CELEX: 62008CJ0053
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 straipsnis
Įsisteigimo laisvė
Notarai
Pilietybės sąlyga
EB 45 straipsnis
Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas
Direktyvos 89/48/EEB ir 2005/36/EB

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis
notaro profesija ir, kiek tai susiję su šia profesija, neperkėlusi 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl
bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
1989, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 138,
toliau – Direktyva 89/48), ir (arba) 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių
kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, p. 22), Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šias direktyvas ir EB 43 bei
EB 45 straipsnius.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema
nė kiek netrukdo taikyti [EB 45] straipsnio“.
Direktyvos 89/48 2 straipsnio formuluotė tokia:
„Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.
Ši direktyva netaikoma profesijoms, kurioms yra skirta atskira direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo
tvarką.“
Notaro profesija nėra reglamentuojama jokiu teisės aktu, nurodytu 2 straipsnio antroje pastraipoje.
Direktyvoje 89/48 numatytas perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpis, kuris, remiantis direktyvos 12 straipsniu, pasibaigė
1991 m. sausio 4 d.
Direktyva 2005/36, kaip numatyta jos 62 straipsnyje, panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m. spalio 20 d.
Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamosios dalies formuluotė tokia:
„Išlaikant įsisteigimo laisvės tikslais principus ir saugiklius, kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos,
šių sistemų taisyklės turėtų būti patobulintos atsižvelgiant į patirtį. Be to, susijusios direktyvos keletą kartų buvo iš
dalies pakeistos, ir jų nuostatos turėtų būti pertvarkytos ir racionalizuotos standartizuojant taikytinus principus. Todėl
būtina pakeisti [Direktyvą 89/48]“.
Šios direktyvos 14 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Pripažinimo mechanizmas, sukurtas [Direktyva 89/48], lieka nepakitęs. <...>“
Pagal Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamąją dalį ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio 4 dalies ir [EB] 45 straipsnio
<...>, ypač notarų atžvilgiu“.

Nacionalinės teisės aktai
Bendrieji notaro profesijos ypatumai
Pagal Austrijos teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Notaro profesijos organizavimas reglamentuojamas
1871 m. liepos 25 d. Notariato kodeksu (
Notariatsordnung
) (
RGBl.
75/1871), pakeistu
BGBl.
I, 164/2005 (toliau – NO).
Pagal NO 1 straipsnio 1 dalį notarai „skiriami valstybės ir jiems suteikta teisė užtikrinti autentiškumą, kad parengtų ir
išduotų <...> autentiškus aktus dėl pareiškimų, teisinių sandorių ir faktų, dėl kurių gali atsirasti teisių, [ir] saugotų
šalių jiems patikėtus aktus“.
Pagal NO 8 straipsnį notarai savo funkcijas gali vykdyti visoje Austrijos Respublikos teritorijoje.
Kaip matyti iš NO 9 straipsnio, notarų skaičius, jų aptarnaujama teritorija ir įsisteigimo vieta nustatomi teisingumo ministro
dekretu.
Notaro atlyginimo dydis nustatomas laikantis iš dalies pakeisto 1973 m. lapkričio 8 d. Federalinio įstatymo dėl atlyginimo
už notarinių veiksmų atlikimą dydžio [
Bundesgesetz über den Notariatstarif
(
Notariatstarifgesetz
)] (
BGBl.
576/1973) ir iš dalies pakeisto 1971 m. kovo 3 d. Federalinio įstatymo dėl notarų, kaip teismo įgaliotinių, atlyginimo dydžio
[
Bundesgesetz über die Gebühren der Notare als Beauftragte des Gerichtes
(
Gerichtskommissionstarifgesetz
)] (
BGBl
. 108/1971) nuostatų.
Pagal NO 6 straipsnio 1 dalies a punktą notaro funkcijas gali vykdyti tik Austrijos pilietis.
Notarų veikla
Notarams pagal Austrijos teisės sistemą priskirtas funkcijas galima suskirstyti į tris kategorijas.
Pirma, pagal NO 1 straipsnio 1 dalį notarai turi teisę tvirtinti aktus arba susitarimus. Kreiptis į notarą gali būti privaloma
arba neprivaloma, nelygu aktas, kurio autentiškumą prašoma patvirtinti. Notaras, į kurį kreiptasi, patikrina, ar įvykdytos
visos įstatymu reikalaujamos akto atlikimo sąlygos, ir įsitikina susijusių šalių teisnumu ir veiksnumu.
Notarinis aktas turi įrodomąją galią pagal iš dalies pakeisto 1895 m. rugpjūčio 1 d. Civilinio proceso kodekso [
Gesetz über das gerichtliche Verfahren in bürgerlichen Rechtsstreitigkeiten
(
Zivilprozessordnung
)] (
RGBl.
113/1895) (toliau – ZPO) 292 straipsnio 1 dalį, kuri yra šio kodekso antros dalies pirmo skyriaus III skirsnio „Rašytiniai
įrodymai“ dalis. Šioje nuostatoje numatyta, kad autentiški aktai, t. y. visų pirma tie, kuriuos pagal savo kompetenciją ir
laikydamasis nustatytos formos reikalavimų sudaro asmuo, turintis teisę užtikrinti autentiškumą, yra absoliutus to, ką toks
asmuo patvirtina, įrodymas. Įrodymai tiek dėl patvirtintų įvykių ar faktų, tiek dėl paties patvirtinimo netikslumo priimtini
pagal šios nuostatos 2 dalį.
ZPO 272 straipsnyje įtvirtintas principas, kad teismas įrodymus vertina laisvai.
Pagal NO 3 straipsnį notarinis aktas turi vykdomąją galią, jei įvykdytos tam tikros sąlygos, pavyzdžiui, be kita ko, skolininkas
sutiko dėl priverstinio vykdymo, todėl prieš tai nebūtina pradėti jokios procedūros.
Pagal iš dalies pakeisto 1896 m. gegužės 27 d. Vykdymo kodekso [
Gesetz über das Exekutions- und Sicherungsverfahren
(
Exekutionsordnung
)] (
RGBl.
79/1896) 1 straipsnį NO 3 straipsnyje nurodyti notariniai aktai, kaip suprantama pagal šį kodeksą ir jį taikant, yra vykdomieji
raštai.
Pagal iš dalies pakeisto Vykdymo kodekso nuostatas notarai nevykdo funkcijų priverstinio vykdymo srityje.
Antra, notarai pagal NO 5 straipsnį turi teisę parengti privačių asmenų sudaromus aktus ir atstovauti šalims tam tikrose procedūrose,
kurių baigtinis sąrašas pateiktas šioje nuostatoje.
