CELEX: 62009CJ0165
Aplinka
Direktyva 2008/1/EB
Jėgainės statybos ir eksploatavimo leidimas
Direktyva 2001/81/EB
Tam tikrų atmosferos teršalų išmetimo nacionalinės ribos
Valstybių narių galios pereinamuoju laikotarpiu
Tiesioginis veikimas

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl pirminės redakcijos 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvos 96/61/EB
dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (OL L 257, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t.,
p. 80) ir šios direktyvos redakcijos, kodifikuotos 2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/1/EB
dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (OL L 24, p. 8; toliau – TIPK direktyva), 9 straipsnio bei pagrindinės bylos
aplinkybėms reikšmingų 2001 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/81/EB dėl tam tikrų atmosferos teršalų
išmetimo nacionalinių ribų (OL L 309, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 320, toliau – NEC
direktyva) nuostatų išaiškinimo.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus tarp fondų
Stichting Natuur en Milieu
(toliau –
Natuur en Milieu
),
Stichting Greenpeace Nederland
(toliau –
Greenpeace
), keturių fizinių asmenų ir
College van Gedeputeerde Staten van Groningen
(Groningeno provincijos vyriausybė) dėl sprendimo, kuriuo ši vyriausybė bendrovei
RWE Eemshaven Holding BV
(anksčiau –
Power AG
, toliau – RWE) išdavė leidimą statyti ir eksploatuoti elektrinę Groningeno provincijos teritorijoje (byla C‑165/09), taip
pat tarp fondų
Natuur en Milieu
,
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
(toliau –
Milieufederatie
),
Greenpeace
, asociacijos
Vereniging van Verontruste Burgers van Voorne
(Aplinkos tarša susirūpinusių Vornės piliečių asociacija, toliau – VVBV) ir
College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland
(Pietų Olandijos provincijos vyriausybė) dėl sprendimų, kuriais ši valdžios institucija bendrovėms
Electrabel Nederland N.V.
(toliau –
Electrabel
) ir
E.On Benelux N.V.
(toliau –
E.On
) išdavė leidimus statyti ir eksploatuoti dvi elektrines Pietų Olandijos provincijos teritorijoje (bylos C‑166/09 ir C‑167/09).

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
TIPK direktyva
Kadangi TIPK direktyva kodifikavo ir pakeitė Direktyvą 96/61, toliau nurodomos pastarosios direktyvos konsoliduotos versijos
nuostatos, dėl ko turinys nesikeičia.
TIPK direktyvos 3 ir 9 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(3)      Penktoji aplinkos veiksmų programa <...> teikė pirmenybę integruotai taršos kontrolei kaip svarbiai daliai siekiant tvaresnės
pusiausvyros tarp žmogaus veiklos ir socialinės bei ekonominės plėtros ir išteklių bei gamtos sugebėjimo atsinaujinti.
(9)      Integruoto požiūrio į taršos kontrolę tikslas yra užkirsti kelią teršalų išmetimui į orą, vandenį ar dirvožemį visur, kur
įmanoma, atsižvelgiant į atliekų tvarkymą, o ten, kur neįmanoma, – siekti jį sumažinti iki minimumo, kad būtų pasiektas aukštas
aplinkos apsaugos lygis.“
TIPK direktyvos 2 straipsnio 7 punkte aplinkos kokybės norma apibrėžiama kaip „visuma reikalavimų, kuriuos turi tam tikru
metu atitikti tam tikra aplinka arba jos konkreti dalis, kaip nurodyta Bendrijos teisės aktuose“.
Remiantis šios direktyvos 2 straipsnio 12 punktu, „„geriausias prieinamas gamybos būdas“ yra veiksmingiausia ir pažangiausia
veiklos ir jos vykdymo metodų plėtojimo pakopa, kuri rodo, ar tam tikras gamybos būdas praktiškai iš esmės gali būti pagrindu
nustatant išmetamų teršalų ribines vertes, skirtas teršalų išmetimo prevencijai, o jei tai neįmanoma, – bendrai mažinti teršalų
išmetimą ir jų poveikį visai aplinkai“.
TIPK direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi reikiamų priemonių užtikrinti, kad nė vienas naujas įrenginys nebūtų eksploatuojamas be leidimo, išduodamo
pagal šią direktyvą, <...>“
TIPK direktyvos 9 straipsnyje numatyta:
„1.      Siekdamos aukšto aplinkos apsaugos lygio saugant orą, vandenį ir žemę, valstybės narės garantuoja, kad į leidimą būtų įtraukiamos
visos priemonės, reikalingos 3 ir 10 straipsnių leidimų išdavimo reikalavimams įvykdyti.
<...>
3.      Į leidimą įtraukiamos teršiančių medžiagų išmetimo ribinės vertės, ypač teršiančių medžiagų, išvardintų III priede, kurie
gali būti dideliais kiekiais išmetami iš atitinkamo įrenginio, atsižvelgiant į jų savybes ir į galimybę pernešti taršą iš
vienos terpės į kitą (vandenį, orą ir žemę). Jeigu būtina, į leidimą įtraukiami atitinkami reikalavimai dirvožemio ir požeminių
vandenų apsaugai užtikrinti ir įrenginyje susidarančių atliekų tvarkymo priemonės. Prireikus ribinės vertės gali būti pridedamos
arba pakeičiamos lygiaverčiais parametrais arba techninėmis priemonėmis.
<...>
4.      Nepažeidžiant 10 straipsnio, teršalų išmetimo ribinės vertės ir lygiaverčiai parametrai bei techninės priemonės, nurodytos
3 dalyje, yra grindžiamos geriausiais prieinamais gamybos būdais, nenustatant kokio nors vieno metodo ar konkrečios technologijos,
bet atsižvelgiant į atitinkamo įrenginio technines galimybes, jo geografinę padėtį ir vietos aplinkos sąlygas. Visais atvejais
į leidimo sąlygas įtraukiamos nuostatos dėl tolimosios arba tarpvalstybinės taršos sumažinimo iki minimumo, kurios garantuotų
aukštą aplinkos apsaugos lygį.
<...>
7.      Leidime pagal šią direktyvą gali būti pateikiamos kitos specialiosios priemonės, kokias valstybė narė arba kompetentinga institucija
gali laikyti tinkamomis.
8.      Nepažeisdamos įsipareigojimo pagal šią direktyvą įgyvendinti leidimų išdavimo tvarką, valstybės narės gali nustatyti tam tikrus
reikalavimus bendrose privalomose taisyklėse atskiroms įrenginių kategorijoms, užuot įtraukusios juos į atskirų leidimų sąlygas,
jeigu garantuojami integruoti tokios tvarkos taikymo būdai ir lygiavertis aukštas aplinkos apsaugos lygis.“
Šios direktyvos 10 straipsnis išdėstytas taip:
„Jeigu aplinkos kokybės normos reikalauja griežtesnių sąlygų už tas, kurios įvykdomos naudojant geriausius prieinamus gamybos
būdus, leidime turi būti reikalaujama imtis papildomų priemonių, nepažeidžiant kitų priemonių, kurių galima imtis siekiant
įvykdyti aplinkos kokybės normas.“
TIPK direktyvos 19 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Jeigu Bendrijos teršalų išmetimo ribinės vertės pagal šią direktyvą nenustatytos, I priede išvardytiems įrenginiams taikomos
atitinkamos teršalų išmetimo ribinės vertės, nustatytos II priede išvardytose direktyvose ir kituose Bendrijos teisės aktuose,
kaip minimalios ribinės vertės pagal šią direktyvą.“
TIPK direktyvos II priede išvardytos šios direktyvos:
„1.      1987 m. kovo 19 d. Tarybos direktyva 87/217/EEB dėl aplinkos taršos asbestu prevencijos ir mažinimo
2.      1982 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva 82/176/EEB dėl gyvsidabrio išleidimo iš chloro šarminės elektrolizės pramonės ribinių
verčių ir kokybės siektinų normų
3.      1983 m. rugsėjo 26 d. Tarybos direktyva 83/513/EEB dėl kadmio išleidimo ribinių verčių ir kokybės siektinų normų
4.      1984 m. kovo 8 d. Tarybos direktyva 84/156/EEB dėl pramonės sektorių, išskyrus chloro šarminės elektrolizės pramonę, gyvsidabrio
teršalų išleidimo ribinių verčių ir kokybės siektinų normų
5.      1984 m. spalio 9 d. Tarybos direktyva 84/491/EEB dėl heksachlorcikloheksano išleidimo ribinių verčių ir kokybės siektinų normų
6.      1986 m. birželio 12 d. Tarybos direktyva 86/280/EEB dėl tam tikrų pavojingų medžiagų, įtrauktų į Direktyvos 76/464/EEB priedo
I sąrašą, išleidimo ribinių verčių ir kokybės siektinų normų
7.      2000 m. gruodžio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/76/EB dėl atliekų deginimo
8.      1992 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyva 92/112/EEB dėl titano dioksido pramonės atliekų sukeltos taršos mažinimo ir galutinio
panaikinimo programų derinimo tvarkos
9.      2001 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/80/EB dėl tam tikrų teršalų, išmetamų į orą iš didelių kurą
deginančių įrenginių, kiekio apribojimo
10.      2006 m. vasario 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/11/EB dėl tam tikrų į Bendrijos vandenis išleidžiamų pavojingų
medžiagų sukeltos taršos
11.      2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/12/EB dėl atliekų
12.      1975 m. birželio 16 d. Tarybos direktyva 75/439/EEB dėl naudotų alyvų šalinimo
13.      1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų
14.      1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyva 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų“.
