CELEX: 62006TJ0186
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Vetyperoksidi ja natriumperboraatti
Päätös, jossa EY 81 artiklaa todetaan rikotuksi
Rikkomisen kesto
Sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteet
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Sakot
Yhteistyöstä annettu tiedonanto
Yhdenvertainen kohtelu
Perusteltu luottamus
Perusteluvelvollisuus

Asian taustalla olevat tosiseikat
Kantaja, Solvay SA, on Belgian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka valmisti tosiseikkojen tapahtuma-aikaan muun muassa
vetyperoksidia ja natriumperboraattia.
Kantaja sai 7.5.2002 täyden määräysvallan Ausimont SpA -nimisessä yhtiössä (josta on tullut sittemmin Solvay Solexis SpA),
johon Montedison SpA:lla (josta on tullut sittemmin Edison SpA) oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan täysi määräysvalta.
Degussa AG ilmoitti Euroopan yhteisöjen komissiolle marraskuussa 2002, että vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla
toimi kartelli, ja vaati sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission
tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) soveltamista.
Degussa toimitti aineelliset todisteet komissiolle, joka teki 25. ja 26.3.2003 tarkastukset kolmen yrityksen toimitiloissa,
joiden joukossa olivat myös kantajan toimitilat.
Tarkastusten seurauksena useat yritykset, erityisesti EKA Chemicals AB, Arkema SA (aiemmin Atofina SA) ja kantaja, vaativat
yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamista ja toimittivat komissiolle todisteita kyseisestä kartellista.
Komissio lähetti 26.1.2005 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille yrityksille, jota asia koski.
Kantaja pyysi 29.4. ja 27.6.2005 päivätyissä kirjeissään saada tutustua yhtäältä muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon
antamien vastausten ei-luottamuksellisiin versioihin ja toisaalta tiettyihin Degussan toimittamiin, asiaan liittyviin luottamuksellisiin
asiakirjoihin.
Komissio kieltäytyi 4.5. ja 20.7.2005 päivätyissä kirjeissään myöntämästä oikeutta tutustua väitetiedoksiantoon annettuihin
vastauksiin ja julkisti osan Degussan toimittamista asiakirjoista.
Asianomaisten yritysten 28. ja 29.6.2005 pidetyn kuulemisen jälkeen komissio teki 3.5.2006 päätöksen K(2006) 1766 lopullinen
(jäljempänä riidanalainen päätös) [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä
vastaan: Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, FMC Foret, Kemira Oyj, L’Air
Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, kantaja, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema (asia COMP/F/38.620
– Vetyperoksidi ja perboraatti); päätöksen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 13.12.2006 (EUVL
L 353, s. 54). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 8.5.2006 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Komissio ilmoitti riidanalaisessa päätöksessä, että ne, joille päätös oli osoitettu, olivat osallistuneet jatkuvaan ja yhtenäiseen
EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan kilpailusääntöjen rikkomiseen vetyperoksidin ja sen jatkojalostustuotteen natriumperboraatin
osalta (riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen koski lähinnä kilpailijoiden vaihtamia liiketoiminnan kannalta merkityksellisiä tietoja sekä
luottamuksellisia markkina- ja yritystietoja, tuotannon sekä potentiaalisen ja tosiasiallisen tuotantokapasiteetin rajoittamista
ja valvontaa, markkinaosuuksien ja asiakkaiden jakamista sekä tavoitehintojen asettamista ja noudattamisen seurantaa.
Komissio käytti sakon määrän laskennassa menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä
suuntaviivat).
Komissio määritti sakkojen perusmäärät rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale)
ja katsoi rikkomisen erittäin vakavaksi (457 perustelukappale).
Eriytettyä kohtelua sovellettaessa kantaja, joka oli johtava toimija ETA:n markkinoilla, sijoittui ensimmäiseen ryhmään, joka
vastasi 50 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 460 perustelukappale).
Riittävän varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi tämä laskentapohja kerrottiin kertoimella 1,5, koska kantajan liikevaihto
oli huomattava (riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappale).
Koska kantaja oli komission mukaan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.12.1994–31.12.2000 eli kuuden vuoden ja 11
kuukauden ajan, sille määrättävän sakon laskentapohjaa korotettiin 65 prosentilla (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale).
Raskauttavien seikkojen vuoksi sakon perusmäärää korotettiin 50 prosentilla rikkomisen uusimisen vuoksi (riidanalaisen päätöksen
469 perustelukappale).
Komissio katsoi, että kantaja oli kolmas yritys, joka täytti yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdassa mainitun edellytyksen,
ja alensi kantajalle määrättyä sakkoa tällä perusteella 10 prosentilla (riidanalaisen päätöksen 501–524 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan m alakohdassa määrätään, että kantaja on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa osallistuessaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.12.1994–31.12.2000.
Kantajalle määrätyn sakon lopullinen määrä on riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h alakohdan mukaan 167,062 miljoonaa euroa.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 17.7.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon,
ja asia siirrettiin osapuolten kuulemisen jälkeen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Edellä mainittu tuomioistuin esitti 22.7.2009 ja 6.1.2010 prosessinjohtotoimina asianosaisille kirjallisia kysymyksiä, joihin
nämä vastasivat 15.9.2009 ja 29.1.2010.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten
lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 3.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska kaksi jaoston jäsentä ei voinut osallistua päätösharkintaan, unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan
mukaisesti päätösharkintaa jatkoivat ne kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain erityisesti siltä osin kuin komissio on todennut kantajan osallistuneen
ajanjaksoilla 31.1.1994 – elokuu 1997 ja 18.5.–31.12.2000 tapahtuneeseen rikkomiseen
–        kumoaa sekä kantajalle että Solvay Solexisille määrätyt sakot tai alentaa niitä merkittävästi
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja sakon vuoksi hankitusta pankkitakauksesta aiheutuneet kulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja luopui 15.9.2009 vaatimustensa toisesta kohdasta siltä osin kuin se koski Solvay Solexisille määrättyjen sakkojen
kumoamista tai alentamista. Luopuminen vahvistettiin istunnossa ja merkittiin istuntopöytäkirjaan.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta, jotka koskevat oikeudellisia virheitä ja tosiseikkoihin liittyviä
arviointivirheitä siltä osin kuin kyse on ensinnäkin todetusta kantajan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisesta ajanjaksolla
31.1.1994 – elokuu 1997, toiseksi todetusta kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisesta ajanjaksolla 18.5.2000–31.5.2000,
kolmanneksi yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisesta, neljänneksi sakon suuruuden määrittämisestä sekä viidenneksi
kieltäytymisestä myöntää oikeus tutustua asiakirja-aineiston tiettyihin osiin.
Kantajan perusteluista käy ilmi, että rikkomisen kestoa koskevat kanneperusteet (ensimmäinen ja toinen kanneperuste) ja asiakirjoihin
tutustumista koskeva kanneperuste (viides kanneperuste) on esitetty riidanalaisen päätöksen kumoamiseen liittyvän kantajan
vaatimuksen tueksi, kun taas sakon suuruuden määrittämistä koskeva kanneperuste (neljäs kanneperuste) ja sakon alentamista
yhteistyöstä annetun tiedonannon nojalla koskeva kanneperuste (kolmas kanneperuste) on esitetty kantajan esittämän sakon kumoamiseen
tai sen alentamiseen liittyvän vaatimuksen tueksi.
Kanneperusteita on näin ollen tarkasteltava samassa järjestyksessä.

Kantajan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kesto
Asianosaisten lausumat
Kantaja riitauttaa ensimmäisessä ja toisessa kanneperusteessaan toteamuksen, jonka mukaan se osallistui kilpailusääntöjen
rikkomiseen kartellin alku- ja loppuvaiheessa eli ajanjaksoilla 31.1.1994 – elokuu 1997 sekä 18.5.–31.12.2000.
–       Ajanjakso 31.1.1994 – elokuu 1997
Kantaja kyseenalaistaa komission päätelmän kantajan osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksolla 31.1.1994
– elokuu 1997. Kantaja erottelee toisistaan ajanjakson ennen toukokuuta 1995 sekä toukokuun 1995 ja elokuun 1997 välisen ajanjakson.
Ajanjakson 31.1.1994 – toukokuu 1995 osalta kantaja väittää, että komissio ei ole osoittanut kantajan osallistumista tuolloin
mihinkään keskusteluihin tai tietojenvaihtoon kilpailijoiden kanssa.
Ensinnäkin EKA Chemicalsin ja Kemiran välistä Tukholmassa järjestettyä tapaamista, joka pidettiin 31.1.1994 eli rikkomisen
alkamispäiväksi katsottuna päivänä, ei kantajan mukaan ole selvästi osoitettu pidetyksi, koska Kemira ei ole vahvistanut sitä.
EKA Chemicalsin tapaamisen yhteydessä tekemissä merkinnöissä, joissa viitataan Kemiran muiden yritysten kanssa ja myös kantajan
kanssa käymiin keskusteluihin, ei myöskään osoiteta, että nämä keskustelut olisivat olleet lainvastaisia. Sitä ei tue mikään
muu todiste, jonka perusteella voitaisiin osoittaa yhteys EKA Chemicalsin ja Kemiran välisen, pohjoismaisten markkinoiden
laajuisen kahdenkeskisen kartellin ja Euroopan laajuisen väitetyn kartellin välillä.
EKA Chemicalsin merkinnät, joiden mukaan Air Liquiden kanssa käytyjen neuvottelujen tulos ”ei ollut kovin lupaava” ja kantajan
kanssa käydyt neuvottelut ”edistyivät puolestaan paremmin”, osoittavat kantajan mukaan sen, että Kemira ei ollut päässyt sopimukseen
Air Liquiden eikä kantajan kanssa. Koska komissio totesi, että Air Liquide ei ollut osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen
kyseisenä päivänä, sen olisi tullut tehdä samanlainen johtopäätös kantajan osalta.
Toiseksi kantaja toteaa Göteborgissa 2.11.1994 järjestetystä tapaamisesta, että sillä ei ollut kilpailunvastaista tarkoitusta.
Komission teoriaa tapaamisen yhteydessä vaihdetuista kaupallisista tiedoista ei ole kantajan mukaan vahvistettu EKA Chemicalsin
toimittamilla todisteilla, ja kantajan esittämät tiedot puhuvat sitä vastaan.
Kolmanneksi Euroopan kemianteollisuuden neuvoston (CEFIC) Roomassa 29.4.1994 ja Zaventemissa 25.11.1994 järjestämissä kokouksissa
käydyistä keskusteluista kantaja toteaa, että pelkästään Degussan toteamukset ”kilpailua koskevien luottamuksellisten tietojen”
vaihdosta eivät riitä osoittamaan yhteydenpidon lainvastaisuutta.
Toukokuun 1995 ja elokuun 1997 välisen ajanjakson osalta kantaja myöntää vaihtaneensa tietoja kilpailijoiden kanssa, mutta
väittää, ettei tätä voida pitää sopimuksena tai yhdenmukaistettuna menettelytapana.
Pelkkää toivetta kilpailun rajoittamisesta ei kantajan mukaan voida pitää EY 81 artiklan rikkomisena. Komission olisi tullut
näyttää toteen sellaisen sopimuksen olemassaolo, joka on seurausta yhteisestä tahdosta toimia markkinoilla tietyllä tavalla.
Kaikki riidanalaisessa päätöksessä esitetyt tapaamiset, jotka järjestettiin elokuuhun 1997 mennessä, päättyivät kuitenkin
niin, että yritykset eivät olleet sopineet minkäänlaisesta kilpailusääntöjä rikkovasta toiminnasta.
Toisin kuin sen oikeuskäytännön mukaisissa vaatimuksissa, johon riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappaleessa vedotaan,
komissio ei ole kantajan mukaan osoittanut, että kyseessä olevat yritykset olisivat sopineet minkäänlaisesta erityisestä kilpailua
rajoittavasta menettelystä.
Komissio ei myöskään ole osoittanut, että kyseessä olevana ajanjaksona käydyssä tietojenvaihdossa olisi ollut kyse yhdenmukaistetusta
menettelytavasta.
Kantajan mukaan yhdenmukaistettu menettelytapa edellyttää, että kilpailijat sopivat tietystä toiminnasta, että yritysten välisellä
yhteydenpidolla varmistetaan niiden menettelyjen vastaavuus ja että menettelytavalla on vaikutuksia markkinakäyttäytymiseen.
Kantaja katsoo, että riidanalaisen päätöksen 298 perustelukappaleessa mainittua oikeuskäytäntöä, jonka mukaan kartellin valmistelemiseksi
käytyä tietojenvaihtoa voidaan pitää yhdenmukaistettuna menettelytapana, voidaan soveltaa vain, jos sopimus on jo tehty ja
jos tietojenvaihdolla mahdollistetaan sopimuksen täytäntöönpano. Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ennen kyseessä olevaa
tietojenvaihtoa ole ollut olemassa sopimusta tai yhdenmukaistettua menettelytapaa.
Kyseessä olevien tapaamisten osanottajien väliset erimielisyydet olivat nimittäin kantajan mukaan niin merkittäviä, ettei
osanottajien välillä voinut olla käytännön yhteistyötä eikä näin ollen myöskään yhdenmukaistettua menettelytapaa.
Vaihdetut tiedot eivät myöskään ole vaikuttaneet kilpailijoiden toimintaan eivätkä olennaisesti vähentäneet markkinoilla toimivien
muiden yritysten toimintaan liittynyttä epävarmuutta.
Kyseessä olevana ajankohtana keskustelut keskittyivät kantajan mukaan eri tavarantoimittajien kapasiteettiin ja toimitusmääriin
uutta kapasiteettia koskeneen ongelman ratkaisemiseksi ja lisäkysynnän kohdentamiseksi. Tietojenvaihto koski tuotantomääriä,
ja sen tarkoituksena oli laatia malleja näiden määrien jakamisesta eikä jakaa markkinoita. Tiedot eivät olleet sellaisia,
että yritykset olisivat niiden perusteella voineet muuttaa kaupallista toimintaansa.
Koska komissio on kantajan mukaan jättänyt tutkimatta sen, onko annettuja tietoja voitu käyttää kilpailunvastaisiin tarkoituksiin,
se ei ole voinut osoittaa syy-yhteyttä väitettyjen yhdenmukaistettujen menettelytapojen ja markkinakäyttäytymisen välillä.
Degussan maininta ”kilpailua koskevien luottamuksellisten tietojen” vaihdosta ei riitä osoittamaan tietojenvaihdon lainvastaisuutta.
Degussa mainitsi kantajan mukaan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevassa hakemuksessaan sekä komission
tietojensaantipyyntöön antamassaan, 5.9.2003 päivätyssä vastauksessa useiden vuosien aikana pidetyt väitetyt yhteydet kilpailijoiden
kanssa muttei ole esittänyt minkäänlaisia täsmennyksiä vaihdettujen tietojen sisällöstä. Nämä sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevan hakemuksen yhteydessä esitetyt maininnat on kantajan mukaan ymmärrettävä varauksellisesti. Degussan
selvitykset ovat tulkinnanvaraisia, ja niiden todistusarvo on kyseenalainen, koska ne eivät ajoitu tosiseikkojen tapahtuma-aikoihin
eikä niiden avulla voida yksilöidä todistajia. Koska mainintoja ei ole vahvistettu muualla asiakirja-aineistossa, ne eivät
riitä osoittamaan rikkomista.
Degussa ei kantajan mukaan ole itse myöntänyt rikkoneensa kilpailusääntöjä ennen ”vuoden 1997 puoliväliä”. Degussa on täsmentänyt,
että ”ilmaus ’markkinoita koskevien luottamuksellisten tietojen vaihto’ on kilpailevien yritysten myyntihenkilöiden välisessä
keskustelussa käytettävä tyypillinen ilmaus” ja että se ”ei tarkoita yritysten välistä aktiivista yhteistoimintaa menettelytapojen
osalta”. Degussa on todennut lisäksi, että tällaisen tietojenvaihdon ”tarkoituksena on ollut ainoastaan lisätä yritysten tulevien
päätösten kannalta tarpeellisia tietoja”. Niillä ei siis näin ollen ollut muuta tavoitetta kuin luoda tulevaisuudessa tehtävät
päätökset mahdollistava ”ilmapiiri”.
Muut yritykset eivät kantajan mukaan ole vahvistaneet Degussan lausumia. EKA Chemicalsin toimittamissa asiakirjoissa vahvistetaan
vain sen ja Kemiran välinen tietojenvaihto. Arkema on ainoastaan maininnut keskustelut, jotka liittyivät ”tuotantokapasiteetin”
jakamisen mahdollistavaan malliin mutta jotka päättyivät tuloksettomina. Näin ollen tuottajat eivät kantajan mukaan edes vuoden
1997 alussa olleet päässeet sopimukseen tai yksimielisyyteen ”markkinoiden Euroopan laajuisesta järjestämisestä” siihen tähdänneistä
yrityksistä huolimatta.
Sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan puuttumisen on kantajan mukaan vahvistanut yhtäältä Degussan toiminta kyseisenä
aikana ja erityisesti sen ”WAR”-niminen suunnitelma, jonka avulla Degussa pyrki lisäämään myyntiään puuttumatta hintoihin,
sekä toisaalta Sevillassa toukokuussa 1997 järjestetyssä tapaamisessa käytyjen neuvottelujen päättyminen tuloksetta tuottajien
keskinäisen luottamuksen puuttumisen vuoksi. Komissio on kantajan mukaan itse myöntänyt riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa,
että tämän tapaamisen, josta kantajan edustaja oli ”poistunut tuohtuneena”, yhteydessä ei vielä saatu aikaiseksi minkäänlaista
sopimusta.
Komissio ei kantajan mukaan ole pystynyt osoittamaan yhteistoiminnan olemassaoloa eikä voinut olettaa, että yritykset ottaisivat
huomioon toisten yritysten niille antamat tiedot. Toisin kuin asiassa C-1999/92 P, Hüls v. komissio, 8.7.1999 annetussa tuomiossa
(Kok., s. I-4287, 161 ja 162 kohta), nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevilla yrityksillä ei kantajan mukaan ole ollut
mahdollisuutta päästä sopimukseen yhdestäkään niiden kauppapolitiikkaa koskevasta näkökohdasta, eivätkä vaihdetut tiedot missään
tapauksessa ole olleet sellaisia, että ne olisi voitu ottaa huomioon minkäänlaisen yhdenmukaistetun menettelytavan toimeenpanoa
varten.
Yhdenmukaistetun menettelytavan puuttumista tukee kantajan mukaan myös se, että vetyperoksidin markkinoilla oli runsaasti
kilpailua elokuuhun 1997 asti. Vetyperoksidin hinta laski huomattavasti etenkin vuoden 1996 lopussa ja vuoden 1997 alussa
ja alitti lopulta muuttuvat kustannukset.
Useiden yritysten hallinnollisen menettelyn aikana esittämä näyttö osoittaa, että markkinoilla oli runsaasti kilpailua kyseisenä
ajanjaksona. Kun tämä näyttö otetaan huomioon, komission olisi kantajan mukaan pitänyt todeta, että tietojenvaihdolla oli
tosiasiallinen vaikutus yritysten toimintaan markkinoilla.
Natriumperboraatista kantaja toteaa lopuksi, ettei ole lainkaan näyttöä siitä, että kantaja olisi osallistunut kilpailusääntöjen
rikkomiseen ennen Evian-les-Bainsissa 14.5.1998 järjestettyä tapaamista. Ennen tuota päivää tuottajat eivät olleet tehneet
keskenään minkäänlaista sopimusta eivätkä vaihtaneet mitään kilpailua koskevia luottamuksellisia tietoja.
Komissio väittää osoittaneensa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantajan toiminta oli 31.1.1994 lähtien EY 81 artiklan
1 kohdassa kiellettyä toimintaa.
Komissio katsoo osoittaneensa, että ajanjaksolla 31.1.1994 – elokuu 1997 kyseessä olevat yritykset vaihtoivat luottamuksellisia
tietoja erityisesti suunnitellakseen toistensa markkinakäyttäytymistä tuotantomäärien ja niiden mahdollisen vähentämisen osalta
sekä estääkseen uusien kapasiteettien markkinoille tuomisen (riidanalaisen päätöksen 104–170 ja 304 perustelukappale).