Trečia, notarai, kaip teismo įgaliotiniai (
Gerichtskommissär
), kai kuriose neginčo procedūrose vykdo funkcijas, nurodytas 1970 m. lapkričio 11 d. Federalinio įstatymo dėl teismo įgaliotinių
[
Bundesgesetz über die Tätigkeit der Notare als Beauftragte des Gerichtes im Verfahren außer Streitsachen
(
Gerichtskommissärsgesetz
) (
BGBl.
343/1970)], pakeisto
BGBl.
I, 112/2003 (toliau – GKG), 1 straipsnio 1 dalyje.
Šios funkcijos susijusios su tam tikrais uždaviniais paveldėjimo teisės srityje sprendžiant paveldėjimo klausimus, pavyzdžiui,
be kita ko, mirties konstatavimu, paveldimo turto aprašymu, įpėdinių nustatymu ir jų pareiškimų dėl palikimo priėmimo priėmimu,
šio turto apsauga ir šiuo tikslu būtinų apsaugos priemonių taikymu.
Iš dalies pakeistame Federaliniame įstatyme dėl teisminio nagrinėjimo neginčo teisena [
Bundesgesetz über das gerichtliche Verfahren in Rechtsangelegenheiten außer Streitsachen
(
Außerstreitgesetz
) (
BGBl.
I, 111/2003)] (toliau –
AußStrG
) šiuo atžvilgiu įtvirtintos išsamios taisyklės. Iš šio įstatymo 144 straipsnio 3 dalies matyti, kad notaras privalo nedelsdamas
pateikti bylos medžiagą teismui, jei šis to prašo arba jei būtinas teismo sprendimas.
Be to, iš
AußStrG
160 ir 161 straipsnių matyti, kad prieštaringų pareiškimų dėl palikimo priėmimo atveju, jei šiuo klausimu neįmanoma pasiekti
susitarimo, notaras privalo perduoti klausimą teismui, kuris išnagrinėja šalių reikalavimus, pateiktus įrodymus ir nustato
įpėdinių teises.
Pagal
AußStrG
166 straipsnio 2 dalį ginčus dėl to, ar daiktas yra paveldimo turto dalis, nagrinėja teismas.
Pagal
AußStrG
177 ir 178 straipsnius teismas nutartimi palikimą paskiria įpėdiniams.
Kitos pagal GKG numatytos notaro funkcijos, nesusijusios su paveldėjimo teise, apima, be kita ko, kilnojamojo ir nekilnojamojo
turto vertės nustatymą ir pardavimą, turto aprašymą ir sutartinio turto pasidalijimo reguliavimą.
Pagal GKG 1 straipsnio 2 dalį notaras neturi teisės, visų pirma, priimti teismo sprendimų, surašyti arbitražinių sprendimų
protokolų ir nustatyti prievartos priemonių pagal
AußStrG
79 straipsnį.
Pagal GKG 7 straipsnį notaras privalo įvykdyti šio sprendimo 24–30 punktuose aprašytas funkcijas per teismo nustatytą terminą.
Jei šių terminų nesilaikoma, jo įgaliojimas panaikinamas ir į jo vietą skiriamas kitas notaras.
Kaip matyti iš GKG 7a straipsnio, minėtas funkcijas notaras vykdo kontroliuojamas teismo. Šiuo atžvilgiu teismas gali, be
kita ko, atlikti reikiamus tyrimus, nurodyti notarui pateikti savo veiklos ataskaitas ir duoti jam tam tikrų pavedimų. Be
to, pagal šios nuostatos 2 dalį ginčai dėl priemonių, kurių ėmėsi notaras, ar jo elgesio turi būti pateikiami teismui.

Ikiteisminė procedūra
Komisija gavo skundą dėl pilietybės sąlygos taikymo norintiesiems verstis notaro profesija Austrijoje. Išnagrinėjusi šį skundą,
2000 m. lapkričio 8 d. laišku Komisija nurodė Austrijos Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl, pirma, šios
pilietybės sąlygos atitikties EB 45 straipsnio pirmai pastraipai ir, antra, Direktyvos 89/48 neperkėlimo, kiek tai susiję
su notaro profesija.
2001 m. sausio 23 d. laišku Austrijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.
2002 m. liepos 16 d. Komisija šiai valstybei narei nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ji neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį bei EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
Ši valstybė narė atsakė į šį papildomą oficialų pranešimą 2002 m. rugsėjo 12 d. laišku.
Kadangi Austrijos Respublikos argumentai Komisijos neįtikino, 2006 m. spalio 18 d. ji pateikė šiai valstybei narei pagrįstą
nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
Komisija paragino šią valstybę narę imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę per du mėnesius nuo jos gavimo.
2006 m. gruodžio 19 d. laiške Austrijos Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija yra nepagrįsta.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, leisdama notaro profesija verstis tik savo piliečiams,
Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Ši institucija visų pirma pabrėžia, kad kai kuriose valstybėse narėse galimybei verstis notaro profesija netaikoma jokia pilietybės
sąlyga ir kad kitos valstybės narės, kaip antai Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika ir Portugalijos Respublika, šią sąlygą
panaikino.
Komisija visų pirma primena, kad EB 43 straipsnis yra viena iš pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų, pagal kurią kiekvienam
valstybės narės piliečiui, kuris, nors ir antrinio įsisteigimo tvarka, įsisteigia kitoje valstybėje narėje tam, kad galėtų
verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, priimančiojoje valstybėje narėje turi būti taikomas toks pat vertinimas kaip
ir nacionaliniams subjektams ir kuria draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.
Ši institucija ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė teigia, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa
turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai (1988 m. kovo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 147/86, Rink. p. 1637, 8 punktas). Be to, kadangi šiame straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis, taikoma su viešosios
valdžios funkcijų vykdymu susijusiai veiklai, jis turėtų būti aiškinamas siaurai (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 43 punktas).
Taigi EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo
Reyners
44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi sprendimų priėmimo galia, nukrypstančia
nuo bendrųjų teisės normų turint galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Visų pirma, remiantis
Teisingumo Teismo praktika, viešajai valdžiai būdinga priverčiamoji galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).
Komisijos ir Jungtinės Karalystės nuomone, dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas reikėtų atskirti nuo veiklos siekiant
bendrojo intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama konkreti kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau
jie tiesiogiai nesusiję su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Be to, Komisija ir Jungtinė Karalystė primena, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa iš esmės taikoma konkrečiai veiklai, o
ne profesijai apskritai, nebent atitinkama veikla yra neatskiriama tokiai profesijai būdingos veiklos dalis.
Antra, Komisija nagrinėja įvairią notarų vykdomą veiklą pagal Austrijos teisės sistemą.
