82 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką).
Visų pirma reikia pažymėti, kad 2002 m. balandžio 18 d. parodymuose
Transcatab
tvirtina, jog ieškovė paliko kartelį 1999 m., kai buvo įvesta „
Cogentab
pirkimo sistema“, kad, pasak jos, galėtų atimti rinkos dalis iš kitų perdirbėjų, kurie per tą laiką įsteigė
Burley
konsorciumą iš esmės tam, kad kliudytų
Cogentab
veiklai ir įvesti „aukciono sistemą“. Be to,
Transcatab
teigia:
„Maždaug po dvejų metų
Romana Tabacchi
dėl, be kita ko, sudarytų prekybos sutarčių su ATI [kuri buvo buvusio Italijos monopolio „lapų“ skyrius (žr. ginčijamo sprendimo
39 konstatuojamąją dalį) ir 2001 m. tapo
Cogentab
nare (žr. ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamąją dalį)] nusprendė pateikti prašymą įstoti į APTI. Todėl ji turi pareikšti
savo nuomonę dėl pirkimo politikos
Cogentab
viduje ir dėl aukciono sistemos taikymo. Todėl 2001 pabaigoje ir 2002 m. pradžioje įvyko keli susitikimai APTI ir
Romana Tabacchi
kontorose, per kuriuos pastaroji pakeitė savo poziciją dėl aukciono ir pasiskelbė sutinkanti būti
Burley
konsorciumo ir
Cogentab
pozicijų tarpininkė.“
Dėl šio aspekto šalys sutaria, kad žaliavinio tabako pirkimo per aukcioną sistemos, apie kurią buvo diskutuota 2001 m. pabaigoje,
pakeitimas po kelių mėnesių buvo numatytas 2002 m. kovo 25 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 546/2002, nustatančiame priemokas
ir garantuojamąją ribą 2002, 2003 ir 2004 m. derliaus tabako lapams pagal veislės grupę ir valstybę narę ir iš dalies keičiančiame
Reglamentą (EEB) Nr. 2075/92 (OL L 84, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 35 t. p. 341).
Taigi remiantis
Transcatab
parodymais darytina išvada, kad ieškovė kartelį galutinai paliko 1999 m. ir kad 2001 m., po to, kai paprašė būti priimta į
APTI, ji dalyvavo aptariamuose susitikimuose, kad galėtų aptarti aukciono sistemą ir skatinti tarpininkavimą tarp
Burley
konsorciumo ir
Cogentab
dėl šios sistemos. Taigi, pasak
Transcatab
, ieškovė dalyvavo šiuose susitikimuose siekdama konkretaus tikslo ir turėdama kitokių tikslų nei kartelio nariai, o jos veiksmuose
nebuvo jokių antikonkurencinių ketinimų.
Antra, kaip jau buvo minėta šio sprendimo 138 punkte, remiantis 2002 m. balandžio 4 d.
Dimon Italia
prašymo atleisti nuo baudos arba ją sumažinti 2.3 punktu darytina išvada, kad, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 1999 m.
iki 2002 m., tik trys „pagrindiniai perdirbėjai“, t. y.
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
, palaikė nuolatinius ryšius dėl kartelio reikalų. Atvirkščiai,
Dimon Italia
nenurodė, kad tuo laikotarpiu ieškovė būtų buvusi aktyvi kartelio narė. Todėl reikia konstatuoti, kad, remiantis
Dimon Italia
atliktu to kartelio veiklos laikotarpio atkūrimu,
Dimon Italia
nemanė, kad aptariamuose susitikimuose ieškovė dalyvauja turėdama antikonkurencinių tikslų.
Trečia, per teismo posėdį Komisija pripažino, kad laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario mėn. įvyko šeši
susitikimai ir kad ieškovė dalyvavo tik dviejuose iš jų, iš kurių vienas įvyko 2001 m. lapkričio 16 d. ir buvo ne tiesiog
kartelio, o APTI susitikimas. Be to, kalbant apie antrąjį 2002 m. sausio 8 d. susitikimą, kuriame ieškovė dalyvavo per visą
laikotarpį nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki pažeidimo darymo pabaigos, reikia pažymėti, pirma, kad, remiantis 2002 m. balandžio
18 d.
Transcatab
parodymais, be jos,
Dimon Italia
,
Deltafina
ir ieškovės, tame susitikime taip pat dalyvavo dar vieno subjekto atstovas. Antra, reikia pažymėti, kad šio susitikimo išvakarėse
įvyko kitas susitikimas, kuriame dalyvavo tik
Dimon Italia
,
Transcatab
ir
Deltafina
(žr. ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamąją dalį). Atsižvelgiant į atitinkamai
Transcatab
parodymuose ir
Dimon Italia
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti išdėstytus teiginius (žr., be kita ko, šio sprendimo 161 ir 162 punktus), Komisija
teisiniu aspektu nepakankamai įrodė, kad aptariamas 2002 m. sausio 8 d. susitikimas buvo kartelio susitikimas.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus reikia daryti išvadą, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip išdėstyta, Komisija neturėjo pakankamą
įrodomąją galią turinčių įrodymų ar požymių visumos, kiek tai susiję su ieškovės dalyvavimu kartelio veikloje nuo 2001 m.
gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d. Atvirkščiai, taip pat remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad remdamasi
daugeliu administracinėje byloje esančių aspektų Komisija galėjo padaryti kitokią išvadą dėl ieškovės dalyvavimo trukmės,
nei ji galiausiai padarė.
Kadangi Komisijos nurodytos požymių visumos nepakanka padaryti išvadą, kad ieškovė dalyvavo kartelio veikloje pirmiau nurodytu
laikotarpiu, reikia konstatuoti, kad Komisija padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, nes nusprendė, kad ieškovė kartelio
veikloje dalyvavo laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d., kuri yra pažeidimo darymo pabaigos data.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šiam ieškinio pagrindui reikia pritarti. Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio b punktas
turi būti panaikintas tiek, kiek jame pasakyta, kad ieškovė darė pažeidimą po 1999 m. vasario mėn. Išvados, kurias reikia
padaryti nustatant baudos dydį, bus nagrinėjamos šio sprendimo 265 ir paskesniuose punktuose.
4.
Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su motyvavimo nelogiškumu ir vienodo požiūrio principo pažeidimu graduojant pradinį
baudos dydį

Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, pirma, kad nustatydama jos rinkos dalį Komisija referenciniais metais neturėjo pasirinkti 2001 metų. Kadangi
jos dalyvavimas darant pažeidimą buvo fragmentiškas, Komisija turėjo kaip skaičiavimo pagrindą imti viso nagrinėjamo laikotarpio
metu turėtų rinkos dalių vidurkį, kuris jos atveju sudarė 4,69 % rinkos, nes tai būtų logiškiau vidutinės trukmės pažeidimų
atveju, arba atsižvelgti į 1998 m., o ne 2001 m. metais jos turėtos rinkos dalį, nes tais metais jos dalyvavimas, jei bus
įrodytas, bet kuriuo atveju buvo dalinis. Ji taip pat teigia, jog atsižvelgiant į tai, kad jos užimamos rinkos dalis buvo
mažesnė nei
Transcatab
ir
Dimon Italia
, ji neturėjo būti priskirta prie tos pačios įmonių kategorijos, prie kurios buvo priskirtos pastarosios įmonės, kurioms Komisija
skyrė vienodą 10 mln. eurų pradinį baudos dydį. Dar prieš taikydama dauginimo koeficientą Komisija turėjo nustatyti taip pat
diferencijuotus pradinius dydžius.
Ieškovė būtent ginčija paskutiniais visais pažeidimo darymo metais turėtos rinkos dalies naudojimą nustatant įmonės konkretų
vaidmenį. Tokios rinkos dalies naudojimas turėtų būti adaptuotas visais atvejais, kai, kaip ir šiuo atveju, įmonė kartelyje
dalyvavo su pertraukomis. Iš tiesų tokiu atveju su paskutiniais visais pažeidimo darymo metais susijusios rinkos dalis atspindėtų
ne tik įmonės gautą naudą dėl antikonkurencinių veiksmų, bet ir naudą, kurią ji gavo veikdama rinkoje tais laikotarpiais,
kai kartelyje nedalyvavo. Būtent taip ir yra šioje byloje, nes pats didžiausias ieškovės pasiektas augimas buvo fiksuotas
1999 m.–2000 m., t. y. kaip tik tuo laikotarpiu, kai kartelyje ji nedalyvavo.
Atsižvelgiant į tai, kad Komisija taikė tą patį skaičiavimo metodą tiek ieškovei, tiek kitoms įmonėms, kurios dalyvavo kartelyje
be jokios pertraukos, ginčijamu sprendimu pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, o suinteresuotosios šalies atžvilgiu to
sprendimo motyvavimas yra nelogiškas.
Komisija prašo atmesti ieškovės argumentus.
Pirma, ji primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką to paties pradinio baudos dydžio taikymas įmonėms, kurios turi
rinkos dalį, patenkančią į mažo dydžio diapazoną, kaip yra ir šiuo atveju, nelaikomas vienodo požiūrio principo pažeidimu.
Be to, nustatydama baudas ji turi didelę diskreciją ir neprivalo taikyti konkrečios matematinės formulės. Bet kuriuo atveju
šis argumentas yra nereikšmingas, nes galutinis ieškovei skirtos baudos dydis galiausiai buvo sumažintas iki 2,05 mln. eurų
pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį.
Antra, dėl ieškovės argumento, kuriuo ji ginčija paskutiniais visais pažeidimo darymo metais turėtos rinkos dalies dydžio
naudojimą kaip atskaitos kriterijų, Komisija teigia, kad, kaip nustatyta teismų praktikoje, ji veikia laikydamasi jai suteiktos
diskrecijos ribų, kai nuosekliai ir objektyviai pagrįstai suinteresuotąsias įmones skirsto į kategorijas baudos dydžio nustatymo
tikslais. Paskutiniais visais pažeidimo darymo metais turėtos rinkos dalys yra tinkamas neteisėto elgesio konkretaus vaidmens
ir poveikio konkurencijai rodiklis, nes tos rinkos dalys gali, be kita ko, būti bent jau iš dalies paties pažeidimo rezultatas.
Trečia, dėl argumento, kad vidutinės trukmės pažeidimų atveju būtų tinkamiau atskaitos kriterijumi laikyti pažeidimo darymo
metais suinteresuotųjų įmonių turėtų rinkos dalių vidurkį, Komisija visų pirma atsako, kad pažeidimas šiuo atveju buvo ne
„vidutinės“, o „ilgos“ trukmės. Paskui ji pažymi, kad būtent todėl, kad tam tikru laikotarpiu ieškovė nutraukė dalyvavimą
kartelio veikloje, minėtas rinkos dalių vidurkis negali būti laikomas parametru, kuriuo remiantis galima suskirstyti įmones
į kategorijas baudų dydžio nustatymo tikslais. Be to, tam kad būtų galima apskaičiuoti tą vidurkį, Komisija iš kiekvienos
kartelio veikloje dalyvavusios įmonės būtų turėjusi gauti ne tik duomenis apie kiekvienos jų nupirkto žaliavinio tabako kiekį
nuo 1995 m. iki 2000 m. imtinai, bet ir bendrą kiekvienais iš tų metų nupirkto žaliavinio tabako kiekį, o tai irgi atitiktų
bet kurio kito itališko tabako perdirbėjo pirkimus per šešerius kartelio veiklos metus su visais iš to galinčiais kilti sunkumais.