NEC direktyva
NEC direktyvos 11 ir 12 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(11) Kiekvienai valstybei narei nustatomos sieros dioksido, azoto dioksidų, lakiųjų organinių junginių ir amoniako ribos yra ekonomiškai
efektyvus būdas siekiant, kad būtų įgyvendinti tarpiniai aplinkosaugos tikslai. Tokios ribos leis Bendrijai ir valstybėms
narėms veikti lanksčiai juos taikant.
(12)      Valstybės narės turėtų būti atsakingos už priemonių, reikalingų, kad būtų laikomasi siektinų į atmosferą išmetamų teršalų
nacionalinių ribų, įgyvendinimą. Bus reikalinga įvertinti pažangą, padarytą laikantis siektinų išmetamų į atmosferą teršalų
ribų. Todėl turėtų būti sukurtos nacionalinės į atmosferą išmetamų teršalų kiekio sumažinimo programos ir apie jas pranešama
Komisijai, bei į jas turėtų būti įtraukta informacija apie priimtas arba numatytas priemones, būtinas, kad būtų laikomasi
siektinų į atmosferą išmetamų teršalų ribų.“
NEC direktyvos 19 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Šios direktyvos nuostatos turėtų būti taikomos nepažeidžiant Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių šių teršalų išmetimą
iš konkrečių šaltinių, ir [Direktyvos 96/61] nuostatų dėl išmetamųjų teršalų ribinių verčių bei geriausių prieinamų gamybos
būdų naudojimo.“
NEC direktyvos 1 straipsnyje nustatyta, kad šios direktyvos tikslas yra apriboti į atmosferą išmetamų rūgštėjimą ir eutrofikaciją
sukeliančių teršalų ir ozono pirmtakų medžiagų kiekius, kad būtų pagerinta aplinkos ir žmonių sveikatos apsauga nuo pavojų,
kuriuos sukelia nepageidaujami rūgštėjimo, dirvožemio eutrofikacijos ir pažemio ozono poveikiai.
NEC direktyvos 4 straipsnyje „Išmetamų teršalų nacionalinės ribos“ numatyta:
„1.      Ne vėliau kaip iki 2010 m. valstybės narės apriboja metinius išmetamų sieros dioksido (SO
), azoto oksidų (NO
x
), lakiųjų organinių junginių (LOJ) ir amoniako (NH
) kiekius, kad jie neviršytų I priede nustatytų išmetamų teršalų ribų, atsižvelgiant į visus Bendrijoje taikomų priemonių
pakeitimus, priimtus pagal 9 straipsnyje nurodytas ataskaitas.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad nuo 2010 m. nė vienais metais nebus viršijamos I priede nustatytos ribos.“
Remiantis šios direktyvos 6 straipsniu:
„1.      Valstybės narės ne vėliau kaip iki 2002 m. spalio 1 d. parengia 4 straipsnyje nurodytų nacionalinio išmetamų teršalų kiekio
laipsniško sumažinimo programas, siekiant, kad vėliausiai iki 2010 m. būtų pasiektos I priede nustatytos išmetamų teršalų
nacionalinės ribos.
2.      Nacionalinėse programose pateikiama informacija apie pasirinktą ir numatytą politiką bei priemones, taip pat šios politikos
ir priemonių poveikio 2010 m. vertinimai. Turi būti pateikiami numatomi svarbūs nacionalinių išmetamų teršalų kiekių geografinio
pasiskirstymo pokyčiai.
3.      Valstybės narės prireikus nacionalines programas patikrina ir atnaujina iki 2006 m. spalio 1 d.
4.      Valstybės narės leidžia visuomenei ir tokioms organizacijoms kaip aplinkosaugos organizacijos naudotis programomis, parengtomis
pagal šio straipsnio 1, 2 ir 3 dalis. Informacija, kuri pagal šią dalį pateikiama visuomenei ir organizacijoms, turi būti
aiški, išsami ir lengvai prieinama.“
NEC direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1.      Valstybės narės parengia ir kasmet atnaujina 4 straipsnyje nurodytų išmetamų teršalų apskaitą bei jų prognozes 2010 m.
2.      Valstybės narės, taikydamos III priede nurodytą metodiką, sudaro išmetamų teršalų apskaitą ir prognozes.“
Šios direktyvos 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Valstybės narės kasmet ne vėliau kaip iki gruodžio 31 d. Komisijai ir Europos aplinkos agentūrai pateikia savo nacionalines
išmetamų teršalų apskaitas ir išmetamų teršalų prognozės 2010 m. pagal 7 straipsnį. Galutiniai išmetamų teršalų apskaitos
(aprašo) duomenys pateikiami už priešpaskutinius metus, o laikinieji išmetamų teršalų apskaitos duomenys – už praėjusius metus.
Išmetamų teršalų prognozėse turėtų būti pateikta informacija, padedanti kiekybiškai įvertinti juos rengiant naudotas socialines
ekonomines prielaidas.
2.      Valstybės narės ne vėliau kaip iki 2002 m. gruodžio 31 d. praneša Komisijai apie programas, parengtas pagal 6 straipsnio 1
ir 2 dalis.
Valstybės narės ne vėliau kaip iki 2006 m. gruodžio 31 d. praneša Komisijai apie atnaujintas programas, parengtas pagal 6 straipsnio
3 dalį.“
NEC direktyvos I priede Nyderlandų Karalystei numatytos į atmosferą išmetamų teršalų ribos, kurios turi būti pasiektos iki
2010 m., yra šios: 50 kilotonų SO
ir 260 kilotonų NO
x
.

Nacionalinės teisės aktai
Direktyva 96/61 ir TIPK direktyva į nacionalinę teisę buvo perkeltos pakeičiant kai kurias Aplinkos apsaugos įstatymo (
Wet Milieubeheer
, toliau – WMB) nuostatas. Remiantis WMB 8.1 straipsnio 1 dalies b punktu, draudžiama keisti įrenginį, kuriam taikoma Direktyva 96/61,
o vėliau – TIPK direktyva, arba jo veikimo būdą neturint leidimo.
Visų pirma WMB 8.10 straipsnyje numatyta, kad atsisakyti išduoti tokio įrenginio statybos ir eksploatavimo leidimą galima
tik aplinkos apsaugos sumetimais. To paties straipsnio 2 dalies a punkte šiuo atžvilgiu nurodyta, kad leidimas bet kuriuo
atveju neturi būti išduodamas, jeigu jį išdavus negali būti užtikrinama, jog įrenginyje bus taikomi geriausi prieinami gamybos
būdai.
Remiantis WMB 8.11 straipsnio 2 dalimi, išduotame leidime aplinkos apsaugos sumetimais gali būti nustatomos sąlygos.
Siekdamos įgyvendinti ir perkelti NEC direktyvą, Nyderlandų valdžios institucijos ėmėsi keleto iniciatyvų ir priemonių.
Remdamasis šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi, 2002 m. gyvenamojo būsto, teritorijų tvarkymo ir aplinkos klausimų valstybės
sekretorius (
Staatssecretaris van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer
) parengė ir Komisijai pateikė ataskaitą dėl nacionalinės programos, susijusios su teršalų išmetimo ribomis, susijusiomis
su rūgštingumu ir bendra atmosferos oro tarša („Rapportage emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging
2002“). 2003 m.
staatssecretaris
parengė įgyvendinimo pažymą dėl teršalų išmetimo ribų, susijusių su rūgštingumu ir bendra atmosferos oro tarša („Uitvoeringsnotitie
emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging 2003 Erop of eronder“), kurioje aprašomos ketinamos imtis
priemonės ir įvairiems sektoriams paskirstomos teršalų išmetimo nacionalinės ribos.