Kiek tai susiję, pirma, su aktų ir susitarimų autentiškumo tvirtinimu, Komisija teigia, kad notaras, pakonsultavęs šalis,
tik patvirtina jų valią ir suteikia tokiai valiai teisinę galią. Vykdydamas šią veiklą notaras neturi jokių sprendimų priėmimo
įgaliojimų šalių atžvilgiu.
Dėl tokių notarams priskirtų autentiškumo tvirtinimo įgaliojimų jiems keliami dideli kompetencijos ir sąžiningumo reikalavimai,
tačiau tai nereiškia, kad jie tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas. Tai, kad ši veikla
pagal Austrijos teisės sistemą priskiriama prevencinės teisės sričiai ir kad ją notarams priskiria valstybė, kad sumažintų
teismų darbo krūvį, nereiškia, jog ją galima prilyginti suvereniems įgaliojimams.
Be to, daug kitų funkcijų, kurios anksčiau buvo laikomos suvereniais įgaliojimais, dabar atliekamos privačių ar užsakomųjų
paslaugų pagrindu.
Kiek tai susiję su notarinių aktų įrodomąja galia, pažymėtina, kad tokia pati įrodomoji galia suteikiama ir kitiems aktams,
nesusijusiems su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, pavyzdžiui, prisiekusiųjų lauko policininkų, eigulių, medžioklės plotų
prižiūrėtojų ir žvejybos prižiūrėtojų surašytiems protokolams.
Dėl autentiškų aktų vykdomosios galios Komisija mano, kad vykdomasis įrašas daromas prieš pradedant patį vykdymą ir nėra vykdymo
dalis. Todėl tokia vykdomoji galia notarams nesuteikia jokių privertimo galių, nes jie nėra priverstinio vykdymo pareigūnai.
Be to, bet kokį galimą ginčą nagrinėja ne notaras, o teisėjas.
Kiek tai susiję, antra, su notaro, kaip „Gerichtskommissär“, funkcijomis, Komisija mano, kad jų negalima laikyti dalyvavimu
vykdant viešosios valdžios funkcijas, nes atlikdamas šias funkcijas notaras neturi jokių sprendimų priėmimo ar prievartos
įgaliojimų, t. y. įgaliojimų primesti sprendimą šaliai prieš jos valią. Bet kuriuo atveju ši veikla yra parengiamoji ir papildoma
teisminių institucijų veiklos atžvilgiu. Be to, imdamasis apsaugos priemonių, kad užtikrintų paveldėjimą, „Gerichtskommissär“
neturi jokios realios diskrecijos.
Kaip ir Jungtinė Karalystė, Komisija mano, trečia, kad pagal Sąjungos teisės normas, kuriose minima notarų veikla, nedraudžiama
šiai veiklai taikyti EB 43 straipsnio ir EB 45 straipsnio pirmos pastraipos.
Iš tiesų tiek 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės
paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) 1 straipsnio 5 dalies d punktas, tiek Direktyvos 2005/36
41 konstatuojamoji dalis notarų veiklai netaikomi tik tiek, kiek ji reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios
valdžios funkcijas. Taigi tai paprasčiausia išlyga, kuri neturi jokio poveikio EB 45 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimui.
Dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36)
2 straipsnio 2 dalies l punkto, pagal kurį ši direktyva netaikoma notarų veiklai, Komisija pabrėžia, kad tai, jog teisės aktų
leidėjas nusprendė į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti konkrečios rūšies veiklos, nereiškia, kad šiai veiklai taikoma
EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
Kiek tai susiję su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse
ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t.,
p. 42) ir 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 805/2004, sukuriančiu neginčytinų reikalavimų
Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38), Komisija mano, kad
šiuose reglamentuose tik numatyta valstybių narių pareiga pripažinti ir paskelbti vykdytinais kitoje valstybėje narėje užregistruotus
ir vykdytinus aktus.
Be to, 2001 m. spalio 8 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2157/2001 dėl Europos bendrovės (SE) statuto (OL L 294, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 251), 2003 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1435/2003 dėl Europos
kooperatinės bendrovės (SCE) statuto (OL L 207, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 280) ir 2005 m.
spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/56/EB dėl ribotos atsakomybės bendrovių jungimųsi, peržengiančių
vienos valstybės ribas (OL L 310, p. 1), nesvarbūs šio ginčo sprendimui, nes juose notarams ir kitoms valstybės paskirtoms
kompetentingoms institucijoms tik numatyta pareiga patvirtinti, jog prieš perkeliant buveinę, įsteigiant bendroves ir joms
susijungiant buvo atlikti tam tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 2006 m. kovo 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio su teisinių
sistemų veikimu (OL C 292 E, p. 105, toliau – 2006 m. rezoliucija), pažymėtina, kad tai tik politinis dokumentas, kurio turinys
dviprasmiškas, nes, pirma, šios rezoliucijos 17 punkte Europos Parlamentas patvirtino, kad EB 45 straipsnis turi būti taikomas
notaro profesijai, o, antra, jos 2 punkte patvirtino savo 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties
ir organizavimo dvylikoje Bendrijos valstybių narių (OL C 44, p. 36, toliau – 1994 m. rezoliucija) išdėstytą poziciją, kuria
išreiškė pageidavimą, kad būtų panaikinta daugelio valstybių narių teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems
verstis notaro profesija.
Komisija ir Jungtinė Karalystė priduria, kad byla, kurioje priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
(C‑405/01, Rink. p. I‑10391), kurį savo rašytinėse pastabose nurodo daugelis valstybių narių, susijusi su prekybinių laivų
kapitonų ir vyresniųjų kapitonų padėjėjų vykdomomis įvairiomis saugumo palaikymo funkcijomis, policijos įgaliojimais ir kompetencija
notarų veiklos ir civilinio teisinio statuso srityje. Taigi Teisingumo Teismas neturėjo progos išsamiai išnagrinėti įvairių
notarų vykdomos veiklos rūšių pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Dėl to šio sprendimo nepakanka norint padaryti išvadą,
kad ši nuostata taikytina notarams.
Be to, priešingai, nei tvirtina Austrijos Respublika, Teisingumo Teismo praktikoje notarai atskiriami nuo viešosios valdžios
institucijų ir pripažįstama, kad autentišką aktą gali sudaryti viešosios valdžios ar bet kuri kita valstybės įgaliota institucija
(1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Unibank
, C‑260/97, Rink. p. I‑3715, 15 ir 21 punktai).
Austrijos Respublika, palaikoma Čekijos Respublikos, Vokietijos Federacinės Respublikos, Prancūzijos Respublikos, Latvijos
Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos,
mano, kad notarų funkcijos susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu ir dėl to joms taikytina išimtis, numatyta EB 45 straipsnio
pirmoje pastraipoje.