Degussan lausumat osoittavat komission mukaan sen, että 1990-luvulla yritykset ovat vaihtaneet ”kilpailua koskevia luottamuksellisia
tietoja”. Degussan esittämästä kuvauksesta ilmenee, että luovutetut tiedot koskivat suunniteltua markkinakäyttäytymistä eli
”määrien ja hintojen kehitystä” ja ”kilpailijoiden markkinoille tuloa tai markkinoilta poistumista” (riidanalaisen päätöksen
104 perustelukappale).
Komission mukaan näitä seikkoja tukevat EKA Chemicalsin toimittamat asiakirjatodisteet, ja EKA Chemicals on maininnut, että
”tavarantoimittajat olivat sopineet siitä, että ne eivät pyrkisi toistensa markkinoille”. EKA Chemicals on laatinut komission
mukaan luettelon tapaamisista, joihin liittyi salaista yhteistyötä. EKA Chemicalsin Tukholmassa 31.1.1994 Kemiran kanssa pidetyssä
kahdenvälisessä tapaamisessa tehdyissä merkinnöissä mainitaan keskustelut muun muassa kantajan kanssa. Näistä tiedoista käy
komission mukaan selvästi ilmi, että tuottajat valvoivat vastavuoroisesti kilpailijoidensa toimintaa ja että tässä yhteydessä
Air Liquide ei noudattanut sääntöjä, kun taas kantaja vastasi muiden odotuksiin. EKA Chemicals on myös viitannut sen ja kantajan
väliseen Göteborgissa 2.11.1994 järjestettyyn kahdenväliseen tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 106–108 ja 111 perustelukappale).
Toisin kuin kantaja väittää, Kemira ei komission mukaan ole kieltänyt osallistuneensa 31.1.1994 järjestettyyn tapaamiseen
EKA Chemicalsin kanssa vaan on päinvastoin myöntänyt osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen tuosta päivästä lähtien.
Koska tällä kahdenvälisellä tapaamisella oli lainvastainen tavoite, on selvää, että EKA Chemicalsin tekemissä merkinnöissä
mainittujen muiden kilpailijoiden, joihin kantaja kuuluu, kanssa käydyt neuvottelut ovat niin ikään olleet lainvastaisia.
Kantaja väittää komission mukaan virheellisesti, että EKA Chemicalsin kanssa Göteborgissa 2.11.1994 pidetyn tapaamisen lainvastaisuudesta
ei ole näyttöä. EKA Chemicalsin toimittamista tiedoista nimittäin käy ilmi, että tapaamisen yhteydessä vaihdettiin kaupallisia
tietoja (riidanalaisen päätöksen 113 perustelukappale).
Degussa on komission mukaan ilmoittanut, että ”kilpailua koskevia luottamuksellisia tietoja” vaihdettiin myös CEFIC:n 29.4.1994
Roomassa ja 25.11.1994 Zaventemissa järjestämissä kokouksissa (riidanalaisen päätöksen 114 perustelukappale).
Näitä seikkoja tukevat Arkeman selvitykset, joiden mukaan huhti- tai kesäkuussa 1995 kantaja on osallistunut keskusteluihin
”markkinoilla vallitsevista suuntauksista ja uusista toimijoista”, näiden keskusteluiden yhteydessä ”Degussa ja kantaja ovat
esittäneet toivomuksen siitä, että markkinat ja Degussan ja kantajan olemassa olevat asemat säilyisivät mahdollisimman vakaina”
ja ”tuottajat ovat epäilemättä keskustelleet markkinoiden jakamismenetelmästä vuosista 1994–1995 lähtien” (riidanalaisen päätöksen
115 ja 116 perustelukappale).
Lisäksi kantaja on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa myöntänyt olleensa yhteydessä kilpailijoihin ja jakaneensa
tietoja markkinoista toukokuusta 1995 alkaen.
Nämä kontaktit, joita pidettiin yllä kartellin alkuvaiheessa, joiden tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua ja jotka johtivat
hintoja ja markkinoiden jakamista koskevien sopimusten tekemiseen, ovat komission mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
kiellettyä toimintaa (riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappale). Niitä voidaan pitää osana samaa salaista hanketta.
Komissio myöntää, ettei markkinoiden jakamista koskevasta järjestelystä, josta keskusteltiin Milanossa 31.10.1995 ja Sevillassa
toukokuussa 1997, tehty mitään ”sitovaa” sopimusta, mutta väittää, että se, että tällaista järjestelyä ehdotettiin, riittää
EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteamiseen.
Pelkästään se seikka, että kyseessä olevana ajanjaksona käytiin keskusteluja tuotantomääristä, hinnoista ja asiakkaiden jakamista
koskeneista järjestelyistä, osoittaa komission mukaan yhteisen halun rajoittaa kilpailua. Toisin kuin kantaja väittää, kyse
ei ole ollut ”pelkästä aikomuksesta” vaan yhteisestä hankkeesta, jonka tarkoituksena on ollut päästä sopimukseen, jolla on
vaikutuksia asiakkaiden markkinakäyttäytymiseen.
Toissijaisesti komissio väittää, että kilpailijoiden toiminnassa kyseessä olevana ajanjaksona on kyse EY 81 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetusta yhdenmukaistetusta menettelytavasta. Näin ollen sen voidaan katsoa kuuluvan EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisen
kiellon soveltamisalaan, vaikka se ei ole vielä ehtinyt vaiheeseen, ”jossa [varsinainen sopimus] voidaan katsoa tehdyksi”
(riidanalaisen päätöksen 309 perustelukappale).
Edellä mainitun ajanjakson aikana kilpailijat nimittäin vaihtoivat myyntimääriä, hintoja ja asiakkaita koskevia tietoja, jotka
olivat omiaan auttamaan kilpailijoita mukauttamaan markkinakäyttäytymistään (riidanalaisen päätöksen 308 sekä 120, 127 ja
144 perustelukappale).
Vaihdetut tiedot ovat komission mukaan riittäneet vähentämään epävarmuutta kilpailijoiden markkinakäyttäytymisestä. Kantaja
on itsekin myöntänyt antaneensa kilpailijoilleen luottamuksellisia tietoja toukokuusta 1995 lähtien ja todennut, että ”osanottajat
ovat tutkineet mahdollisia vaihtoehtoja markkinatilanteen parantamiseksi ja markkinakapasiteetin lisäämiseksi”, ja kyse on
ollut ”sen selvittämisestä, onko sopimukseen pääseminen mahdollista” (kantajan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen 130
ja 133 kohta sekä riidanalaisen päätöksen 317–319 perustelukappale). Tämä toteamus vahvistaa komission mukaan sen, että kyseessä
olevan tietojenvaihdon seurauksena kilpailijat ovat voineet mukauttaa markkinakäyttäytymistään. Lisäksi tietojenvaihdolla
on voitu valmistella hintojen nousua ja markkinoiden jakamiskäytäntöjä.
Näin ollen riidanalaisessa päätöksessä esitetyt seikat ovat yleisesti tarkasteltuina komission mukaan riittävän täsmällisiä
ja yhteneväisiä sen toteamiseksi, että kantaja syyllistyi kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.1.1994 alkaen.
–       Ajanjakso 18.5.–31.12.2000
Kantaja väittää, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja tosiseikkoja koskevan arviointivirheen todetessaan, että
kartellia jatkettiin 18.5.2000 jälkeen.
Yhtäältä komissio ei ole kantajan mukaan osoittanut, että Turussa 18.5.2000 järjestetyn tapaamisen yhteydessä osanottajat
olisivat päättäneet jatkaa sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan täytäntöönpanoa.
Komissio on tukeutunut kantajan mielestä yksinomaan Arkeman esittämään näyttöön, joka ei ole ratkaiseva ja jota muu näyttö
ei tue. Arkeman esittämät tiedot ovat kantajan mukaan ristiriitaisia, koska Arkema on vahvistanut myös, että kyseessä oleva
tapaaminen oli ”tietyille tuottajille tilaisuus osoittaa, että ajat olivat muuttuneet” ja tilaisuus ”ilmoittaa yhteistyön
päättymisestä”. Muut yritykset ovat kiistäneet Arkeman ilmoituksen ”yhteisymmärryksestä”, joka kyseisessä tapaamisessa olisi
vallinnut.
Ennen 18.5.2000 järjestettyä tapaamista Krefeldissä järjestetyssä kahdenvälisessä tapaamisessa kantaja väittää ilmoittaneensa
Degussalle, että se ei enää ollut kiinnostunut kartellista. Komissio on todennut virheellisesti, että tapaaminen Krefeldissä
olisi järjestetty Turun tapaamisen jälkeen.
Kantajan ja FMC Foret’n välisestä yhteydenpidosta vuoden 2000 lopussa kantaja toteaa, ettei tämä yksittäinen kontakti, jonka
aiheena oli natriumperboraatti, voi olla perusteena vetyperoksidikartellia koskevalle seuraamusmenettelylle. Kantajan mukaan
kartelli oli päättynyt natriumperboraatin osalta, ja FMC Foret oli lakannut osallistumasta kartelliin vuoden 1999 lopussa
vetyperoksidin osalta.
Toisaalta komissio on kantajan mukaan tukeutunut virheellisesti oletukseen siitä, että kartellin vaikutukset olisivat jatkuneet
toukokuun 2000 jälkeen. Osoittaakseen, että lakkautetun sopimuksen vaikutukset jatkuivat, komission olisi tullut näyttää toteen
sopimuksen vaikutukset hintoihin.
Komissio on erityisesti jättänyt huomiotta näytön siitä, että markkinoilla oli kilpailua toukokuun 2000 jälkeen. Hintakehityksen
osalta komissio on tukeutunut ainoastaan Arkeman toimittamaan asiakirjaan, josta käy ilmi, että hinnat pysyivät suhteellisen
vakaina koko vuoden 2000 ajan. Arkeman esittämistä muista asiakirjoista ilmenee kuitenkin, että hinnat laskivat vuonna 2000
Euroopan unionissa ja että keskihintaa ei laskettu yksinomaan ETA:n alueella toteutuneen myynnin perusteella. Lisäksi on niin,
että vaikka hintojen oletettaisiin pysyneen vakaina, tämä voitaisiin selittää kysynnän merkittävällä lisääntymisellä ja kulujen
kasvulla.
Siltä osin kuin komissio on todennut, ettei kantaja selvästi jättäytynyt pois kartellista 18.5.2000 jälkeen, se ei kantajan
mukaan ole ottanut huomioon sitä, että kartelli oli kyseisenä päivänä ”romahtanut”, ja näin ollen komissio on kääntänyt todistustaakan
syyttömyysolettaman periaatteen vastaisesti.
Komissio kiistää kantajan väitteet ja viittaa erityisesti riidanalaisen päätöksen 355–360 perustelukappaleessa esitettyihin
perusteisiin.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset,
yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa,
että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.
Jotta kyseessä olisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen
tahtonsa toimia markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711,
Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB Holding ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 199 kohta).
EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus voidaan katsoa tehdyksi, kun osapuolella on periaatteellinen yhteisymmärrys
kilpailun rajoittamisesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen yksityiskohdista vielä neuvotellaan (ks. vastaavasti edellä 85
kohdassa mainittu asia HFB Holding ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).
Yhdenmukaistetun menettelytavan määritelmällä tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan
tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä, ilman että tehtäisiin varsinaista sopimusta (asia
C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 115 kohta ja edellä 55 kohdassa mainittu asia
Hüls v. komissio, tuomion 158 kohta).
EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle taloudellisten toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle,
joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle
kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena
tai seurauksena on kilpailun rajoittaminen (ks. vastaavasti edellä 87 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 116 ja 117 kohta).
Se, että yritys antaa tietoja kilpailijoilleen tarkoituksenaan valmistella kilpailunvastaista sopimusta, on riittävä todiste
EY 81 artiklassa tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio
6.4.1995, Kok., s. II‑1063, 82 kohta ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 178 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa”
kattavat luonteeltaan samankaltaisia yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa
osalta (edellä 87 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 131 ja 132 kohta sekä edellä 85 kohdassa
mainittu asia HFB Holding ym. v. komissio, tuomion 190 kohta).
Kun kyse on monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä,
että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se luonnehtisi täsmällisesti rikkomisen
sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä
kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista (ks. vastaavasti edellä 87 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 111–114 kohta sekä yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja
T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 696 kohta).
Rikkomisen kaksinkertainen luonnehdinta sopimukseksi ”ja/tai” yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi on ymmärrettävä siten, että
siinä kuvataan monimutkaista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa
ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monimutkaisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa
puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (edellä 85 kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals
v. komissio, tuomion 264 kohta ja edellä 85 kohdassa mainittu asia HFB Holdings ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisen todistelusta on huomautettava, että komission on esitettävä oikeudellisesti riittävä näyttö EY
81 artiklan 1 kohdan rikkomisen muodostavista seikoista (ks. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998,
Kok., s. I-8417, 58 kohta).
Sen on esitettävä tästä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä (ks. asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok.,
s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikkien komission toimittamien todisteiden ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen
osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät ne (ks. yhdistetyt
asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. I-2501, 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Seikkoja, jotka komissio esittää päätöksessään osoittaakseen, että EY 81 artiklan 1 kohtaa on rikottu, on tarkasteltava kokonaisuutena
eikä erikseen (ks. edellä 89 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 185 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on otettava huomioon, että kilpailunvastaiset toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, ja näin ollen useimmissa tapauksissa
kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja seikoista, jotka
yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt
asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004,
Kok., s. I-123, 55–57 kohta).
Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on vakiintuneessa oikeuskäytännössä todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee
kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta
osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T‑41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000,
Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syyttömyysolettaman, joka on unionin oikeuden yleinen periaate ja jota sovelletaan muun muassa yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen
rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, mukaan asia on ratkaistava
kilpailusääntöjen rikkomista koskevan päätöksen adressaatin hyväksi, jos asiaa käsittelevä tuomioistuin on epävarma (edellä
55 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta sekä yhdistetyt asiat T‑44/02 OP, T‑54/02 OP ja T‑56/02 OP,
T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3567, 60 ja 61 kohta).
Näiden seikkojen valossa on tutkittava, onko komissio nyt käsiteltävässä asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla,
että kantajan menettely on ollut riidanalaisten ajanjaksojen aikana EY 81 artiklan 1 kohdan vastaista.
–       Ajanjakso 31.1.1994 – toukokuu 1995
Kantaja väittää, että komissio on tehnyt tosiseikkoja koskevan arviointivirheen, kun se on katsonut rikkomisen alkaneen 31.1.1994.
Kantaja väittää, ettei ole osoitettu, että se olisi ennen toukokuuta 1995 ollut kilpailijoihinsa minkäänlaisessa yhteydessä,
jonka puitteissa EY 81 artiklan 1 kohtaa olisi voitu rikkoa.
Riidanalaisen päätöksen 104–114 ja 351 perustelukappaleesta käy ilmi, että komission mukaan päivä, jona kantajan osallistuminen
rikkomiseen alkoi, on 31.1.1994, ja näkemys perustui Degussan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa
yhteydessä esittämiin lausumiin, joita EKA Chemicalsin esittämät asiakirjatodisteet sekä Arkeman lausumat tukivat.
Komissio on ensinnäkin todennut, että Degussan esittämien lausumien mukaan kilpailijat vaihtoivat 1990-luvulla yhä useammin
”kilpailua koskevia luottamuksellisia tietoja” ja jopa ”markkinoita koskevia tietoja”. Näiden lausumien mukaan ”[ilmaus] ’markkinoita
koskevien tietojen vaihto’ on kilpailevien yritysten myyntihenkilöiden välisessä keskustelussa käytettävä tyypillinen ilmaus”.
Komissio on todennut lisäksi, että samojen lausumien mukaan ”suullisesti annetut tiedot liittyivät määrien ja hintojen kehitykseen,
kilpailijoiden ja asiakkaiden markkinakäyttäytymiseen, kilpailijoiden markkinoille tulemiseen tai niiltä poistumiseen, tuotantokapasiteetin
kehittymiseen, kysyntä- ja tarjontapuolen tuoteinnovaatioon sekä muihin samankaltaisiin kysymyksiin” (riidanalaisen päätöksen
104 perustelukappale). Degussan mukaan kilpailijat kävivät tällaisia keskusteluja erityisesti määritelläkseen ja tarkastaakseen
kilpailijoiden markkinaosuudet sekä toimittaakseen tietoja asiakkaiden käyttäytymisestä (riidanalaisen päätöksen 105 perustelukappale).
Lisäksi komissio on todennut rikkomisen tarkasta alkamisajankohdasta, että ensimmäinen Degussan lausumat vahvistava todiste,
joka liittyi erityisesti kantajaan, koski EKA Chemicalsin ja Kemiran tapaamista Tukholmassa 31.1.1994 sekä samana päivänä
järjestettyä Degussan ja EKA Chemicalsin välistä tapaamista. Komission mukaan tämä todiste osoitti, että ”EKA [Chemicals],
Kemira, Degussa ja [kantaja ovat] osallistuneet salaiseen yhteistyöhön ainakin alkuvuoden 1994 aikana” (riidanalaisen päätöksen
106–108 ja 351 perustelukappale).
Komissio on myös todennut, että muuta lainvastaista yhteydenpitoa käytiin vuosina 1994 ja 1995, ja siitä ovat toimittaneet
tietoja EKA Chemicals (riidanalaisen päätöksen 110 ja 111 perustelukappale), Degussa (114 perustelukappale) ja Arkema (115
perustelukappale).
Tästä on huomautettava aluksi, että Degussan lausumat, joiden sisällön kantaja riitauttaa, eivät yksin muodosta riittävää
näyttöä kantajan osallistumisesta rikkomiseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden ovat riitauttaneet
muut kartelliin osalliseksi katsotut yritykset, ei nimittäin voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten
toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (ks. edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio ja asia T‑38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 285
kohta).
Tätä perustelua sovelletaan sitäkin suuremmalla syyllä nyt käsiteltävään asiaan, kun otetaan huomioon Degussan käyttämien
ilmausten yleinen luonne; ne viittaavat kaikkiin kartellin alkuvaiheessa eli vuosina 1994–1996 järjestettyihin tapaamisiin.
Nämä lausumat eivät siten yksinään riitä siihen, että kantajan rikkomiseen osallistumisen alkamispäivä voitaisiin sijoittaa
vuoden 1994 alkuun.
Komission viittauksista Degussan lausumiin, joiden mukaan ”kilpailua koskevia luottamuksellisia tietoja” vaihdettiin CEFIC:n
29.4. ja 25.11.1994 järjestämissä kokouksissa käydyissä monenvälisissä keskusteluissa (riidanalaisen päätöksen 114 perustelukappale),
on todettava, että tämä tieto, jossa ei erityisesti mainita kantajaa, on osa Degussan edellä mainittuja lausumia eikä sitä
näin ollen voida pitää niitä tukevana seikkana.
Kun tarkastellaan lisäksi todistetta, jonka komissio on esittänyt tukemaan Degussan lausumia kyseisestä ajanjaksosta, on kiistatonta,
että kantaja ei osallistunut riidanalaisen päätöksen 351 perustelukappaleessa mainittuihin tapaamisiin eli EKA Chemicalsin
ja Kemiran väliseen tapaamiseen Tukholmassa 31.1.1994 eikä samana päivänä järjestettyyn EKA Chemicalsin ja Degussan tapaamiseen.
Näiden tapaamisten osalta komissio on ainoastaan viitannut tosiseikkojen tapahtuma-ajalta peräisin olevaan EKA Chemicalsin
asiakirjaan, jonka mukaan EKA Chemicals ja Kemira vaihtoivat 31.1.1994 järjestetyn tapaamisen yhteydessä tietoja pohjoismaisista
markkinoista ja jonka mukaan Kemira ”[oli] ilmoittanut [neuvotelleensa] [Air Liquiden] kanssa mutta neuvottelujen tulos ei
ollut kovin lupaava”. Komission mielestä samassa asiakirjassa todetaan, että ”[Degussan] ja [kantajan] väliset neuvottelut
puolestaan edistyivät paremmin” (riidanalaisen päätöksen perustelukappaleen 106 kohta).
Vaikka kyseinen asiakirja koskeekin yhtäältä pohjoismaisten tuottajien eli Kemiran ja EKA Chemicalsin välistä tietojenvaihtoa
ja toisaalta viimeksi mainittujen ja ”Manner-Euroopan markkinoiden” tiettyjen tuottajien välisiä keskusteluja, viittaus kantajaan
tässä yhteydessä ei riitä osoittamaan kantajan osallistumista lainvastaiseen yhteydenpitoon, joka kyseiseen tapaamiseen liittyi.