2005 m. liepos 6 d. įsigaliojo 2005 m. birželio 16 d. Įstatymas dėl Įstatymo dėl oro taršos dalinio pakeitimo (EB direktyvos
dėl teršalų išmetimo nacionalinių ribų įgyvendinimas) [
Wet van 16 juni 2005 tot wijziging van de Wet inzake de luchtverontreiniging (utivoering EG-richtlijn nationale emissieplafonds)
] ir Nutarimas dėl EB direktyvos dėl teršalų išmetimo nacionalinių ribų įgyvendinimo (
Besluit uitvoering EG-richtlijn nationale emissieplafonds
).
Remiantis NEC direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi, 2006 m. buvo peržiūrėta ir atnaujinta nacionalinė aplinkos politikos programa.
Tuo tikslu būsto, teritorijų tvarkymo ir aplinkos klausimų ministras (
Minister van Volkshuisvesting, Ruimtelijke Ordening en Milieubeheer
, toliau – ministras) patvirtino ataskaitą dėl teršalų išmetimo ribų, susijusių su rūgštingumu ir bendra atmosferos oro tarša
(„Uitvoeringsnotitie emissieplafonds verzuring en grootschalige luchtverontreiniging 2006“), kurioje pateikiamas teisinių
reikalavimų, mokestinių priemonių ir privalomų susitarimų paketas, skirtas tam, kad vėliausiai nuo 2010 m. gruodžio 31 d.
būtų laikomasi Nyderlandų Karalystei nustatytų teršalų išmetimo ribų.
Remdamasis gyvenamojo būsto, teritorijų tvarkymo ir aplinkos klausimų valstybės sekretoriaus parengta įgyvendinimo pažyma
dėl teršalų išmetimo ribų, susijusių su rūgštingumu ir bendra atmosferos oro tarša, 2007 m. birželio 28 d. ministras nustatė
sektorinę energetikos sektoriaus SO
išmetimo ribą – iš viso 13,5 kilotonų per metus, neatsižvelgiant į tai, ar bus pradėtos naudoti naujos elektrinės. 2008 m.
birželio 26 d. atitinkamos nacionalinės valdžios institucijos, provincijų (tarp jų – Pietų Olandijos ir Groningeno) valdžios
institucijos ir visos elektros energiją gaminančios įmonės pasirašė įpareigojamąjį ir vykdytiną susitarimų dėl SO
protokolą, kad šios išmetimo ribos laikymasis energetikos sektoriuje laikotarpiu, kuris baigiasi 2019 m. gruodžio 31 d., taptų
privalomas visoms pasirašiusioms šalims.
Tačiau, kalbant apie nacionalinę NO
x
išmetimo ribą, pažymėtina, kad Nyderlandų valdžios institucijos dideliems pramonės įrenginiams nustatė prekybos taršos leidimais
sistemą, grindžiamą tikslu 2010 m. išmesti 55 kilotonas NO
x
.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byloje C‑165/09
College van Gedeputeerde Staten van Groningen
2007 m. gruodžio 11 d. sprendimu išdavė RWE leidimą statyti ir eksploatuoti anglies dulkių ir biomasės elektrinę Eemsmond
esančioje pramoninėje zonoje Eemshaven.
Bendras metinis šios elektrinės, kuri bus paleista, kaip numatyta, vėliausiai 2012 m., išmetamų teršalų kiekis turėtų sudaryti
1 454 tonas SO
, o tai yra maždaug 2,9 % šio teršalo išmetimo nacionalinės ribos.

Natuur en Milieu
,
Greenpeace
, sutuoktiniai B. Meijer, E. Zwaag ir F. Pals pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo
Raad van State
.
Byloje C‑166/09
College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland
2008 m. kovo 11 d. išdavė
Electrabel
projekto, susijusio su anglies dulkių ir biomasės elektrinės statyba ir eksploatavimu Roterdame, Missouriweg, leidimą.
Šios elektrinės, kuri bus pradėta eksploatuoti ne anksčiau kaip 2013 m., metinis išmetamų teršalų kiekis turėtų sudaryti 580 tonų
SO
ir 730 tonų NO
x
, t. y. atitinkamai 1,2 % ir 0,3 % nustatytų SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinių ribų.
Fondai
Natuur en Milieu
,
Milieufederatie
,
Greenpeace
ir VVBV pareiškė
Raad van State
ieškinį dėl sprendimo suteikti minėtą leidimą.
Byloje C‑167/09
College van Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland
2007 m. spalio 26 d. sprendimu įmonei
E.On
išdavė leidimą iš dalies atnaujinti naują elektros energijos gamybos deginant, be kita ko, anglį įrenginį, esantį Roterdamo
pramoninėje zonoje Coloradoweg.
Bendras metinis šios elektrinės, kuri bus paleista, kaip numatyta, vėliausiai 2012 m., išmetamų teršalų kiekis turėtų sudaryti
923 tonas SO
ir 1 535 tonas NO
x
, o tai yra atitinkamai 1,8 % ir 0,6 % SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinių ribų.
Fondai
Natuur en Milieu
,
Milieufederatie
,
Greenpeace
ir VVBV pareiškė
Raad van State
ieškinį dėl šio sprendimo suteikti leidimą.
Šiuose trijuose ieškiniuose ieškovai pagrindinėje byloje iš esmės tvirtino, kad dėl to, jog Nyderlandų Karalystei NEC direktyva
nustatytų teršalų išmetimo ribų 2010 m. pabaigoje nebus laikomasi, kompetentingos valdžios institucijos turėjo neišduoti minėtų
leidimų arba išduodamos turėjo nustatyti griežtesnes sąlygas.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą
Raad van State
pritaria nuomonei, kad tuo metu, kai buvo išduoti minėti leidimai, vykdoma politika ir priemonės buvo nepakankamos, kad Nyderlandų
Karalystė galėtų 2010 m. pabaigoje pasiekti NEC direktyvos 4 straipsnyje nurodytą tikslą.
Iš tiesų, kaip matyti visų pirma iš ministro parengtos ataskaitos dėl teršalų išmetimo ribų, susijusių su rūgštingumu ir bendra
atmosferos oro tarša, 2008 m. kovo mėn.
AEA Energy & Environment
parengtos ataskaitos dėl nacionalinių planų, pateiktų pagal NEC direktyvą, vertinimo ir
Planbureau voor de Leefomgeving
(Gyvenamojo būsto planavimo biuras) parengtos 2008 m. aplinkos būklės ataskaitos („Milieubalans 2008“), nesant politinių
pokyčių, 2010 m. Nyderlanduose SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinės ribos, tikėtina, bus viršytos.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui skirtingose pagrindinėse bylose iškilo vienodų klausimų dėl
tam tikrų Sąjungos teisės aspektų, išskyrus tai, kad:
–        byloje C‑165/09 nagrinėjama tik NEC direktyva nustatyta SO
išmetimo riba, o bylose C‑166/09 ir C‑167/09 – ir šia direktyva nustatyta NO
x
išmetimo riba,
–        atsižvelgiant į tai, kada klostėsi pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės, pirmasis prejudicinis klausimas bylose C‑165/09
ir C‑167/09 susijęs su Direktyvos 96/61 9 straipsnio išaiškinimu, o byloje C‑166/09 šis klausimas susijęs su ta pačia, TIPK
direktyva kodifikuotos redakcijos, nuostata, kurios turinys nepasikeitė.
Šiomis aplinkybėmis
Raad van State
nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir kiekvienoje iš pagrindinių bylų pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius
klausimus:
„1.      Ar pareiga aiškinti atsižvelgiant į direktyvas reiškia, kad į [WMB] perkelti įsipareigojimai pagal direktyvą [96/61] (dabar
– [TIPK] direktyva) [(bylos C‑165/09 ir C‑167/09)] [arba] [TIPK] direktyvą [(byla C‑166/09)] gali ir turi būti aiškinami taip,
jog, priimant sprendimą dėl prašymo išduoti leidimą pagal aplinkos apsaugą reglamentuojančius teisės aktus, reikia visa apimtimi
atsižvelgti į [NEC] direktyvoje įtvirtintą SO
išmetimo ribą [(byla C‑165/09)] [arba] SO
ir NO
x
išmetimo ribas [(bylos C‑166/09 ir C‑167/09)], visų pirma jeigu kalbama apie įsipareigojimus pagal [TIPK] direktyvos 9 straipsnio
4 dalį?