Austrijos Respublika teigia, pirma, kad EB 45 straipsniu garantuojama valstybių narių teisė savo nuožiūra nustatyti taisykles,
kurias jos ketina taikyti norintiesiems verstis profesija, kurios atstovai nuolat ar retkarčiais dalyvauja vykdant viešosios
valdžios funkcijas. Šios valstybės narės teigimu, Komisija savo EB 45 straipsnio aiškinimą grindžia Teisingumo Teismo praktika,
kuri šioje byloje nesvarbi. O minėtame Sprendime
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Ispanijos laivų kapitonų notarinės funkcijos susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Be to, Austrijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika ir Slovakijos Respublika
mano, kad viešosios valdžios funkcijų vykdymu negalima laikyti tik tokios veiklos, kuri susijusi su prievartos galių įgyvendinimu,
arba tik teismo veiklos. Viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokai būtų galima priskirti ir kitokią veiklą, jei ji susijusi
su, be kita ko, specialių įgaliojimų įgyvendinimu.
Antra, Austrijos Respublikos teigimu, iš specialaus notaro statuso pagal Austrijos teisės sistemą išplaukia, atsižvelgiant
į, be kita ko, jų skyrimo tvarką ir jiems taikomas nepakeičiamumo garantijas, su jų pareigomis nesuderinamos veiklos ir nepriklausomumo
taisyklės, kad notarai priklauso viešajai valdžiai. Ši valstybė narė taip pat teigia, kad notaro profesija yra vientisa ir
nuo jos neatsiejamos įvairios šios profesijos atstovų vykdomos funkcijos.
Trečia, Austrijos Respublikos teigimu, notarų vykdoma autentiškumo tvirtinimo veikla siekiama išspręsti arba galutinai atmesti
civilinius ieškinius ir sukurti vykdomąjį raštą. Notariniai aktai gali būti ginčijami tik teisme ir remiantis griežtai apibrėžtais
pagrindais.
Be to, tokie notariniai aktai turi didesnę įrodomąją galią, kuri privaloma teismams, kai jie įgyvendina savo diskreciją. Jiems
taip pat būdinga vykdomoji galia. Tiek vykdymo procedūra, tiek procedūra, po kurios išduodamas vykdomasis raštas, yra valstybės
vykdomų viešosios valdžios funkcijų pagrindas. Iš to matyti, kad notarų funkcijos sudarant autentiškus aktus yra tiesiogiai
ir konkrečiai susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Ketvirta, dėl notaro, kaip „Gerichtskommissär“, atliekamų funkcijų Austrijos Respublika teigia, kad jis vykdo kvaziteismines
procedūras paveldėjimo srityje, per kurias gali būti priverstas neatsižvelgdamas į šalių valią ar net prieš jų valią nustatyti
tam tikras apsaugos priemones, kad apsaugotų paveldimą turtą, pavyzdžiui, be kita ko, draudimą patekti į gyvenamąsias ar komercines
patalpas, jų antspaudavimą, banko sąskaitų užblokavimą ar užblokavimo panaikinimą, turto paėmimą saugoti ir grąžinimą, ir
tam tikras proceso organizavimo priemones.
Ši valstybė narė taip pat pabrėžia, kad tais atvejais, kai notaras veikia kaip „Gerichtskommissär“, kyla valstybės atsakomybė.
Be to, taikant Baudžiamąjį kodeksą jis laikomas valstybės tarnautoju.
Penkta, šio sprendimo 56–58 punktuose nurodytuose Sąjungos teisės aktuose notariniai aktai prilyginami teismo sprendimams.
Be to, Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose patvirtino, jog notaro profesija susijusi su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu.
Iš minėto Sprendimo
Unibank
taip pat matyti, kad viešosios valdžios pareigūno, pavyzdžiui, notaro, atliekamas autentiškų aktų sudarymas tiesiogiai ir
konkrečiai susijęs su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Pirminės pastabos
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija kaltina Austrijos Respubliką tuo, kad ši trukdo kitų valstybių narių piliečiams įsisteigti
jos teritorijoje siekiant verstis notaro profesija ir, pažeisdama EB 43 straipsnį, leidžia verstis šia profesija tik savo
piliečiams.
Taigi šis kaltinimas susijęs tik su pilietybės sąlyga, numatyta nagrinėjamuose Austrijos teisės aktuose norintiesiems verstis
šia profesija atsižvelgiant į EB 43 straipsnį.
Todėl reikia pabrėžti, kad šis kaltinimas nesusijęs nei su notaro profesijos statusu ir organizavimu pagal Austrijos teisės
sistemą, nei su kitomis, ne su pilietybe susijusiomis, sąlygomis norintiesiems verstis notaro profesija šioje valstybėje narėje.
Taip pat reikia pabrėžti, kaip nurodė Komisija per posėdį, kad pirmasis kaltinimas nesusijęs ir su EB sutarties nuostatų dėl
laisvo paslaugų teikimo taikymu. Be to, šis kaltinimas nesusijęs su EB sutarties nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymu.
–       Dėl esmės
Pirmiausia reikia priminti, kad EB 43 straipsnis yra viena pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų (šiuo klausimu visų pirma
žr. minėto Sprendimo
Reyners
43 punktą).
Įsisteigimo sąvoka pagal šią nuostatą yra labai plati ir ji reiškia Sąjungos piliečio galimybę nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti
ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio
sąveiką Europos Sąjungos savarankiško darbo srityje (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 24 punktą).
Vienos valstybės narės piliečiams pripažįstama laisvė įsisteigti kitos valstybės narės teritorijoje reiškia, be kita ko, teisę
imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės
aktuose nustatytos jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir šiuo klausimu minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo
laisve, savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (minėto
Sprendimo
Komisija prieš Austriją
28 punktas).
Taigi EB 43 straipsniu siekiama kiekvienam valstybės narės piliečiui, kuris įsisteigia kitoje valstybėje narėje siekdamas
vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklą, užtikrinti naudojimąsi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis
ir draudžiama bet kokia iš nacionalinės teisės aktų kylanti pilietybe grindžiama diskriminacija, pavyzdžiui, įsisteigimo laisvės
apribojimas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
14 punktas).
Tačiau šioje byloje pagal ginčijamą nacionalinės teisės nuostatą notaro profesija gali verstis tik Austrijos piliečiai ir
todėl įtvirtinamas EB 43 straipsniu iš esmės draudžiamas skirtingas požiūris dėl pilietybės.
Austrijos Respublika vis dėlto teigia, kad notarų veikla nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, nes ji susijusi su viešosios
valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti
viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokos apimtį šios nuostatos prasme ir, antra, patikrinti, ar ši sąvoka apima notarams
priskirtą veiklą pagal Austrijos teisės sistemą.