Bet kuriuo atveju, net jei būtų atsižvelgta į suinteresuotųjų įmonių rinkos dalių vidurkį kartelio metais ir net jei ieškovės
dalis sudarytų maždaug 5 %, diapazonas nuo 5 % iki 11 % nebūtų gerokai didesnis už diapazoną nuo 11 % iki 18 %, kuris teismų
praktikoje laikomas protingu. Be to, ieškovės argumentas būtų net neįsivaizduojamas, jei, pavyzdžiui, ji būtų dalyvavusi darant
pažeidimą tik paskutiniais kartelio metais. Todėl ieškovė negali pagrįstai gauti kokios nors su baudos sumažinimu susijusios
naudos dėl to, kad kartelio veikloje dalyvavo ilgiau nei vienus metus.
Ketvirta, dėl argumento, kad reikėtų paskutinių visų pažeidimo darymo metų rinkos dalies naudojimą „pataisyti“ visais atvejais,
kai dalyvavimas kartelyje buvo pertrauktas, Komisija pastebi, kad skaičiuojant ieškovei skirtos baudos pagrindinį dydį ginčijamame
sprendime jau buvo atsižvelgta į mažesnę jos dalyvavimo trukmę. Todėl, pasak Komisijos, neaišku, dėl kokios priežasties į
trumpesnį dalyvavimą turėtų būti atsižvelgta ir kaip į lengvinančią aplinkybę.

Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad, kalbant apie referencinių metų pasirinkimą nustatant santykinę įmonių svarbą, nors gairių
1 punkto A dalies ketvirtoje ir penktoje pastraipose numatytas įmonių diferencijavimas atsižvelgiant į jų ekonominę svarbą,
jose nenurodyta, kuriais metais reikia remtis nustatant santykinę įmonių svarbą. Šiuo atveju vienintelis gairių punktas, kuriame
numatyta atsižvelgti į paskutinius metus prieš sprendimo priėmimo metus, yra gairių 5 punkto a papunkčio antra pastraipa,
kuri vis dėlto taikoma tik nustatant apyvartą, kad būtų laikomasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje
nustatytos 10 % ribos. Todėl ji netaikytina nustatant kartelyje dalyvavusių įmonių santykinę svarbą.
Teismų praktikoje nustatyta, kad Komisija turi pasirinkti skaičiavimo metodą, kurį taikant būtų galima atsižvelgti į kiekvienos
nagrinėjamos įmonės dydį ir ekonominę galią ir į kiekvienos iš jų padaryto pažeidimo dydį pagal ekonomines realijas, buvusias
pažeidimo darymo metu. Be to, remiantis teismų praktika, reikia apibrėžti laikotarpį, į kurį turi būti atsižvelgiama taip,
kad apyvartos, kitaip tariant, rinkos, dalys būtų kuo tiksliau palyginamos. Darytina išvada, kad referenciniai metai nebūtinai
turi būti paskutiniai visi metai, kuriais darytas pažeidimas (šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 13 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Trioplast Wittenheim prieš Komisiją
, T‑26/06, neskelbiamas Rinkinyje, 81 ir 82 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Remiantis ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamąja dalimi, kuri susijusi su
Deltafina
rinkos dalies nustatymu, 2001 m., kurie šiuo atveju buvo pasirinkti kaip referenciniai metai, kad būtų nustatyta santykinė
įmonių svarba, buvo paskutiniai visi perdirbėjų padaryto pažeidimo metai.
Taigi Komisija priskyrė
Deltafina
, kurios rinkos dalis 2001 m. buvo 25 %, vienai kategorijai (ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamoji dalis), o
Dimon Italia
,
Transcatab
ir ieškovę, kurių rinkos dalys 2001 m. buvo atitinkamai 11,28 % (ginčijamo sprendimo 35 konstatuojamoji dalis), 10,8 % (ginčijamo
sprendimo 37 konstatuojamoji dalis) ir 8,86 % (ginčijamo sprendimo 40 konstatuojamoji dalis), kitai kategorijai (ginčijamo
sprendimo 373 konstatuojamoji dalis). Atlikus šį klasifikavimą ir pritaikius dauginimo koeficientą 1,5
Deltafina
, o
Transcatab
ir
Dimon Italia
– 1,25, pradinis baudos dydis
Deltafina
tapo 37,5 mln. eurų,
Transcatab
ir
Dimon Italia –
12,5 mln. eurų, o  ieškovei – 10 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, metodas, kuriuo kartelio nariai suskirstomi į kategorijas norint
skirtingai juos vertinti pradinių baudų dydžių nustatymo etape, nors jame ir neatsižvelgiama į tai pačiai kategorijai priskirtų
įmonių dydį, lemia pradinių sumų, nustatytų tai pačiai kategorijai priklausančioms įmonėms, suvienodinimą (žr. 2006 m. kovo
15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 103 punkte minėto Sprendimo
Itochu prieš Komisiją
73 punktą).
Vis dėlto toks suskirstymas į kategorijas turi atitikti vienodo požiūrio principą, pagal kurį draudžiama panašias situacijas
vertinti skirtingai arba skirtingas situacijas vertinti vienodai, išskyrus atvejus, kai toks vertinimas gali būti objektyviai
pateisinamas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 102 punkte nurodytą teismų praktiką). Beje, pagal teismų praktiką baudų dydis
turi būti proporcingas bent veiksniams, kuriais remiantis įvertintas pažeidimo sunkumas. Siekiant patikrinti, ar kartelio
narių suskirstymas į kategorijas atitinka vienodo požiūrio ir proporcingumo principus, reikia išsiaiškinti, ar šis suskirstymas
yra nuoseklus ir objektyviai pagrįstas (šiuo klausimu žr. 180 punkte minėto Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
84 ir 85 punktus ir 103 punkte minėto Sprendimo
Itochu prieš Komisiją
74 punktą).
Remiantis ginčijamu sprendimu, ieškovė dalyvavo kartelyje pirmuoju laikotarpiu, kuris prasidėjo 1997 m. spalio mėn. ir baigėsi
1999 m. lapkričio mėn., ir antruoju laikotarpiu, kuris prasidėjo 2001 m. gegužės 29 d. ir baigėsi 2002 m. vasario 19 d., o
kiti nariai jame dalyvavo be pertraukos nuo 1995 m. rugsėjo 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d. Tačiau nors Komisija nustatė,
kad ieškovė kartelyje dalyvavo trumpiau ir su pertrauka (kurios tikslią trukmę ieškovė užginčijo, kaip konstatuota nagrinėtame
apeliacinio skundo trečiajame pagrinde), palyginti su kitais kartelio nariais, Komisija rėmėsi suinteresuotųjų įmonių, įskaitant
ieškovę, rinkos dalimis, kurias jos turėjo 2001 m. – paskutiniais visais pažeidimo darymo metais, tačiau neatsižvelgė į tai,
kad ieškovė, remiantis ginčijamu sprendimu, atnaujino dalyvavimą darant šį pažeidimą tik nuo 2001 m. gegužės 29 d.
Taigi Komisija, baudų pradinio dydžio nustatymo tikslais naudodama su paskutiniais visais pažeidimo darymo metais susijusios
rinkos dalies kriterijų, skirtingas situacija vertino vienodai. Iš tiesų ieškovės padėtis skyrėsi nuo kitų trijų perdirbėjų
situacijos tuo, kad, kaip pasakyta ginčijame sprendime, pirma, ji kartelio veikloje dalyvavo trumpiau ir su pertrauka, antra,
ji jame tariamai dalyvavo tik dalį 2001 m., nors kiti perdirbėjai toliau dalyvavo jo veikloje nepertraukiamai nuo 1995 m.
rugsėjo mėn. iki 2002 m. vasario mėn. Taigi 2001 m. pasirinkimas kaip referencinių metų yra nevienodo požiūrio taikymas ieškovės
nenaudai.
Toks nevienodas požiūris objektyviai nepagrįstas. Iš tikrųjų, nors Komisija turi teisę atsižvelgti į kartelio nare esančios
įmonės turėtas rinkos dalis paskutiniais visais konstatuoto pažeidimo metais, kad būtų galima įvertinti jos dydį ir ekonominius
pajėgumus tam tikroje rinkoje ir jos padaryto pažeidimo mastą (žr. šio sprendimo 177 punktą), ji vis dėlto turi užtikrinti,
kad kiekvienos su karteliu susijusios įmonės turimos rinkos dalys teisingai atspindėtų ekonomikos realijas, buvusias pažeidimo
darymo metu. Tačiau ilgų pažeidimų, kaip antai šioje byloje, atveju tik tada, kai paskutiniai visi pažeidimo darymo metai,
į kuriuos atsižvelgia Komisija, sutampa su kiekvienos iš šių įmonių dalyvavimo trukme, su tuo pažeidimu susijusios rinkos
dalys gali būti laikomos tam tikslui tinkamais rodikliais ir sudaryti galimybę gauti kuo labiau palyginamus duomenis, ypač
siekiant su karteliu susijusias įmones suskirstyti į kategorijas.
Tačiau šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisija nepateikia jokio pagrįsto pateisinimo, kodėl nusprendė keturis nagrinėjamus
gamintojus suskirstyti į dvi kategorijas ir, konkrečiai kalbant, ieškovę ir
Transcatab
bei
Dimon Italia
, kurios atitinkamai yra tarptautinių grupių SCC ir
Dimon
dukterinės bendrovės, priskirti tai pačiai kategorijai dėl atitinkamų jų rinkos dalių 2001 m. Dėl šio aspekto Komisija tik
konstatuoja, kad dėl to, jog
Transcatab
,
Dimon Italia
ir ieškovės turimos rinkos dalys yra mažesnės, joms „turi būti skirtas mažesnis pradinis baudos dydis“, palyginti su
Deltafina
(ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis). Atvirkščiai, atsižvelgiant į skirtingą jų dalyvavimo kartelyje trukmę, įskaitant
ir 2001 m., į jų skirtingus vaidmenis jį kuriant ir įgyvendinat ir į skirtingus jų dydžius bei ekonominius pajėgumus, Komisija
neturėjo jokio objektyvaus pagrindo ieškovę prilyginti
Dimon Italia
ir
Transcatab
ir visas šias tris įmones priskirti tai pačiai kategorijai ir pritaikyti tą patį pradinį baudos dydį.