2.      a)     Ar valstybės narės įsipareigojimas susilaikyti nuo nuostatų, galinčių labai pažeisti direktyvos siekiamą tikslą, priėmimo
galioja ir NEC direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatytu 2002 m. lapkričio 27 d.–2010 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu?
b)      Ar per atitinkamą 2002 m. lapkričio 27 d.–2010 m. gruodžio 31 d. laikotarpį su minėta susilaikymo pareiga ar vietoj jos atitinkamai
valstybei narei tenka pozityvūs įsipareigojimai, jeigu kyla grėsmė, kad pasibaigus šiam laikotarpiui bus viršytos NEC direktyvoje
nustatytos SO
ir (arba) NO
x
išmetimo nacionalinės ribos, arba jeigu jos realiai bus viršytos?
c)      Ar atsakant į 2a ir 2b klausimus svarbu tai, kad iš nagrinėjamo prašymo išduoti įrenginio, kurį naudojant prisidedama prie
NEC direktyvoje nustatytų SO
ir (arba) NO
x
išmetimo nacionalinių ribų viršijimo ar prie tokio viršijimo grėsmės, leidimą pagal aplinkos apsaugą reglamentuojančius teisės
aktus matyti, kad įrenginys bus pradėtas eksploatuoti anksčiausiai 2011 metais?
3.      a)     Ar antrajame klausime nurodyti įsipareigojimai reiškia, kad valstybė narė turi atsisakyti išduoti leidimą pagal aplinkos apsaugą
reglamentuojančius teisės aktus arba susieti jį su papildomomis sąlygomis ar apribojimais, jeigu neužtikrinama, kad naudojant
įrenginį, kuriam buvo prašyta leidimo, neprisidedama prie SO
ir (arba) NO
x
išmetimo nacionalinių ribų viršijimo ar prie tokio viršijimo grėsmės? Ar atsakant į šį klausimą turi reikšmės tai, kokia apimtimi
naudojant įrenginį prisidedama prie šio viršijimo ar tokio viršijimo grėsmės?
b)      Ar, priešingai, iš NEC direktyvos išplaukia, kad valstybė narė, net ir kai viršijamos SO
ir (arba) NO
x
išmetimo nacionalinės ribos ar kyla tokio viršijimo grėsmė, turi diskreciją užtikrinti, kad būtų pasiektas direktyva nustatytas
tikslas, ir, užuot atsisakiusi išduoti leidimą arba susiejusi jį su papildomomis sąlygomis ar apribojimais, gali imtis kitų,
pavyzdžiui, kompensacinių, priemonių?
4.      Ar privatus asmuo nacionaliniuose teismuose gali remtis įsipareigojimų laikymusi, jeigu valstybei narei tenka antrajame ir
trečiajame klausimuose nurodyti įsipareigojimai?
5.      a)      Ar privatus asmuo gali tiesiogiai remtis NEC direktyvos 4 straipsniu?
b)      Jeigu taip, ar tiesiogiai remtis galima nuo 2002 m. lapkričio 27 d., ar tik nuo 2010 m. gruodžio 31 d.? Ar atsakant į šį klausimą
svarbu tai, kad iš prašymo išduoti leidimą pagal aplinkos apsaugą reglamentuojančius teisės aktus matyti, kad įrenginys bus
pradėtas eksploatuoti anksčiausiai 2011 metais?
6.      Ar tuo atveju, jei išduodant leidimą pagal aplinkos apsaugą reglamentuojančius teisės aktus ir (arba) kitomis priemonėmis
prisidedama prie NEC direktyvoje nustatytų SO
ir (arba) NO
x
išmetimo nacionalinių ribų viršijimo ar prie tokio viršijimo grėsmės, visų pirma privatus asmuo gali iš šios direktyvos 4 straipsnio
kildinti:
a)      bendrą reikalavimo teisę į tai, kad atitinkama valstybė narė nustatytų priemonių paketą, kuriuo metiniai nacionaliniai išmetamų
SO
ir (arba) NO
x
kiekiai iki 2010 m. būtų apriboti tiek, kad neviršytų nacionalinių išmetimo ribų pagal NEC direktyvą, arba, jeigu tai nepavyktų,
– priemonių paketą, kuriuo vėliau emisijos kuo greičiau būtų sumažintos iki šių ribų;
b)      konkrečias reikalavimo teises į tai, kad atitinkama valstybė narė priimtų specifines priemones dėl konkretaus įrenginio (pavyzdžiui,
atsisakytų išduoti leidimą arba susietų jį su papildomomis sąlygomis arba apribojimais), kurios (priemonės) prisidėtų prie
to, kad metiniai nacionaliniai išmetamų SO
ir (arba) NO
x
kiekiai iki 2010 m. būtų apriboti tiek, kad neviršytų nacionalinių išmetimo ribų pagal NEC direktyvą, arba, jeigu tai nepavyktų,
– specifines priemones, kurios prisidėtų prie to, kad vėliau emisijos kuo greičiau būtų sumažintos iki šių ribų?
c)      Ar atsakant į 6a ir 6b klausimus svarbu, kokia apimtimi dėl įrenginio padidėtų viršijimas arba viršijimo grėsmė?
2009 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑165/09–C‑167/09 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
rašytinė ir žodinė proceso dalis bei priimtas galutinis sprendimas.

Dėl priimtinumo

RWE
,
Electrabel
ir
E.On
ginčija pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
Konkrečiai šios bendrovės tvirtina, kad pateikti klausimai, pirma, kiek jie susiję su NEC direktyvos nuostatų aiškinimu, neturi
jokio ryšio su pagrindinių bylų, susijusių su aplinkosaugos leidimo išdavimu pagal nacionalinės teisės normas, kuriomis buvo
užtikrintas TIPK direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę, dalyku ir, antra, yra hipotetiniai, nes dėl patvirtintų nacionalinių
programų Nyderlandų Karalystei gali pavykti 2010 m. gruodžio 31 d. neviršyti nustatytų SO
ir NO
x
išmetimo ribų.
Be to,
E.On
pažymi, kad
Raad van State
galėjo išspręsti pagrindines bylas remdamasis egzistuojančia ir jau nusistovėjusia teismų praktika, kuri išsklaido visas abejones
dėl teisingo atitinkamos Sąjungos teisės taikymo.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui,
grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, tik nacionalinis teismas turi kompetenciją
konstatuoti ir vertinti pagrindinėje byloje nagrinėjamas faktines aplinkybes bei aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę. Be
to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes,
turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti
sprendimą tuo atveju, jei pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr. 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo
Keller
, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lucchini
, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Eckelkamp ir kt.
, C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 27 ir 32 punktus).
Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo visų pirma tuomet, kai aišku, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai
nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku arba kai problema hipotetinė (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 25 punktą).
Tačiau šių bylų atveju taip nėra.
Iš tiesų prašymuose priimti prejudicinį sprendimą
Raad van State
, pirma, būtent kyla abejonių, ar dėl iš TIPK direktyvos, visų pirma iš jos 9 straipsnio, išplaukiančių įsipareigojimų kompetentingos
nacionalinės valdžios institucijos, išduodamos leidimą pagal šią direktyvą (toliau – aplinkosaugos leidimas), turi atsižvelgti
į NEC direktyva nustatytas SO
ir NO
x
išmetimo nacionalines ribas. Taigi negali būti tvirtinama, kad prašomas šios direktyvos nuostatų išaiškinimas neturi ryšio
su pagrindinės bylos dalyku.
Antra, jam kyla abejonių dėl valstybėms narėms pagal NEC direktyvos 4 straipsnį tenkančių įsipareigojimų ir kitų reikšmingų
jos nuostatų apimties, visų pirma tais atvejais, kai kyla grėsmė, kad šios valstybės nesilaikys šia direktyva nustatytų SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinių ribų. Kadangi ne visos šalys pritaria techninės informacijos ir mokslinių duomenų, kuriais šiuo atžvilgiu
remiasi
Raad van State
, vertinimui, ir negalima atmesti tokios grėsmės galimybės, neatrodo, bent jau aiškiai, kad pateikti klausimai yra hipotetiniai
sprendimų, kuriuos turi priimti nacionalinis teismas pagrindinėse bylose, atžvilgiu.
Be to, dėl
E.On
argumento, kad šiose bylose pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, pakankamai aiškiai išplaukiančiu iš nusistovėjusios
Teisingumo Teismo praktikos, pažymėtina, kad pagal SESV 267 straipsnį nacionaliniam teismui visada leidžiama pateikti Teisingumo
Teismui svarstyti klausimus dėl išaiškinimo dar kartą, jeigu jis mano, kad tai reikalinga (šiuo klausimu žr. 1963 m. kovo
27 d. Sprendimo
Da Costa ir kt.
, 28/62–30/62, Rink. p. 59, 76; 1982 m. spalio 6 d. Sprendimo
Cilfit e.c.