Kyseessä on nimittäin epäsuora todiste, joka on peräisin sellaiselta yritykseltä, joka ei osallistunut väitettyihin keskusteluihin
kantajan kanssa, eikä Kemira ole vahvistanut tätä todistetta. Tähän asiakirjaan sisältyvien viittausten perusteella ei myöskään
voida yksilöidä kyseessä olevien keskustelujen tarkoitusta.
Tästä on todettava, että komissio on katsonut virheellisesti, ettei sillä ollut ”mitään syytä epäillä, että tässä asiakirjassa
olevat tiedot eivät olisi täsmällinen toisinto aiemmin käydyistä keskusteluista” ja että ne olivat osoitus kartellista, johon
kantaja oli osallistunut (riidanalaisen päätöksen 317 perustelukappale).
Muiden EKA Chemicalsin ilmoittamien, vuoteen 1994 ajoittuneiden kahdenvälisten yhteydenottojen osalta komissio viittaa EKA
Chemicalsin ja kantajan väliseen, 2.11.1994 Göteborgissa järjestettyyn tapaamiseen, jossa osallistujat EKA Chemicalsin mukaan
”keskustelivat vetyperoksidin Euroopan markkinoista” (riidanalaisen päätöksen 111 perustelukappale).
On kuitenkin todettava, että tämä ainoa yleisluonteisesti muotoiltu maininta ei riitä osoittamaan kyseisen tapaamisen lainvastaisuutta,
sillä kantaja on riitauttanut tämän lainvastaisuuden. Tapaamisen lainvastaista tarkoitusta ei myöskään ole osoitettu komission
viittauksilla muihin EKA Chemicalsin lausumiin, jotka eivät selvästikään koske tätä tapaamista vaan joissa todetaan ainoastaan
se, että ”1990-luvulta alkaen EKA [Chemicalsin] ja [kantajan] väliset tapaamiset ovat liittyneet lähinnä markkinoita koskeviin
yleisiin kysymyksiin, kuten hintatietoihin, markkinaennusteisiin jne.” (riidanalaisen päätöksen 113 perustelukappale ja alaviite
nro 84).
Vaikka komissio lopuksi katsoi, että Degussan lausumia ovat tukeneet Arkeman lausumat, jotka koskevat vuonna 1995 pidettyjä
kokouksia ja joiden mukaan ”jakamisesta tuottajien kesken [on] keskusteltu varmasti vuosista 1994–1995 lähtien” (riidanalaisen
päätöksen 104 ja 115 perustelukappale), on kuitenkin todettava, että viimeksi mainitut lausumat liittyvät ”huhti- tai toukokuussa
1995” pidettyyn monenkeskiseen tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappale) sekä sitä seuranneeseen yhteydenpitoon
eivätkä ne siten voi toimia Degussan lausumia tukevana näyttönä kantajan aikaisemman rikkomiseen osallistumisen osalta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 104–115 ja 351 perustelukappaleessa esitetyt seikat yhdessä
tarkasteltuina eivät muodosta riittäviä todisteita sen komission toteamuksen perustelemiseksi, joka koskee kantajan osallistumista
rikkomiseen ajanjaksolla 31.1.1994 – toukokuu 1995.
Yhtäältä nimittäin Degussan lausumat, joihin on vedottu riidanalaisen päätöksen 104 ja 105 perustelukappaleessa, eivät yksinään
riitä osoittamaan, että kantaja olisi osallistunut kiellettyyn yhteistoimintaan vuodesta 1994 alkaen, ja toisaalta muut seikat,
joihin on vedottu riidanalaisen päätöksen 106–115 ja 351 perustelukappaleessa, eivät tue riittävällä tavalla näitä lausumia
siltä osin kuin kyse on kantajan osallistumisesta lainvastaiseen yhteydenpitoon ennen toukokuuta 1995.
Näin ollen on hyväksyttävä kantajan esittämä väite tosiseikkojen virheellisestä arvioinnista siltä osin kuin kyse on kantajan
osallistumisesta rikkomiseen ajanjaksolla 31.1.1994 – toukokuu 1995.
–       Ajanjakso toukokuu 1995 – elokuu 1997
Komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessä, että yritykset, joille päätös on osoitettu ja joihin kantaja kuuluu, ovat
osallistuneet monitahoiseen kartelliin, joka muodostui sopimuksista ja yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joilla pyrittiin
rajoittamaan kilpailua EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kilpailunrajoitus koski lähinnä markkinatietojen vaihtoa,
tuotannon ja tuotantokapasiteetin rajoittamista, markkinoiden jakamista ja hintojen asettamista (riidanalaisen päätöksen 337
perustelukappale).
Erityisesti kartellin alkuvaiheesta komissio on todennut muun muassa, että kartelliin osallistuneet yritykset tapasivat säännöllisesti
ainakin 31.1.1994 alkaen vaihtaakseen luottamuksellisia markkinatietoja ja keskustellakseen tuotantokapasiteeteista, niiden
mahdollisesta vähentämisestä tai mahdollisuudesta estää tuotantokapasiteetin lisääminen markkinoilla (riidanalaisen päätöksen
304 perustelukappale) ja että nämä salaiset tapaamiset, jotka johtivat sitoviin sopimuksiin hinnoista ja markkinoiden jakamisesta,
on voitu katsoa osaksi samaa yhteistyöhanketta (305 perustelukappale).
Lisäksi komissio on katsonut, että myynnin määriä, hintoja ja asiakkaita koskenut tietojenvaihto kartellin alkuvaiheessa auttoi
kyseisiä yrityksiä ottamaan huomioon nämä tiedot markkinakäyttäytymisensä määrittämisessä, ja näin on voitu olettaa, että
nämä yritykset ottivat huomioon tiedot, joita ne vaihtoivat kilpailijoidensa kanssa markkinakäyttäytymistä määrittäessään
(riidanalaisen päätöksen 308 perustelukappale).
Näin ollen komissio on katsonut, että ”vaikka [kyseinen menettely] ei ole heti rikkomisen alkuvaiheessa saavuttanut vaihetta,
jossa [varsinaisen] sopimuksen voitaisiin todeta syntyneen, menettelyn voidaan kuitenkin katsoa – – kuuluvan [EY] 81 artiklan
1 kohdan mukaisen kiellon soveltamisalaan, koska yhteistyöllä eri muodoissaan on kokonaisuudessaan kaikki sopimuksen ja/tai
yhdenmukaistetun menettelytavan piirteet” (riidanalaisen päätöksen 309 perustelukappale).
Komissio on esittänyt toukokuun 1995 ja elokuun 1997 välistä ajanjaksoa koskevien toteamustensa tueksi erityisesti seuraavat
seikat:
–        Pariisissa huhti- tai toukokuussa 1995 järjestetyn monenkeskisen tapaamisen tarkoituksena oli muodostaa pysyviä kontakteja
kilpailijoiden välille, sillä Degussa ja kantaja olivat ilmaisseet toiveensa vallitsevien markkina-asemien vakiinnuttamisesta
(riidanalaisen päätöksen 115–117 perustelukappale)
–        CEFIC:n joko 11. tai 12.5.1995 Dresdenissä järjestämässä kokouksessa käydyt kahdenväliset keskustelut koskivat uusien tuotantolaitosten
valmistumisesta johtunutta odotettavaa hintojen laskua (riidanalaisen päätöksen 118 ja 119 perustelukappale)
–        Atofinan ja Air Liquiden (riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale), Atofinan ja Degussan (121 perustelukappale) sekä
Degussan ja EKA Chemicalsin (122 perustelukappale) välisissä kahdenkeskisissä tapaamisissa kesäkuussa 1995 keskusteltiin vetyperoksidin
markkinoiden liikakapasiteetista ja tuottajien välisistä yhteistyömahdollisuuksista, ja keskustelut perustuivat taulukkoon,
jossa esitettiin yksityiskohtaiset tiedot kunkin asiakkaan ja tuottajan osalta ja joka sisälsi myös tietoja kantajasta
–        ylipäänsä vuoden 1995 paikkeilla oli ”kiertänyt” lukuisia ehdotuksia myyntikiintiöistä ja liikakapasiteetin valvonnasta yli
vuoden ajan, ja Atofina, Degussa ja kantaja olivat keskustelleet niistä (riidanalaisen päätöksen 123 ja 124 perustelukappale)
–        Atofinan, Degussan ja Chemoxalin tapaaminen Pariisissa 23.10.1995 koski erityisesti lukuja sisältänyttä ehdotusta uusien tuotantokapasiteettien
– joihin kantajan uuden tehtaan kapasiteetti kuului – rajoittamiseksi sekä hintasopimukseen liittynyttä ehdotusta (riidanalaisen
päätöksen 126 ja 127 perustelukappale)
–        tuottajat oli jaettu A- ja B-ryhmään, joista ensimmäistä koordinoi kantaja ja jälkimmäistä Degussa, ja B-ryhmän oletettiin
jakavan A-ryhmän määrittelemät markkinaosuudet; A-ryhmään kuuluivat ”markkinoiden johtavat yritykset” eli Degussa ja kantaja
sekä pohjoismaiset yritykset EKA Chemicals ja Kemira (riidanalaisen päätöksen 130 ja 131 perustelukappale)
–        Milanossa 31.10.1995 järjestetyssä B-ryhmän tapaamisessa käsiteltiin ”kasvun jakamista mahdollistavaa mallia koskevia perusteita”,
ja tässä yhteydessä tehdyistä muistiinpanoista käyvät ilmi muun muassa kantajaa koskevat tiedot (riidanalaisen päätöksen 132
ja 133 perustelukappale)
–        CEFIC:n 21. ja 22.11.1995 Brysselissä järjestämissä kokouksissa käydyissä kahdenvälisissä keskusteluissa, joihin myös kantaja
osallistui, sekä Italiassa järjestetyssä tapaamisessa vaihdettiin markkinoita koskevia tietoja ja määriteltiin seuraavaksi
vuodeksi vetyperoksidin hintatasot, joita tosin ei noudatettu (riidanalaisen päätöksen 134–136 perustelukappale)
–        Atofinan ja kantajan Pariisissa vuoden 1996 alussa järjestetyn kahdenvälisen tapaamisen tarkoituksena oli verrata A- ja B-ryhmän
asemaa toisiinsa (riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappale)
–        CEFIC:n 24.5.1996 Göteborgissa ja 27.11.1996 Brysselissä järjestämissä kokouksissa, joihin kantaja osallistui, käsiteltiin
markkinaosuuksien jakamista koskeneita, lukuja sisältäneitä ehdotuksia sekä hintoja, mutta yksityiskohtaiseen sopimukseen
ei päästy (riidanalaisen päätöksen 141–145 perustelukappale)
–        useat vuosiin 1996 ja 1997 ajoittuneet kahdenkeskiset yhteydenotot, joihin lukeutuu huhti- tai toukokuussa 1997 Kööpenhaminassa
järjestetty EKA Chemicalsin ja kantajan tapaaminen, jossa kantaja tiedusteli EKA Chemicalsilta, olisiko se valmis liittymään
yhteen muiden tuottajien kanssa kapasiteettien pienentämiseksi koordinoidusti, ovat osoitus kapasiteettien pienentämistä koskeneista
hankkeista (riidanalaisen päätöksen 154 ja 155 perustelukappale)
–        CEFIC:n järjestämän kokouksen yhteydessä 28. tai 29.5.1997 Sevillassa pidetyissä tapaamisissa, joihin A- ja B-ryhmät osallistuivat,
käsiteltiin vetyperoksidin markkinoiden jakamiseen perustunutta mallia, vaikka minkäänlaista lopullista sopimusta ei saatu
aikaiseksi, ja neuvottelut siirrettiin elokuuhun (riidanalaisen päätöksen 156–167 perustelukappale)
–        kantajan, EKA Chemicalsin ja Degussan välisiä kahdenkeskisiä yhteyksiä jatkettiin mainittujen tapaamisten jälkeen kesällä
1997 (riidanalaisen päätöksen 168–170 perustelukappale).
Kantaja ei kiistä näiden kontaktien olemassaoloa eikä keskustelujen sisältöä, joka on esitetty riidanalaisen päätöksen edellä
mainituissa perustelukappaleissa.
Kantaja väittää kuitenkin, että näiden seikkojen perusteella ei voida päätellä sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan
olemassaoloa ennen Brysselissä elokuussa 1997 järjestetyn monenvälisen tapaamisen ajankohtaa; tämä tapaaminen johti sitovaan
sopimukseen vetyperoksidin hintojen korottamisesta (riidanalaisen päätöksen 171–174 perustelukappale), ja kantaja pitää sitä
ajankohtana, jona sen oma osallistuminen rikkomiseen on alkanut.
Kantaja viittaa ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 115–170 perustelukappaleessa esitettyihin seikkoihin ja väittää, että elokuussa
1997 järjestettyyn tapaamiseen asti kyseisiin keskusteluihin osallistuneet eivät voineet tehdä sopimusta markkinoiden jakamisesta
tai hinnoista eivätkä sitoutuneet yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin.
Tästä kantaja väittää, että komissio on tulkinnut virheellisesti EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksen ja yhdenmukaistetun
menettelytavan käsitteitä ja tehnyt tosiseikkoja koskevan arviointivirheen.
Väitetystä oikeudellisesta virheestä on huomautettava, että kun kyse on monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, komissiolla
ei ole velvollisuutta luokitella jokaista todettua rikkomista EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi
menettelytavaksi, koska molemmat rikkomisen muodot ovat luonteeltaan samankaltaisia. Komissiolta ei myöskään voida edellyttää
rikkomisen luokittelemista tarkasti joko sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, koska edellä mainittu säännös
koskee joka tapauksessa molempia rikkomisen muotoja.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissiota ei näin ollen voida oikeudellisesti moittia siitä, että se on määritellyt kaikki kyseiset
menettelyt sellaisiksi, että ne täyttävät kaikki ”sopimuksen ja/tai yhdenmukaistetun menettelytavan” tunnusmerkit siltä osin
kuin niiden on voitu katsoa kuuluvan jompaankumpaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista rikkomisen muodoista.
Väitetystä tosiseikkoja koskevasta arviointivirheestä kantaja väittää, että kilpailijat eivät ennen elokuuta 1997 yhtäältä
päässeet sopimukseen erityisestä markkinakäyttäytymisestä eivätkä toisaalta päättäneet sellaisesta yhteensovittamisesta, joka
voitaisiin luokitella yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi.
Kantaja viittaa erityisesti riidanalaisessa päätöksessä mainittuihin tietoihin, joiden mukaan vuonna 1996 keskustelut ”olivat
polkeneet paikallaan vuoden ajan” ja että ne näyttivät ”olevan umpikujassa”. Kantaja korostaa, että vielä toukokuussa 1997
”luottamuspula oli syynä siihen, että ei saatu aikaiseksi sopimusta markkinaosuuksien pysyttämisestä”, ”[koska] pienimmät
tuottajat äänestivät markkinaosuuksien määrittämistä vastaan” (riidanalaisen päätöksen 140, 142 ja 164 perustelukappale).
Vaikka kantajan esittämät seikat osoittavat, että toukokuussa 1995 ja elokuussa 1997 järjestettyihin tapaamisiin osallistuneet
tuottajat eivät päässeet ”varsinaiseen” sopimukseen markkinaosuuksien jakamisesta, minkä komissio on itsekin todennut riidanalaisen
päätöksen 309 perustelukappaleessa, tuottajat kävivät kuitenkin pidennetyllä ajanjaksolla säännöllisesti neuvotteluja tällaiseen
sopimukseen tähtäävästä hankkeesta.
Seikoista, joita kantaja ei ole kiistänyt, käy nimittäin ilmi, että Degussan ja kantajan vetyperoksidin alalla toimiville
kilpailijoilleen toistuvasti toimittamien kutsujen seurauksena järjestettiin tapaamisia toukokuussa 1995 kilpailijoiden välisen
pysyvän yhteyden muodostamiseksi. Osanottajat keskustelivat markkinoilla vallinneista suuntauksista ja vetyperoksidin Euroopan-markkinoille
saapuneista uusista tuottajista, ja Degussa ja kantaja toivoivat, että olemassa olleet markkina-asemat pysyisivät mahdollisimman
vakaina (riidanalaisen päätöksen 115–117 perustelukappale).
Toukokuun 1995 ja elokuun 1997 välisenä aikana käytiin säännöllisesti keskusteluja, joiden aiheena olivat myyntikiintiöitä
ja liikakapasiteetin valvontaa koskeneet ehdotukset (riidanalaisen päätöksen 123 ja 124 perustelukappale), lukuja sisältänyt
ehdotus uusien tuotantokapasiteettien, joihin kuului kantajan uuden tehtaan kapasiteetti, rajoittamiseksi sekä hintasopimukseen
liittynyt ehdotus (126 ja 127 perustelukappale), ”kasvun jakamista mahdollistavaa mallia koskevat perusteet” (132 ja 133 perustelukappale),
markkinoiden jakamista koskeneet, lukuja sisältäneet ehdotukset sekä hintoja koskenut sopimus (143–145 perustelukappale),
pyrkimys pienentää kapasiteetteja koordinoidusti (riidanalaisen päätöksen 154 ja 155 perustelukappale) sekä vetyperoksidin
markkinoiden jakamiseen perustunut malli (159–167 perustelukappale).
Keskustelujen sisältö, jota kantaja ei ole kyseenalaistanut, osoittaa sen, että on ollut olemassa yhteinen tahto rajoittaa
kilpailua.
On nimittäin niin, että säännöllisesti pidetyt toisiaan seuranneet kokoukset, joissa yritykset ovat tavanneet keskustellakseen
uusien kapasiteettien rajoittamisesta, markkinaosuuksien jakamisesta ja hintasopimuksesta, eivät olisi olleet mahdollisia,
ellei niihin osallistuneiden välillä tuolloin olisi ollut yhteistä tahtoa markkinoiden vakauttamiseen kilpailua rajoittavilla
toimenpiteillä (ks. vastaavasti asia T-21/99, Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1681, 46 kohta).
Koska kyseisiä keskusteluja on selvästi ohjannut osanottajien välinen yhteinen tahto päästä yksimielisyyteen juuri kilpailunrajoituksen
periaatteesta, tätä päätelmää ei heikennä se, että osanottajat keskustelivat suunnitellun rajoituksen erityispiirteistä elokuuhun
1997 asti ja että elokuussa 1997 tehty vetyperoksidin hintojen korotusta koordinoidusti koskenut sitova sopimus tehtiin noudattamalla
eri menettelytapaa kuin aiemmissa kokouksissa oli suunniteltu.
Kantajan osallistuminen tähän salaiseen yhteydenpitoon käy selvästi ilmi sen aktiivisesta osallistumisesta keskusteluihin.
Kantaja osallistui useimpiin kyseisen ajanjakson kuluessa pidetyistä tapaamista, ”teki yhteenvedon” ehdotuksista (riidanalaisen
päätöksen 123 ja 124 perustelukappale) ja koordinoi ”markkinoiden johtavista yrityksistä” koottua ryhmää (130 ja 131 perustelukappale).
Tästä on todettava, ettei kantajan viittaus siihen, että toukokuussa 1997 järjestetyssä tapaamisessa (riidanalaisen päätöksen
162 perustelukappale), josta kantajan edustaja oli ”poistunut tuohtuneena – – ärsyynnyttyään pienten tuottajien vaatimuksista”,
ole osoitus siitä, että kantajan osallistumisella kyseiseen tapaamiseen tai ylipäätään kaikkeen yhteydenpitoon ei olisi ollut
lainkaan kilpailunvastaista tarkoitusta.
Näistä seikoista komissio on voinut perustellusti todeta, että kyseiset kartellin alkuvaiheen menettelyt, joihin kantaja osallistui,
ovat olleet osa samaa kilpailunvastaista hanketta ja näin ollen kuuluneet EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisen kiellon soveltamisalaan.