Dėl „viešosios valdžios funkcijų vykdymo“ sąvokos pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą reikia pabrėžti, kad, remiantis nusistovėjusia
Teismo praktika, ją vertinant reikia atsižvelgti į Sąjungos teisėje šia nuostata nustatytų leistinų įsisteigimo laisvės principo
išimčių apribojimų pobūdį, siekiant, kad Sutarties veiksmingas poveikis įsisteigimo laisvės srityje nebūtų sužlugdytas dėl
valstybių narių vienašališkai priimtų nuostatų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
50 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
8 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑438/08, Rink. p. I‑10219, 35 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti
nukrypti nuostata. Šią leidžiančią nukrypti nuostatą reikia aiškinti taip, kad jos taikymo sritis turi būti apribota tuo,
kas būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (minėtų sprendimų
Komisija prieš Graikiją
7 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
34 punktas; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktas; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 35 punktas ir Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 37 ir 46 punktai bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
34 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata
turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas
(minėto sprendimo
Reyners
45 punktas; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Thijssen
, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 8 punktas; minėtų sprendimų
Komisija prieš Ispaniją
35 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
46 punktas;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktas ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progos nuspręsti, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, skirtai viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
22 punktą;
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
47 punktą;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktą), arba tam tikrai veiklai, kurią vykdant, nors ir palaikomi kontaktai, įskaitant reguliarius bei organiškus, su
administracinėmis ar teisminėmis institucijomis ar net dalyvaujama (taip pat ir privalomai) jų veikloje, nedaroma įtaka tokių
institucijų vertinimo ir sprendimų priėmimo įgaliojimams (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
51 ir 53 punktus), arba tam tikrai veiklai, kuri nesusijusi su sprendimų priėmimo įgaliojimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 ir 22 punktus; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
36 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
38 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
36 ir 41 punktus), įgaliojimų taikyti priverčiamąsias (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
37 punktą) arba prievartos priemones (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Anker ir kt.
, C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 61 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
44 punktą) vykdymu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar pagal Austrijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos yra
tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į nagrinėjamos profesijos atstovų vykdomos veiklos pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Thijssen
9 punktą).
Pirma, rengdamas nustatytos formos autentiškus aktus notaras turėtų patikrinti, be kita ko, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos
akto atlikimo sąlygos. Be to, autentiškas aktas yra įrodomosios galios ir vykdytinas.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad pagal Austrijos teisės aktus autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai ar susitarimai,
kuriuos šalys sudarė savanoriškai. Iš tiesų šalys, laikydamosi teisės aktuose nustatytų apribojimų, pačios nusprendžia dėl
savo teisių ir pareigų apimties ir laisvai pasirenka jas apibrėžiančias sąlygas, kai pateikia notarui aktą ar susitarimą,
kad būtų patvirtintas jo autentiškumas. Taigi notaro dalyvavimas neatsiejamas nuo išankstinio šalių sutikimo arba jų suderintos
valios.
Be to, notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti, turinio iš anksto negavęs šalių
sutikimo.
Taigi notarams priskirta autentiškumo tvirtinimo veikla pati savaime tiesiogiai ir konkrečiai nesusijusi su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Tai, kad tam tikrų aktų ar susitarimų autentiškumas būtinai privalo būti patvirtintas, nes kitaip jie negalioja, negali paneigti
šios išvados. Iš tiesų įprasta, kad nacionalinės teisės sistemose, laikantis jose nustatytos tvarkos, įvairių dokumentų galiojimas
siejamas su formos reikalavimais arba net privalomomis patvirtinimo procedūromis.
Notarų pareiga prieš patvirtinant akto ar susitarimo autentiškumą patikrinti, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos tokio
akto atlikimo ar susitarimo sudarymo sąlygos ir, jei jos neįvykdytos, atsisakyti patvirtinti jo autentiškumą, taip pat negali
paneigti pirmiau nurodytos išvados.
Žinoma, kaip pabrėžia Austrijos Respublika, notaras atlieka tokį patikrinimą siekdamas bendrojo intereso tikslo, t. y. užtikrinti
tarp asmenų sudarytų aktų teisėtumą ir teisinį saugumą. Tačiau vien šio tikslo siekimas negali pateisinti to, jog jam pasiekti
būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos tik tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai.
Vien to, jog veikla vykdoma siekiant bendrojo intereso, savaime dar nepakanka, kad ji būtų laikoma tiesioginiu ir konkrečiu
dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Iš tiesų neginčijama, kad įvairios reglamentuojamos profesinės veiklos vykdymas
įvairiose nacionalinės teisės sistemose dažnai neatsiejamas nuo šią veiklą vykdančio asmens pareigos siekti tokio tikslo,
net jei ši veikla neapima tokių funkcijų vykdymo.
Tačiau tai, kad notarų veikla siekiama bendrojo intereso tikslų, visų pirma užtikrinti tarp privačių asmenų sudarytų aktų
teisėtumą ir teisinį saugumą, yra imperatyvus bendrojo intereso pagrindas, kuris pateisina galimus EB 43 straipsnio apribojimus,
kuriuos lemia notarų veiklos ypatumai, pavyzdžiui, notarų veiklos organizavimas nustatant jiems taikomą įdarbinimo tvarką,
ribojant jų skaičių ar teritorinę kompetenciją, numatant atlyginimo už notarinius veiksmus, notarų nepriklausomumo, su jų
pareigomis nesuderinamos veiklos taisykles ir jų nepakeičiamumo garantijas, jei šie apribojimai leidžia pasiekti tokius tikslus
ir yra tam būtini.
Taip pat tiesa, kad notaras privalo atsisakyti patvirtinti teisinių reikalavimų neatitinkančio akto ar susitarimo autentiškumą
neatsižvelgdamas į šalių valią. Tačiau po tokio atsisakymo šalys laisvos panaikinti nustatytą trūkumą, pakeisti atitinkamo
akto ar susitarimo sąlygas arba atsisakyti tokio akto ar susitarimo.
Kiek tai susiję su notariniam aktui suteikiama įrodomąja ir vykdomąja galia, neginčytina, kad dėl jos šie dokumentai gali
būti susiję su svarbiomis teisinėmis pasekmėmis. Tačiau to, jog konkreti veikla apima tokias pasekmes turinčių aktų rengimą,
nepakanka, kad ši veikla būtų laikoma tiesiogiai ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Iš tiesų, visų pirma dėl notarinio akto įrodomosios galios reikia pabrėžti, kad ji reglamentuojama atitinkamos teisės sistemos
įstatymų numatytomis įrodinėjimo taisyklėmis. ZPO 292 straipsnis, kuriame apibrėžiama autentiško akto įrodomoji galia, yra
šio kodekso antros dalies pirmo skyriaus III skirsnio „Rašytiniai įrodymai“ dalis. Taigi įstatymu konkrečiam aktui suteikta
įrodomoji galia neturi tiesioginės įtakos nustatant, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas
vykdant viešosios valdžios funkcijas, kaip to reikalaujama Teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
8 punktą ir
Komisija prieš Ispaniją
35 punktą).