, 283/81, Rink. p. 3415, 15 punktą ir 2010 m. spalio 12 d. Sprendimo
Rosenbladt
, C‑45/09, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).
Todėl prašymai priimti prejudicinį sprendimą pripažintini priimtinais.

Dėl esmės

Pirminės pastabos
Teisingumo Teismui pateiktuose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nurodo ir Direktyvą 96/61, ir
TIPK direktyvą pagal tai, kada vyko nagrinėjami įvykiai.
Tačiau kadangi pirmajame prejudiciniame klausime nurodytos Direktyvos 96/61 ir TIPK direktyvos 9 straipsnio nuostatos suformuluotos
iš esmės taip pat ir dėl to turi būti aiškinamos vienodai (žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Concordia Bus Finland
, C‑513/99, Rink. p. I‑7213, 91 punktą ir 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
ATI EAC e Viaggi di Maio ir kt.
, C‑331/04, Rink. p. I‑10109, 20 punktą), Teisingumo Teismas gali naudingai atsakyti į šiuos klausimus remdamasis vien konsoliduota
šių nuostatų versija.

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu
Raad van State
iš esmės klausia, ar TIPK direktyvos 9 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys turi būti aiškinamos taip, kad, išduodamos aplinkosaugos
leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį, kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos privalo atsižvelgti į
NEC direktyva nustatytas SO
ir NO
x
išmetimo nacionalines ribas kaip į vieną šio leidimo išdavimo sąlygų.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia konstatuotina, kad, kaip nurodė ir į šį procesą įstojusios valstybės narės, nė vienoje iš minėtų
TIPK direktyvos 9 straipsnio dalių šios išmetimo ribos aiškiai arba netiesiogiai nėra nurodytos.
Kalbant apie šio straipsnio 1 dalį, pažymėtina, kad joje nesiremiama minėtomis išmetimo ribomis, kai valstybės narės įpareigojamos
užtikrinti, kad į aplinkosaugos leidimą būtų įtraukiamos visos priemonės, reikalingos TIPK direktyvos 3 straipsnyje nurodytiems
reikalavimams įvykdyti. Iš tiesų šiame straipsnyje tik nustatoma, pirma, kad įrenginiai turi būti eksploatuojami taip, jog
būtų imtasi visų tinkamų prevencijos priemonių tam, kad būtų išvengta didelės taršos, visų pirma taikant geriausią prieinamą
gamybos būdą, ir, antra, kad turi būti vengiama atliekų susidarymo arba jis turi būti ribojamas, kad būtų sumažintas poveikis
aplinkai, kad energija būtų naudojama efektyviai ir kad būtų imamasi reikiamų priemonių siekiant išvengti avarijų ar apriboti
jų padarinius, išvengti bet kokios taršos grėsmės ir atkurti patenkinamą veiklos vietos būklę visiškai nutraukus veiklą.
Jokios nuorodos nėra ir TIPK direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su šio straipsnio 4 dalimi, tiek, kiek ja kompetentingos
nacionalinės valdžios institucijos įpareigojamos prireikus laikytis ir šios direktyvos 10 straipsnyje nurodytų išdavimo sąlygų.
Iš tiesų pastarajame straipsnyje, be kita ko, numatoma, kad minėtame leidime turi būti reikalaujama imtis papildomų priemonių,
jeigu „aplinkos kokybės normos“ reikalauja griežtesnių sąlygų už tas, kurios tenkinamos naudojant geriausius prieinamus gamybos
būdus.
Tačiau iš TIPK direktyvos 2 straipsnio 7 punkto matyti, kad šios normos yra taisyklės, nustatančios „reikalavimus, kuriuos
turi tam tikru metu atitikti tam tikra aplinka arba jos konkreti dalis“, ir dėl to susijusios su saugomų elementų kokybiniais
požymiais.
Kaip pažymi ir generalinė advokatė savo išvados 63 punkte, NEC direktyva nustatytos teršalų išmetimo nacionalinės ribos neturi
tokių požymių, nes jose nurodomas bendras taršiųjų medžiagų, kurios gali būti išmestos į atmosferą, kiekis, o ne konkretūs,
su taršiųjų medžiagų koncentracija susiję kokybinio pobūdžio reikalavimai, kuriuos ši konkreti aplinka turi tenkinti konkrečiu
laiko momentu.
Be to, jokios nuorodos į nagrinėjamas teršalų išmetimo ribas nėra ir TIPK direktyvos 9 straipsnio 3 dalyje. Iš tiesų pagal
šią nuostatą į bet kurį aplinkosaugos leidimą turi būti įtraukiamos taršiųjų medžiagų, kurios gali būti išmetamos iš atitinkamų
įrenginių, išmetimo ribinės vertės; tarp šių medžiagų, be kita ko, yra SO
ir NO
x
.
Tačiau TIPK direktyvos 19 straipsnio 2 dalyje šiuo atžvilgiu numatyta, kad jeigu Bendrijos teršalų išmetimo ribinės vertės
nenustatytos, šiems įrenginiams taikomos vertės, nustatytos „II priede išvardytose direktyvose ir kituose Bendrijos teisės
aktuose“, kaip minimalios ribinės vertės.
Konstatuotina, kad NEC direktyva nėra tarp nurodytųjų minėtame II priede. Be to, kadangi šioje direktyvoje numatomos teršalų,
išmetamų į atmosferą iš įvairių šaltinių ir vykdant konkrečiai nenurodytą veiklą, nacionalinės ribos, ji taip pat negali būti
laikoma „kitu Bendrijos teisės aktu“, nustatančiu teršalų išmetimo ribines vertes, nes jos, remiantis TIPK direktyvos 2 straipsniu,
yra „išmetamų teršalų masė, išreikšta tam tikrais parametrais, koncentracija ir (arba) lygis, kurio negalima viršyti per vieną
arba kelis laiko tarpus <...> paprastai nustatomos toje vietoje, kur teršalai išmetami iš įrenginio“.
Galiausiai jokios netiesioginės nuorodos į NEC direktyva nurodytas ribas nėra TIPK direktyvos 9 straipsnio 4 dalyje. Iš tiesų,
pirma, šios dalies pirmame sakinyje tik numatoma, kad teršalų išmetimo ribinės vertės turi būti grindžiamos geriausių prieinamų
gamybos būdų taikymu, nenustatant kokio nors vieno metodo ar konkrečios technologijos, bet atsižvelgiant į atitinkamo įrenginio
technines galimybes, jo geografinę padėtį ir vietos aplinkos sąlygas.
Antra, šios dalies antrame sakinyje nustatyta pareiga pasirūpinti tuo, kad į leidimo sąlygas būtų įtraukiamos nuostatos dėl
tolimosios arba tarpvalstybinės taršos sumažinimo iki minimumo, kurios garantuotų aukštą aplinkos apsaugos lygį, gali būti
aiškinama tik atsižvelgiant į pačia TIPK direktyva nustatytą sistemą ir visų pirma į minėtą ir šios dalies pirmame sakinyje
įtvirtintą taisyklę, pagal kurią teršalų išmetimo ribinės vertės būtinai turi būti grindžiamos geriausiais prieinamais gamybos
būdais.
Be to, reikia pridurti, kad TIPK direktyva, priimta remiantis EB 175 straipsnio 1 dalimi siekiant įgyvendinti EB 174 straipsnyje
nurodytus Sąjungos politikos aplinkos srityje tikslus ir principus, nesiekiama visiško suderinimo. Tokiomis aplinkybėmis valstybės
narės pasilieka teisę, remdamosi TIPK direktyvos 9 straipsnio 7 ir 8 dalimis, numatyti kitas specialias, jei reikia, griežtesnes,
leidimo sąlygas ir bendrose privalomose taisyklėse nustatyti tam tikrus atskirų įrenginių kategorijų reikalavimus, jeigu garantuojami
integruoti tokios tvarkos taikymo būdai ir lygiavertis aukštas aplinkos apsaugos lygis.
Tai paaiškinus, toliau reikia konstatuoti, kad nė viena NEC direktyvos nuostata taip pat nenustato kompetentingų nacionalinės
valdžios institucijų pareigos išduodant aplinkosaugos leidimą atsižvelgti į SO
ir NO
x
išmetimo nacionalines ribas kaip į leidimo išdavimo sąlygą.
Priešingai, Sąjungos teisės aktų leidėjas NEC direktyvos 19 konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatė, kad ši direktyva turėtų
būti taikoma „nepažeidžiant [TIPK direktyvos nuostatų] dėl išmetamųjų teršalų ribinių verčių bei geriausių prieinamų gamybos
būdų naudojimo“, taip leisdamas suprasti, jog valstybėms narėms pagal NEC direktyvą tenkantys įsipareigojimai negali daryti
tiesioginio poveikio įsipareigojimams, išplaukiantiems, be kita ko, iš TIPK direktyvos 9 straipsnio.