Yhtäältä on nimittäin muistutettava, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty siinä vaiheessa, kun on olemassa
yksimielisyys itse kilpailunrajoituksen periaatteesta, vaikka tarkoitetun rajoittamisen yksityiskohdista vielä neuvoteltaisiin
(ks. edellä 86 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei voi näin ollen perustellusti väittää, että sen vuoksi, etteivät yritykset sopineet markkinoilla
sovellettavista erityisistä menettelysäännöistä, kyseinen toiminta olisi korkeintaan pelkkä aikomus rajoittaa kilpailua ja
että se ei kuuluisi 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin rikkomisen muotoihin.
Koska edellä esitetyistä seikoista käy ilmi, että kilpailijoilla oli jo ollut yhteinen hanke, jonka tarkoituksena oli tehdä
kilpailunvastainen sopimus, näiden keskustelujen on katsottava ylittäneen pelkän aikomuksen tai yrityksen sopimukseen pääsemiseksi.
Toisaalta on todettava, että yhteydenpidon kyseisenä ajanjaksona on voitu joka tapauksessa katsoa kuuluvan EY 81 artiklan
1 kohdan soveltamisalaan yhdenmukaistettuna menettelytapana.
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tietojen antaminen kilpailijoille tarkoituksena valmistella kilpailunvastaista
sopimusta on riittävä todiste EY 81 artiklassa tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta (ks. edellä 89 kohta).
Tästä on todettava, että vaikka komissio ei pysty osoittamaan, että yritykset ovat tehneet sopimuksen sanan suppeassa merkityksessä,
EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteamiseksi riittää, että kilpailijat ovat olleet välittömässä yhteydessä ”vakauttaakseen
markkinat” (ks. edellä 89 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 170 kohta).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on hylättävä kantajan esittämä väite, jonka mukaan tietojen toimittamista kilpailijoille
voidaan pitää yhdenmukaistettuna menettelytapana vain, jos kilpailunvastainen sopimus on jo tehty ja neuvotteluja käydään
ainoastaan sopimuksen täytäntöön panemiseksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on katsonut, että kantaja on osallistunut tiettyihin tapaamisiin kilpailijoidensa kanssa,
että näiden tapaamisten yhteydessä on vaihdettu markkinatilannetta koskevia tietoja sekä keskusteltu hintojen tasosta ja osanottajat
ovat esittäneet kaupallisen strategian, jota ne aikoivat noudattaa markkinoilla. Lisäksi on näytetty toteen, että kyseisen
tietojenvaihdon tarkoituksena on ollut valmistella markkinoiden jakamista ja hintoja koskevaa sopimusta, ja näin ollen sen
tavoite on ollut selvästi kilpailunvastainen.
Näin ollen komissio on perustellusti todennut, että kantaja on osallistunut yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka tarkoituksena
on ollut rajoittaa kilpailua.
Tätä seikkaa ei voida kyseenalaistaa kantajan väitteellä, jonka mukaan kilpailijoiden välillä ei ollut luottamusta ja että
sen vuoksi oli mahdotonta, että ne olisivat voineet sitoutua yhdenmukaistettuun menettelytapaan.
Osanottajien näkemyserot tai niiden välisen luottamuksen puuttuminen eivät nimittäin itsessään riitä siihen, että voitaisiin
sulkea pois sellaisen yhteistoiminnan olemassaolo, joka voidaan luokitella yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi. Kantajan esittämät
perustelut eivät myöskään kumoa komission esittämiä seikkoja, joista käy ilmi, että kilpailijat tapasivat välillään vallinneesta
luottamuspulasta huolimatta säännöllisesti kyseisenä ajanjaksona ja vaihtoivat markkinatilannetta ja kaupallista strategiaansa
koskevia tietoja valmistellakseen kilpailunvastaista sopimusta.
Toisin kuin kantaja väittää, komissiota ei voida moittia siitä, ettei se ole osoittanut, että vaihdettuja tietoja – kun niiden
sisältö otetaan huomioon – on voitu käyttää kilpailunvastaisiin tarkoituksiin.
Kyseisen menettelyn kilpailunvastainen tarkoitus käy nimittäin selvästi ilmi kyseisenä ajanjaksona järjestetyissä tapaamisissa
vaihdettujen tietojen luonteesta, koska tiedot sisälsivät aikaisempien vuosien myyntilukuja ja tulevaisuutta koskevia ennusteita
(riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale), sekä käsiteltyjen ehdotusten sisällöstä, koska ne kattoivat markkinoilla vallinneen
tilanteen pysyttämisen, uusien tuotantokapasiteettien jakamisen ja vetyperoksidin hintatason määrittelemisen (ks. esim. 115,
127, 133, 136 ja 144 perustelukappale).
Näin ollen komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kyseistä tietojenvaihtoa, jolla ”valmisteltiin
maaperää” tietojenvaihdosta seuranneille hintojen korotuksille ja markkinoiden jakamiselle, voidaan pitää EY 81 artiklan 1
kohdassa tarkoitettuna kielletyn yhteistyön muotona.
Näistä seikoista seuraa se, että komissio on perustellusti katsonut, että riidanalaisten menettelyjen on voitu katsoa kuuluvan
EY 81 artiklan 1 kohdan kiellon soveltamisalaan, koska ne ovat olleet osa kokonaisuutta, joka on täyttänyt sopimuksen ”ja/tai”
yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (riidanalaisen päätöksen 308 ja 309 perustelukappale).
Kantajan väitteestä, jonka mukaan vetyperoksidin markkinoilla oli kilpailua aina elo- tai syyskuuhun 1997 asti, koska vetyperoksidin
hinnat laskivat merkittävästi vuoden 1997 alussa, on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sovellettaessa
EY 81 artiklan 1 kohtaa sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan konkreettisia seurauksia ei tarvitse ottaa huomioon,
jos rikkomisen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä (asia C-510/06 P, Archer
Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I-1843, 140 kohta ja asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio
4.6.2009, Kok., s. I-4529, 29 kohta).
Koska komissio on nyt käsiteltävässä asiassa todennut, että kantaja on osallistunut kilpailunvastaiseen sopimukseen ja/tai
yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka tarkoituksena on ollut rajoittaa kilpailua vetyperoksidin markkinoilla, se ei ole
ollut velvollinen ottamaan huomioon kyseisten menettelyjen konkreettisia seurauksia.
Joka tapauksessa vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu erityisesti yhdenmukaistetusta menettelytavasta, että on syytä
olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan
osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa
vaihtamansa tiedot (edellä 87 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 118 ja 121 kohta sekä edellä
55 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 161 ja 162 kohta).
Tästä on todettava, että vaikka olisi osoitettu, etteivät nämä menettelyt vaikuttaneet hintoihin kyseisenä ajanjaksona, tällä
ei voida kyseenalaistaa komission arvioinnin lainmukaisuutta.
Etenkään se seikka, että yhdenmukaistetulla menettelyllä ei ole välitöntä vaikutusta hintoihin, ei estä toteamasta, että sillä
on rajoitettu kilpailua kyseisten yritysten välillä erityisesti poistamalla kilpailupaine (ks. vastaavasti edellä 138 kohdassa
mainittu asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomion 139 ja 140 kohta).
Näin ollen kantajan väitettä, jonka mukaan komissio ei ole ottanut huomioon todistetta siitä, että markkinoilla oli ollut
kilpailua kyseisenä ajanjaksona, ei voida hyväksyä.
Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä esitetyt kyseiseen ajanjaksoon liittyvät seikat koskevat
enimmäkseen vetyperoksidin mutta eivät natriumperboraatin markkinoita, on huomautettava, että riidanalainen päätös perustuu
yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseen ja tämä rikkominen kattaa molemmat kyseiset markkinat
(riidanalaisen päätöksen 328 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet), eikä kantaja kiistä tätä luokittelua
nyt käsiteltävässä asiassa.
Koska komissio on luokitellut kyseessä olevan kartellin yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi,
se ei ole ollut velvollinen tätä luokittelua tehdessään ottamaan esille yksinomaan natriumperboraatin markkinoita koskeneiden
toimien erilaista kestoa. Koska kyse ei ole erillisistä kilpailusääntöjen rikkomisista, komissiolla ei myöskään ole ollut
velvollisuutta ottaa huomioon tätä eroa määrittääkseen kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa kokonaisuutena.
Olisi nimittäin keinotekoista jakaa sellainen jatkettu toiminta, jolle on ominaista yksi tarkoitus, useaan erilliseen kilpailusääntöjen
rikkomiseen sillä perusteella, että menettelytavat ovat vaihdelleet voimakkuudeltaan asianomaisten markkinoiden mukaan. Nämä
seikat on otettava huomioon vain arvioitaessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja tarvittaessa määritettäessä sakon
suuruutta (ks. analogisesti edellä 87 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 90 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on näiden seikkojen mukaisesti todennut sakon suuruuden määrittämisestä, että se on ottanut
huomioon sen, että kartelli alkoi natriumperboraatin osalta myöhemmin kuin vetyperoksidin ja että se päättyi aikaisemmin (riidanalaisen
päätöksen 331 perustelukappale).
Kantajan väitettä kilpailunvastaisia toimia natriumperboraatin markkinoilla kyseisenä ajanjaksona koskevien todisteiden riittämättömyydestä
ei näin ollen voida hyväksyä.
Lopuksi on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että riidanalaiseen päätökseen olisi sisältynyt EY 81 artiklan 1 kohdan
soveltamista koskeva oikeudellinen virhe, ja näin ollen on hylättävä myös kantajan väite, joka perustuu aineellisesti samaan
olettamukseen ja jonka mukaan komissio on tulkinnut tätä säännöstä liian laajasti ja loukannut seuraamusten lakisidonnaisuuden
periaatetta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella väitettä, joka koskee rikkomisen toteamista toukokuun 1995 ja elokuun 1997 välisen ajanjakson
osalta, ei voida hyväksyä.
–       Ajanjakso 18.5.–31.12.2000
Rikkomisen loppuvaiheesta komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 356 perustelukappaleessa, että EY 81 artiklan 1 kohtaa
sovelletaan kartelliin, jonka vaikutukset jatkuvat kartellin muodollisen päättymisen jälkeen, ja asia on näin erityisesti
silloin, kun yritykset eivät lopeta kartellitapaamisissa sovittujen viitehintojen soveltamista.
Komissio on soveltanut näitä seikkoja nyt käsiteltävään asiaan ja todennut, että Arkeman lausumien, jotka tukevat muuta näyttöä,
mukaan Turussa 18.5.2000 järjestetyssä monenvälisessä tapaamisessa saavutettiin yleinen yksimielisyys hintatason säilyttämiseksi
koko vuodeksi 2000 ja että näin ollen voitiin olettaa, että vaikutus hintoihin jatkui ainakin vuoden 2000 jälkipuoliskon ajan
(riidanalaisen päätöksen 357 perustelukappale). Rikkomisen lakkaamispäiväksi on näin ollen katsottu 31.12.2000 erityisesti
kantajan osalta (360 perustelukappale).
Kantaja väittää, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja tosiseikkojen arviointivirheen katsoessaan, että kartellia
jatkettiin 18.5.2000 pidetyn kokouksen jälkeen.
Tästä on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklaa sovelletaan myös sopimuksiin, joiden vaikutukset
jatkuvat niiden muodollisen lakkaamisen jälkeen (asia 243/83, Binon, tuomio 3.7.1985, Kok., s. 2015, 17 kohta ja asia T-14/89,
Montedipe v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-1155, 231 kohta).
Komissio voi laillisesti todeta erityisesti sen, että kartellin vaikutukset jatkuvat yhteistoimintaan liittyvien kokousten
muodollisen päättymisen jälkeen, jos näissä kokouksissa sovittuja hinnankorotuksia sovelletaan kokouksien jälkeen (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02, Bolloré ym. v.
komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II-947, 186 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on todennut, että 18.5.2000 pidetyssä kokouksessa saavutettiin yksimielisyys hintojen
säilyttämisestä vuoden 2000 jälkipuoliskolla, ja tämän vuoksi se on voinut perustellusti katsoa, että kartellin vaikutukset
jatkuivat 31.12.2000 asti.
Tätä päätelmää eivät horjuta kantajan perustelut, jotka liittyvät ensinnäkin komission esittämien todisteiden riittämättömyyteen.
On todettava, että kantaja ei kiistä kyseisen epävirallisen kokouksen sisältöä eikä osallistumistaan kokoukseen. Tästä kantaja
väittää virheellisesti, että Arkeman lausumat, joissa viitataan yksimielisyyteen, eivät tarkoita osanottajien välistä yhteistä
tahtoa jatkaa sopimusvaikutusta. Tätä väitettä vastaan puhuvat nimittäin lausumissa käytetyt ilmaisut, jotka liittyvät ”lopullisiin
keskusteluihin” 1.1.2001 sovellettavista hinnoista ja ”yksimielisyyteen” hintatasosta (riidanalaisen päätöksen 282 perustelukappale).
Kantaja väittää virheellisesti myös, että yksimielisyyttä hintatasosta koskeva Arkeman maininta olisi ristiriidassa muiden
sen lausumien kanssa, joiden mukaan Turussa pidetty kokous oli ”tiettyjen tuottajien tilaisuus osoittaa aikojen muuttuneen”
ja ”ilmoittaa yhteistyön päättymisestä ja näin lopettaa markkinoiden sääntely”. Nämä lausumat, jotka viittaavat aikomukseen
lopettaa kilpailunvastainen menettely ja näin ollen kartellin muodollisen lakkaamisen ilmoittamiseen, eivät ole ristiriidassa
sen kanssa, että kartellin vaikutusten jatkamisesta vuoden loppuun asti on oltu yksimielisiä.
Lisäksi Arkeman lausumat tukevat, toisin kuin kantaja väittää, muita asiakirja-aineistosta ilmeneviä seikkoja ja erityisesti
tietoa, jonka useat yritykset ovat vahvistaneet ja jota kantaja ei ole kiistänyt ja jonka mukaan CEFIC:n puolivuosittain järjestämien
kokousten yhteydessä pidetyissä tapaamisissa määrättiin hinnoista seuraaviksi kuudeksi kuukaudeksi (riidanalaisen päätöksen
357 perustelukappale).
Tästä on todettava, että silloin, kun on tullut ilmi kartellin olemassaolon osoittavia yhtäpitäviä seikkoja, on esitettävä
erityisen pitävä selitys sen osoittamiseksi, että kyseisen kokouksen tapahtumat ovat olleet aivan erilaisia kuin aikaisempien
kokousten tapahtumat, vaikka kaikissa kokouksissa on ollut samat osallistujat, niiden ulkoiset puitteet ovat olleet samanlaiset
ja niillä on kiistattomasti ollut sama tarkoitus (ks. tuomari Vesterdorfin julkisasiamiehenä esittämä ratkaisuehdotus asiassa
T-1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II-867 ja erityisesti II-954).
Joka tapauksessa mainintaa siitä, että useat kilpailijat ovat jatkaneet yhteistyötä ainakin vuoden 2000 loppuun asti sen muodollisesta
lakkaamisesta huolimatta, tukevat tietyt kahdenväliset yhteydenotot 18.5.2000 järjestetyn kokouksen jälkeen (riidanalaisen
päätöksen 357 perustelukappale).
Kantajan väitteellä, jonka mukaan yksi kantajan kontakteista eli tapaaminen FMC Foret’n kanssa on ollut lainmukainen, ei kyseenalaisteta
komission toteamusta kartellin vaikutuksen jatkumisesta, koska se ei perustu tähän yksittäiseen seikkaan, joka on ainoastaan
toissijainen komission esittämien seikkojen joukossa.
Kantaja ei myöskään voi perustellusti väittää ilmoittaneensa Degussan ja itsensä välisessä, touko- tai kesäkuussa 2000 järjestetyssä
kahdenvälisessä tapaamisessa, että ”markkinoilla toimivien tuottajien välisten keskustelujen perusteella ei ollut enää mahdollista
suorittaa kapasiteettien uudelleenjakamista ja uudelleenkohdentamista”.
Tästä on riittävää todeta, ettei tämä kantajan kahdenvälisen yhteydenpidon yhteydessä esittämä kanta, jonka voidaan tulkita
kertovan kartellin ylläpitämisvaikeuksista, osoita, että kantaja olisi julkisesti irtautunut rikkomisesta ja näin lopettanut
osallistumisensa kartelliin.
Edellä kuvatuista seikoista seuraa se, että komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että 18.5.2000 järjestetyssä
kokouksessa päästiin yksimielisyyteen hintatason säilyttämisestä ja että näin ollen kartellin vaikutukset jatkuivat vuoden
2000 jälkipuoliskolla.
Tätä päätelmää eivät horjuta kantajan perustelut, jotka toiseksi koskevat markkinoilla kyseisenä ajanjaksona sovellettujen
tosiasiallisten hintojen arvioinnin puuttumista sekä asiakirja-aineistosta ilmeneviä tietoja, jotka osoittavat markkinoilla
olleen kilpailua.
Koska komissio on osoittanut, että hintataso, josta kyseisessä kokouksessa päästiin yksimielisyyteen, oli tarkoitus säilyttää
vuoden 2000 jälkipuoliskon ajan, se on nimittäin voinut todeta kartellin vaikutusten jatkumisen tämän jakson ajan eikä sen
ole tarvinnut osoittaa, että kartellilla oli todellinen vaikutus sovellettuihin hintoihin (ks. vastaavasti edellä 175 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 186 kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, tämä päätelmä perustuu oikeudellisesti riittävällä tavalla osoitettuihin seikkoihin, jotka liittyvät
osanottajien yhteiseen tahtoon pidentää kartellin vaikutuksia sen muodollisesta lakkaamisesta huolimatta, ja siksi sillä ei
käännetä todistustaakkaa eikä se näin ollen ole syyttömyysolettaman periaatteen vastainen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että kantajan esittämillä perusteluilla ei ole kyseenalaistettu komission päätelmää,
jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen jatkui 31.12.2000 asti.
Tätä väitettä ei näin ollen voida hyväksyä.
Ensimmäisen ja toisen kanneperusteen tarkastelun päätteeksi on todettava, ettei komissio ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantaja olisi osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen aikavälillä 31.1.1994 – toukokuu 1995.
Ensimmäinen ja toinen kanneperuste on hylättävä muilta osin.
Tästä seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan m alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio on siinä todennut kantajan
osallistumisen kilpailusääntöjen rikkomiseen ennen toukokuuta 1995 ja että 2 artiklan h alakohdassa kantajalle määrätyn sakon
määrää muutetaan, jotta voidaan ottaa huomioon kantajan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen lyhyempi kesto. Tämän
muutoksen tosiasialliset seuraukset on yksilöity jäljempänä 440 ja 441 kohdassa.

Puolustautumisoikeuksien väitetty loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää viidennessä kanneperusteessaan, että komissio on evännyt siltä oikeuden tutustua yhtäältä osaan asiakirja-aineistoon
sisältyvistä Degussan toimittamista asiakirjoista ja toisaalta vastauksiin, jotka muut kyseessä olevat yritykset ovat toimittaneet
väitetiedoksiantoon. Epäämisellä on kantajan mukaan loukattu sen puolustautumisoikeuksia sekä [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa
vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1,
s. 1) 27 artiklan 2 kohtaa.
Kantaja katsoo ensinnäkin, että sille on annettu rajoitettu oikeus tutustua Degussan toimittamiin asiakirjoihin, jotka sisälsivät
Degussan sisäisiä, vuoden 2000 vetyperoksidimarkkinoihin liittyneitä kuukausiraportteja. Komissio on kantajan mukaan tehnyt
oikeudellisen virheen ja arviointivirheen, kun se on evännyt kantajalta oikeuden tutustua kaikkiin näihin asiakirjoihin.
Kyseisiä tietoja ei kantajan mukaan ole puolueettomasti voitu pitää luottamuksellisina, koska kyse on ollut ainakin viisi
vuotta vanhoista raporteista, jotka ovat liittyneet lyhyen aikavälin strategioihin. Itseään koskevista vastaavista tiedoista
kantaja väittää komission katsoneen, ettei niitä ole voitu pitää luottamuksellisina enää kolmen vuoden jälkeen.
Lisäksi kantaja katsoo, että asiakirjan luottamuksellisuus ei ole ehdoton este sen luovuttamiselle. Kantajan puolustautumisoikeuksien
olisi pitänyt mennä tietojen luottamuksellisuuden edelle. Asianmukaiset toimenpiteet tietojen luottamuksellisuuden suojaamiseksi
olisivat olleet mahdollisia.