Tokiomis aplinkybėmis ir, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 301 ir 302 konstatuojamosiose dalyse išdėstytus argumentus dėl
pažeidimo trukmės, Komisija negalėjo į 2001 m. atsižvelgti kaip į paskutinius visus konstatuoto pažeidimo metus nepažeisdama
vienodo požiūrio principo, kiek tai susiję su ieškove, nes pastaroji jame dalyvavo, pasak Komisijos, tik nuo tų metų gegužės
29 d. (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
, T‑319/94, Rink. p. II‑1331, 43 punktą).
Tai juo labiau patvirtina šio sprendimo 150–165 punktuose vertinant apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą išdėstyti argumentai,
kad Komisija neteisingai nusprendė, jog ieškovė atnaujino dalyvavimą kartelyje 2001 m. gegužės 29 d. ir jame dalyvavo iki
pažeidimo darymo pabaigos.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia daryti išvadą, kad visoms įmonėms taikydama su paskutiniais visais pažeidimo
darymo metais, t. y. 2001 m., susijusį rinkos dalies kriterijų, kuriuo vadovaudamasi Komisija nusprendė tai pačiai kategorijai
priskirti ieškovę,
Mindo
bei
Transcatab
ir joms taikyti tą patį pradinį baudos dydį, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Dėl šių aplinkybių pateiktais Komisijos argumentais negalima paneigti šios išvados.
Visų pirma, kiek tai susiję su argumentu, kad su paskutiniais visais pažeidimo darymo metais susijusios rinkos dalys yra tinkamas
neteisėtų veiksmų konkretaus vaidmens ir poveikio konkurencijai įrodymas net atsižvelgus į aplinkybę, kad paprastai tos rinkos
dalys bent jau iš dalies gali būti paties pažeidimo rezultatas, pakanka konstatuoti, kad taip nėra būtent tuo atveju, kai
aptariama įmonė darant tą pažeidimą dalyvavo ne visus metus (žr. šio sprendimo 184 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad dėl
tokio konstatavimo įmonei nekliudoma įrodyti, kaip yra ir šiuo atveju, kad apibrėžtu laikotarpiu turima rinkos dalis dėl jai
būdingų priežasčių nėra jos tikro dydžio ir ekonominės galios ir jos padaryto pažeidimo masto rodiklis (šiuo klausimu žr.
186 punkte minėto Sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
42 punktą). Iš tiesų 2001 m. ieškovės turėta rinkos dalis, palyginti su jos rinkos dalių smarkiu didėjimu laikotarpiu, kuriuo
ji nedalyvavo kartelio veikloje, negali būti laikoma jos dalyvavimo darant pažeidimą rezultatu arba, priešingu atveju, galėtų
būti juo laikoma mažesniu mastu, kaip per teismo posėdį pripažino Komisija. Dėl šio aspekto per teismo posėdį Komisijos pateiktam
argumentui, kad, bet kuriuo atveju ieškovė dalyvavo kartelyje antroje, t. y. lemiamoje, 2001 m. pusėje, negalima pritarti.
Šio argumento Komisija nepagrindė ir iš esmės jis prieštarauja Komisijos sprendimui ginčijamame sprendime remtis paskutiniais
visais pažeidimo darymo metais. Bet kuriuo atveju, kaip konstatuota vertinant apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą (žr. šio
sprendimo 150–165 punktus), Komisija teisiniu požiūriu nepakankamai įrodė, kad ieškovė dalyvavo kartelio veikloje antrąjį
2001 m. pusmetį.
Antra, kalbant apie argumentą, kuriuo iš esmės siekiama užginčyti vidutinių rinkos dalių naudojimą, nes Komisija turėjo gauti
tam tikros informacijos, kurią rasti buvo sudėtinga, reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su jos nustatytomis rinkos dalimis
2001 m., Komisija naudojosi tik ta informacija, kurią pateikė pačios įmonės. Remiantis ginčijamo sprendimo 31, 35, 37 ir 40 konstatuojamosiomis
dalimis galima teigti, kad atitinkamos
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
ir ieškovės rinkos dalys, kuriomis Komisija naudojosi ginčijamo sprendimo 372 ir 373 konstatuojamosiose dalyse, kad nustatytų
pradinius baudų dydžius ir diferencijuotų vertinimą, atitinka kiekvienos iš šių įmonių atliktus skaičiavimus. Be to, remiantis
dokumentais, kuriuos Komisija pridėjo prie bylos Bendrojo Teismo prašymu, darytina išvada, kad ji turėjo duomenis apie šių
įmonių turėtas rinkos dalis 1999–2002 m., kurie, konkrečiai paprašius, jai buvo pateikti per administracinę procedūrą. Todėl
argumentui, kad Komisijai buvo ypač sudėtinga gauti kitus duomenis, pritarti negalima, nes remiantis ginčijamu sprendimu galima
daryti išvadą, kad Komisija šį sprendimą grindė duomenimis, susijusiais su 1999–2002 m., kurių ji pati nusprendė paprašyti
iš perdirbėjų ir kuriuos jie jai pateikė.
Trečia, dėl argumento, kad ginčijamame sprendime jau buvo atsižvelgta į ieškovės trumpesnį dalyvavimą, kai buvo skaičiuojamas
jai skirtos baudos pradinis dydis, pakanka konstatuoti, kad šiuo ieškinio pagrindu iš tikrųjų siekiama užginčyti nustatytą
pradinį dydį, kuris apskaičiuotas remiantis pažeidimo sunkumu, o ne jo trukme. Beje, priešingai, nei teigia Komisija, ieškovė
nereikalavo, kad į jos trumpesnį dalyvavimą, kiek tai susiję su trukme, būtų atsižvelgta kaip į lengvinančią aplinkybę.
Ketvirta, dėl Komisijos argumento, kad šis ieškinio pagrindas būtinai reiškia, kad ieškovė kartelio veikloje dalyvavo gerokai
ilgiau nei metus ir kad dėl to būtų sunku pateisinti, kad dėl šios aplinkybės ieškovė gali gauti kokios nors naudos, kiek
tai susiję su baudos sumažinimu, reikia konstatuoti, kad tai visiškai hipotetinis argumentas, neturintis įrodomosios vertės.
Iš tiesų, jeigu, kaip teigia Komisija, įmonė būtų dalyvavusi kartelio veikloje tik paskutiniaisiais metais, būtų galima atsižvelgti
tik į su tais metais susijusią rinkos dalį. Kadangi šioje byloje taip nėra, Komisija nepaaiškina, kaip ir kokiu mastu ieškovė
galėjo gauti naudos dėl to, kad dalyvavo kartelio veikloje gerokai ilgiau nei paskutinieji pažeidimo metai.
Galiausiai dėl per teismo posėdį Komisijos pasiūlyto ieškovės pirkimų 2001 m. vertės aiškinimo, kuriuo siekiama įrodyti, kad
2001 m. jos turėta rinkos dalis iš esmės buvo nuvertinta, pakanka pažymėti, kad šis argumentas turi būti atmestas, nes juo
ginčijama tai, ką Komisija konstatavo ginčijamame sprendime.
Todėl ieškinio antrasis pagrindas turi būti priimtas, nes grįsdama ieškovei skirtos baudos pradinį dydį jos turėta rinkos
dalimi 2001 referenciniais metais Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą. Išvados, kurias reikia padaryti dėl baudos dydžio
nustatymo, bus nagrinėjamos šio sprendimo 265 ir paskesniuose punktuose.
5.
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su nepakankamu baudos dydžio sumažinimu už ieškovės atliktą „trukdytojos“ vaidmenį
ir su neatsižvelgimu į kitas lengvinančias aplinkybes
Ieškovė kaltina Komisiją, kad jai skirtos baudos pagrindinį dydį ši sumažino tik 30 %.
Ieškovės pateiktus argumentus galima suskirstyti į dvi dalis. Pirmoje dalyje ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į lengvinančią
aplinkybę, susijusią su jos patirtu spaudimu ir su visiškai pasyviu elgesiu darant pažeidimą. Antroje dalyje ieškovė teigia,
kad nepripažinusi, jog „dažnas kartelio tikslų žlugdymas“ yra lengvinanti aplinkybė, Komisija nesuteikė reikiamos reikšmės,
kaip nustatyta gairėse, aplinkybei, kad
de facto
ji sistemingai netaikė kartelio sprendimų.

Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad ieškovės patirto spaudimo ir visiškai pasyvaus jos vaidmens Komisija nepripažino
kaip lengvinančių  aplinkybių
Šalių argumentai
Ieškovė primena, kad per administracinę procedūrą jau paaiškino, jog formaliai kartelyje ji dalyvavo dėl kitų perdirbėjų daromo
spaudimo ir kad iš baimės, jog jie ims taikyti jai nepalankias priemones, ji akivaizdžiai sutiko su kartelio „branduolio“,
kurį sudarė
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
, reikalavimais.
Ji primena, kad savo teiginiams pagrįsti pateikė tokius įrodymus:
–        1997 m. spalio 9 d.
Dimon Italia
vidaus memorandumą (dokumentas Nr. 39281-4670/4671), kuriame kalbama apie
Deltafina
iniciatyvą sudaryti „penkių didžiųjų“ Italijos perdirbėjų susitarimą dėl perdirbėjų kartelio sukūrimo ir kuris įrodo, jog
ši bendrovė darė spaudimą visoms kitoms sektoriaus įmonėms, turinčioms reikšmingą vaidmenį rinkoje,
–        dokumentą dėl 1997 m. derliaus (dokumentas Nr. 38281-434/435), kurį
Deltafina
išsiuntė kitiems perdirbėjams ir kuriame kalbama apie „ketinimą suderinti veiksmus prieš galimus išorinius rinkos sukrėtimus“),
–        2002 m. balandžio 9 d.
Transcatab
pateiktą memorandumą (dokumentas Nr. 38281-04103), kuriame ji pripažįsta, jog 1996 m. su
Deltafina
ir su
Dimon Italia
susitarė „daryti bet kokį įmanomą spaudimą, kad kiti Italijoje dirbantys perdirbėjai taip pat laikytųsi [antikonkurencinių]
strategijų“,
–        2001 m. gegužės 10 d.
Dimon Italia
darbuotojo išsiųstą laišką tos pačios įmonės kolegai (dokumentas Nr. 38281-04856), kuriame paminėta, kad įmonė ketina kartu
su
Transcatab
apsilankyti pas tam tikrus klientus (pirkėjus) ir padiskutuoti su jais apie „padėtį rinkos atžvilgiu“ ir pavojus dėl tabako
pirkimo iš kitų perdirbėjų (nepriklausančių karteliui), tarp kurių tikrai buvo ieškovė, tuo metu veikusi visiškai savarankiškai
ir laikyta rinkos drumstėja.
Be to, ieškovė tvirtina, jog per administracinę procedūrą ji taip pat teigė, kad jos dalyvavimas nuo pat pradžių buvo pasyvus
ir (arba) prisitaikėliškas ir toks buvo per visą jai inkriminuojamą pažeidimo laikotarpį.