Galiausiai šį aiškinimą patvirtina abiejų nagrinėjamų direktyvų skirtingas tikslas ir bendra struktūra.
Iš tiesų TIPK direktyvos tikslas, iš esmės apibrėžtas jos 1 straipsnyje, pasiekti integruotą taršos prevenciją ir kontrolę,
nustatant priemones, skirtas tam, kad būtų užkirstas kelias teršalų išmetimui į orą, vandenį ir žemę, kuris atsiranda dėl
joje nurodytos veiklos, arba, kai paaiškėja, kad tai neįmanoma, – šiam išmetimui mažinti, siekiant aukšto aplinkos apsaugos
lygio. Šis integruotas požiūris įgyvendinamas tinkamai koordinuojant didelį taršos potencialą turinčių pramoninių įrenginių
leidimų suteikimo tvarką ir sąlygas (šiuo klausimu dėl Direktyvos 96/61 žr. 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo
Association nationale pour la protection des eaux et rivières ir Association OABA
, C‑473/07, Rink. p. I‑319, 25 ir 26 punktus).
Tuo tikslu, kaip nurodė Komisija 2007 m. gruodžio 21 d. Tarybai, Europos Parlamentui, Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui
bei Regionų komitetui pateiktame Komunikate dėl geresnės pramoninių išmetamųjų teršalų politikos (KOM(2007) 843 galutinis),
TIPK direktyvoje įtvirtinami principai, pagal kuriuos išduodami didelių pramonės įrenginių leidimai ir tie įrenginiai kontroliuojami
pagal integruotą metodą, taip pat taikomos geriausios galimos priemonės, kurios sąnaudų ir naudos atžvilgiu yra veiksmingiausios
priemonės aukšto lygio aplinkos apsaugai užtikrinti.
Tačiau, kaip matyti iš NEC direktyvos 1 ir 2 straipsnių, šia direktyva siekiama apriboti į atmosferą iš bet kurių šaltinių
išmetamų rūgštėjimą ir eutrofikaciją sukeliančių teršalų ir ozono pirmtakų medžiagų kiekius, kad būtų pagerinta aplinkos ir
žmonių sveikatos apsauga, turint ilgalaikį tikslą – neviršyti kritinių lygių ir apkrovų.
Be to, kaip aiškiai matyti iš NEC direktyvos 4 straipsnio ir 11 bei 12 konstatuojamųjų dalių, ši direktyva grindžiama vien
programiniu požiūriu, pagal kurį valstybės narės turi didelę diskreciją, kiek tai susiję su politikos pasirinkimu ir priimtinomis
bei planuojamomis priemonėmis, įgyvendindamos nacionalines programas, susijusias su visais taršos šaltiniais, tam, kad palaipsniui
struktūriškai sumažintų visų pirma SO
ir NO
x
išmetimo kiekius tiek, kad vėliausiai 2010 m. pabaigoje nebūtų viršijamos šios direktyvos I priede nurodytos teršalų išmetimo
ribos. Tai reiškia, kad joje nustatytų tikslų įgyvendinimas negali daryti tiesioginio poveikio aplinkosaugos leidimo išdavimo
procedūroms.
Taigi, atsižvelgiant į visus pateiktus svarstymus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: TIPK direktyvos 9 straipsnio 1,
3 ir 4 dalys turi būti aiškinamos taip, kad, išduodamos tokį aplinkosaugos leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį,
kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, valstybės narės neprivalo atsižvelgti į NEC direktyva nustatytas SO
ir NO
x
išmetimo nacionalines ribas kaip į vieną šio leidimo išdavimo sąlygų, tačiau turi laikytis iš šios NEC direktyvos kylančio
įsipareigojimo įgyvendinant nacionalines programas priimti arba planuoti tinkamą bei nuoseklią politiką ir priemones, galinčias
sumažinti visų pirma šių teršalų išmetimą iki kiekių, vėliausiai 2010 m. pabaigoje neviršijančių šios direktyvos I priede
nurodytų ribų.

Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
iš esmės klausia, pirma, kokie įsipareigojimai valstybėms narėms tenka laikotarpiu nuo 2002 m. lapkričio 27 d., jos perkėlimo
termino, iki 2010 m. gruodžio 31 d., termino, kuriam pasibaigus šios valstybės turi laikytis šia direktyva nustatytų teršalų
išmetimo ribų. Antra, jam kyla klausimas, ar pagal šiuos įsipareigojimus kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos
galėtų būti priverstos atsisakyti išduoti aplinkosaugos leidimus ar apriboti jų išdavimą arba patvirtinti konkrečias kompensacines
priemones tuo atveju, jei būtų viršytos NEC direktyvoje nustatytos SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinės ribos arba kiltų tokio viršijimo grėsmė.
Dėl susilaikymo nuo nuostatų, galinčių labai pažeisti direktyvos siekiamą tikslą, priėmimo
Pirmiausia primintina, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, per direktyvai perkelti nustatytą terminą
valstybės narės privalo susilaikyti nuo nuostatų, kurios gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą,
priėmimo (1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Inter-Environnement Wallonie
, C‑129/96, Rink. p. I‑7411, 45 punktas; 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
ATRAL
, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 58 punktas ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
VTB-VAB
, C‑261/07 ir C‑299/07, Rink. p. I‑2949, 38 punktas). Toks visoms nacionalinės valdžios institucijoms tenkantis įsipareigojimas
susilaikyti (žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo
Adeneler ir kt.
, C‑212/04, Rink. p. I‑6057, 122 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką) turi būti suprantamas kaip nurodantis bet kokių
– bendrų ir konkrečių – priemonių, galinčių taip trukdyti, priėmimą.
Remiantis ESS 4 straipsnio 3 dalimi ir SESV 288 straipsnio 3 dalimi, šis įsipareigojimas susilaikyti valstybėms narėms taikomas
ir pereinamuoju laikotarpiu, per kurį jos turi teisę toliau taikyti savo nacionalines sistemas, nors jos ir neatitinka nagrinėjamos
direktyvos (žr. 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
, C‑316/04, Rink. p. I‑9759, 42 punktą ir 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
, C‑138/05, Rink. p. I‑8339, 42 punktą).
Todėl tai reiškia, kad tokio įsipareigojimo reikia laikytis ir NEC direktyvos 4 straipsnyje numatytu pereinamuoju laikotarpiu,
kuriuo valstybėms narėms leidžiama dar nesilaikyti šios direktyvos I priede nurodytų nacionalinių metinių teršalų išmetimo
kiekių. Nacionalinis teismas turi patikrinti šio įsipareigojimo laikymąsi nuostatų ir priemonių, kurių teisėtumą jis turi
išnagrinėti, atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Inter-Environnement Wallonie
46 punktą).
Tačiau šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad toks patikrinimas būtinai turi būti atliekamas remiantis bendru vertinimu, atsižvelgiant
į visą politiką ir visas priemones, priimtas atitinkamoje nacionalinėje teritorijoje.
Iš tiesų, atsižvelgiant į NEC direktyva nustatytą sistemą ir visų pirma į joje numatytą programinį požiūrį, primintą šio sprendimo
75 punkte, valstybės narės gali rimtai sutrukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą tik priimdamos ir įgyvendindamos
visą politiką ir visas priemones, kurios, atsižvelgiant visų pirma į jų konkretų poveikį ir trukmę, toleruoja arba sukuria
kritinę situaciją, susijusią su visų taršos šaltinių į atmosferą išmetamu bendru teršalų kiekiu, galinčiu neišvengiamai sutrukdyti
2010 m. pabaigoje laikytis šios direktyvos I priede nurodytų ribų (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Inter-Environnement Wallonie
47 ir 49 punktus).
Vadinasi, vien konkreti, tik SO
ir NO
x
šaltiniui skirta priemonė, t. y. sprendimas išduoti aplinkosaugos leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį, neatrodo
galinti rimtai trukdyti pasiekti NEC direktyvoje nurodytą rezultatą – apriboti šių teršalų išmetimą į atmosferą iki bendrų
metinių kiekių, vėliausiai 2010 m. neviršijančių minėtų nacionalinių ribų. Ši išvada ypač teisinga tuomet, kai tokiomis aplinkybėmis,
kokios nagrinėjamos pagrindinėse bylose, nagrinėjamas įrenginys turi būti pradėtas eksploatuoti anksčiausiai tik 2012 m.
Dėl pozityvių įsipareigojimų, tenkančių valstybėms narėms pereinamuoju laikotarpiu – nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m.
gruodžio 31 d.