Degussan asiakirja on kantajan mukaan ollut merkityksellinen määritettäessä sitä, rikottiinko Turussa 18.5.2000 järjestetyssä
kokouksessa kilpailusääntöjä, ja siksi se on ollut välttämätön kantajan puolustukselle. Degussan asiakirjojen vuotta 2000
koskevat otteet osoittavat kantajan mukaan sen, että markkinoilla oli kilpailua, minkä perusteella olisi voitu osoittaa vääräksi
kilpailusääntöjen rikkominen tuona ajanjaksona.
Toiseksi kantaja väittää, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohtaa ja loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia,
kun se on evännyt kantajalta oikeuden tutustua vastauksiin, jotka muut kyseiset yritykset ovat toimittaneet väitetiedoksiantoon.
Kantajan mukaan komissio on todennut virheellisesti, että unionin oikeudessa ei edellytetä tällaista oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon.
Komissio on ilmaissut väitetiedoksiantoon annetut vastaukset aikaisempien menettelyjen yhteydessä. Oikeutta tutustua komission
asiakirja-aineistoon koskevista säännöistä [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston
asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa annetun komission tiedonannon (EUVL 2005, C 325, s. 7) 27 kohta on kantajan
mukaan lainvastainen, koska siinä evätään pääsääntöisesti mahdollisuus tutustua kyseisiin vastauksiin.
Kantaja väittää, että muiden kyseessä olevien yritysten antamat vastaukset väitetiedoksiantoon olisivat voineet tukea sen
omaa näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, koska myös nämä yritykset ovat kiistäneet kartellin alkamis- ja päättymispäivät
sekä muun muassa sen, että rikkominen olisi jatkunut 18.5.–31.12.2000.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava. Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon
edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta
– –.”
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus
tutustua asiakirja-aineistoon merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki
tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta (ks. vastaavasti asia
C-199/99 P, Corus UK v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177, 125–128 kohta ja asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio
29.6.1995, Kok., s. II-1775, 81 kohta).
Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission
sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta (edellä 97 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Asianomaista vastaan puhuvista asiakirjoista on todettava, että se, että asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien
loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa ensinnäkin, että komissio on nojautunut tähän
asiakirjaan tukeakseen väitettään, jonka mukaan kilpailusääntöjä on rikottu, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen
vain kyseisen asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on
päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden
joukosta (edellä 97 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71–73 kohta).
Jos kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen
yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn
kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta
puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P
ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I‑8375, 318 kohta ja edellä 85 kohdassa
mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 81 kohta), osoittamalla erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin
seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiantovaiheessa tekemien päätelmien kanssa, ja olisi
siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä (edellä 97 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 75 kohta).
Kantaja väittää nyt käsiteltävässä kanneperusteessaan, että siltä on evätty oikeus tutustua yhtäältä Degussan toimittamiin,
komission asiakirja-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin ja toisaalta vastauksiin, jotka muut kyseessä olevat yritykset ovat
antaneet väitetiedoksiantoon.
–       Oikeus tutustua Degussan asiakirjoihin
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantaja on hallinnollisen menettelyn aikana pyytänyt oikeutta tutustua Degussan myyntiosaston
raportteihin, jotka koskevat rikkomisajanjaksoa.
Komissio on myöntänyt oikeuden tutustua kaikkiin vuosia 1996–1999 koskeviin asiakirjoihin mutta luovuttanut ainoastaan otteita
vuosia 2000 ja 2001 koskevista asiakirjoista, jotka on katsottu luottamuksellisiksi Degussan vaatimuksesta.
Tässä kanneperusteessaan kantaja on kritisoinut sitä, että siltä on evätty oikeus tutustua kaikkiin vuotta 2000 koskeviin
asiakirjoihin, ja vedonnut yhtäältä asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan rikkomiseen ja toisaalta puolustautumisoikeuksiensa
loukkaamiseen.
On muistutettava, että asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan mukainen oikeus tutustua asiakirja-aineistoon kuuluu menettelyllisiin
takeisiin, joiden tarkoituksena on suojella puolustautumisoikeuksia ja erityisesti varmistaa se, että oikeutta tulla kuulluksi
voidaan tosiasiallisesti käyttää.
Näin ollen oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ei ole päämäärä sinänsä, vaan sillä pyritään puolustautumisoikeuksien suojaamiseen
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95T–32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T‑65/95,
T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491,
156 kohta).
Tästä seuraa, että kantaja voi vedota asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan rikkomiseen sillä perusteella, että siltä
on evätty oikeus tutustua kaikkiin kyseessä oleviin asiakirjoihin, vain, jos nämä asiakirjat ovat olleet merkityksellisiä
kantajan puolustuksen kannalta, mikä kantajan on osoitettava.
Kantaja väittää tässä yhteydessä, että kyseessä olevat asiakirjat ovat saattaneet sisältää tietoja kilpailusta vetyperoksidimarkkinoilla
vuoden 2000 jälkipuoliskolla ja että nämä tiedot ovat saattaneet olla kantajan puolesta puhuvia, kyseiseen ajanjaksoon ajoittunutta
rikkomista koskevia seikkoja. Kantaja katsoo, että asiakirjojen julkaistuista osista käy ilmi jo se, että vetyperoksidimarkkinoilla
oli kilpailua vuonna 2000, koska tuotantokustannukset olivat kasvaneet ja hinnat pysyneet ennallaan.
Koska komissio on kuitenkin osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, kuten edellä 188 kohdassa on todettu, että Turussa
järjestetyssä kokouksessa päästiin yksimielisyyteen hintatason säilyttämisestä vuoden 2000 jälkipuoliskon ajan, se on voinut
perustellusti katsoa kartellin vaikutusten jatkuneen tämän jakson ajan eikä sen ole tarvinnut osoittaa, että yksimielisyyden
tavoitteet ovat tosiasiassa toteutuneet.
Näin ollen vuoden 2000 jälkipuoliskon markkinatilannetta ja erityisesti kyseessä olevien yritysten soveltamaa hintatasoa koskevat
tiedot eivät ole vaikuttaneet millään tavalla komission arviointiin kilpailusääntöjen rikkomisen jatkumisesta vuoden 2000
loppuun asti. Nämä tiedot eivät siis voi olla kantajan puolesta puhuvia, kartellin jatkamista kyseisenä ajanjaksona koskevia
seikkoja.
Koska kantaja ei ole osoittanut, että se olisi voinut käyttää kyseessä olevien asiakirjojen osia puolustustaan varten, nyt
käsiteltävä väite on hylättävä eikä kantajan perusteluja, jotka koskevat komission väitettyä virhettä näiden asiakirjojen
luottamuksellisuuden arvioimisessa, tarvitse tutkia.
–       Oikeus tutustua muiden yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin
Asiakirja-aineistosta käy ilmi, että komissio on hallinnollisen menettelyn yhteydessä hylännyt kantajan pyynnön saada tutustua
ei-luottamuksellisiin versioihin vastauksista, jotka muut yritykset ovat antaneet väitetiedoksiantoon, jonka vastaanottajia
ne ovat olleet.
Kantaja väittää, että tällä tietojensaannin epäämisellä on loukattu sen puolustautumisoikeuksia, koska kyseiset vastaukset
ovat saattaneet sisältää kantajan puolesta puhuvia seikkoja.
On muistutettava, että väitetiedoksianto on toimi, jonka tarkoituksena on rajata yritystä vastaan aloitetun menettelyn kohde
ja varmistaa puolustautumisoikeuksien tehokas käyttäminen (ks. asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio,
tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2567, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä näkökulmasta katsottuna väitetiedoksiannon vastaanottajille taataan menettelylliset takeet soveltamalla puolustautumisoikeuksien
noudattamisen periaatetta, johon lukeutuu oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon.
Väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon (edellä 214 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 380 kohta).
Asiakirjoista, jotka eivät ole kuuluneet asiakirja-aineistoon väitetiedoksiannon ilmoitushetkellä, on todettava, että komissiolla
on velvollisuus luovuttaa kyseiset vastaukset muille asianomaisille osapuolille vain, jos ilmenee, että ne sisältävät uusia
niitä vastaan tai niiden puolesta puhuvia seikkoja.
Yhtäältä uusista yritystä vastaan puhuvista seikoista on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että
jos komissio aikoo perustaa kantansa seikkaan, joka perustuu väitetiedoksiantoon annettuun vastaukseen, näyttääkseen toteen,
että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa
tällaiseen uuteen todisteeseen (edellä 214 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 386
kohta ja asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085, 50 kohta).
Toisaalta uusista yrityksen puolesta puhuvista seikoista on samassa oikeuskäytännössä todettu, että komissiolla ei ole velvollisuutta
antaa mahdollisuutta tutustua tällaisiin asiakirjoihin omasta aloitteestaan. Siinä tapauksessa, että komissio on hallinnollisessa
menettelyssä hylännyt kantajan pyynnön saada tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksia
voitaisiin todeta loukatun ainoastaan, jos on näytetty toteen, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen,
jos kantajalla olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin menettelyn aikana (edellä 214 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta).
Kantaja ei myöskään voi vedota edellä 97 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Aalborg Portland ym. vastaan komissio
annetun tuomion 126 kohdassa esitettyyn perusteluun, jonka mukaan kyseisen yrityksen puolustuksen kannalta hyödyllisten asiakirjojen
määrittely ei ole yksinomaan komission asia. Tätä komission asiakirja-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin liittyvää perustelua
ei voida soveltaa vastauksiin, jotka muut kyseessä olevat yritykset ovat antaneet komission tiedoksi antamiin väitteisiin.
Toisin kuin kantaja väittää, menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen ja puolustautumisoikeuksien noudattamiseen nojautuvilla
perusteluilla ei näin ollen pääsääntöisesti voida velvoittaa komissiota luovuttamaan kyseisiä vastauksia muille asianomaisille
osapuolille niin, että ne voisivat varmistaa mahdollisten niiden puolesta puhuvien seikkojen puuttumisen.
Sikäli kuin kantaja väittää luovuttamatta jätettyjen vastausten sisältäneen sen puolesta puhuvia seikkoja sen on esitettävä
alustava näyttö näiden asiakirjojen hyödyllisyydestä puolustuksensa kannalta.
Kantajan on erityisesti esitettävä kyseessä olevat mahdolliset sen puolesta puhuvat seikat tai näyttöä, joka vahvistaa niiden
olemassaolon ja näin ollen sen, että asiakirjat ovat asian käsittelyn kannalta hyödyllisiä (ks. vastaavasti asia T-43/02,
Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 351–359 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja väittää, että muiden yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset olisivat voineet
tukea kantajan perusteluja, joiden tarkoituksena on ollut osoittaa rikkomisen lyhyempi kesto. Kantaja katsoo erityisesti,
että tietyt yritykset ovat kiistäneet kartellin alkamis- ja päättymisajankohdan ja kyseenalaistaneet erityisesti komission
arvion siitä, että kartelli olisi jatkunut vuoden 2000 loppuun asti. Lisäksi kantaja väittää, että kyseiset vastaukset ovat
saattaneet sisältää seikkoja, jotka olisivat voineet saattaa uuteen valoon kilpailusääntöjen rikkomisen vuoden 2000 jälkipuoliskolla,
kun otetaan huomioon erityisesti todisteiden puuttuminen siitä, että hintatasoon olisi vaikutettu.
Oikeuskäytännössä on kuitenkin todettu, ettei pelkästään se seikka, että muut kyseessä olevat yritykset ovat esittäneet lähinnä
samat väitteet kuin kantaja kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, voi muodostaa kantajan puolesta puhuvaa seikkaa (ks. vastaavasti
edellä 231 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 353–355 kohta).
Vastaavasti se, että tietyt yritykset ovat onnistuneet osoittamaan väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, ettei niiden
osallistumista väitettyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen ole näytetty toteen riittävällä tavalla, ei merkitse sitä, että näihin
vastauksiin olisi sisältynyt seikkoja, jotka olisivat saattaneet eri valoon ne suorat asiakirjatodisteet, joihin komissio
on perustanut kantansa muiden yritysten osalta (edellä 214 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio,
tuomion 405 kohta).
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä nyt käsiteltävässä asiassa, jossa komissio on hylännyt riidanalaisella päätöksellään perustelut,
jotka muut yritykset ovat esittäneet väitetiedoksiantoon antamissaan vastauksissa. Tällaisessa tilanteessa kantajan mahdolliset
toteamukset, jotka olisivat perustuneet näihin vastauksiin, olisivat nimittäin voineet sisältää ainoastaan seikkoja, jotka
komissio oli jo ottanut kokonaisuudessaan huomioon, eivätkä ne olisi voineet johtaa toisenlaiseen ratkaisuun.
Lisäksi on niin, kuten on jo todettu edellä 188, 217 ja 218 kohdassa, etteivät mahdolliset tiedot markkinoilla käydystä kilpailusta
ja 18.5.–31.12.2000 eli kartellin loppuvaiheessa sovelletusta hintatasosta voineet vaikuttaa komission toteamukseen kilpailusääntöjen
rikkomisen jatkumisesta tuon jakson aikana, ja näin ollen niitä ei voida katsoa kantajan puolesta puhuviksi seikoiksi.
Näistä seikoista seuraa, etteivät kantajan esittämät perustelut merkitse alustavaa näyttöä siitä, että muiden yritysten väitetiedoksiantoon
antamat vastaukset olisivat hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta.
Näin ollen on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että se, ettei sillä ole ollut oikeutta tutustua näihin vastauksiin,
olisi ollut haitallista kantajan puolustuksen kannalta.
Kun tarkastellaan kantajan vetoamista siihen, että oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon koskevista säännöistä
EY 81 ja EY 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa
annetun komission tiedonannon 27 artiklaa on sovellettu virheellisesti tai että toissijaisesti tämä artikla on lainvastainen,
on riittävää huomauttaa, että kyseinen tiedonanto, jota ei edes ole mainittu riidanalaisessa päätöksessä, on julkaistu Euroopan
unionin virallisessa lehdessä 22.12.2005 eikä sitä ole siis voitu ajallisesti soveltaa 4.5.2005 toteutettuun riidanalaiseen
tietojen saannin epäämiseen.
Näin ollen kantajan kyseistä tiedoksiantoa koskevat perustelut ovat tehottomia.
Kaiken edellä esitetyn perusteella väite, joka koskee evättyä tilaisuutta tutustua muiden kyseessä olevien yritysten väitetiedoksiantoon
antamiin vastauksiin, sekä nyt käsiteltävä kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomina.

Sakon perusmäärän määrittelyssä tapahtuneet väitetyt virheet
Asianosaisten lausumat
Neljäs kanneperuste sisältää neljä väitettä, jotka liittyvät komission sakon suuruuden määrittelyn yhteydessä tekemiin arvioihin
ja koskevat ensinnäkin rikkomisen vakavuutta, toiseksi rikkomisen kestoa, kolmanneksi varoittavaa vaikutusta sekä neljänneksi
sitä, että kantajan tekemää yhteistyötä ei ole otettu huomioon lieventävänä seikkana.
Ensiksi kantaja väittää, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja tosiseikkoja koskevan arviointivirheen arvioidessaan
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta. Sakon perusmäärä on kantajan mukaan tämän vuoksi liian suuri ja suhteeton.
Kantajan mukaan komissio on yhtäältä sakon perusmäärän laskentapohjaa määritellessään jättänyt huomiotta sen, että kartellin
kesto oli natriumperboraatin kohdalla lyhyempi kuin vetyperoksidin kohdalla. Laskentapohja on määritelty ETA-alueella vuonna
1999 vallinneen vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoiden yhteenlasketun laajuuden perusteella ottamatta huomioon
sitä, että natriumperboraattikartellin kesto oli lyhyempi. Koska vetyperoksidin markkinat kattoivat 60–65 prosenttia molempien
tuotteiden yhteenlasketuista markkinoista, komission olisi pitänyt alentaa laskentapohjaa niin, että se olisi vastannut niitä
rikkomisajanjaksoja, joiden aikana rikkominen koski vain vetyperoksidin markkinoita.
Toisaalta komissio ei kantajan mukaan ole tarkastellut kartellin vaikutuksia markkinoihin. Tällainen tarkastelu olisi ollut
välttämätöntä kaikkien muiden kuin niiden ajanjaksojen osalta, joiden aikana hintasopimuksia tosiasiallisesti sovellettiin,
eli elokuun 1997 ja 18.5.2000 välisenä aikana vetyperoksidin tapauksessa ja 14.5.1998–19.12.1999 natriumperboraatin tapauksessa.
Komissio on kantajan mukaan kuitenkin todennut riidanalaisessa päätöksessä, että rikkomisen todellista vaikutusta on ollut
mahdotonta määrittää (riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappale), mutta se ei ole perustellut tätä päätelmäänsä.
Koska komissio ei ole osoittanut, että rikkomisella oli vaikutusta hintoihin kartellin alku- ja loppuvaiheessa, sen olisi
kantajan mukaan pitänyt lieventää sakkoa sen mukaisesti. Komissio on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole tutkinut
sitä, oliko kilpailunvastainen menettely toteutettu, eikä yrittänyt määrittää sen vaikutusta markkinoihin.
Riidanalaista päätöstä ei ole kantajan mukaan myöskään perusteltu siltä osin kuin kyse on laskentapohjan määrittelemisestä
50 miljoonaksi euroksi, koska komissio on vain tyytynyt toteamaan, että laskentapohjan määrä ”oli määrättävä”. Tämä määrä
on suhteeton komission suuntaviivoihin ja päätöksentekokäytäntöön nähden.
Toiseksi komissio on voinut kantajan mukaan ottaa kantajalle määrättävän sakon suuruuden määrittämisessä huomioon vain helmikuun
1998 ja toukokuun 2000 välisen ajanjakson.
Yhtäältä komissio on nimittäin esittänyt näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon kantaja on syyllistynyt, ainoastaan
ajanjaksolta elokuu 1997 – 18.5.2000. Toisaalta kantaja on ollut ensimmäinen yritys, joka toimitti todisteet kartellin olemassaolosta
elokuun 1997 ja helmikuun 1998 välisenä aikana. Tätä ajanjaksoa ei siten ole kantajan mukaan voitu ottaa huomioon kantajalle
määrättävää sakkoa määritettäessä.
Kolmanneksi komissio ei kantajan mukaan ole perustellut sakon määrän korottamista varoittavan vaikutuksen nojalla. Se ei ole
selittänyt, miksi korotus on ollut tarpeellinen, ja se on erityisesti jättänyt selittämättä, miksi rikkomisen uusiminen olisi
todennäköistä ilman tällaista korotusta.
Korotus on kantajan mukaan liiallinen ja suhteeton rikkomisen uusimisen estämisen tavoitteeseen nähden. Sakon määrä ennen
korotusta olisi riittänyt selvästi varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseen kantajan liikevaihdosta ja varoista riippumatta.
Neljänneksi kantaja väittää, että komissio ei ole yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaisesti ottanut kokonaisvaltaisesti
huomioon kantajan tekemää yhteistyötä menettelyn aikana. Näin ollen komission olisi pitänyt ottaa huomioon tämä yhteistyö
kyseisen tiedonannon ulkopuolella, ja koska se ei ole tehnyt näin, se ei ole noudattanut suuntaviivoja vaan on loukannut suhteellisuusperiaatetta
ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointi ja sakon perusmäärän laskentapohjan taso
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaan sakon suuruutta määritettäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus
että sen kesto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä otetaan huomioon lukuisia tekijöitä,
kuten asian ominaispiirteet, asiayhteys ja sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa
(yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005,
Kok., s. I-5425, 241 kohta ja asia C‑328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I-3921, 43 kohta).
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon
sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja – – asian kannalta merkitykselli[sten] maantieteelli[sten]
markkinoi[den laajuus]”.
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on ottanut rikkomisen erittäin vakavaksi luokittelemista varten huomioon rikkomisen –
joka muodostui EY 81 artiklassa luetelluista vakavimmista käyttäytymismuodoista – luonteen, sen, että rikkominen kattoi koko
ETA-alueen, jolla vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoiden kokonaisarvo on huomattava, sekä sen, että kyseisellä
rikkomisella täytyi olla vaikutusta markkinoihin, vaikka vaikutus ei olekaan ollut mitattavissa (riidanalaisen päätöksen 453–457
perustelukappale).