Nepaisant šių įrodymų ir konkrečių ieškovės teiginių per administracinę procedūrą, ginčijamame sprendime nėra jokios nuorodos
į jos atžvilgiu
Deltafina
ir kitų dviejų kartelio „branduolio“ narių jai darytą spaudimą.
Dublike ieškovė pažymi, kad apskaičiuodama baudą Komisija privalo atsižvelgti į visas lengvinančias aplinkybes, kuriomis įmonė
įrodė galinti remtis, ir negali neatsižvelgti į vieną ar kelias tokias aplinkybes nemotyvuodama savo sprendimo.
Neatsižvelgimas į ieškovės patirtą spaudimą taip pat yra pareigos rūpestingai ir nešališkai atlikti tyrimą pažeidimas.
Galiausiai ji ginčija jai taikytą teismų praktikoje nustatytą principą, kuriuo paneigiamas išimtinai pasyvus įmonės dalyvavimo
darant pažeidimą vaidmuo dėl vienintelės priežasties, kad ji neišdavė kartelio. Šio principo taikymas tokiu pat griežtumu
„didelėms įmonėms“ ir šeimos įmonėms yra neteisingas ir neproporcingas.
Komisija prašo atmesti ieškinio ketvirtojo pagrindo pirmąją dalį.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia atkreipti dėmesį, kad ieškovės argumentuose nėra aiškaus skirtumo tarp, pirma, kelis kartus nurodytos faktinės
aplinkybės, jog kartelio „branduolys“ ją vertė dalyvauti kartelyje ir grasino prieš ją imtis priemonių, nes ji buvo struktūriškai
silpnesnė, palyginti su konkurentais, ir, antra, aplinkybės, kad ji nusprendė jame dalyvauti išlaikydama „pasyvią poziciją“,
todėl jos dalyvavimas buvo tik fasadinis, o elgesys pasyvus ir (arba) prisitaikėliškas.
Reikia atskirai išnagrinėti abi ieškovės nurodytas aplinkybes. Net jeigu jos gali būti glaudžiai tarpusavyje susijusios ir
suprantamos taip, kad viena aplinkybė yra kitos pasekmė, nes „pasyvi pozicija“ gali būti prievartos išraiška ir apraiška,
vis dėlto jos susijusios su skirtingomis situacijoms ir skirtingais momentais, nes ieškovės patirtas spaudimas ypač pasireiškia
prieš „priverstinį“ įstojimą į kartelį, o „pasyvus“ ir (arba) „prisitaikėliškas“ elgesys – po įstojimo.
Todėl reikia iš eilės išnagrinėti kaltinimus, susijusius su neatsižvelgimu, pirma, į ieškovės dalyvavimo kartelyje priverstinį
pobūdį ir, antra, į lengvinančią aplinkybę, susijusią su jo išimtinai pasyviu ar prisitaikėlišku vaidmeniu įgyvendinant pažeidimą.
Konkrečiai kalbant, reikia įrodyti, ar teisėtai ir nepažeisdama jai nustatytos pareigos motyvuoti Komisija nepripažino, pirma,
kad ieškovė buvo priversta dalyvauti kartelyje, ir, antra, kad ji vaidino pasyvų vaidmenį, kiek tai susiję su jo įgyvendinimu.
–       Dėl kaltinimo, susijusio su neatsižvelgimu į priverstinį ieškovės dalyvavimą kartelio veikloje
Ieškovė teigia, kad nors per administracinę procedūrą gautais įrodymais įrodyta, jog daugiausia
Deltafina
, taip pat ir kiti kartelio „branduolio“ nariai jai grasino ir darė spaudimą, Komisija į juos neatsižvelgė.
Visų pirma reikia konstatuoti, kad grasinimų ir spaudimo, kuriais siekiama priversti įmonę dalyvauti darant konkurencijos
teisės pažeidimą, nėra tarp gairėse išvardytų lengvinančių aplinkybių.
Teismų praktikoje nustatyta, kad įmonių daromas spaudimas siekiant kitas įmones priversti dalyvauti darant konkurencijos teisės
pažeidimą suinteresuotosios įmonės neatleidžia, neatsižvelgiant į spaudimo reikšmingumą, nuo atsakomybės už padarytą pažeidimą,
niekaip nepakeičia kartelio sunkumo ir negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe apskaičiuojant baudos dydį, nes suinteresuotoji
įmonė galėjo pranešti apie galimą spaudimą kompetentingoms valdžios institucijoms ir pateikti joms skundą (šiuo klausimu žr.
69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
369 ir 370 punktus bei 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 63 punktą).
Todėl Komisija neprivalėjo atsižvelgti į šiuo atveju nurodytus grasinimus kaip į lengvinančią aplinkybę (šiuo klausimu žr.
2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 640 punktą).
Šios išvados negali paneigti ieškovės nurodyti argumentai.
Remiantis bylos medžiaga galima daryti išvadą, kad nors ieškovė galėjo būti kitų įmonių, kurios jau įgyvendino nagrinėjamą
kartelį, daromo spaudimo auka, kai 1997 m. atėjo į rinką kaip nepriklausomas ūkio subjektas, vis dėlto remiantis ta medžiaga
negalima teigti, kad ji bent jau bandė pasiskųsti dėl to spaudimo kompetentingoms valdžios institucijoms ar kad jį patyrė,
ypač iš pradžių, visiškai pasyviai (žr. šio sprendimo 221–224 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį kaltinimą reikia atmesti.
–       Dėl kaltinimo, susijusio su neatsižvelgimu į išimtinai pasyvų ar prisitaikėlišką ieškovės vaidmenį
Gairių 3 dalies pirmoje įtraukoje pasakyta, kad baudos sumažinimas už lengvinančias aplinkybes taikomas jei, pavyzdžiui, aptariamos
įmonės elgesys buvo „išimtinai pasyvus arba „prisitaikėliškas prie lyderio“ <…> darant pažeidimą“.
Dėl šio aspekto remiantis teismų praktika galima pasakyti, kad galima atsižvelgti į tokius ieškovės pasyvų vaidmenį kartelio
veikloje atskleidžiančius veiksnius, kaip antai gerokai retesnis, palyginti su kitais kartelio nariais, jos dalyvavimas susitikimuose
(2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 168 punktas; žr. 97 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
331 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), taip pat vėlyvas atėjimas į rinką, kurioje daromas pažeidimas, neatsižvelgiant
į jos dalyvavimo darant tą pažeidimą trukmę (šiuo klausimu žr. 1985 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stichting Sigarettenindustrie ir kt. prieš Komisiją
, 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82, Rink. p. 3831, 100 punktą ir 77 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
164 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), arba aiškūs trečiųjų darant pažeidimą dalyvavusių įmonių atstovų pareiškimai
šiuo klausimu (žr. 95 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
331 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad „išimtinai pasyvus kartelio nario vaidmuo“
reiškia, kad jis laikėsi „pasyvios pozicijos“, t. y. aktyviai nedalyvavo rengiant konkurencijai priešingą susitarimą ar susitarimus
(žr. 105 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
252 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Visų pirma reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į išvadas, padarytas nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą dėl ieškovės dalyvavimo
kartelio veikloje pabaigos 1999 m. tikslios datos ir dėl jos dalyvavimo laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m.
vasario 19 d., reikia priimti sprendimą dėl išimtinai pasyvaus ar prisitaikėliško ieškovės vaidmens buvimo laikotarpiu nuo
1997 m. spalio mėn. iki 1999 m. vasario mėn.
Tačiau, pirma, kiek tai susiję su aptariamu pažeidimo laikotarpiu, ieškovė negali pagrįstai teigti, kad buvo verčiama dalyvauti
kartelyje ir tuo pagrindu reikalauti tai laikyti  lengvinančia aplinkybe. Net jei būtų įrodyta, kad kiti kartelio nariai,
kuriuos ji vadina „branduoliu“, darė jai ekonominį spaudimą, kad ji pasirašytų kartelio susitarimus, vis dėlto prisidėjusi
prie kartelio ji laikėsi kartelio narių priimtų sprendimų ir jos vaidmuo darant pažeidimą nebuvo išimtinai pasyvus ar prisitaikėliškas.
Kaip pažymėta gairėse, tik dėl „išimtinai“ pasyvaus ar prisitaikėliško vaidmens galima sumažinti skirtos baudos dydį. Taigi
nepakanka to, kad tam tikrais kartelio veiklos laikotarpiais ar, kiek tai susiję su atskirais kartelio susitarimais, aptariama
įmonė laikėsi, net jei tai būtų įrodyta, „pasyvios pozicijos“ (šiuo klausimu žr. 105 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
254 punktą ir 77 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
179 punktą).
Antra, šį vertinimą patvirtina aplinkybė, kad aptariamu laikotarpiu ieškovė nuolat dalyvavo kartelio susitikimuose. Kaip pažymi
Komisija, nuo 1997 m. spalio mėn. iki 1998 m. gruodžio mėn. ieškovė dalyvavo dešimtyje susitikimų iš dvylikos (šiuo klausimu
žr. ginčijamo sprendimo 124, 128, 129, 131, 132, 142, 144, 146 ir 155 konstatuojamąsias dalis), nes vieninteliai susitikimai,
kuriuose ieškovė šiuo laikotarpiu nedalyvavo, yra 1998 m. spalio 16 d. ir 22 d. susitikimai (ginčijamo sprendimo 145 ir 152 konstatuojamosios
dalys). Be to, du iš šių susitikimų vyko jos patalpose. Tai 1997 m. spalio 20 d. (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji
dalis) ir 1998 m. gruodžio 2 d. (ginčijamo sprendimo 146 konstatuojamoji dalis) susitikimai. Galiausiai remiantis ginčijamo
sprendimo 150 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad 1998 m. liepos 2 d. ji su
Dimon Italia
,
Deltafina
ir
Transcatab
susitarė dėl maksimalios kainos, kuri bus siūloma per ATI kvietimą teikti pasiūlymus.
Trečia, remiantis ginčijamu sprendimu (žr. ginčijamo sprendimo 131 konstatuojamoji dalis) taip pat galima daryti išvadą, kad
1998 m. gegužės 29 d. ieškovė pakvietė
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
vadovus dalyvauti 1998 m. birželio 4 d. įvykusiame susitikime. Po šio susitikimo 1998 m. liepos 2 d. ji sušaukė kitą susitikimą,
kuris vis dėlto įvyko 1998 m. liepos 4 d. Per šį susitikimą buvo sudarytas ieškovės atstovo parengtas ar perrašytas rašytinis
susitarimas, vadinamasis
Villa Grazioli
susitarimas, kuriuo nustatytos
Burley
,
Bright
ir DAC veislių žaliavinio tabako pirkimo kainos (ginčijamo sprendimo 132 konstatuojamoji dalis).