Be to, kaip matyti visų pirma iš ZPO 292 straipsnio 2 dalies, įrodymai tiek dėl patvirtinto įvykio ar faktų, tiek dėl autentiškumo
patvirtinimo neteisingumo yra priimtini.
Todėl negalima tvirtinti, kad notarinis aktas dėl savo įrodomosios galios yra be išlygų privalomas teisėjui įgyvendinant savo
diskreciją, nes neginčijama, jog jis priima sprendimus vadovaudamasis savo vidiniu įsitikinimu ir atsižvelgdamas į visus per
teismo procesą surinktus faktus bei įrodymus. Be to, principas, kad teismas įrodymus vertina laisvai, yra įtvirtintas ZPO 272 straipsnyje.
Dėl autentiško akto vykdomosios galios reikia nurodyti, kaip teigia Austrijos Respublika, kad ji leidžia šiame akte įtvirtintą
įpareigojimą įvykdyti prieš tai nesikreipiant į teismą.
Tačiau autentiško akto vykdomoji galia notarui nesukuria galių tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauti vykdant viešosios valdžios
funkcijas. Iš tiesų, kaip matyti iš NO 3 straipsnio, notarinio akto vykdytinumas visų pirma priklauso nuo skolininko sutikimo
dėl galimo priverstinio šio akto vykdymo prieš tai nepradedant jokios procedūros. Darytina išvada, kad notarinis aktas be
skolininko sutikimo neturi vykdomosios galios. Taigi, nors autentiškame akte notaro padarytas vykdomasis įrašas šiam aktui
suteikia vykdomąją galią, jis grindžiamas šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui patikrinus jo atitiktį teisės
aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią.
Antra, dėl notaro kompetencijos surašyti tarp privačių asmenų sudarytus aktus ir atstovauti šalims aiškiai apibrėžtais atvejais
reikia priminti, kad notaro teikiamų konsultacijų ir teisinės pagalbos, net jei ji privaloma ar pagal įstatymą monopolinė,
negalima laikyti dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
52 punktą).
Trečia, kiek tai susiję su notarui priskirtomis funkcijomis pagal GKG, pažymėtina, kad notarui pirmiausia priskirti tam tikri
uždaviniai paveldėjimo teisės srityje, pavyzdžiui, be kita ko, konstatuoti mirtį, aprašyti paveldimą turtą, nustatyti įpėdinius,
apsaugoti paveldimą turtą ir šiuo tikslu imtis apsaugos priemonių.
Šiuo atžvilgiu darytina išvada, pirma, kad šiuos uždavinius notaras vykdo kontroliuojamas teismo, kuris bet kuriuo metu gali
pareikalauti, kad notaras parengtų šių uždavinių vykdymo pažangos ataskaitą arba šiuo klausimu atliktų tyrimą, kaip matyti
iš GKG 7a straipsnio 1 dalies. Pagal šio įstatymo 7 straipsnį teisėjas taip pat gali panaikinti notarui suteiktą įgaliojimą,
jei šis per nustatytą terminą neįvykdo savo uždavinių. Be to, gavęs teisėjo prašymą, notaras privalo nedelsdamas jam pateikti
bylos medžiagą, kaip numatyta
AußStrG
144 straipsnio 3 dalyje.
Kita vertus, notaras privalo perduoti teismui bet kokį ginčą dėl įvairių paveldėjimo reguliavimo aspektų, kad šis priimtų
sprendimą, kaip visų pirma matyti iš GKG 7a straipsnio 2 dalies ir
AußStrG
160, 161 straipsnių ir 166 straipsnio 2 dalies. Taip pat būtent teisėjas paskiria palikimą įpėdiniams pagal
AußStrG
177 bei 178 straipsnius ir taip užbaigia procedūrą.
Taigi matyti, kad priskirtus paveldėjimo teisės srities uždavinius notaras vykdo kontroliuojamas teismo, kuriam privalo perduoti
galimus prieštaravimus ir kuris, beje, priima galutinį sprendimą. Todėl nelaikytina, kad šie uždaviniai savaime apima tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 punktą; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
41 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
43 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
37 ir 41 punktus).
Šios išvados nepaneigia tai, kad vykdydamas priskirtus paveldėjimo teisės srities uždavinius notaras gali imtis tam tikrų
apsaugos ar organizavimo priemonių. Ši kompetencija yra papildoma pagrindinio notaro uždavinio, t. y. išspręsti aptariamo
paveldėjimo klausimą pasitelkiant tam specialiai skirtas minėtas priemones, atžvilgiu. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo
pirmesnio punkto, negalima laikyti, kad šis uždavinys apima tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Tas pats pasakytina apie kitus pagal GKG notarui numatytus uždavinius, pavyzdžiui, be kita ko, kilnojamojo ir nekilnojamojo
turto vertės nustatymą bei pardavimą, turto aprašymą ir sutartinio turto pasidalijimo reguliavimą, nes šių uždavinių vykdymą
taip pat kontroliuoja teismas, kaip matyti iš GKG 7 ir 7a straipsnių.
Kiek tai susiję, ketvirta, su specialiu notarų statusu pagal Austrijos teisės sistemą, pakanka priminti, kaip matyti iš šio
sprendimo 84 ir 87 punktų, kad reikia atsižvelgti į pačios aptariamos veiklos pobūdį, o ne į patį statusą, norint patikrinti,
ar šiai veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.
Vis dėlto reikia pateikti du patikslinimus šiuo klausimu. Pirma, neginčytina, kad, išskyrus atvejus, kai notaras skiriamas
pagal įstatymą, kiekviena šalis turi teisę savo nuožiūra pasirinkti notarą. Nors notaro atlyginimo dydis nustatytas įstatyme,
vis dėlto kiekvieno notaro teikiamų paslaugų kokybė gali skirtis atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų asmenų profesinius
įgūdžius. Vadinasi, neperžengdami savo atitinkamos teritorinės kompetencijos ribų, notarai savo profesija verčiasi, kaip pažymėjo
generalinis advokatas savo išvados 18 punkte, konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui.
Antra, atsakydama į išdėstytus argumentus Austrijos Respublika negali remtis tuo, jog tais atvejais, kai notaras veikia kaip
„Gerichtskommissär“, kyla valstybės atsakomybė. Išskyrus šį konkretų atvejį, tik notaras atsako už vykdant savo profesinę
veiklą atliktus veiksmus.