Tämän jälkeen sakon laskentapohja on vahvistettu kunkin rikkomiseen osallistuneen osalta erikseen erityisesti sen mukaan,
mikä oli niiden painoarvo markkinoilla. Kantajalle, joka on vetyperoksidin ja natriumperboraatin yhteenlaskettujen markkinoiden
suurin tuottaja, on asetettu laskentapohjaksi 50 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 460–462 perustelukappale).
Kantaja riitauttaa ensiksi nämä arviot ja väittää, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että natriumperboraattikartelli
oli lyhytkestoisempi kuin vetyperoksidikartelli ja että vetyperoksidin markkinat edustivat 60–65 prosenttia näiden kahden
tuotteen yhteenlasketuista markkinoista.
On todettava, että laskentapohja määritetään kylläkin koko rikkomisen vakavuuden perusteella, mutta kun on kyse yhtenä kokonaisuutena
pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, saattaa olla asianmukaista ottaa tässä sakon suuruuden määrittämisvaiheessa
huomioon kilpailusääntöjen rikkomismuotojen vaihteleva intensiteetti (ks. vastaavasti edellä 89 kohdassa mainittu asia BPB
v. komissio, tuomion 364 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 331 perustelukappaleessa, että vaikka se on ”vakuuttunut
siitä, että kyseessä on yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen, joka koskee samanaikaisesti vetyperoksidia
ja natriumperboraattia”, se otti sakon määrittämisessä huomioon ”sen, että natriumperboraattikartelli on alkanut myöhemmin
kuin [vetyperoksidi]kartelli ja myös päättynyt ennen sitä”.
Toisin kuin kantaja väittää, komissio on näin ollen ottanut huomioon sakon suuruutta määrittäessään sen, että natriumperboraattiin
liittynyt toiminta kesti lyhyemmän aikaa kuin kilpailusääntöjen rikkominen kokonaisuudessaan.
Kantaja ei voi perustellusti väittää, ettei komissio tosiasiassa ole toiminut näin, ainoastaan sillä perusteella, että riidanalaisen
päätöksen 457–462 perustelukappaleessa viitataan vetyperoksidin ja natriumperboraatin yhteenlaskettujen markkinoiden laajuuteen
täsmentämättä sitä, miten jompaakumpaa tuotetta koskeva yhteistyö on otettu huomioon sakon perusmäärän laskentapohjaa määritettäessä.
Komission ei nimittäin yhtäältä tarvitse perusteluvelvollisuutta noudattaakseen ilmoittaa päätöksensä perusteluissa sakkojen
laskentatapaan liittyviä numerotietoja tai yksityiskohtaisempia selityksiä (ks. vastaavasti asia C-279/98 P, Cascades v. komissio,
tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9693, 50 kohta).
Toisaalta komissio on täsmentänyt vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, että se on tosiaankin
päättänyt ottaa huomioon natriumperboraattiin liittyneen toiminnan erilaisen keston nimenomaan laskentapohjaa määrittäessään
eikä rikkomisen kestosta johtuvan sakon määrän korottamisen yhteydessä sekä korostanut, että kyse on ollut vain yhdestä huomioon
otettavasta seikasta vahvistettaessa laskentapohjaa asianmukaiseksi.
Kantaja väittää tästä, että koska natriumperboraattimarkkinoihin liittyneen toiminnan lyhyempi kesto on otettu huomioon, tämän
olisi pitänyt vaikuttaa sakon laskentapohjan vastaavaan alentamiseen, ja näin kantaja jättää huomiotta oikeuskäytännön, jonka
mukaan sakon asianmukaisen laskentapohjan määritteleminen ei voi olla pelkän laskelman tulos, ja vaikutusalaan kuuluvien markkinoiden
koko on vain yksi niistä tekijöistä, joka voidaan ottaa huomioon sakon suuruutta määritettäessä (ks. vastaavasti edellä 255
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 243 kohta).
Väite, jonka mukaan natriumperboraattiin liittyneen toiminnan lyhyempää kestoa ei ole otettu huomioon, on näin ollen perusteeton.
Toiseksi kantaja väittää, että sakon perusmäärän laskentapohja, joksi on vahvistettu 50 miljoonaa euroa, on suhteeton suuntaviivoihin
ja komission aikaisempaan käytäntöön nähden ja että riidanalaista päätöstä ei ole tältä osin riittävästi perusteltu.
Aikaisemmasta käytännöstä, johon kantaja vetoaa, on huomautettava, että komissiolla on harkintavaltaa vahvistaessaan sakkojen
määrää, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä. Vaikka komissio olisi aikaisemmin
määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei estä sitä milloin tahansa korottamasta tätä tasoa varmistaakseen
kilpailupolitiikan toteuttamisen ja vahvistaakseen sakkojen varoittavaa vaikutusta (ks. asia T-68/04, SGL Carbon v. komissio,
tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2511, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Suuntaviivoista on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa, jossa kilpailusääntöjen rikkominen on todettu erittäin vakavaksi,
mitä kantaja ei ole kiistänyt, 50 miljoonan suuruista laskentapohjaa ei voida pitää ilmeisen suhteettomana suuntaviivojen
mukaiseen asteikkoon nähden.
Väitteestä, jonka mukaan riidanalaista päätöstä ei ole riittävästi perusteltu kantajalle määrätyn sakon perusmäärän laskentapohjan
osalta, on todettava, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että tästä olennaisesta menettelyperiaatteesta johtuvat
vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden perusteella se on voinut määrittää
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (ks. edellä 208 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij
ym. v. komissio, tuomion 463 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on täyttänyt nämä vaatimukset, kun se on ilmoittanut riidanalaisen päätöksen 453–462 perustelukappaleessa
seikat, joiden avulla kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on voitu määrittää ja jotka ovat liittyneet rikkomisen
laatuun, laajuuteen ja kyseisten markkinoiden kokoon, ja selostanut niiden soveltamisen nyt käsiteltävään asiaan.
Lisäksi perusmäärän laskentapohjan perustelemisesta absoluuttisin ilmaisuin on syytä huomauttaa, että sakot ovat komission
kilpailupolitiikan väline ja että sillä on oltava harkintavaltaa niiden suuruuden määräämisessä, jotta se voisi ohjailla yritysten
toimintaa siten, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä. Tästä syystä ei voida vaatia, että komissio esittäisi tässä yhteydessä
muita kuin rikkomisen vakavuuteen ja kestoon liittyviä perusteluja (ks. edellä 269 kohdassa mainittu asia SGL Carbon v. komissio,
tuomio 8.10.2008, 32 kohta).
Toinen väite on näin ollen perusteeton.
Kolmanneksi kantaja väittää, että komissio on jättänyt virheellisesti tutkimatta kartellin todellisen vaikutuksen markkinoihin
siltä osin kuin kyse on muista ajanjaksoista kuin niistä, joiden aikana hintasopimuksia kantajan mukaan tosiasiallisesti sovellettiin,
eli ajanjaksosta elokuu 1997 – 18.5.2000 vetyperoksidin tapauksessa ja ajanjaksosta 14.5.1998–19.12.1999 natriumperboraatin
tapauksessa.
Kantaja väittää, että komissiolla on ollut velvollisuus tutkia, missä määrin hintoihin on vaikutettu, tai ainakin arvioida
tosiasiallisen vaikutuksen todennäköisyys markkinoilla kyseisinä ajanjaksoina.
Tästä on huomautettava, että rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on kylläkin tekijä, joka on otettava huomioon rikkomisen
vakavuutta arvioitaessa, mutta kyse on yhdestä kriteeristä muiden kriteerien – kuten rikkomisen luonteen ja maantieteellisten
markkinoiden laajuuden – joukossa. Vastaavasti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisestä alakohdasta käy ilmi, että
vaikutus markkinoihin on otettava huomioon ainoastaan, jos se on mitattavissa.
Lisäksi on todettava, että horisontaalisia hintakartelleja tai markkinoiden jakamiseen tähtääviä kartelleja, kuten nyt käsiteltävässä
asiassa kyseessä olevan kaltaisia kilpailusääntöjen rikkomisia, voidaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella,
eikä komission tarvitse osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin. Kilpailusääntöjen rikkomisen
todellinen vaikutus markkinoihin on vain yksi sellainen tekijä muiden joukossa, jonka perusteella komissio voi korottaa sakon
laskentapohjaa mahdollisesta 20 miljoonan euron vähimmäismäärästä, jos tämä tekijä on mitattavissa (asia C-534/07 P, Prym
ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 74 ja 75 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio on katsonut olevan mahdotonta
mitata kaikkien kyseisten kilpailunvastaisten järjestelyjen tosiasiallista vaikutusta ETA-alueen markkinoihin ja että tämän
vuoksi se ei ole erityisesti tukeutunut tällaiseen vaikutukseen nimenomaan sen seikan perusteella, että tosiasiallinen vaikutus
on otettava huomioon vain, jos se on mitattavissa.
Samassa perustelukappaleessa komissio on vahvistanut, että eurooppalaiset tuottajat olivat toteuttaneet salaiset järjestelyt
ja että tällä toteuttamisella oli todellakin vaikutusta markkinoihin, vaikka tosiasiallisia vaikutuksia oli ”vaikea mitata
ex hypothesi”.
Lisäksi riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappaleessa, jossa todetaan rikkominen erittäin vakavaksi, komissio ei ole viitannut
pelkästään rikkomisen laatuun, maantieteelliseen ulottuvuuteen ja markkinoiden kokoon vaan myös siihen, että rikkomisella
on ”täytynyt olla vaikutuksia”.
Tästä on todettava, että koska kyseinen kartelli kattoi koko ETA-alueen ja sen tarkoituksena oli jakaa markkinaosuuksia ja
asiakkaita sekä vahvistaa hintatavoitteet, komissio on voinut perustellusti luokitella sen erittäin vakavaksi kilpailusääntöjen
rikkomiseksi, kun otetaan huomioon rikkomisen laatu, eikä sillä ole ollut velvollisuutta osoittaa kartellin konkreettisia
vaikutuksia markkinoihin.
Näin ollen komission toteamus siitä, että kilpailusääntöjen rikkomisella kokonaisuutena tarkasteltuna on ”[täytynyt] olla
vaikutuksia” markkinoihin, voidaan katsoa ainoastaan rikkomisen vakavuuden määrittelyssä huomioon otetuksi toissijaiseksi
seikaksi.
Kantaja ei myöskään kiistä toteamusta itsessään vaan tyytyy väittämään, että komission olisi pitänyt myöntää se, että rikkomisella
ei ole ollut tosiasiallisia vaikutuksia tiettyinä rikkomisajanjaksoina, ja ottaa tämä huomioon määritellessään sakon perusmäärän
laskentapohjaa.
Tätä perustelua ei siis ole todellisuudessa kohdistettu siihen, että rikkominen on määritelty erittäin vakavaksi, vaan sillä
on tarkoitus kyseenalaistaa rikkomisen vakavuuden perusteella komission määräämän sakon suuruus.
Tästä on todettava, että vaikka rikkomisen todellinen vaikutus – jos se on mitattavissa – on yksi niistä tekijöistä, joiden
perusteella sakon perusmäärän laskentapohjaa voidaan korottaa mahdollista vähimmäismäärää suuremmaksi, nyt käsiteltävässä
asiassa riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappaleesta käy selvästi ilmi, että komissio on katsonut, ettei kyseinen vaikutus
ole ollut mitattavissa ja että näin ollen sitä ei ole voitu ottaa huomioon sakon suuruutta määritettäessä.
Kantajan viittauksesta asiassa T-279/02, Degussa vastaan komissio, 5.4.2006 annettuun tuomioon (Kok., s. II-897, 241–254 kohta),
jossa alennettiin rikkomisen vakavuuden perusteella määriteltyä sakon määrää, kun oli todettu, että komissio oli vahvistanut
tämän määrän ottamalla huomioon todellisen vaikutuksen markkinoihin, mutta tätä seikkaa ei ollut näytetty toteen rikkomisen
koko ajalta, on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa – toisin kuin kyseiseen tuomioon johtaneen asian olosuhteissa –
komissio ei ole sakon suuruutta määrittäessään tukeutunut todelliseen vaikutukseen, joka rikkomisella on markkinoihin.
Koska kyse on lisäksi sakon suuruuden määrittämisen kannalta vapaaehtoisesta osatekijästä, kantaja ei voi perustellusti moittia
komissiota siitä, että se ei ole ilmaissut selvästi syitä sille, miksi se on katsonut, etteivät rikkomisen todelliset vaikutukset
ole mitattavissa.
Komissio on nimittäin kantajalle määrätyn sakon perusmäärän laskentapohjaa määritellessään voinut perustellusti ja olematta
velvollinen perustelemaan valintaansa jättää huomiotta kyseisen seikan ja tukeutua muihin seikkoihin, kuten rikkomisen laatuun,
maantieteelliseen laajuuteen ja markkinoiden kokoon.
Näin ollen kantaja väittää virheellisesti, että komission olisi pitänyt määritellä kartellin todelliset vaikutukset markkinoihin
ja ottaa huomioon tällaisen vaikutuksen puuttuminen rikkomisen tiettyjen ajanjaksojen osalta tai esittää erityiset syyt, joiden
perusteella se on katsonut, etteivät nämä vaikutukset ole olleet mitattavissa.
Kaiken edellä esitetyn perusteella rikkomisen vakavuuden arviointia ja sakon perusmäärän laskentapohjan määrittelemistä koskevia
väitteitä ei voida hyväksyä.
–       Varoittava vaikutus
Kantaja väittää, että komissio ei ole perustellut varoittavan vaikutuksen nojalla toteuttamaansa sakon korottamista, kun se
ei ole selittänyt korottamisen tarvetta kantajan erityistilanteen vuoksi eikä arvioinut rikkomisen uusimisen todennäköisyyttä.
Lisäksi kyseessä oleva 50 prosentin suuruinen korotus on kantajan mukaan liiallinen, kun otetaan huomioon uusimisen ehkäisemisen
tavoite, ja se on suhteeton kantajan yrityksen koosta riippumatta.
Riidanalaisen päätöksen perusteluista on todettava, että komissio on katsonut, että sakkojen määrä voidaan asettaa tasolle,
joka varmistaa niiden riittävän varoittavan vaikutuksen kunkin yrityksen koon mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 463 perustelukappale).
Komissio on vahvistanut samassa perustelukappaleessa kantajalle määrätyn sakon perusmäärän laskentapohjan kertomisen kertoimella
1,5 sillä perusteella, että kantaja on suuri yritys, koska sen viimeisimmän, riidanalaista päätöstä edeltäneen tilikauden
maailmanlaajuinen liikevaihto oli huomattava.
On todettava, että komissio on tuonut näissä perusteluissaan riittävällä tavalla esiin seikat, jotka se on ottanut huomioon
kantajalle määrätyn sakon korottamisessa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi, ja näin ollen kantaja on tiennyt sen erityistilanteen
vuoksi tehdyn korotuksen perusteet ja voinut vedota oikeuksiinsa ja unionin tuomioistuimet ovat voineet harjoittaa valvontaansa.
Komissio ei nimittäin ole velvollinen ilmoittamaan perusteluissaan numerotietoja, joita se on käyttänyt arvioinnissaan erityisesti
tavoitellun varoittavan vaikutuksen osalta (ks. vastaavasti edellä 264 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion
39–48 kohta ja asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3389, 125 kohta).
Siitä, onko riidanalainen päätös perusteltu, on aluksi huomautettava, että komission on sakon suuruuden määrittämiseksi huolehdittava
siitä, että sakolla on varoittava vaikutus (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio
7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 106 kohta ja edellä 158 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland v. komissio,
tuomion 63 kohta).
Komissio voi tässä ottaa huomioon muun muassa yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden (ks. vastaavasti edellä 297 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta ja edellä 255 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 243 kohta).
Samoin suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä alakohdassa määrätään, että on otettava huomioon kilpailusääntöjä rikkoneiden
todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille
ja määritettävä sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan väitteestä, jonka mukaan korotus on suhteeton, on todettava, että jos rikkominen, josta
on määrätty seuraamus, vastaa sellaista käyttäytymistä, jonka lainvastaisuuden komissio on todennut useaan otteeseen siitä
lähtien, kun se ensimmäisen kerran puuttui asiaan, se on voinut vahvistaa sakon määrän riittävän varoittavalle tasolle olematta
velvollinen arvioimaan sitä, miten todennäköistä on, että kantaja syyllistyy uudestaan rikkomiseen (ks. vastaavasti yhdistetyt
asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 46 ja 47 kohta).
Seuraavaksi on todettava, että komissiolla on sakkojen määrää vahvistaessaan harkintavaltaa, jotta se voisi ohjata yritysten
toimintaa kilpailusääntöjen mukaiseksi. Kun otetaan huomioon kantajan koko, jonka huomattava maailmanlaajuinen liikevaihto
osoittaa, kyseistä 50 prosentin suuruista korotusta ei voida pitää suhteettomana varoittavan vaikutuksen tavoitteeseen nähden.
Koska korotus perustuu lisäksi seikkaan, jota ei ole otettu huomioon sakon perusmäärän laskentapohjaa määritettäessä, eli
siihen, että sakon varoittava vaikutus on varmistettava kantajan huomattaviin maailmanlaajuisiin varoihin nähden, kantaja
ei ole voinut perustellusti väittää, että varoittavan vaikutuksen tavoite olisi otettu riittävällä tavalla huomioon sakon
perusmäärän laskentapohjassa.
Edellä esitetyn perusteella tätä väitettä ei voida hyväksyä.
–       Rikkomisen kesto
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappaleessa, että kantaja on syyllistynyt kilpailusääntöjen pitkäaikaiseen
rikkomiseen 31.1.1994–31.12.2000 eli kuuden vuoden ja 11 kuukauden ajan. Tämän seurauksena kantajalle määrätyn sakon laskentapohjaa
on korotettu 65 prosentilla eli 10 prosentilla jokaisen kokonaisen rikkomisvuoden osalta ja 5 prosentilla jäljelle jäävän
ajanjakson osalta.
Kantaja riitauttaa yhtäältä tämän arvion ja väittää, että komissio ei ole osoittanut sen osallistuneen rikkomiseen ennen elokuuta
1997 eikä 18.5.2000 jälkeen.
Koska tämä väite on kuitenkin sama kuin kantajan kahdessa edellä käsitellyssä kanneperusteessa esittämät rikkomisen kestoa
koskevat perustelut, sitä ei ole tarpeen tutkia itsenäisesti.
Toisaalta kantaja väittää olleensa ensimmäinen yritys, joka toimitti komission kanssa tekemänsä yhteistyön puitteissa todisteet
kartellin olemassaolosta elokuun 1997 ja helmikuun 1998 välisenä aikana. Kantajan mukaan komission ei näin ollen olisi pitänyt
ottaa tätä ajanjaksoa huomioon määritellessään sille määrättävän sakon suuruutta.
Yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisessä alakohdassa määrätään, että ”jos yritys toimittaa todisteita
komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon,
komissio ei ota näitä tosiseikkoja lukuun määrittäessään sakkoa, joka määrätään kyseiset todisteet toimittaneelle yritykselle”.
Kantaja väittää nyt käsiteltävässä asiassa, että sen toimittamilla todisteilla rikkomisesta on ollut välitön vaikutus kartellin
keston määrittelemiseen, koska komissio on voinut niiden avulla ajoittaa rikkomisen alkamisen elokuuhun 1997.
On todettava, että tämä perustelu perustuu väitteeseen, jonka mukaan komissio ei ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla kilpailusääntöjen rikkomista ennen elokuuta 1997.
Koska tuo väite on kuitenkin hylätty ensimmäisen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä (ks. edellä 170 kohta), myöskään nyt
tarkasteltavaa väitettä ei voida hyväksyä. Komissio on näet perustellusti osoittanut, että kartelli kattoi ajanjakson ennen
elokuuta 1997, joten kantajan esittämällä näytöllä kyseistä ajanjaksoa seuranneesta ajanjaksosta ei ole ollut välitöntä vaikutusta
kartellin keston määrittämiseen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella nyt tarkasteltavaa väitettä ei tarvitse käsitellä itsenäisesti edellä käsiteltyihin ensimmäiseen
ja toiseen kanneperusteeseen nähden, ja se on katsottava muilta osin perusteettomaksi.