Kalbant apie tai, ar valstybėms narėms pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., tenka
pozityvūs įsipareigojimai ir, jei taip, kokie, reikėtų priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, valstybės
narės pareiga imtis visų būtinų priemonių siekiant direktyvoje numatyto rezultato yra SESV 288 straipsnio 3 dalyje ir pačioje
direktyvoje įtvirtinta privalomo pobūdžio pareiga (1986 m. vasario 26 d. Sprendimo
Marshall
, 152/84, Rink. p. 723, 48 punktas; 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo
Kraaijeveld ir kt.
, C‑72/95, Rink. p. I‑5403, 55 punktas ir minėto Sprendimo
Inter-Environnement Wallonie
40 punktas).
Iš šio įsipareigojimo išplaukia, kad per šį įgyvendinimo terminą valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių užtikrinti,
kad direktyva siekiamas rezultatas būtų pasiektas iki šio termino pabaigos (minėto Sprendimo
Inter-Environnement Wallonie
44 punktas). Taip pat yra ir dėl pereinamojo laikotarpio, numatyto NEC direktyvos 4 straipsnyje.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pačioje NEC direktyvoje įtvirtinti tam tikri pozityvūs, šiuo laikotarpiu valstybėms narėms
tenkantys įsipareigojimai, susiję visų pirma su visuotinių veiksmų planų patvirtinimu, turint tikslą palaipsniui, vėliausiai
2010 m. pabaigoje, sumažinti atitinkamų teršalų metinį išmetimą iki kiekių, kurie turi neviršyti šios direktyvos I priede
nustatytų ribų.
Konkrečiai kalbant, pagal NEC direktyvos 6 straipsnį ir 8 straipsnio 2 dalį valstybės narės ne vėliau kaip iki 2002 m. spalio
1 d. turi parengti, o vėliau, jei reikia, iki 2006 m. spalio 1 d. atnaujinti ir peržiūrėti aptariamų išmetamų teršalų kiekio
laipsniško sumažinimo programas, su kuriomis jos privalo leisti susipažinti visuomenei ir atitinkamoms organizacijoms pateikdamos
aiškią, suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją ir kurias per nustatytus terminus jos privalo pateikti Komisijai. NEC
direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse bei 8 straipsnio 1 dalyje taip pat įtvirtintos valstybių narių pareigos parengti ir
kasmet atnaujinti minėtų išmetamų teršalų apskaitą bei jų 2010 m. nacionalines prognozes. Kasmet vėliausiai gruodžio 31 d.
Komisijai ir Europos aplinkos agentūrai turi būti pateikti priešpaskutinių metų galutiniai išmetamų teršalų apskaitos duomenys
ir praėjusių metų laikinieji išmetamų teršalų apskaitos duomenys (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
, C‑273/08, 2 ir 11 punktus).
Tačiau dėl konkretaus šių nacionalinių programų turinio konstatuotina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 75 punkte, NEC direktyvoje
valstybėms narėms suteikta didelė diskrecija prieštarauja tam, kad jos patirtų apribojimų rengdamos šias programas ir taip
būtų priverstos priimti specifines priemones arba iniciatyvas dėl priežasčių, nesusijusių su strateginio pobūdžio vertinimais,
kuriuose bendrai atsižvelgiama į faktines aplinkybes ir įvairius viešuosius bei privačiuosius interesus, arba susilaikyti
nuo jų priėmimo.
Galimų reikalavimų šia prasme nustatymas prieštarautų Sąjungos teisės aktų leidėjo, siekiančio visų pirma sudaryti valstybėms
narėms galimybę užtikrinti tam tikrą skirtingų interesų pusiausvyrą, valiai. Be to, tai lemtų pernelyg didelių įpareigojimų
minėtoms valstybėms sukūrimą ir dėl to prieštarautų ESS 5 straipsnyje įtvirtintam bei NEC direktyvos 13 konstatuojamojoje
dalyje aiškiai nurodytam proporcingumo principui, kuris reikalauja, kad Sąjungos teisės nuostata nustatytos priemonės būtų
tinkamos atitinkamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti
(žr. 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
ABNA ir kt
., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 68 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 2010 m. birželio
8 d. Sprendimo
Vodafone ir kt.
, C‑58/08, Rink. p. I‑0000, 51 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis tai reiškia, kad pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., SESV 288 straipsnio
3 dalimi ir pačia NEC direktyva valstybės narės neįpareigojamos nei atsisakyti išduoti tokį aplinkosaugos leidimą, kaip nagrinėjamieji
pagrindinėse bylose, ar apriboti jo išdavimo, nei patvirtinti konkrečių kompensacinių priemonių dėl kiekvieno tokio išduoto
leidimo, net jei būtų viršytos SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinės ribos arba kiltų tokio viršijimo grėsmė.
Atsižvelgiant į visus šiuos svarstymus, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: NEC direktyvos 4 straipsnyje
numatytu pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d.:
–        ESS 4 straipsnio 3 dalimi, SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir NEC direktyva valstybės narės įpareigojamos susilaikyti nuo nuostatų,
kurios gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo,
–        tai, kad valstybės narės priima konkrečią, tik SO
ir NO
x
šaltiniui skirtą priemonę, atrodo, negali rimtai trukdyti pasiekti NEC direktyvoje nurodytą rezultatą. Nacionalinis teismas
turi patikrinti, ar taip yra kiekvieno iš sprendimų išduoti tokį aplinkosaugos leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį,
kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, atveju,
–        SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir NEC direktyvos 6 straipsniu, 7 straipsnio 1 ir 2 dalimis, taip pat 8 straipsnio 1 ir 2 dalimis
valstybėms narėms nustatoma pareiga, pirma, parengti, atnaujinti ir peržiūrėti, jei reikia, nacionalines SO
ir NO
x
išmetimo laipsniško sumažinimo programas, su kuriomis jos privalo leisti susipažinti visuomenei ir atitinkamoms organizacijoms
pateikdamos aiškią, suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją ir kurias per nustatytus terminus jos privalo pateikti Komisijai,
ir, antra, parengti ir kasmet atnaujinti minėtų išmetamų teršalų apskaitą bei jų 2010 m. nacionalines prognozes, kurias jos
per nustatytus terminus privalo pateikti Komisijai ir Europos aplinkos agentūrai,
–        SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir pačia NEC direktyva valstybės narės neįpareigojamos nei atsisakyti išduoti tokį aplinkosaugos
leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį, kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, ar apriboti jo išdavimo, nei patvirtinti
konkrečių kompensacinių priemonių dėl kiekvieno tokio išduoto leidimo, net jei būtų viršytos SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinės ribos arba kiltų tokio viršijimo grėsmė.

Dėl ketvirtojo–šeštojo klausimų
Ketvirtuoju–šeštuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar privatus asmuo nacionaliniuose teismuose gali tiesiogiai remtis NEC direktyvos 4 ir 6 straipsniuose įtvirtintais
įsipareigojimais ir, jei taip, kokia apimtimi.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką visais atvejais, kai direktyvos nuostatos
savo turiniu yra besąlyginės ir pakankamai tikslios, asmenys gali jomis pasiremti prieš valstybę narę, jei per nurodytą laikotarpį
ji neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę ar ją perkėlė neteisingai (žr., be kita ko, 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Francovich ir kt.
, C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 11 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑62/00, Rink. p. I‑6325, 25 punktą bei 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
, C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 103 punktą).
Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, su privalomuoju pobūdžiu, kuris direktyvai pripažįstamas pagal
SESV 288 straipsnio 3 dalį, nesuderinama, jeigu iš principo atmetama tai, kad šia direktyva nustatytu įsipareigojimu gali
remtis atitinkami asmenys. Šis teiginys visų pirma taikomas direktyvai, kurios tikslas – reguliuoti ir mažinti oro taršą ir
kuria dėl to siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą (žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo
Janecek
, C‑237/07, Rink. p. I‑6221, 37 punktą).
Vis dėlto šiuo klausimu reikia priminti, kad Sąjungos teisės nuostata yra besąlyginė, kai joje nustatomas su jokia sąlyga
nesiejamas įpareigojimas, kuriam įgyvendinti ar kurio poveikio siekiant nereikia priimti jokio kito Sąjungos institucijų ar
valstybių narių akto (žr., be kita ko, 1968 m. balandžio 3 d. Sprendimą
Molkerei-Zentrale Westfalen
, 28/67, Rink. p. 211 ir 1994 m. vasario 23 d. Sprendimo
Comitato di coordinamento per la difesa della cava ir kt.
, C‑236/92, Rink. p. I‑483, 9 punktą).