Todėl ieškovė neteisingai nuvertina per šiuos susitikimus dėl minėto susitarimo sudarymo jos atliktą pirmininkės vaidmenį
ir teigia, kad iš esmės šis vaidmuo reiškė tik administracines užduotis ir jai nedarė jokios įtakos, kiek tai susiję su susitarimo
kūrimu ar rengimu. Iš tiesų tai, kad kviečiama į susitikimus, siūloma darbotvarkė ir dalijami parengiamieji dokumentai dėl
susitikimų, yra visiškai nesuderinama su pasyviu ar prisitaikėlišku vaidmeniu. Tokios iniciatyvos rodo palankų ir aktyvų ieškovės
požiūrį į kartelio sukūrimą, jo laikymąsi ir kontrolę. Beje, šiuo atveju nėra visiškai nesvarbu, kad ieškovės vadovas B (kuriam
priklausė bendrovės kontrolė), pats dalyvavo kartelio susitikimuose, nepaisant aplinkybės, kad toje įmonėje nebuvo tokios
hierarchinės sandaros kaip kitose kartelio veikloje dalyvavusiose įmonėse. Taigi šios aplinkybės bet kuriuo atveju neįrodo,
kad ieškovės vaidmuo buvo „išimtinai pasyvus ar prisitaikėliškas“ (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 105 punkte minėto
Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
257 punktą).
Beje, ieškovė nenurodo konkrečių aplinkybių ir įrodymų, kaip antai kitų kartelio narių parodymai, kuriais būtų galima įrodyti,
kad jos elgesys per aptariamus susitikimus išsiskyrė iš kitų kartelio narių visišku pasyvumu ar prisitaikėliškumu.
Be to, jei įmonė dalyvavo, nors ir neaktyviai, susitikimuose, turinčiuose antikonkurencinį tikslą, ji laikytina dalyvavusia
kartelyje, nebent įrodytų atvirai atsiribojusi nuo neteisėtų susitarimų. Savo dalyvavimu susitikimuose ieškovė pritarė ar
bent jau kitų dalyvių akyse dėjosi iš esmės pritarianti tuose susitikimuose sudarytų antikonkurencinių susitarimų turiniui
(šiuo klausimu žr. 131 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81, 82 ir 85 punktus).
Šiuo atveju negalima pritarti ieškovės teiginiui, kad iš esmės neteisinga ir neproporcinga šią teismų praktiką taikyti tokiu
pat griežtumu didelėms įmonėms, turinčioms teisinių ir ekonominių žinių ir infrastruktūrą, joms padedančių geriau įvertinti
elgesio neteisėtumą ir iš jo kylančias pasekmes konkurencijos teisės atžvilgiu, ir mažoms šeimyninėms įmonėms, kurios net
nesuvokia, kad tam tikras elgesys gali būti neteisėtas. Iš tiesų pakanka priminti, kad, remiantis seniai nusistovėjusia teismų
praktika, gairių 1 dalies A punkto penktąja pastraipa Komisijai leidžiama padidinti didelėms įmonėms skiriamas baudas, tačiau
ji neįpareigojama sumažinti mažesnėms įmonėms skiriamų baudų. Be to, kadangi nagrinėjamo kartelio nesuderinamumas su konkurencijos
taisyklėmis yra aiškiai įtvirtintas EB 81 straipsnio 1 dalies a–c punktuose ir kadangi jį patvirtina nusistovėjusi teismų
praktika, ieškovė negali teigti, kad nebuvo pakankamai susipažinusi su taikytina teise. Beje, remiantis ginčijamu sprendimu
darytina išvada, kad kaltinamos įmonės puikiai suvokė, jog kartelis, kuriuo siekiama nustatyti kainas, pasidalyti rinką ir
pasiskirstyti klientus, yra neteisėtas (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 89 punkte minėto Sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
82 punktą).
Bet kuriuo atveju, pasak teismų praktikos, tam, kad konkurencijos teisės pažeidimas galėtų būti laikomas padarytu tyčia, nebūtina,
kad įmonė suvoktų, jog pažeidžia tas taisykles; pakanka to, kad ji negalėjo nežinoti, kad jos elgesio tikslas yra riboti konkurenciją
(1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Ferriere Nord prieš Komisiją
, T‑143/89, Rink. p. II‑917, ir 89 punkte minėto Sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
83 punktas).
Be to, niekas neįpareigoja Komisijos švelninti baudas, kai nagrinėjamos mažosios ar vidutinės įmonės (MVĮ). Iš tikrųjų į įmonės
dydį atsižvelgiama Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta riba ir gairių nuostatomis. Išskyrus šiuos samprotavimus
dėl dydžio, nėra jokios priežasties vertinti MVĮ kitaip nei kitas įmones. Tai, kad įmonės yra MVĮ, jų neatleidžia nuo pareigos
laikytis konkurencijos taisyklių (šiuo klausimu žr. 89 punkte minėto Sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
84 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CD-Contact Data prieš Komisiją
, T‑18/03, Rink. p. II‑1021, 115 punktą).
Todėl Komisija nepažeidė gairių, kai išimtinai pasyvaus ar prisitaikėliško ieškovės vaidmens darant pažeidimą nepripažino
lengvinančiomis aplinkybėmis.
–       Dėl motyvavimo trūkumų
Ieškovė iš esmės teigia, kad ginčijamas sprendimas nemotyvuotas, kiek tai susiję su pasyviu jos vaidmeniu kartelio veikloje
ir su jai darytu spaudimu dalyvauti joje.
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, pirma, kad tarp visų veiksnių, kuriuos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė nurodė
kaip lengvinančias aplinkybes, yra tik veiksnys, susijęs su jos pasyviu vaidmeniu darant pažeidimą, ir, antra, kad Komisija
ginčijamame sprendime į šią lengvinančią aplinkybę neatsižvelgė.
Vis dėlto negalima remtis argumentu, kad ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje kalbama apie lengvinančias aplinkybes, Komisija
nepaaiškino priežasčių, dėl kurių nusprendė neprivalanti atsižvelgti į tam tikras šiuo tikslu ieškovės atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus nurodytas aplinkybes.
Dėl šio aspekto svarbu pažymėti, jog teismų praktikoje nustatyta, kad nors Komisija privalo, pagal EB 253 straipsnį, motyvuoti
savo sprendimus nurodydama faktines aplinkybes, nuo kurių priklauso sprendimo pagrįstumas, ir argumentus, paskatinusius ją
priimti šį sprendimą, pagal šią nuostatą nereikalaujama, kad Komisija sprendime aptartų visus faktinių aplinkybių ir teisės
klausimus, kurie buvo nagrinėjami per administracinę procedūrą (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 14 ir 15 punktai ir 186 punkte minėto Sprendimo
Fiskeby Board prieš Komisiją
127 punktas).
Remiantis ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad Komisija 30 % sumažino ieškovei skirtos baudos
pradinį dydį ir įvertino galimo baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių adekvatumą globaliu požiūriu ir atsižvelgdama
į visas reikšmingas aplinkybes.
Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas. Darytina išvada, kad ieškinio ketvirtojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta visa.

Dėl antros dalies, susijusios su Komisijos netinkamu atsižvelgimu į tai, jog „dažnas kartelio tikslų žlugdymas“ yra lengvinanti
aplinkybė, kurios esmė –sistemingas kartelio sprendimų netaikymas
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad per administracinę procedūrą ji taip pat tvirtino, kad nevykdė kartelio sprendimų. Susitarimai buvo nevykdomi
visiškai ir sistemingai ne tik beveik visus 1999 m., bet ir laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės mėn. iki 2002 m. vasario mėn.
Kalbant apie laikotarpį nuo 1997 m. spalio mėn. iki 1999 m. vasario mėn., taip pat galima paminėti, kad ieškovė kartelio susitarimus
taikė tik iš dalies ir protarpiais, todėl jai turi būti sumažinta bauda dėl lengvinančios aplinkybės, kurios esmė – faktinis
susitarimų netaikymas ir neteisėtų veiksmų nevykdymas.
Gairėse nenurodyta, kad tokia aplinkybė taikoma tik tais atvejais, kai netaikymas yra visiškas ir sistemingas. Todėl nepripažinus,
kad kartelio dalyvis ribojančius susitarimus vykdė tik iš dalies, būtų pažeisti nediskriminavimo ir proporcingumo principai,
nes taip būtų nesilaikoma pareigos atskirti skirtingus darant pažeidimą dalyvavusių įmonių individualaus elgesio sunkumo lygius.
Baigdama dėstyti šį pagrindą ieškovė Bendrojo Teismo prašo persvarstyti jai skirtos baudos pradinį sumažinimo dydį ir pritaikyti
gerokai didesnį sumažinimą, kad būtų atsižvelgta į lengvinančią aplinkybę, susijusią su jai darytu spaudimu ir su jos išimtinai
pasyviu vaidmeniu bei į dažno kartelio planų žlugdymo, kaip lengvinančios aplinkybės, realų poveikį.
Komisija prašo atmesti ieškinio ketvirtojo pagrindo antrą dalį.
Bendrojo Teismo vertinimas
Šioje dalyje ieškovė prašo sumažinti jai skirtą baudą už „neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimą praktikoje“, kuris
yra viena iš gairių 3 dalyje nustatytų lengvinančių aplinkybių. Ji teigia, kad baudos pagrindinio dydžio sumažinimas 30 %
nevisiškai atspindi lengvinančią aplinkybę, susijusią su dažnu kartelio planų žlugdymu, kuri, kaip iš tiesų paaiškėjo, yra
faktinis sistemingas jo sprendimų netaikymas.
Remiantis seniai nusistovėjusia teismų praktika, tai, kad kartelio neįgyvendinimas yra lengvinanti aplinkybė, Komisija privalo
pripažinti tik tuo atveju, jei įmonė, kuri remiasi šia aplinkybe, gali įrodyti, kad aiškiai ir tvirtai priešinosi to kartelio
įgyvendinimui ir net trukdė jo veiklai bei neapsimetinėjo, jog pritaria susitarimui, taip skatindama kitas įmones įgyvendinti
nagrinėjamą kartelį (180 punkte minėto Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
113 punktas ir 77 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
196 punktas). Įmonėms būtų per daug paprasta sumažinti pavojų, kad iš jų bus pareikalauta sumokėti didelę baudą, jeigu jos
galėtų pasinaudoti neteisėtų karteliu, paskui gauti baudos sumažinimą dėl to, kad jų vaidmuo įgyvendinant pažeidimą buvo nereikšmingas,
nors jų pozicija skatino kitas įmones imtis labiau konkurencijai kenkiančių veiksmų (73 punkte minėto Sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
277 ir 278 punktai ir 103 punkte minėto Sprendimo
Itochu prieš Komisiją
145 punktas).
Be to, gairėse nenurodyta, kad Komisija privalo sistemingai atsižvelgti atskirai į kiekvieną gairių 3 dalyje nurodytą lengvinančią
aplinkybę. Remiantis tokia teismų praktika darytina išvada, kad ji neprivalo automatiškai papildomai sumažinti baudą, nes
tinkamą baudos sumažinimo dėl lengvinančių aplinkybių dydį reikia nustatyti bendrai įvertinus ir atsižvelgus į visas svarbias
aplinkybes.