Penkta, taip pat neįtikina Austrijos Respublikos kai kuriais Sąjungos teisės aktais grindžiamas argumentas. Dėl šio sprendimo
56 punkte nurodytų teisės aktų reikia pabrėžti, kad tai, jog teisės aktų leidėjas nusprendė neįtraukti notarų veiklos į konkretaus
akto taikymo sritį, nereiškia, kad šiai veiklai būtinai taikoma leidžianti nukrypti nuostata, numatyta EB 45 straipsnio pirmoje
pastraipoje. Kiek tai susiję su, visų pirma, Direktyva 2005/36, iš paties šios direktyvos 41 konstatuojamosios dalies teksto,
pagal kurį ja „netrukdoma [taikyti] <...> [EB] 45 straipsnio <...>, ypač notarų atžvilgiu“, matyti, kad Sąjungos teisės aktų
leidėjas nesuformulavo aiškios pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo notaro profesijai.
Kiek tai susiję su šio sprendimo 57 punkte nurodytais reglamentais, pažymėtina, kad jie susiję su valstybėje narėje užregistruotų
ir vykdytinų autentiškų aktų pripažinimu ir vykdymu, todėl jie neturi įtakos EB 45 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimui.
Toks aiškinimas taip pat neprieštarauja šio sprendimo 58 punkte nurodytiems Sąjungos teisės aktams, nes, kaip teisingai teigia
Komisija, juose notarams ir kitoms valstybės paskirtoms kompetentingoms institucijoms tik nustatyta pareiga patvirtinti, jog
prieš perkeliant buveinę, įsteigiant bendroves ir joms susijungiant buvo atlikti tam tikri veiksmai ir formalumai.
Dėl 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijų, minėtų šio sprendimo 59 punkte, reikia pabrėžti, kad jos neturi teisinės galios, nes tokio
pobūdžio rezoliucijos nėra privalomi teisės aktai. Be to, nors jose nurodyta, kad notaro profesijai taikomas EB 45 straipsnis,
Parlamentas pirmoje iš šių rezoliucijų aiškiai išreiškė pageidavimą, kad būtų imtasi priemonių panaikinti pilietybės sąlygą
norintiesiems verstis notaro profesija, ir ši pozicija dar kartą aiškiai patvirtinta 2006 m. rezoliucijoje.
Šešta, dėl Austrijos Respublikos argumento, kurį ji grindžia minėtu Sprendimu
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
, reikia pabrėžti, kad byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi su EB 39 straipsnio 4 dalies, o ne EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, iš minėto sprendimo 42 punkto matyti, jog nuspręsdamas, kad laivų kapitonams ir vyresniesiems
kapitonų padėjėjams priskirtos funkcijos yra dalyvavimas vykdant viešosios galios prerogatyvas, Teisingumo Teismas atsižvelgė
į visas jų vykdomas funkcijas. Taigi Teisingumo Teismas nenagrinėjo vienintelio notarinio veiksmo, kurį yra įgalioti atlikti
kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai, t. y. priimti, saugoti ir išduoti testamentus, atskirai nuo kitų jiems suteiktų
įgaliojimų, pavyzdžiui, taikyti prievartos priemones arba sankcijas.
Dėl minėto Sprendimo
Unibank
, kurį taip pat nurodo Austrijos Respublika, darytina išvada, kad byla, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, visiškai nebuvo
susijusi su EB 45 straipsnio pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, Teisingumo Teismas minėto sprendimo 15 punkte nusprendė,
jog tam, kad aktas būtų laikomas „autentišku“ pagal 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) 50 straipsnį, būtina, kad dalyvautų arba viešosios valdžios,
arba bet kokia kita kilmės valstybės įgaliota institucija.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad notarų veikla, kaip ji apibrėžta dabartinėje Austrijos teisės sistemoje, nesusijusi
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Todėl darytina išvada, kad Austrijos teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija yra
EB 43 straipsniu draudžiama diskriminacija dėl pilietybės.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Komisija Austrijos Respubliką kaltina tuo, kad, kiek tai susiję su notaro profesija, iki 2007 m. spalio 20 d. ji neperkėlė
Direktyvos 89/48, o nuo tos datos – Direktyvos 2005/36.
Kaip ir Jungtinė Karalystė, Komisija mano, kad notaro profesija yra reglamentuojama profesija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 89/48
1 straipsnio c punktą, ir kad dėl to ji patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Dėl Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamosios
dalies ši profesija nėra pašalinta iš šios direktyvos taikymo srities, nebent jai būtų taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa,
o tą Komisija šioje byloje neigia. Be to, jei teisės aktų leidėjas būtų norėjęs šios profesijos neįtraukti į minėtos direktyvos
taikymo sritį, jis būtų tą aiškiai padaręs.
Komisija primena, kad pagal direktyvas 89/48 ir 2005/36 valstybės narės gali numatyti kvalifikacinį egzaminą arba adaptacijos
laikotarpį siekdamos užtikrinti aukštą notarų reikalaujamos kvalifikacijos lygį. Be to, taikant šias direktyvas būtų užkirstas
kelias ne notarų įdarbinimui per konkursą, bet tik galimybei kitų valstybių narių piliečiams dalyvauti tokiuose konkursuose.
Toks taikymas taip pat neturėtų jokios įtakos notarų skyrimo tvarkai.
Austrijos Respublika, Vengrijos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika ir Slovakijos Respublika teigia, kad
notarams šios direktyvos netaikomos dėl to, kad jų veiklai taikytina EB 45 straipsnyje numatyta išimtis.
Slovėnijos Respublika mano, kad Teisingumo Teismas turėtų
ex officio
atmesti antrąjį Komisijos ieškinio pagrindą kaip nepriimtiną, nes, pirma, šis pagrindas neteko dalyko panaikinus Direktyvą 89/48
ir, antra, ginčo dalykas viršija tą, kuris buvo apibrėžtas per ikiteisminę procedūrą.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl priimtinumo
Iš Komisijos pateiktų teisinių argumentų matyti, kad šis ieškinio pagrindas susijęs su tariamu Direktyvos 89/48 ir (arba)
Direktyvos 2005/36 neperkėlimu, kiek tai susiję su notaro profesija. Tačiau pažymėtina, kad tiek oficialūs pranešimai, tiek
Komisijos pagrįsta nuomonė yra susiję su pirmąja iš šių direktyvų. Todėl reikia
ex officio
išnagrinėti antrojo ieškinio pagrindo priimtinumo klausimą.
Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, jis gali
ex officio
išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (1992 m.
kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑362/90, Rink. p. I‑2353, 8 punktas ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑417/02, Rink. p. I‑7973, 16 punktas).