Tačiau kalbant apie NEC direktyvos 4 straipsnį konstatuotina, kad jis neatitinka pirmiau nurodytų požymių.
Iš tiesų, šis straipsnis, nagrinėjant jo kontekstą, yra vien programinio pobūdžio, nes jame tik paskelbiamas siektinas tikslas
paliekant valstybėms narėms didelę diskreciją dėl priemonių, kurios turi būti įgyvendinamos siekiant šio tikslo.
Tai reiškia, kad NEC direktyvos 4 straipsnyje nenumatomas joks besąlyginis ir pakankamai tikslus įsipareigojimas priimti konkrečią
specifinę politiką arba priemones, skirtas tam, kad būtų sudarytos sąlygos pasiekti nustatytą rezultatą, todėl privatūs asmenys
nacionaliniame teisme negali tiesiogiai remtis šiuo straipsniu prieš 2010 m. gruodžio 31 d. reikalaudami, kad kompetentingos
valdžios institucijos atsisakytų priimti sprendimą išduoti tokį aplinkosaugos leidimą, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje,
ar apribotų tokių sprendimų priėmimą arba, išdavusios tokį leidimą, imtųsi konkrečių kompensacinių priemonių.
Tačiau NEC direktyvos 6 straipsnis yra besąlyginis ir pakankamai tikslus, nes vienareikšmiškai nustato valstybių narių pareigą,
pirma, pagal šio straipsnio 1–3 dalis parengti nacionalinio išmetamų teršalų, be kita ko, SO
ir NO
x
, kiekio laipsniško sumažinimo programas siekiant, kad vėliausiai 2010 m. pabaigoje būtų pasiektos šios direktyvos I priede
nustatytos išmetamų teršalų ribos, ir, antra, pagal šio straipsnio 4 dalį leisti visuomenei ir tokioms organizacijoms kaip
aplinkosaugos organizacijos naudotis programomis pateikiant aiškią, suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją.
Vadinasi, tiesiogiai suinteresuoti fiziniai ir juridiniai asmenys turi galėti priversti kompetentingas valdžios institucijas
prireikus kreipiantis į nacionalinius teismus, laikytis tokių Sąjungos teisės normų ir jas įgyvendinti.
Dėl programų, kurios turi būti parengtos, turinio pažymėtina, kad nors, kaip matyti iš šio sprendimo 88 punkto, valstybės
narės turi didelę diskreciją pasirinkti specifines įgyvendintinas iniciatyvas, taip pat teisinga, kad šios valstybės neturi
pareigos imtis tokios politikos ir priemonių, kad teršalų išmetimo ribos nebūtų viršijamos iki 2010 m. pabaigos.
Tačiau iš NEC direktyvos 6 straipsnio ir šios direktyvos, kuria siekiama aiškiai nurodytų nacionalinio išmetamų teršalų kiekio
laipsniško sumažinimo, struktūros matyti, kad pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d.,
valstybės narės turi priimti arba planuoti tinkamą bei nuoseklią politiką ir priemones, galinčias sumažinti šių teršalų išmetimą
tiek, kad būtų laikomasi šios direktyvos I priede numatytų nacionalinių ribų.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad nors valstybės narės turi diskreciją, tačiau NEC direktyvos 6 straipsnyje numatytos naudojimosi
šia diskrecija ribos, kuriomis galima remtis nacionaliniuose teismuose dėl visos politikos ir visų priemonių, priimtų arba
planuojamų vykdant atitinkamas nacionalines programas, atitikties minėtam tikslui vėliausiai 2010 m. pabaigoje sumažinti nurodytų
teršalų išmetimą iki kiekių, neviršijančių kiekvienai valstybei narei nustatytų ribų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Janecek
46 punktą).
Todėl, atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į ketvirtąjį–šeštąjį klausimus reikia atsakyti taip:
–        NEC direktyvos 4 straipsnis nėra besąlyginis ir pakankamai tikslus, kad privatūs asmenys galėtų juo remtis nacionaliniuose
teismuose prieš 2010 m. gruodžio 31 d.
–        NEC direktyvos 6 straipsniu tiesiogiai susijusiems privatiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis galima remtis nacionaliniuose
teismuose reikalaujant, kad pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., valstybės narės,
vykdydamos nacionalines programas, priimtų arba planuotų tinkamą bei nuoseklią politiką ir priemones, galinčias sumažinti
nurodytų teršalų išmetimą tiek, kad vėliausiai 2010 m. pabaigoje būtų laikomasi šios direktyvos I priede numatytų nacionalinių
ribų, ir leistų visuomenei bei atitinkamoms organizacijoms naudotis šiuo tikslu parengtomis programomis, pateikdamos aiškią,
suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Pirminės redakcijos 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvos 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės bei
šios direktyvos redakcijos, kodifikuotos 2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/1/EB dėl taršos
integruotos prevencijos ir kontrolės, 9 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys turi būti aiškinamos taip: išduodamos tokį aplinkosaugos
leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį, kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, valstybės narės neprivalo atsižvelgti
į 2001 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/81/EB dėl tam tikrų atmosferos teršalų išmetimo nacionalinių
ribų nustatytas SO
ir NO
x
išmetimo nacionalines ribas kaip į vieną šio leidimo išdavimo sąlygų, tačiau turi laikytis iš Direktyvos 2001/81 kylančio
įsipareigojimo įgyvendinant nacionalines programas priimti arba planuoti tinkamą bei nuoseklią politiką ir priemones, galinčias
visų pirma sumažinti šių teršalų išmetimą iki kiekių, vėliausiai 2010 m. pabaigoje neviršijančių šios direktyvos I priede
nurodytų ribų.
2.
Direktyvos 2001/81 4 straipsnyje numatytu pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d.:
–
ESS 4 straipsnio 3 dalimi, SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir Direktyva 2001/81 valstybės narės įpareigojamos susilaikyti nuo
nuostatų, kurios gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo,
–
tai, kad valstybės narės priima konkrečią, tik SO
ir NO
x
šaltiniui skirtą priemonę, atrodo, negali rimtai trukdyti pasiekti Direktyvoje 2001/81 nurodytą rezultatą. Nacionalinis teismas
turi patikrinti, ar taip yra kiekvieno iš sprendimų išduoti tokį aplinkosaugos leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį,
kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, atveju,
–
SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir Direktyvos 2001/81 6 straipsniu, 7 straipsnio 1 ir 2 dalimis, taip pat 8 straipsnio 1 ir 2 dalimis
valstybėms narėms nustatoma pareiga, pirma, parengti, atnaujinti ir peržiūrėti, jei reikia, nacionalines SO
ir NO
x
išmetimo laipsniško sumažinimo programas, su kuriomis jos privalo leisti susipažinti visuomenei ir atitinkamoms organizacijoms
pateikdamos aiškią, suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją ir kurias per nustatytus terminus jos privalo pateikti Komisijai,
ir, antra, parengti ir kasmet atnaujinti minėtų išmetamų teršalų apskaitą bei jų 2010 m. nacionalines prognozes, kurias jos
per nustatytus terminus privalo pateikti Komisijai ir Europos aplinkos agentūrai,
–
SESV 288 straipsnio 3 dalimi ir pačia Direktyva 2001/81 valstybės narės neįpareigojamos nei atsisakyti išduoti tokį aplinkosaugos
leidimą statyti ir eksploatuoti pramonės įrenginį, kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, ar apriboti jo išdavimo, nei patvirtinti
konkrečių kompensacinių priemonių dėl kiekvieno tokio išduoto leidimo, net jei būtų viršytos SO
ir NO
x
išmetimo nacionalinės ribos arba kiltų tokio viršijimo grėsmė.
3.
Direktyvos 2001/81 4 straipsnis nėra besąlyginis ir pakankamai tikslus, kad privatūs asmenys galėtų juo remtis nacionaliniuose
teismuose prieš 2010 m. gruodžio 31 d.
Direktyvos 2001/81 6 straipsniu tiesiogiai susijusiems privatiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis galima remtis nacionaliniuose
teismuose reikalaujant, kad pereinamuoju laikotarpiu, nuo 2002 m. lapkričio 27 d. iki 2010 m. gruodžio 31 d., valstybės narės,
vykdydamos nacionalines programas, priimtų arba planuotų tinkamą bei nuoseklią politiką ir priemones, galinčias sumažinti
nurodytų teršalų išmetimą tiek, kad vėliausiai 2010 m. pabaigoje būtų laikomasi šios direktyvos I priede numatytų nacionalinių
ribų, ir leistų visuomenei bei atitinkamoms organizacijoms naudotis šiuo tikslu parengtomis programomis, pateikdamos aiškią,
suprantamą ir lengvai prieinamą informaciją.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.