Dėl šio aspekto Komisija ginčijamo sprendimo 380 konstatuojamoje dalyje patvirtino, kad:
„
Romana Tabacchi
nebuvo susijusi su tam tikrais kartelio aspektais (t. y. daugiausia su tiesioginiais pirkimais iš gamintojų, iš kurių ji
pradėjo pirkti tam tikrus kiekius tik 2000 m.) <…> Be to,
Romana Tabacchi
elgesys dažnai taip trukdė kartelio tikslui, kad kiti kartelio dalyviai buvo priversti kartu aptarti, kaip reaguoti į tokį
elgesį <…> Dėl šių aplinkybių reikia 30 % sumažinti
Romana Tabacchi
skirtinos baudos pradinį dydį.“
Kaip teisingai pažymi Komisija, remiantis vien šia konstatuojamąja dalimi galima daryti išvadą, kad į šiame kaltinime ieškovės
nurodytą aplinkybę buvo tinkamai atsižvelgta.
Remiantis išdėstytų argumentų visumą darytina išvada, kad šiame ieškinio pagrindė ieškovės suformuluoti kaltinimai ir argumentai
turi būti atmesti kaip nepriimtini.
6.
Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusio su baudos neteisingumu ir neproporcingumu atsižvelgiant į ieškovės turto sandarą
ir realius jos pajėgumus sumokėti

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad jai skirta bauda, kuri beveik dvigubai didesnė už jos įstatinį kapitalą, yra neteisinga ir neproporcinga.
Konkrečiai kalbant, šis atvejis yra pavyzdinis Komisijos „blogo administravimo“ pavyzdys. Piktnaudžiavimas suteikta diskrecija
skaičiuojant baudas šiuo atveju yra neįprastai sunkus, nes patiems didžiausiems ir galingiausiems kartelio nariams taip pat
taikoma prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti politika, kurios bendras rezultatas yra kaip reta neteisingas. Komisijos
nerūpestingumas ir paviršutiniškas požiūris lėmė paradoksalią situaciją, kai ji yra didžiausią sankciją procentine dalimi,
t. y. 10 % nuo apyvartos, gavusi įmonė, todėl galiausiai ji turės pasitraukti iš rinkos, nors buvo vienintelė, kėlusi pavojų
kartelio stabilumui ir jame dalyvavusi ribotą laikotarpį, o jos dalyvavimas, be kita ko, apsiribojo tik keliais kartelio veiklos
aspektais.
Nevienodą kartelio „branduolio“ narių, kuriems Komisija suteikė atleidimą nuo baudų ar jas sumažino, ir ieškovės suskirstymą
ginčijamame sprendime  lėmė mechaninis ir formalus gairių taikymas, o tai prieštarauja baudų individualizavimo ir gradacijos
reikalavimams.
Dėl šio aspekto ieškovė taip pat pažymi, kad jai skirtos baudos dydis prieš Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos
didžiausios 10 % nuo apyvartos ribos pritaikymą (8,75 mln. eurų) sudarė daugiau kaip 42 % jos 2004–2005 m. apyvartos, nors
Deltafina
skirtos baudos dydis (30 mln. eurų) sudarė tik 31 % jos apyvartos tuo pačiu laikotarpiu. Komisija turėjo užkirsti kelią tokiems
„šalutiniams poveikiams“ ir jiems skirti maksimalų dėmesį taikydama gaires galutinio sprendimo stadijoje.
Be to, ieškovei skirta bauda ne tik pažeidžiamas proporcingumo principas, bet ta bauda taip pat iš esmės yra neveiksminga,
nes dėl jos ieškovės egzistavimui kiltų nepataisomas pavojus. Kadangi ši bauda yra maždaug dvigubai didesnė už ieškovės įstatinį
kapitalą, ieškovė gali būti likviduota, jei tą baudą turės sumokėti.
Be to, ieškovė remiasi gairių 5 dalies b punktu, kuris turi būti aiškinamas taip, kad įmonė laikoma negalinčia sumokėti, jei
dėl per didelės piniginės sankcijos skyrimo jai gali būti padaryta pati sunkiausia finansinė ir ekonominė žala arba jei dėl
skirtos baudos ji gali būti nedelsiant pradėta likviduoti ar tapti nemokia ir dėl to bankrutuoti. Be to, ji primena, kad,
kaip nustatyta teismų praktikoje, įmonės realus pajėgumas sumokėti reikšmingas tik atsižvelgiant į jos specifinį socialinį
kontekstą, kurį sudaro pasekmės, kurias baudos sumokėjimas turėtų nedarbo didėjimui arba aptariamos įmonės tiekimo ir pardavimo
ūkio sektorių padėties pablogėjimui. Pasak ieškovės, jai skirta bauda gali lemti tiekimo rinkos padėties pablogėjimą.
Kaip patvirtinta 2006 m. sausio 16 d. pateiktame Maisto produktų kooperatinio centro (
Centro cooperativo agroalimentare
, CECAS) direktoriaus F ir Nacionalinės žemės ūkio ir žemės ūkio maisto produktų kooperatyvų federacijos (
Federazione nazionale delle cooperative agricole e agroalimentari
, Fedagri) direktoriaus pavaduotojo ir šios organizacijos „Tabako“ (
Consulta Tabacco
) skyriaus pirmininko pareiškime, ieškovės išnykimo iš rinkos pasekmė būtų Italijoje įsisteigusių ūkio subjektų auginamo tabako
eksporto nutraukimas arba drastiškas sumažėjimas, nes tie augintojai per ieškovę vykdydavo eksportą į tam tikras „nišines
rinkas“. Ieškovė teigia, kad jos išnykimas turėtų drastiškų pasekmių Italijos juodojo tabako ir Benevento (Italija) zonoje
auginamo
Burley
veislės tabako sektoriui. Jei ieškovė išnyktų, jos parduodamų tabako rūšių augintojai netektų rinkų, o tai turėtų poveikį
užimtumui ir apskritai regionų, kuriuose daugiausiai užsiimama žemės ūkiu, ekonomikai.
Be to, jos išnykimas iš rinkos niekaip nesuderinamas su konkurencijos ir rinkos skatinimo tikslais, nes rinkoje padidėtų koncentracija.
Kadangi 2005 m. gegužės 13 d.
Dimon
ir SCC Jungtinėse Amerikos Valstijose susijungė ir tapo
Alliance One
, o jų dukterinės bendrovės Italijoje atitinkamai
Dimon Italia
ir
Transcatab
pasitraukė iš rinkos, Italijos tabako rinka nuo šiol atsidurtų vienos perdirbėjos, t. y.
Deltafina
, rankose. Sumokėjusi Komisijos skirtą 2 mln. eurų baudą ieškovė turėtų pasitraukti iš rinkos ir taip sudaryti palankesnes
sąlygas
Deltafina
, kuri būtų paskutinė didelė Italijoje veikianti perdirbėja.
Skirdama tokią neproporcingą sankciją Komisija šiuo atveju neatsižvelgė į „specialios prevencijos“ aspektą ir skyrė neteisėtą
„pavyzdinę“ sankciją.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.

Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija jai skyrė baudą, kuria savaime pažeidžiamas proporcingumo principas
ir neatsižvelgiama į jos realias galimybes sumokėti atsižvelgiant į specifinį socialinį kontekstą.
Dėl šio aspekto ieškovė visų pirma apskritai teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija jai skyrė neteisingą ir neproporcingą
baudą, palyginti su jos apyvarta ir įstatiniu kapitalu, todėl kyla rimtas pavojus jos išlikimui.
Tačiau visų pirma reikia priminti, kad ieškovės teiginys, jog sankcija, atitinkanti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
nustatytą 10 % nuo jos bendros apyvartą ribą, prilygsta maksimaliai sankcijai, yra klaidingas. Iš tiesų, kaip nustatyta teismų
praktikoje, šios ribos tikslas yra skirtingas ir savarankiškas, palyginti su pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijais, t. y.
nustačius tokią ribą siekiama išvengti atvejų, kai skiriamos tokios baudos, kurių, kaip numanoma, įmonės, atsižvelgiant į
jų dydį, nustatomą, nors apytikriai ir netiksliai, pagal jų bendrą apyvartą, negalės sumokėti (69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
280 ir 282 punktai ir 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
, T‑52/03, neskelbiamo Rinkinyje, 452 punktas). Taigi, priešingai, nei teigia ieškovė, ši teisės aktų leidėjo nustatyta riba
yra vienodai taikoma visoms įmonėms ir derinama atsižvelgiant į kiekvienos jų dydį ir ja siekiama išvengti pernelyg didelių
ir neproporcingų baudų skyrimo (šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
281 punktą ir minėto Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
453 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Tokios ribos vienintelė galima pasekmė yra ta, kad remiantis pažeidimo sunkumo
ir trukmės kriterijais apskaičiuotas baudos dydis bus sumažintas iki maksimalios leistinos ribos, kai ji viršijama. Jos taikymas
reiškia, kad nagrinėjama įmonė nemoka visos baudos, kurią iš esmės turėtų mokėti remiantis minėtais kriterijais atliktu vertinimu
(žr. minėto Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
454 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Paskui dėl argumento, kad dėl skirtos baudos ieškovei kyla rimtas pavojus jos išlikimui ir tai gali lemti jos likvidavimą,
reikia pažymėti, kad, remiantis teismų praktika, Komisija neprivalo nustatydama baudos dydį atsižvelgti į suinteresuotosios
įmonės sunkią finansinę padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas suteiktų nepagrįstą konkurencinį pranašumą prasčiausiai prie
rinkos sąlygų prisitaikiusioms įmonėms (69 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
327 punktas ir 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5997, 105 punktas; taip pat žr. 212 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
175 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
BST prieš Komisiją
, T‑452/05, Rink. p. II‑0000, 95 punktą). Be to, šioje byloje ieškovė net nepateikė tokio argumento per administracinę procedūrą.