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant EB 226 straipsniu pagrįstą ieškinį valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
nustatomas atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktus, galiojusius suėjus terminui, per kurį Komisijos nurodymu atitinkama valstybė
narė privalo įvykdyti jos pagrįstą nuomonę (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑275/04, Rink. p. I‑9883, 34 punktą ir 2009 m. kovo 19 d.
Komisija prieš Vokietiją
, C‑270/07, Rink. p. I‑1983, 49 punktą).
Šioje byloje šis terminas baigėsi 2006 m. gruodžio 18 d. Tačiau tą dieną Direktyva 89/48 dar galiojo, nes ją Direktyva 2005/36
panaikino tik nuo 2007 m. spalio 20 d. Todėl tiek, kiek šis ieškinio pagrindas grindžiamas tariamu Direktyvos 89/48 neperkėlimu,
jo dalykas neišnyko (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑327/08, 23 punktą).
Dėl šio ieškinio pagrindo priimtinumo, kiek jis susijęs su tariamu Direktyvos 2005/36 neperkėlimu, reikia priminti, kad, kaip
jau yra konstatavęs Teisingumo Teismas, nors ieškinio reikalavimai iš principo negali apimti daugiau nei pagrįstos nuomonės
rezoliucinėje dalyje ir oficialiame pranešime nurodomi pažeidimai, Komisijos prašymas pripažinti, jog valstybė narė neįvykdė
įsipareigojimų, numatytų tomis vėliau pakeistos arba panaikintos pirminės redakcijos Sąjungos akto nuostatomis, kurios buvo
paliktos galioti nauju Sąjungos aktu, yra priimtinas. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas
nuostatas, kurios neatitinka pradinės atitinkamo akto formuluotės; priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl
įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai (šiuo atžvilgiu žr. minėto 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
36 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 22 punktą ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑416/07, Rink. p. I‑7883, 28 punktą).
Todėl Komisijos ieškinio pagrindai, kuriais siekiama, kad būtų konstatuota, jog Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal Direktyvą 2005/36, iš esmės yra priimtini su sąlyga, kad šie įsipareigojimai yra analogiški įsipareigojimams pagal Direktyvą 89/48
(pagal analogiją žr. minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
29 punktą).
Kaip matyti iš Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamosios dalies, siekiant patobulinti, pertvarkyti ir racionalizuoti galiojančias
nuostatas standartizuojant taikytinus principus, dėl įsisteigimo laisvės šioje direktyvoje išlaikomi principai ir saugikliai,
kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos, pavyzdžiui, nustatytoji Direktyvoje 89/48.
Direktyvos 2005/36 14 konstatuojamojoje dalyje taip pat nustatyta, kad pripažinimo mechanizmas, sukurtas, be kita ko, Direktyva 89/48,
lieka nepakitęs.
Šioje byloje Komisija Austrijos Respubliką kaltina neperkėlus, kiek tai susiję su notaro profesija, ne kurios nors konkrečios
Direktyvos 2005/36 nuostatos, bet visos šios direktyvos.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad tariama pareiga perkelti Direktyvą 2005/36 notaro profesijos atžvilgiu yra tapati
numatytai Direktyvoje 89/48, nes, pirma, principai ir saugikliai, kuriais grindžiamas pastarąja direktyva įtvirtintas pripažinimo
mechanizmas, išlaikomi ir Direktyvoje 2005/36 ir, antra, Direktyva 89/48 sukurtas pripažinimo mechanizmas priėmus Direktyvą 2005/36
liko nepakitęs.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia laikyti priimtinu.
–       Dėl esmės
Komisija kaltina Austrijos Respubliką neperkėlus direktyvų 89/48 ir 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija. Todėl reikia
išnagrinėti, ar šios direktyvos gali būti taikomos šiai profesijai.
Šiuo atveju reikia atsižvelgti į su jomis susijusias teisines aplinkybes.
Reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatė, jog joje nustatyta
bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema „nė kiek netrukdo taikyti <...> [EB] 45 straipsnio“. Taip suformuluota
išlyga atspindi teisės aktų leidėjo ketinimą veiklos, kuriai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa, neįtraukti į šios direktyvos
taikymo sritį.
Tačiau tuo metu, kai buvo priimta ši direktyva, Teisingumo Teismas dar nebuvo turėjęs progos priimti sprendimo dėl to, ar
notarų veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
Per laikotarpį nuo šios direktyvos priėmimo Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose, minėtose šio sprendimo 59 ir
116 punktuose, viena vertus, patvirtino, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti taikoma notaro profesijai kaip tokiai
ir, kita vertus, išreiškė pageidavimą, kad pilietybės sąlyga norintiesiems verstis šia profesija būtų panaikinta.
Be to, priimdamas Direktyvą 2005/36, kuria buvo pakeista Direktyva 89/48, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmosios iš šių direktyvų
41 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad ja netrukdoma taikyti EB 45 straipsnio, „ypač notarų atžvilgiu“. Kaip nurodyta šio
sprendimo 114 punkte, formuluodamas šią išlygą Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuformulavo savo pozicijos dėl EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos, taigi ir Direktyvos 2005/36, taikymo notarų veiklai.
Tai liudija, be kita ko, šios direktyvos parengiamieji darbai. Iš tiesų Parlamentas savo Teisėkūros rezoliucijoje dėl Europos
Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo pasiūlymo (OL C 97 E, 2004, p. 230), priimtoje per
pirmąjį svarstymą 2004 m. vasario 11 d., pasiūlė Direktyvos 2005/36 tekste aiškiai nurodyti, kad ji netaikoma notarams. Šiam
pasiūlymui nebuvo pritarta nei pakeistame Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų
pripažinimo [COM(2004) 317 galutinis], nei 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 10/2005, priimtoje
laikantis Europos bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvą dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1), ne dėl to, kad numatyta direktyva turėjo būti
taikoma notaro profesijai, bet visų pirma dėl to, kad „nuo įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principo leidžiančios
nukrypti nuostatos veiklai, kuri reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, [buvo] numatytos
EB 45 straipsnio [pirmoje pastraipoje]“.
Šiuo atveju, atsižvelgiant į ypatingas teisėkūros proceso aplinkybes ir dėl to susidariusią neaiškią padėtį, kaip matyti iš
nurodytų teisinių aplinkybių, neįmanoma konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui egzistavo pakankamai
aiški valstybių narių pareiga perkelti direktyvas 89/48 ir 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija.
Todėl reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia konstatuoti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro
profesija Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, ir atmesti likusią ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo
Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Komisijos ieškinys tenkintinas
tik iš dalies, reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
Todėl Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Prancūzijos Respublika, Latvijos Respublika, Lietuvos Respublika,
Vengrijos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė Karalystė padengia savo
bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Europos Komisija, Austrijos Respublika, Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Prancūzijos Respublika, Latvijos
Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika, Lenkijos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.