Antra, dėl ieškovės argumento, kuriuo konkrečiai siekiama palyginti jai skirtos baudos pradinį dydį, sudarantį daugiau kaip
42 % jos apyvartos, su
Deltafina
skirtos baudos pradiniu dydžiu, sudarančiu tik 31 % jos apyvartos, reikia priminti, kad tik galutinė skirta bauda turi būti
sumažinta iki Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos didžiausios ribos. Šia nuostata Komisijai nedraudžiama
apskaičiuojant baudą remtis už tą ribą didesniu tarpiniu dydžiu, jei galutinė skiriama bauda tos ribos neviršija (šiuo klausimu
žr. 109 punkte minėto Sprendimo
PVC II
592 ir 593 punktus ir 69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
278 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 97 punkte minėto Sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
367 punktą). Darytina išvada, kad Komisija neprivalo nė viename gairių taikymo etape užtikrinti, kad nustatyti baudų tarpiniai
dydžiai išreikštų visus nagrinėjamų įmonių bendros apyvartos skirtumus (2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Wieland‑Werke prieš Komisiją
, T‑116/04, Rink. p. II‑1087, 87 punktas). Beje, kadangi Komisija taip pat neprivalo užtikrinti, kad atlikus visus skaičiavimus
nagrinėjamoms įmonėms skiriamų baudų galutiniai dydžiai išreikštų visus jų skirtumus, kiek tai susiję su jų apyvarta, ieškovė
negali šioje byloje kaltinti Komisijos, kad jai skirta bauda yra didesnė už
Deltafina
skirtą baudą skaičiuojant procentais nuo bendros apyvartos (šiuo klausimu žr. 69 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
315 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 89 punkte minėto Sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
114 punktą).
Beje, priešingai, nei teigia ieškovė, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi taip pat nereikalaujama, kad tuo atveju,
kai baudos paskiriamos kelioms su tuo pačiu pažeidimu susijusioms įmonėms, mažajai ar vidutinei įmonei paskirta bauda, išreikšta
procentine apyvartos dalimi, nebūtų didesnė už didesnėms įmonėms paskirtas baudas. Iš tikrųjų remiantis šia nuostata galima
teigti, kad nustatant baudos dydį tiek mažosioms ar vidutinėms įmonėms, tiek didesnėms įmonėms reikia atsižvelgti į pažeidimo
sunkumą ir trukmę. Dėl šio aspekto dar reikia pažymėti, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 228 punkte, Komisijai nenustatyta
pareiga sušvelninti baudas, kai nagrinėjamos įmonės yra MVĮ. Iš tikrųjų nėra jokios priežasties MVĮ taikyti kitokį požiūrį
nei kitoms įmonėms. Tai, kad įmonės yra MVĮ, jų neatleidžia nuo pareigos laikytis konkurencijos taisyklių.
Trečia, dėl ieškovės argumentų, susijusių su tuo, kad Komisiją turi atsižvelgti į jos realią galimybę sumokėti atsižvelgiant
į „specifinį socialinį kontekstą“, kaip nustatyta gairių 5 dalies b punkte, reikia pažymėti, kad, nepaisant to, jog šie argumentai
yra labai reikšmingi, niekur bylos dokumentuose neužfiksuota, kad per administracinę procedūrą ieškovė būtų kalbėjusi apie
tokį „kontekstą“ ar kėlusi klausimus, susijusius su jos realiu pajėgumu sumokėti.
Tik per teismo procesą ieškovė išdėstė teiginius, kad jos pasitraukimas iš rinkos dėl pernelyg didelės baudos lemtų, pirma,
padėties tiekimo rinkoje pablogėjimą, nes dėl jos pasitraukimo iš rinkos tam tikrų Italijoje įsisteigusių ūkio subjektų auginamo
tabako eksportas žlugtų arba drastiškai sumažėtų, ir, antra, pragaištingą poveikį tam tikrų suinteresuotų regionų, kuriuose
daugiausia užsiimama žemės ūkio veikla, užimtumui ir ekonomikai, nes ieškovė yra vienintelė paties didžiausio šio gamybos
sektoriaus kooperatyvų konsorciumo parduodamo juodojo tabako ir Benevento zonoje auginamos veislės tabako (
Burley
) pirkėja.
Todėl šiandien ieškovė negali kaltinti Komisijos, kad ši padarė tyrimo klaidą, kiek tai susiję su gairių 5 dalies b punkto
taikymu, nors gairių taikymo sritis buvo nagrinėjama, pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamojoje dalyje, kiek tai
susiję su dėl šio klausimo
Transcatab
pateiktu argumentu atsakant į pranešimą apie kaltinimus.
Remiantis visais išdėstytais argumentais darytina išvada, kad ieškinio penktajame pagrinde ieškovės išdėstyti kaltinimai ir
argumentai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
7.
Dėl Bendrojo Teismo neribotos jurisdikcijos taikymo ir dėl galutinio baudos dydžio nustatymo
Įgyvendinat EB 229 straipsnį Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsniu Bendrajam Teismui suteikta neribota jurisdikcija, kuria pasinaudodamas
jis gali ne tik paprasčiausiai patikrinti skirtos sankcijos teisėtumą ir atmesti ieškinį arba panaikinti ginčijamą teisės
aktą, bet ir pakeisti Komisijos vertinimą savo atliktu vertinimu, o dėl tos priežasties – pakeisti ginčijamą teisės aktą jo
nepanaikindamas; atsižvelgęs į visas faktines aplinkybes jis gali pakeisti būtent skirtą baudą, jeigu jam pateiktas klausimas
dėl jos dydžio įvertinimo (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 61 ir 62 punktus ir 69 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
86 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Dėl šio aspekto reikia pasakyti, kad Bendrojo Teismo atliktas baudos dydžio nustatymas iš esmės nėra tikslus aritmetinis veiksmas.
Be to, Bendrasis Teismas neprivalo atsižvelgti į Komisijos atliktus skaičiavimus ir į jos gaires, kai priima sprendimą naudodamasis
jam suteikta neribota jurisdikcija (šiuo klausimu žr. 55 punkte minėto Sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
213 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), o turi atlikti savo vertinimą, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes.
Remiantis Bendrojo Teismo atliktu vertinimu nagrinėjant ieškinio antrąjį ir trečiąjį pagrindus, darytina išvada, kad Komisija,
pirma, padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidų, kiek tai susiję su ieškovės dalyvavimo kartelio veikloje trukme, ir, antra,
pažeidė vienodo požiūrio principą vertindama to dalyvavimo konkretų vaidmenį.
Kalbant apie Komisijos neteisėtus veiksmus, susijusius su pažeidimo trukmės apskaičiavimu, kiek tai susiję su ieškove, reikia
priminti, kad, kaip konstatuota šio sprendimo 30 punkte, Komisija ją apkaltino, kad perdirbėjų kartelyje ji dalyvavo nuo 1997 m.
spalio mėn. iki 2002 m. vasario 19 d., kai pažeidimas apskritai buvo nutrauktas, su pertrauka laikotarpiu nuo 1999 m. lapkričio
5 d. iki 2001 m. gegužės 29 d. (ginčijamo sprendimo 302 ir 378 konstatuojamosios dalys). Kadangi ieškovės dalyvavimas truko
daugiau kaip dvejus metus ir aštuonis mėnesius, Komisija jai skirtiną baudą padidino 25 %. Todėl jai skirtinos baudos pradinis
dydis buvo 12,5 mln. eurų (žr. ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamąją dalį).
Kaip buvo pažymėta nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą (žr. šio sprendimo 134–143 ir 150–165 punktus), Komisija neteisingai
nusprendė, kad ieškovė dalyvavo kartelio veikloje minėtu laikotarpiu ir buvo sustabdžiusi dalyvavimą nuo 1999 m. lapkričio
5 d. iki 2001 m. gegužės mėn. Dėl laikotarpio iki 1999 m. lapkričio 5 d. reikia pasakyti, kad, remiantis šio sprendimo 134–149 punktuose
išdėstytais argumentais, darytina išvada, jog Komisija nepagrįstai šią datą nustatė kaip ieškovės dalyvavimo kartelio veikloje
pabaigos datą, nes, remdamasi įrodymais, kuriuos dėl to klausimo nagrinėjo ginčijamame sprendime, ir kitais bylos dokumentais,
ji tegalėjo nuspręsti, kad kartelio veikloje ieškovė dalyvavo tik iki 1999 m. vasario mėn.
Dėl tariamo ieškovės dalyvavimo kartelio veikloje atnaujinimo laikotarpiu nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.,
remiantis būtent šio sprendimo 150–164 punktuose išdėstytais argumentais darytina išvada, kad Komisijos turėtų įrodymų visumos
nepakako padaryti išvadą, jog ieškovė dalyvavo kartelio veikloje tuo laikotarpiu, ir dėl šios priežasties, kad Komisija padarė
faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, nes nusprendė, jog ieškovė tuo laikotarpiu vėl prisijungė prie kartelio.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, pažeidimo trukmė, į kurią reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį, turi būti sumažinta
iki 16 mėnesių.
Dėl kito Komisijos neteisėto veiksmo remiantis šio sprendimo 176–195 punktais darytina išvada, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiamas
vienodo požiūrio principas, nes Komisija nustatė, kiek tai susiję su ieškove, kad 2001 m. yra referenciniai metai, į kuriuos
atsižvelgiama nustatant pradinį baudos dydį.
Remiantis ginčijamo sprendimo 370–373 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada, kad Komisija nustatė kartelio veikloje
dalyvavusių įmonių santykinę svarbą pagal paskutiniais visais pažeidimo darymo metais jų turėtas rinkos dalis.
Tačiau sprendimas remtis 2001 m., kurie dėl šio sprendimo 182–186 punktuose išdėstytų priežasčių jokiu būdu negalėjo būti
laikomi paskutiniais visais ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą metais, lėmė, kad Komisija atsižvelgė į tai, jog ieškovės
užimama rinkos dalis buvo 8,86 %. (žr. ginčijamo sprendimo 40 konstatuojamąją dalį). Tačiau šios rinkos dalies dydis buvo
gerokai didesnis už ieškovės užimtos rinkos dalies dydį paskutiniais visais dalyvavimo darant pažeidimą metais, t. y. 1998 m.
jos rinkos dalis buvo 2,71 %, kaip nurodyta ieškovės pranešime, kurį Komisija  pridėjo prie bylos po to, kai Bendrasis Teismas
patvirtino proceso organizavimo priemones, ir kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 21 išnašoje (šiuo klausimu taip pat žr.
šio sprendimo 191 punktą).
Taigi, kadangi ieškovės turimos rinkos dalies, į kurią atsižvelgė Komisija, ir atitinkamai
Mindo
bei
Transcatab
2001 m. turėtų rinkos dalių skirtumas  tariamai nėra didelis, nes visos jų turimų rinkos dalių dydis svyravo nuo 9 iki 11 %
(žr. ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamąją dalį), Komisija nusprendė, kad šios trys įmonės gali būti priskirtos tai pačiai
kategorijai, o toms įmonėms nustatytas pradinis 10 mln. eurų baudos dydis, kuris, atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, neatspindi
ieškovės „konkretaus vaidmens“ ir galimo jos neteisėtų veiksmų poveikio.
Darytina išvada, kad klaida, kurią Komisija padarė atsižvelgusi į 2001 m. ieškovės turėtą rinkos dalį, lėmė neteisingą ieškovės
priskyrimą įmonių kategorijai, kuriai ji nepriklausė, todėl galiausiai Komisija turėjo nustatyti tokį ieškovei skirtinos baudos
dydį, kuris buvo neproporcingas, palyginti su jos realiu vaidmeniu darant pažeidimą.
Todėl Komisijos padarytos klaidos, viena vertus, dėl ieškovės dalyvavimo kartelio veikloje trukmės ir, kita vertus, dėl ieškovės
rinkos dalies nustatymo ir dėl tos priežasties, dėl jos priskyrimo tai pačiai įmonių kategorijai su skirtingo dydžio ir todėl
skirtingą vaidmenį kartelio veikloje turėjusiomis įmonėmis lėmė, kad Komisija ieškovei priskyrė iš esmės tokį vaidmenį, kuris
panašus į kitų trijų perdirbėjų, t. y.
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
, turėtą vaidmenį kartelio veikloje.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad ieškovės dalyvavimas kartelyje aiškiai skiriasi nuo kitų trijų perdirbėjų, kurie visi
priklausė tarptautinėms įmonių grupėms. Iš tikrųjų būtent jie vieninteliai įgyvendino kartelį ir dalyvavo visuose jo veiklos
aspektuose nuo pažeidimo darymo pradžios iki pabaigos. Be to, priešingai nei ieškovė, visi trys minėti perdirbėjai buvo APTI
nariai (ginčijamo sprendimo 45 konstatuojamoji dalis), kurios veiksmams jie bandė daryti įtaką (ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamoji
dalis). Galiausiai, kaip nustatyta ginčijamame sprendime (žr., be kita ko, 380 konstatuojamąją dalį), ieškovė ne tik su pertraukomis
dalyvavo kartelio veikloje, bet ir tuomet, kai dalyvavo, taip pat dažnai trukdė jo veiklai.
Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką už EB 81 straipsnio pažeidimus skirtų baudų, numatytų Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje, tikslas – nubausti už neteisėtus nagrinėjamų įmonių veiksmus, taip pat atgrasyti tiek šias
įmones, tiek kitus ūkio subjektus nuo Sąjungos konkurencijos teisės normų pažeidimo ateityje (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio
17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000, 102 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Atsižvelgimas į nagrinėjamos įmonės dydį ir bendrus
išteklius siekiant užtikrinti pakankamai atgrasomą baudos poveikį, grindžiamas siekiu padaryti poveikį įmonei, nes sankcija
neturi būti pernelyg menka, atsižvelgiant, be kita ko, į šios įmonės finansines galimybes (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
104 punktą).
Be to, reikia priminti, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to, kas
tinkama ir būtina nagrinėjama nuostata nustatytiems teisėtiems tikslams pasiekti, todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų
priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (žr.
šio sprendimo 104 punkte nurodytą teismų praktiką). Darytina išvada, kad baudos neturi būti pernelyg didelės, palyginti su
siekiamais tikslais, t. y. užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi, ir kad įmonei skiriamos baudos už pažeidimą konkurencijos
srityje dydis turi būti proporcingas visapusiškai vertinama pažeidimui, atsižvelgiant, be kita ko, į jo sunkumą (žr. šio sprendimo
105 punkte nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje ieškovė yra maža įmonė, kurios įstatinis kapitalas 2005 m. buvo tik 1,1 mln. eurų ir kurios akcininkai yra šeimos
vienos nariai, nes tą kapitalą valdo du fiziniai asmenys sutuoktiniai B (šio sprendimo 45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
70 ir 123 punktai). Taip pat remiantis konstatavimais per procesą dėl su šia byla susijusių laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo darytina išvada, kad 2005 m. siekdama sudaryti rezervą 1 mln. eurų dydžio baudos sumokėjimo rizikai padengti ieškovė
turėjo parduoti
Cerratina
, Pjanelos (Italija) komunoje esančią gamyklą, ir taip sumažinti nekilnojamojo turto vertę iki sumos, kuri yra mažesnė už
Komisijos skirtą baudą (45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
87 ir 107 punktai).
Dėl 2,05 mln. eurų baudos įtraukimo į apskaitą pasekmių ieškovė taip pat per procesą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
teigė, o Komisija šiuo klausimu jai neprieštaravo, kad pagal Italijos Civilinio kodekso 2447 straipsnį ir 2484 straipsnio
ketvirtą pastraipą dvigubai didesnio už įstatinį kapitalą įsipareigojimo įtraukimas į balansą, kaip yra ir šiuo atveju, reiškia,
kad tas kapitalas sumažėja iki nulio. Konkrečiai kalbant, kai akcinės bendroves (
SpA
) įstatinis kapitalas tampa mažesnis už teisės aktuose nustatytą minimalią ribą, bendrovė turi priimti sprendimą nutraukti
veiklą arba pakeisti kapitalo struktūrą (šiuo klausimu žr. 45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
88 ir 123 punktus). Remiantis konstatavimais per procesą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo darytina išvada, kad, skaičiuojant
nuo 2006 m. liepos 13 d., ieškovė teisiškai pakankamai įrodė, kad nei ji, nei du jos akcininkai nesugeba pateikti net banko
garantijos dėl Komisijos skirtos 2,05 mln. eurų baudos sumokėjimo (45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
100–122 punktai). Konkrečiai reikia pažymėti, kad yra patvirtina, jog ieškovės akcininkai negali pateikti banko garantijos
dėl viso baudos dydžio, taigi bet kuriuo atveju taip pat negali padidinti įmonės kapitalo tiek, kad išvengtų jos likvidavimo
(šiuo klausimu žr. 45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
123 punktą). Dėl pablogėjusios jos padėties bankai, su kuriais ieškovė įprastai dirbo, taip pat nutraukė kredito linijas
(45 punkte minėtos Nutarties
Romana Tabacchi prieš Komisiją
85 punktas). Be to, šiuo atveju nėra jokių duomenų, kuriais remiantis būtų galima teigti, kad tokį padėties pablogėjimą lėmė
sukčiavimas siekiant išvengti baudos.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes Bendrasis Teismas mano, kad 2,05 mln. eurų dydžio bauda, kurią Komisija skyrė 2005 m. spalio
20 d., gali savaime lemti ieškovės likvidavimą, taigi ir jos išnykimą iš rinkos, kuris, be kita ko, kaip paaiškėja, gali turėti
svarbių pasekmių, kurias ieškovė nurodė ieškinio penktajame pagrinde.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus ir būtent į pirma konstatuotų neteisėtų veiksmų visumą bei į prastą ieškovės finansinę
padėtį, Bendrasis Teismas mano, kad visos bylos aplinkybės bus tinkamai įvertintos galutinį ieškovei skirtos baudos dydį sumažinus
iki 1 mln. eurų. Tokio dydžio bauda iš tiesų suteikia galimybę veiksmingai pažaboti ieškovės neteisėtą elgesį, be to, ši bauda
yra reikšminga ir pakankamai atgrasanti. Bet kokia už nurodytą sumą didesnė bauda būtų neproporcinga, palyginti su ieškovei
inkriminuojamu pažeidimu, kuris vertinamas kaip visuma.
Šioje byloje 1 mln. Eurų dydžio bauda yra tinkama sankcija už ieškovei inkriminuojamą elgesį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia, pirma, panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio b punktą tiek, kiek jis susiję
su ieškovei inkriminuojamu pažeidimu už laikotarpį po 1999 m. vasario mėn., antra, nustatyti 1 mln. eurų ieškovei skirtą baudą
ir, trečia, atmesti likusią ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Pagal to paties straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad esminiai ieškovės reikalavimai buvo patenkinti. Todėl bylos aplinkybės bus įvertintos teisingai
nusprendus, kad Komisija padengs savo ir ieškovės patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl proceso dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo byloje T‑11/06 R Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į 2006 m. liepos 13 d.
Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrais Teismas) nutartį, mano, kad reikia nurodyti Komisijai padengti savo ir ieškovės
per šį procesą patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimo C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį
(byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) 1 straipsnio b punktą tiek, kiek Europos Komisija jame nustatė, kad
Romana Tabacchi Srl
dalyvavo darant pažeidimą po 1999 m. vasario mėn.
2.
Romana Tabacchi
skirti 1 mln. eurų dydžio baudą.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Komisija padengia savo ir
Romana Tabacchi
patirtas bylinėjimosi išlaidas.
5.
Byloje T-11/06 R Komisija savo ir
Romana Tabacchi
patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2011 m. spalio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Administracinė procedūra
2.  Ginčijamas sprendimas
Pradinio baudų dydžio nustatymas
Sunkumas
Diferencijuotas požiūris
Pagrindinio baudų dydžio nustatymas
Lengvinančios aplinkybės
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta maksimali baudos riba
Pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymas
Galutinis baudų dydis
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl prašymo apklausti liudininką
2.  Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su netinkamu tyrimu, netinkamu motyvavimu arba jo nelogiškumu ir vienodo požiūrio
ir proporcingumo principų pažeidimu, kiek tai susiję su Komisijos neatsižvelgimu į kartelio konkretaus poveikio rinkai nebuvimą
apskaičiuojant pradinį baudos dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Bendrosios pastabos
Dėl neatsižvelgimo į kartelio konkretų poveikį rinkai nustatant baudą
Dėl vienodo požiūrio ir dėl proporcingumo principų pažeidimo
Dėl netinkamo motyvavimo ir jo nelogiškumo
3.  Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, susijusio su netinkamu motyvavimu ir tyrimu bei su įrodinėjimo naštos pažeidimu, kiek
tai susiję su ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmės nustatymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškovės dalyvavimo kartelyje pabaigos 1999 m. tikslios datos
Dėl ieškovės dalyvavimo kartelyje nuo 2001 m. gegužės 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.
–  Dėl 2001 m. gegužės 29 d. Deltafina išsiųstos faksimilės
–  Dėl 2001 m. lapkričio 16 d. ir 2002 m. sausio 8 d. susitikimų
4.  Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su motyvavimo nelogiškumu ir vienodo požiūrio principo pažeidimu graduojant pradinį
baudos dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
5.  Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su nepakankamu baudos dydžio sumažinimu už ieškovės atliktą „trukdytojos“
vaidmenį ir su neatsižvelgimu į kitas lengvinančias aplinkybes
Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad ieškovės patirto spaudimo ir visiškai pasyvaus jos vaidmens Komisija nepripažino
kaip lengvinančių  aplinkybių
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl kaltinimo, susijusio su neatsižvelgimu į priverstinį ieškovės dalyvavimą kartelio veikloje
–  Dėl kaltinimo, susijusio su neatsižvelgimu į išimtinai pasyvų ar prisitaikėlišką ieškovės vaidmenį
–  Dėl motyvavimo trūkumų
Dėl antros dalies, susijusios su Komisijos netinkamu atsižvelgimu į tai, jog „dažnas kartelio tikslų žlugdymas“ yra lengvinanti
aplinkybė, kurios esmė –sistemingas kartelio sprendimų netaikymas
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
6.  Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusio su baudos neteisingumu ir neproporcingumu atsižvelgiant į ieškovės turto sandarą
ir realius jos pajėgumus sumokėti
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
7.  Dėl Bendrojo Teismo neribotos jurisdikcijos taikymo ir dėl galutinio baudos dydžio nustatymo
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.