–       Yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisalaan kuulumattoman kantajan yhteistyön huomiotta jättäminen
Kantaja väittää yhteistyöstä annetun tiedonannon virheelliseen soveltamiseen perustuvaan, jäljempänä käsiteltävään kolmanteen
kanneperusteeseen nähden toissijaisesti, että komissio ei ole ottanut täysimääräisesti huomioon sen tekemää yhteistyötä tiedonannon
soveltamisalan ulkopuolella lieventävänä seikkana.
Tästä on riittävää huomauttaa, että kun on kyse rikkomisista, jotka kuuluvat yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisalaan,
asianosainen ei pääsääntöisesti voi pätevästi moittia komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon asianosaisen yhteistyön
astetta lieventävänä asianhaarana yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisalan ulkopuolella (ks. vastaavasti asia T-15/02,
BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-497, 586 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä näkemys soveltuu nyt käsiteltävään asiaan sitäkin suuremmalla syyllä, koska komissio on ottanut huomioon kantajan tekemän
yhteistyön alentaessaan yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaisesti määräämänsä sakon määrää. Näissä olosuhteissa ei voida
perustellusti moittia komissiota siitä, että se ei ole alentanut kantajalle määrätyn sakon määrää vielä lisää tiedonannon
soveltamisalan ulkopuolella.
Näin ollen tämä väite ja siten neljäs kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.

Yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltaminen
Asianosaisten lausumat
Tämä kanneperuste käsittää kolme väitettä, joista ensimmäinen koskee kantajan esittämän, sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevan hakemuksen päivämäärän arviointia, toinen kantajan luokittelua kahteen muuhun yritykseen nähden ja
kolmas myönnettyä sakon alentamista.
–       Kantajan esittämän hakemuksen päivämäärän arviointi
Kantaja väittää komission katsoneen virheellisesti, että kantajan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskeva
hakemus esitettiin 4.4.2003 eikä 3.4.2003 kello 9.30, jolloin kantaja otti yhteyttä komissioon puhelimitse ja myönsi osallistumisensa
kilpailusääntöjen rikkomiseen sekä ehdotti kiireellistä tapaamista todisteiden esittämiseksi suullisesti.
Sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevat hakemukset pitäisi kantajan mukaan tutkia niiden saapumisjärjestyksessä
riippumatta siitä, haluaako hakemuksen tekijä toimittaa tiedot kirjallisesti vai suullisesti. Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja
väittää esittäneensä hakemuksen 3.4.2003 käydyssä puhelinkeskustelussa, jota seurasi samana päivänä kello 13.24 lähetetty
faksi, jossa kantaja ehdotti kiireellistä tapaamista suullisen lausunnon antamiseksi.
Sillä, että komissio on kieltäytynyt katsomasta kyseistä hakemusta sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevaksi
hakemukseksi, heikennetään sellaisen yrityksen asemaa, joka on halukas antamaan suullisen lausunnon, jonka järjestelemiseen
tarvitaan aikaa. Kantajan mukaan silloin, kun yritys myöntää kilpailusääntöjen rikkomisen ja on halukas yhteistyöhön ja antaa
viipymättä ja komission kanssa sovittuna ajankohtana lausunnon, yrityksen hakemus on katsottava tehdyksi hetkenä, jona yritys
on pyytänyt tapaamista komission kanssa lausuntonsa antamiseksi.
Yritysten antamat suulliset lausunnot ovat kantajan mukaan hyväksytty tapa esittää sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskeva hakemus. Komission riidanalaisessa päätöksessä käyttämä lähestymistapa saa kuitenkin yritykset luopumaan todisteiden
esittämisestä suullisesti, ja se on vastoin yhteistyöstä annetun tiedonannon tavoitteita. Kantaja väittää olleensa nyt käsiteltävässä
asiassa ainoa yritys, joka toi esiin toimihenkilönsä eli kartellin välittömät todistajat, jotta nämä voisivat antaa suulliset
lausuntonsa ja vastata komission kysymyksiin.
Kantajan mukaan 3.4.2003 käyty puhelinkeskustelu ja lähetetty faksi vahvistavat kantajan pyynnön tapaamisesta sakoista vapauttamista
tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen esittämiseksi, ja niistä käy ilmi niiden tietojen luonne, jotka kantajan oli
tarkoitus ilmoittaa komissiolle mahdollisimman pian. Toisessa faksissa, joka lähetettiin samana päivänä kello 17.24, kantaja
väittää ilmoittaneensa, että se oli valmis antamaan tiedot välittömästi ja oli komission käytettävissä tapaamisen järjestämiseksi
samana tai seuraavana päivänä.
Näin ollen kyseisissä yhteydenotoissa ilmoitettiin selvästi tapaamisen tarkoitus ja niiden tietojen luonne, jotka kantaja
aikoi luovuttaa komissiolle. Sillä, että yhteydenotot itsessään eivät sisältäneet kilpailusääntöjen rikkomista koskeneita
tietoja, ei kantajan mukaan ole merkitystä.
Koska komissio on kieltäytynyt katsomasta, että kantaja esitti sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan
hakemuksen 3.4.2003 kello 9.30 tai toissijaisesti kello 13.24, se on kantajan mukaan jättänyt huomiotta suullisen hakemuksen
erityispiirteet ja rikkonut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa sekä yhteistyöstä annetun tiedonannon 21–23 kohtaa.
Lisäksi komissio on kantajan mukaan loukannut luottamuksensuojan periaatetta ja hyvän hallinnon periaatetta. Kantaja on mielestään
voinut olettaa perustellusti, että sen hakemus katsottaisiin esitetyksi puhelinsoiton hetkellä. Tällaisessa tilanteessa komission
olisi pitänyt ilmoittaa kantajalle tavasta, jolla se aikoi soveltaa yhteistyötiedonantoa, minkä seurauksena kantaja olisi
voinut toimittaa välittömästi kirjallisen hakemuksen faksitse.
Komissio on myöntänyt etuuskohtelun yritykselle, joka on lähettänyt asiakirjat faksitse, ja näin ollen loukannut yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta kantajan, joka on halunnut toimittaa todisteet suullisesti, vahingoksi.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Kantajan luokittelu kahteen muuhun kyseessä olevaan yritykseen nähden
Kantaja väittää komission todenneen virheellisesti, että EKA Chemicals ja Arkema olivat täyttäneet yhteistyöstä annetun tiedonannon
21 kohdan mukaisen edellytyksen tehdessään sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevat hakemukset.
Komissio on kantajan mukaan ottanut huomioon ainoastaan hetken, jona EKA Chemicals ja Arkema tekivät sakoista vapauttamista
tai sakkojen lieventämistä koskevat hakemuksensa, mutta ei ole tutkinut sitä, olivatko yritykset toimittaneet merkittävää
lisäarvoa tuovaa näyttöä, ja näin ollen se on rikkonut yhteistyöstä annetun tiedonannon 21–23 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohtaa sekä laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Kantajan mukaan EKA Chemicalsin ja Arkeman esittämiä seikkoja ei kuitenkaan voida pitää merkittävää lisäarvoa tuovana näyttönä,
ja näin ollen ne eivät täytä yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaista edellytystä.
EKA Chemicalsista kantaja toteaa, että suurin osa seikoista, jotka se oli esittänyt 29.3.2003 päivätyssä faksissaan ja 31.3.2003
antamassaan suullisessa lausunnossa, koski kahden pohjoismaisen tuottajan välisiä sopimuksia, eivätkä ne näin ollen ole merkityksellisiä
ETA-alueen kattaneen kartellin osoittamisessa. Suuri osa tiedoista koski kantajan mukaan kartellin alkamisajankohtaa edeltäneitä
tapahtumia.
Kantajan mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessä tukeutunut EKA Chemicalsin esittämiin seikkoihin vain kuusi kertaa
ja ainoastaan elokuuta 1997 edeltävän ajanjakson osalta. Näiden todisteiden merkitys on rajallinen, koska niitä ei ole tuettu
muulla näytöllä ja koska ne eivät ole täsmällisiä eivätkä vakuuttavia. Komissio on itse asiassa ottanut huomioon ainoastaan
EKA Chemicalsin 8.10.2004 ilmoittamat seikat. Koska EKA Chemicals osallistui kartelliin ainoastaan siihen saakka, kunnes se
tuli ”Manner-Euroopan markkinoille” (riidanalaisen päätöksen 364 perustelukappale), se ei ole kantajan mukaan voinut toimittaa
tietoja näistä markkinoista.
Arkemasta kantaja toteaa, että sen oikeudelliset neuvonantajat ovat lähettäneet 3.4.2003 komissiolle faksin, oheistaneet siihen
13 liitettä ja todenneet, että liitteet sisälsivät kilpailusääntöjen rikkomista koskevia asiakirjoja.
Kantajan mukaan kyse on käsin kirjoitetuista muistiinpanoista sekä asiakirjoista, joita ei ole päivätty eikä otsikoitu ja
joista osa on vaikeasti luettavissa ja huonolaatuisia tai jopa epätäydellisiä ja joista osa sisältää symboleja tai lyhenteitä,
joita on mahdotonta ymmärtää ilman selvennyksiä. Komissio on kantajan mukaan itse myöntänyt kantajalle lähettämässään, 1.4.2005
päivätyssä kirjeessä, että näitä asiakirjoja on ollut vaikea lukea. Arkema toimitti näitä asiakirjoja koskevat selvennykset
tai kommentit vasta 26.5.2003.
Kyseisiä asiakirjoja ei kantajan mukaan voida pitää todisteina, koska tosiseikkoja ei voida selvittää niiden perusteella ilman
lisäselvennyksiä. Asiakirjat eivät sisällä merkityksellisiä tietoja päivämääristä, paikoista, keskustelujen aiheista eivätkä
osallistujista, eikä niistä voi päätellä, että ne koskevat vetyperoksidia.
Kantajan mukaan kyseiset asiakirjat on saatettu todistusvoimaisiksi vasta 26.5.2003 toimitetuilla jälkikäteisselvennyksillä.
Jokaiseen 3.4.2003 päivättyyn asiakirjaan on nimittäin ollut välttämätöntä saada 26.5.2003 annettu yksityiskohtainen selvennys
asiakirjojen sisällön ymmärtämiseksi ja niiden vaikutuksen arvioimiseksi.
Arkema on kantajan mukaan toimittanut todisteet vasta 26.5.2003 noin seitsemän viikkoa alkuperäisen faksin jälkeen. Todisteiden
toimittamiseen tarvittu aika osoittaa kantajan mukaan sen, että 3.4.2003 päivätty tiedonanto on epäjohdonmukainen ja epätäydellinen
ja että se on ollut tulos Arkeman ”ennenaikaisesta ja asiattomasta yrityksestä” hyötyä sakoista vapauttamisesta tai sakkojen
lieventämisestä samanaikaisesti useassa asiassa. Tätä ennenaikaisuutta kuvaa se, että 3.4.2003 toimitetut liitteet on esitetty
väärässä järjestyksessä tai ne ovat olleet jopa puutteellisia ja niitä on pitänyt täydentää 26.5.2003 toimitetuilla asiakirjoilla.
Komissio on kantajan mukaan tukeutunut riidanalaisessa päätöksessään 3.4.2003 toimitettuihin asiakirjoihin, 26.5.2003 toimitettuihin
asiakirjoihin ja samana päivänä toimitettuihin selvennyksiin. Viitatessaan 3.4.2003 toimitettuun asiakirjaan komissio tukeutuu
kantajan mukaan selvästi 26.5.2003 annettuihin selvennyksiin (ks. esim. riidanalaisen päätöksen 185 perustelukappale). Asiakirjoja,
jotka on toimitettu 3.4.2003, on käytetty ainoastaan viittauksena yhteen ainoaan tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 192
perustelukappale), ja tämä viittaus on kantajan mukaan edellyttänyt viittausta 26.5.2003 toimitettuihin selvennyksiin.
Lisäksi kantajan mukaan on niin, ettei Arkema ole pyytänyt sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä natriumperboraatin
osalta eikä toimittanut mitään natriumperboraattia koskevia seikkoja ennen 15.7.2003. Komissio ei näin ollen ole voinut perustellusti
todeta, että 3.4.2003 toimitetut asiakirjat koskisivat molempia menettelyn kohteena olevia tuotteita.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
–       Kantajalle myönnetyn lievennyksen taso
Kantaja väittää toissijaisesti, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja ilmeisen arviointivirheen, kun se on kieltäytynyt
lieventämästä kantajalle määrättyä sakkoa 20 prosentin enimmäismäärään asti tämän tekemän yhteistyön perusteella; tämä lievennys
myönnetään järjestyksessä kolmannelle yritykselle, joka täyttää yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaiset edellytykset.
Kantajan mukaan lievennyksen tasoa vahvistettaessa otetaan huomioon todisteiden toimittamisajankohta ja niiden tuoma merkittävä
lisäarvo. Komissio ei kantajan mukaan kuitenkaan ole tutkinut sitä, missä määrin näillä kantajan esittämillä tiedoilla on
ollut merkittävää lisäarvoa.
Komissio ei myöskään ole arvioinut asianmukaisesti kantajan toimittamien tietojen laajuutta. Toisin kuin EKA Chemicalsin ja
Arkeman toimittamat tiedot, kantajan toimittamat tiedot ovat koskeneet sekä vetyperoksidia että natriumperboraattia. Kantaja
väittää toimittaneensa yksityiskohtaiset ja tarkat tiedot kaikista riidanalaisessa päätöksessä mainituista tapaamisista, jotka
järjestettiin elokuun 1997 ja vuoden 1998 lopun välillä vetyperoksidin osalta sekä toukokuun 1998 ja joulukuun 1999 välillä
natriumperboraatin osalta. Kantajan mukaan komissio on kilpailusääntöjen rikkomisen osoittaakseen tukeutunut lähes kaikkiin
kantajan mainitsemiin tapaamisiin.
Tästä komission olisi pitänyt kantajan mukaan todeta, että kantaja esitti ensimmäisenä yksityiskohtaiset ja näin ollen uudet
tiedot kaikista kyseisistä tapaamisista, jotka olivat olennainen osa kartellia. Komissio on todennut virheellisesti, että
muut yritykset olivat jo antaneet komissiolle tiedot näistä tapaamisista. Komissiolla ei ole ollut oikeutta arvioida kantajan
esittämää näyttöä ”kokonaisuutena”, vaan sen olisi pitänyt arvioida kaikki seikat erikseen.
Kantaja katsoo, että komissio on jättänyt huomiotta sen esittämien tietojen luonteen todetessaan, että ne vain tukivat Degussan
jo toimittamia tietoja. Kantaja on toimittanut olennaista lisänäyttöä, joka sisälsi suoria todistajanlausuntoja. Komissio
on kantajan mukaan tukeutunut vain kymmenen kertaa Degussan antamiin tietoihin, joissa ei mainita esimerkiksi vetyperoksidia
koskeneita, vuonna 1997 järjestettyjä tapaamisia, jotka kantaja on tuonut esiin.
Komission olisi pitänyt ottaa huomioon se, että vain kantaja toi esiin ylemmän henkilöstönsä, joka esitti välittömät todisteet
kilpailusääntöjen rikkomisesta, että se ei tyytynyt ainoastaan toimittamaan kirjallisia lausuntojaan asianajajiensa välityksellä
ja että se teki jatkuvaa yhteistyötä haettuaan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä vastaamalla tietopyyntöihin
ja toimittamalla oma-aloitteisesti lisätietoja. Komissio on kantajan mukaan katsonut virheellisesti, että kartelliin osallistujien
tapaamisissa antamilla suullisilla lausumilla oli vähemmän todistusarvoa kuin asiakirjatodisteilla.
Kantajan mukaan riidanalainen päätös perustuu erittäin suurelta osin sen itsensä toimittamiin tietoihin. Komissio ei ole ottanut
huomioon tämän yhteistyön tärkeyttä eikä näin ollen soveltanut asianmukaisesti yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohtaa.
Kantajan mukaan sille määrätyn sakon lievennys on poikkeuksellisen vähäinen ja suhteeton sekä yhteistyöstä annetun tiedonannon
mukaisen lievennyksen enimmäismäärään nähden että muille kyseessä oleville yrityksille ja erityisesti Arkemalle myönnettyihin
lievennyksiin nähden, ja tällä on kantajan mukaan loukattu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Kantaja katsoo edistäneensä
kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista suuremmassa määrin kuin Arkema. Kantajalle määrätyn sakon lievennys on näin ollen
”selvästi lainvastainen ja kohtuuttoman alhainen”.
Komissio väittää esittäneensä oikeudellisesti riittävällä tavalla riidanalaisen päätöksen 523 perustelukappaleessa syyt, joiden
vuoksi se on kantajan tekemän yhteistyön perusteella myöntänyt 10 prosentin suuruisen lievennyksen kantajalle määrätystä sakosta.
Kantajan esittämien todisteiden lisäarvon merkityksestä ja laajuudesta komissio toteaa, että se on kyllä ottanut huomioon
sen, että kyseiset todisteet koskivat sekä vetyperoksidia että natriumperboraattia. Kantaja on kuitenkin esittänyt pääasiallisesti
näyttöä, joka on tukenut tiettyjä Degussan ja Arkeman antamia tietoja.
Komission mukaan on totta, että kantajan toimittamiin todisteisiin on viitattu riidanalaisessa päätöksessä kaikkien vuosina
1997–2000 pidettyjen monenkeskisten tapaamisten osalta, mutta hetkellä, jona kantaja haki sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä, muut yritykset olivat jo ilmoittaneet näistä tapaamisista. Komissio katsoo näin ollen voineensa todeta, että
kantajan esittämät todisteet ainoastaan tukivat sitä, minkä komissio jo tiesi kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan.
Kantajan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jälkeen tehdyn yhteistyön laajuudesta ja jatkumisesta
komissio toteaa, että yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdan toisen alakohdan viimeisestä virkkeestä seuraa
se, ettei komissiolla ole ollut velvollisuutta ottaa näitä seikkoja huomioon. Jatkuvaa yhteistyötä voidaan komission mukaan
pitää oletuksena, ja kyseisellä säännöksellä voidaan ennemminkin määrätä seuraamus sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevan hakemuksen jälkeen tehdyn yhteistyön vähäisyyden vuoksi.
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetystä loukkaamisesta komissio toteaa, ettei kantajan ja Arkeman tilanteita voi verrata
keskenään riidanalaisen päätöksen 510 ja 513 perustelukappaleessa esitettyjen syiden vuoksi, ja tämä ero oikeuttaa myöntämään
lievennyksen enimmäismäärään asti Arkemalle mutta ei kantajalle. Lisäksi komissio väittää ottaneensa selvästi huomioon kantajan
todisteiden esittämispäivän riidanalaisen päätöksen 515 perustelukappaleessa.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteistyöstä annetun tiedonannon 21–23 kohdassa määrätään seuraavaa:
”21. Sakkojen lieventämiseksi yrityksen on toimitettava komissiolle epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita,
joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, ja sen on lopetettava osallistumisensa
epäiltyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen viimeistään siinä vaiheessa, kun se toimittaa todisteet.
22. Käsitteellä ’lisäarvo’ viitataan siihen, missä määrin toimitetut todisteet luonteensa ja/tai yksityiskohtaisuutensa vuoksi
parantavat komission mahdollisuuksia vahvistaa kyseessä olevat tosiseikat. Arvioidessaan tätä komissio katsoo yleensä kirjallisten
todisteiden, jotka ovat peräisin ajankohdalta, jota tosiseikat koskevat, olevan arvokkaampia kuin jälkeenpäin tuotetut todisteet.
Samoin kyseessä oleviin tosiseikkoihin suoraan liittyvät todisteet katsotaan yleensä arvokkaammiksi kuin todisteet, jotka
liittyvät niihin vain välillisesti.
23. Komissio määrittelee kaikissa hallintomenettelyn päätteeksi tekemissään lopullisissa päätöksissä seuraavat seikat:
a)       oliko yrityksen toimittamilla todisteilla merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa samana ajankohtana olleisiin
todisteisiin,
b)       kuinka paljon yrityksellä määrättäviä sakkoja lievennetään. Tämä ratkaistaan seuraavalla tavalla muussa tapauksessa määrättyjen
sakkojen perusteella:
–        ensimmäinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 30–50 prosenttia,
–        toinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 20–30 prosenttia,
–        seuraavat yritykset, jotka täyttävät 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään enintään 20 prosenttia.
Sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi kussakin näistä ryhmistä komissio ottaa huomioon sen, minä ajankohtana 21 kohdan
mukaiset edellytykset täyttävät todisteet toimitettiin ja missä määrin ne sisälsivät lisäarvoa. Komissio voi myös ottaa huomioon
yrityksen todisteiden toimittamispäivän jälkeisen yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden.
Jos yritys lisäksi toimittaa todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan epäillyn
kartellin vakavuuteen tai kestoon, komissio ei ota näitä tosiseikkoja lukuun määrittäessään sakkoa, joka määrätään kyseiset
todisteet toimittaneelle yritykselle.”
Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on yhteistyötiedonantoa soveltaessaan todennut, että Degussa on täyttänyt edellytykset
kaikista sakoista vapauttamiseksi. EKA Chemicalsin on katsottu olleen järjestyksessä ensimmäinen ja Arkeman toinen yritys,
jotka ovat täyttäneet tiedonannon 21 kohdan mukaiset edellytykset, ja näin ollen EKA Chemicalsille määrättyä sakkoa on alennettu
40 prosentilla ja Arkemalla määrättyä sakkoa 30 prosentilla. Kantajan on katsottu olleen kolmas tämän edellytyksen täyttävä
yritys, ja sille määrättyä sakkoa on alennettu 10 prosentilla (riidanalaisen päätöksen 501–524 perustelukappale).
–       Kantajan tekemän hakemuksen päivämäärän arviointi
Riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että EKA Chemicals teki sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa
29.3.2003, antoi suullisen lausunnon 31.3.2003 ja toimitti todisteet kilpailusääntöjen rikkomisesta saman viikon kuluessa
(riidanalaisen päätöksen 67, 503 ja 505 perustelukappale).
Arkema toimitti komissiolle 3.4.2003 kello 15.50 faksitse sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa
sekä 13 liitettä ja ilmoitti, että liitteet sisälsivät kyseistä kartellia koskevia asiakirjoja. Arkema toimitti 26.5.2003
komissiolle uusia seikkoja, jotka liittyivät sen sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevaan hakemukseen,
ja näihin sisältyivät 3.4.2003 toimitettuja asiakirjoja koskevat selvennykset (riidanalaisen päätöksen 69, 510 ja 516 perustelukappale).
Asiakirja-aineistosta ja riidanalaisen päätöksen 68–71 perustelukappaleesta käy ilmi, että kantaja otti komissioon ensimmäisen
kerran yhteyttä puhelimitse 3.4.2003 aamupäivällä.
Kantaja ilmoitti samana päivänä kello 13.15 toimittamallaan faksilla komissiolle haluavansa ”tällä faksilla” esittää yhteistyöstä
annetun tiedonannon mukaisen hakemuksen, ja koska kyse oli suullisesti esitettävästä todisteesta, kantaja halusi ”tavata komission
mahdollisimman pian esittääkseen tälle nämä seikat menettelyssä, [joka mahdollistaa] tällaiset suulliset lausumat”. Lopuksi
kantaja pyysi komissiota vahvistamaan tämän ”mahdollisuudet [seuraavana päivänä järjestettävään] tapaamiseen”.
Kantaja vahvisti samana päivänä kello 17.24 lähettämässään faksissa olevansa ”tämän jälkeen valmis antamaan lisätietoja ja
[olevansa] näin ollen komission käytettävissä [samana tai seuraavana päivänä järjestettävää] tapaamista varten”. Samana päivänä
kello 17.28 lähettämässään faksissa kantaja vahvisti osallistumisensa tapaamiseen komission kanssa seuraavana päivänä eli
4.4.2003 kello 14.15.
Kantaja antoi suullisen lausuman 4.4.2003 komission tiloissa, ja kantajan toimihenkilöt toimittivat samalla todisteita. Kantaja
antoi 9.4.2003 erityisesti natriumperboraattia koskeneen lausuman. Se vahvisti lausumansa kirjallisesti ja liitti vahvistukseensa
tiettyjä lisätietoja 11. ja 16.4.2003.
Komissio on ottanut huomioon nämä seikat, joita kantaja ei ole kiistänyt, ja katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että ”[kantaja
on] esittänyt 4.4.2003 hakemuksen [yhteistyöstä annetun] tiedonannon soveltamisesta ja että tämä pyyntö on esitetty suullisen
lausuman muodossa” (riidanalaisen päätöksen 515 perustelukappale).
Nyt käsiteltävän väitteen yhteydessä kantaja katsoo, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan yhteistyöstä
annetun tiedonannon 21–23 kohtaa. Kantajan mukaan silloin, kun yritys on halukas yhteistyöhön ja antaa viipymättä ja komission
kanssa sovittuna ajankohtana lausuman, sen hakemus on katsottava tehdyksi sillä hetkellä, jona se on ottanut yhteyttä komissioon
antaakseen lausuman.
Tästä on todettava, että yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 ja 23 kohdasta käy ilmi, että sakkojen lieventämiseksi yrityksen
on toimitettava komissiolle todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa sen hallussa jo oleviin todisteisiin. Lisäksi
tiedonannon 23 kohdan b alakohdassa määrätyn sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi komission on määritettävä ajankohta,
jona yritys on täyttänyt tämän edellytyksen.
Kyseisistä säännöksistä käy näin ollen selvästi ilmi, että soveltaakseen yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdassa
määrättyjä sakkojen lievennyksen vaihteluvälejä komission on määritettävä ajankohta, jona yritys on tosiasiallisesti toimittanut
sille todisteet, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa sen hallussa jo oleviin todisteisiin.
Tätä tulkintaa tukevat kyseisen tiedonannon mukaiseen järjestelmään liittyvät seikat eli se, että komissio on velvollinen
määrittämään tarkan ajankohdan, jona sakon lievennyksen edellytykset ovat täyttyneet kyseisen yrityksen osalta, vertailemalla
todisteita sen hallussa jo hakemuksen esittämispäivänä olleisiin todisteisiin ja että sillä täytyy näin ollen olla kyseiset
todisteet tosiasiallisesti käytettävissään.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan tämä lähestymistapa, joka perustuu hetkeen, jona sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevan hakemuksen tehnyt yritys on tosiasiallisesti toimittanut todisteet, rajoittaa kyseisten yritysten halukkuutta näytön
esittämiseen suullisesti, vaikka tällainen näyttö voi sisältää kilpailusääntöjen rikkomiseen suoraan osallistuneiden henkilöiden
todistuksia, on todettava, että vaikka sitä pidettäisiinkin toteen näytettynä, sillä ei voida kyseenalaistaa yhteistyöstä
annetun tiedonannon sanamuotoon perustuvaa tulkintaa.
Joka tapauksessa kantaja väittää virheellisesti, että kyseinen lähestymistapa voi johtaa eriarvoiseen kohteluun niiden yritysten
vahingoksi, jotka haluavat antaa suullisen lausuman.
Yhteistyöstä annetun tiedonannon määräyksiä, jotka velvoittavat määrittämään tarkan ajankohdan, jona todisteet, joilla on
merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, on toimitettu, sovelletaan nimittäin erotuksetta
kaikkiin yrityksiin, jotka ovat tehneet sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen.
Hakemusten tekemispäivän määrittämisestä on todettava, että kyseisen tiedonannon nojalla sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevan hakemuksen tehneiden yritysten tilanteita on pidettävä toisiinsa rinnastettavina riippumatta todisteiden
esittämistavasta, joka on hakemuksen tekijän päätettävissä. Näitä tilanteita on siis kohdeltava samalla tavalla.
Näiden toteamusten perusteella kantajan väitettä, jonka mukaan sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi huomioon on otettava
se hetki, jona yritys ottaa yhteyttä komissioon suullisen lausuman antamiseksi, ei voida hyväksyä.
Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että kantaja ei ole toimittanut minkäänlaista kyseessä olevaa kilpailusääntöjen
rikkomista koskevaa todistetta ennen 4.4.2003 antamaansa suullista lausumaa. Näin ollen komissio on perustellusti katsonut,
että kantaja on täyttänyt yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaisen edellytyksen tuona päivänä.
Tässä yhteydessä kantaja ei voi myöskään perustellusti vedota suullisen lausumansa antamiseen liittyviin ajallisiin rajoituksiin.
On nimittäin niin, että juuri siitä syystä, että tietojen toimittaminen suullisesti on lähtökohtaisesti hitaampaa kuin tietojen
toimittaminen kirjallisesti, kyseisen yrityksen on valitessaan tietojen toimittamisen suullisesti otettava huomioon, että
se kantaa riskin siitä, että jokin muu yritys toimittaa ennen sitä komissiolle kirjallisesti ratkaisevan näytön kartellin
olemassaolosta (ks. vastaavasti edellä 314 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 505 kohta).
Kantaja ei myöskään väitä, että tapaamismahdollisuudet komission puolelta olisivat asettaneet rajoituksia ajankohdalle, jona
kantaja teki sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen. Nyt käsiteltävän asian olosuhteista käy
lisäksi ilmi, että komissio on ottanut täysimääräisesti huomioon kantajan mainitseman kiireellisyyden ja järjestänyt tapaamisen
ehdotettuna päivänä kantajan suullisen lausuman vastaanottamiseksi.
Luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikilla oikeussubjekteilla,
jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on unionin viranomaisten toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja
odotuksia, on oikeus vedota kyseiseen periaatteeseen (ks. yhdistetyt asiat T-213/01 ja T-214/01, Österreichische Postsparkasse
ja Bank für Arbeit und Wirtschaft v. komissio, tuomio 7.6.2006, Kok., s. II-1601, 210 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja väittää ainoastaan, että komission olisi pitänyt ilmoittaa sille tavasta, jolla se aikoi
soveltaa yhteistyötiedonantoa.
On kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon tiedonannon selvä sanamuoto, jonka mukaan edellytetään todisteita, joilla on
merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, kantaja ei ole voinut perustellusti olettaa, että
sen tekemän yhteistyön muoto määritettäisiin sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi sen 3.4.2003 toimittamien tiedonantojen
päivämäärän mukaan, koska näissä tiedonannoissa ei tuotu esille mitään todisteita.
Kantaja ei myöskään vahvista, että komissio olisi vakuuttanut sille millään tavoin, että sen esittämää hakemusta pidettäisiin
3.4.2003 tehtynä, eikä kantaja moiti komissiota siitä, ettei tämä olisi noudattanut olosuhteiden edellyttämää ripeyttä.
On siis todettava, ettei komissio ole toteuttanut minkäänlaista toimenpidettä tai ryhtynyt mihinkään sellaiseen toimintaan,
jonka perusteella kantaja olisi voinut perustellusti olettaa, että sen esittämän sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevan hakemuksen katsottaisiin täyttäneen yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaisen edellytyksen sillä hetkellä,
kun kantaja otti yhteyttä komissioon, eli 3.4.2003.
Näin ollen on hylättävä kantajan väite luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta sekä samoihin perusteluihin nojaava väite
hyvän hallinnon periaatteen loukkaamisesta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että väite kantajan tekemän, sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevan hakemuksen päivämäärän arvioinnista ei ole perusteltu.
–       Kahden muun kyseessä olevan yrityksen toimittamien tietojen arviointi
Kantaja väittää, etteivät EKA Chemicals ja Arkema ole kumpikaan toimittaneet todisteita, joilla olisi ollut merkittävää lisäarvoa
suhteessa komission hallussa hakemusten esittämishetkellä jo olleisiin todisteisiin.
Ensiksi kantaja väittää, että komissio on yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdassa määrätyn sakkojen lievennyksen
tason ratkaisemiseksi ottanut huomioon ainoastaan ajankohdan, jona yritykset ovat tehneet sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevat hakemuksensa, mutta ei toimitettujen todisteiden tuomaa lisäarvoa. Lisäksi kantaja väittää, ettei kyseisiä
arvioita ole riittävästi perusteltu.
Alkuun on todettava, että komissio on katsonut riidanalaisen päätöksen 503 ja 509 perustelukappaleessa, että EKA Chemicals
ja Arkema ovat molemmat toimittaneet todisteita, joilla on ollut merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa näiden
todisteiden toimittamishetkellä jo olleisiin todisteisiin.
EKA Chemicalsista komissio on todennut erityisesti, että se on toimittanut todisteita, jotka koskivat ajanjaksoa 31.1.1994–14.10.1997
ja liittyivät seikkoihin, joista komissio ei aiemmin ollut tietoinen ja jotka ovat näin ollen suoraan vaikuttaneet kartellin
keston määrittämiseen. Komissio on todennut lisäksi, että EKA Chemicals on tuonut esiin seikkoja, jotka tukivat ja täydensivät
Degussan esittämiä seikkoja ja koskivat ajanjaksoa 14.10.1997–31.12.1999 (riidanalaisen päätöksen 506 perustelukappale).
Vaikka nämä toteamukset on tehty arvioitaessa sakon lievennyksen tasoa ryhmän sisällä, komissio on tukeutunut niihin myös
määrittääkseen EKA Chemicalsiin sovellettavan ryhmän siltä osin kuin kyse on ollut EKA Chemicalsin 29. ja 31.3.2003 esittämistä
todisteista, eikä näiden kahden päivän välillä tehty muita sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevia hakemuksia.
Arkemasta komissio on todennut, että sen 3.4.2003 päivätty tiedonanto sisälsi käsin kirjoitettuja asiakirjoja, joissa todetaan
tutkimuksen kohteena oleviin kahteen tuotteeseen liittyvä kilpailunvastainen toiminta, ja että nämä asiakirjat itsessään ovat
olleet riittävän selkeitä niin, että komissio on voinut ymmärtää ne, vaikka niitä onkin täydennetty myöhemmin (riidanalaisen
päätöksen 510 perustelukappale). Komissio on näin ollen katsonut, että Arkeman ensimmäinen merkittävää lisäarvoa tuova tiedonanto
annettiin 3.4.2003 (513 perustelukappale).
Näistä perusteluista käy selvästi ilmi, että komissio on – toisin kuin kantaja väittää – sakkojen lievennystä koskevan sovellettavan
ryhmän ratkaisemiseksi tutkinut ja todennut EKA Chemicalsin sekä Arkeman tekemän yhteistyön tuovan merkittävää lisäarvoa suhteessa
komission hallussa näiden hakemusten esittämishetkellä jo olleisiin todisteisiin.
Kantajan väite, jonka mukaan kyseisten hakemusten arvioinnissa on tapahtunut oikeudellinen virhe, on näin ollen hylättävä.
Lisäksi edellä mainituista riidanalaisen päätöksen perustelukappaleista käyvät selvästi ja yksiselitteisesti ilmi komission
päättelyn keskeiset seikat, joiden perusteella komissio on todennut, että molempien yritysten tekemä yhteistyö toi tekohetkellään
yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa, mikä on otettu huomioon määritettäessä molemmille
yrityksille määrättävän sakon lievennystä koskevaa ryhmää tiedonannon 23 kohdan b alakohdan nojalla.
Kantajan väite perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä on näin ollen myös hylättävä.
Toiseksi kantaja väittää, että kyseiset komission arvioinnit ovat ilmeisen virheellisiä.
Tästä on huomautettava, ettei komissio saa silloin, kun se arvioi kartellin jäsenten sen kanssa harjoittamaa yhteistyötä,
jättää huomiotta yhdenvertaisuusperiaatetta, mutta sillä on kuitenkin laaja harkintavalta tietyn yrityksen sen kanssa harjoittaman
yhteistyön laadun ja hyödyllisyyden arvioimiseksi. Näin ollen vain komission ilmeinen arviointivirhe on moitittavissa (ks.
asia T-116/04, Wieland-Werke v. komissio, tuomio 6.5.2009, Kok., s. II-1087, 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kantaja ei voi vain esittää kannekirjelmän liitteessä omaa arviotaan EKA Chemicalsin ja Arkeman myötävaikutuksesta
vaan sen on osoitettava konkreettisin perusteluin se, missä kohdin komission arvioinnissa on tapahtunut ilmeinen virhe.
EKA Chemicalsin tekemästä yhteistyöstä on huomautettava aluksi, että riidanalaisen päätöksen 506 perustelukappaleen mukaan
EKA Chemicals on toimittanut rikkomisajanjaksoa koskevia asiakirjoja, jotka ovat liittyneet tiettyihin salaisiin tapaamisiin
ja yhteyksiin, jotka ovat koskeneet seikkoja, joista komissio ei aikaisemmin ollut tietoinen ja joilla on ollut välitön vaikutus
siihen, että kartellin kesto on voitu todeta 31.1.1994 ja 14.10.1997 välisen ajanjakson osalta, ja EKA Chemicals on toimittanut
myös todisteita, jotka ovat tukeneet ja täydentäneet Degussan toimittamia todisteita myöhemmän ajanjakson osalta.
Toteamuksesta, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen kattoi koko ETA-alueen, on todettava, ettei tämän arvion paikkansapitävyyttä
heikennä se kantajan esittämä seikka, jonka mukaan EKA Chemicalsin toimittamat tiedot koskivat pääasiallisesti pohjoismaisia
markkinoita. On huomautettava, että EKA Chemicals on toimittanut tietoja tuottajien välisistä ”Manner-Eurooppaa” koskeneista
yhteydenotoista ja että useat kilpailusääntöjen vastaiset toimet koskivat poikkeuksetta Pohjoismaiden ja ”Manner-Euroopan”
markkinoita (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 106 ja 144 perustelukappale).
Edelleen on todettava siitä, että kantaja kiistää EKA Chemicalsin esittämien seikkojen todistusarvon, että komissio on voinut
erityisesti niiden perusteella vahvistaa kartellin alkamisajankohdaksi 31.1.1994 ja että ne ovat tukeneet Degussan lausumia
kartellin alkujaksosta. Sillä, että nämä seikat on ensimmäistä kanneperustetta tutkittaessa katsottu riittämättömiksi osoittamaan
kantajan osallistumisen kilpailusääntöjen rikkomiseen kyseisestä päivästä alkaen, ei kyseenalaisteta näiden seikkojen todistusarvoa
siltä osin kuin kyse on kartellin olemassaolon selvittämisestä sinänsä.
Lisäksi kantajan väite, jonka mukaan EKA Chemicalsin myötävaikutus rajoittui suurelta osin kartellin alkamisajankohtaa edeltäneisiin
tapahtumiin, perustuu väitteeseen siitä, että kartelli olisi alkanut elokuussa 1997, ja tämä väite on hylätty perusteettomana
ensimmäisen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä (ks. edellä 170 kohta).
Lopuksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen niiden perustelukappaleiden, joissa on hyödynnetty EKA Chemicalsin esittämiä
seikkoja, väitetyllä vähäisellä määrällä ei kyseenalaisteta näiden seikkojen todistusarvoa. Lisäksi pelkästään se, että tietyissä
perustelukappaleissa viitataan EKA Chemicalsin alkuperäisen hakemuksen tekemisen jälkeen esitettyihin seikkoihin, ei riitä
perustelemaan kantajan väitettä, jonka mukaan komissio on tukeutunut tosiasiallisesti tietoihin, jotka EKA Chemicals toimitti
sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa tekemisen jälkeen.
Näiden seikkojen perusteella on todettava, etteivät kantajan esittämät väitteet osoita, että komissio olisi tehnyt ilmeisen
virheen päätellessään EKA Chemicalsin toimittaneen todisteet, joilla on yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaista
merkittävää lisäarvoa, ennen sitä päivää, jona kantaja teki sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa.
Arkeman esittämistä seikoista komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessään, että ”Arkeman ensimmäinen tiedonanto on
sisältänyt 13 käsin kirjoitettua asiakirjaa, joissa on vahvistettu kilpailijoiden välinen kilpailusääntöjen vastainen toiminta
tutkinnan kohteena olevien kahden tuotteen osalta” ja että ”vaikka nämä asiakirjat ovat itsessään olleet niin selkeitä, että
komissio on voinut ymmärtää ne sillä jo olleiden tietojen yhteydessä, [Arkema] on täydentänyt alkuperäistä tiedonantoaan vasta
26.5.2003 kirjallisella selonteolla, jossa on täsmennetty jokaista 3.4.2003 toimitettua asiakirjaa ja johon on liitetty uusia
asiakirjoja sekä niitä koskevia selvityksiä” (riidanalaisen päätöksen 510 perustelukappale).
Komissio on todennut yleisesti, että Arkeman esittämät seikat ”ovat liittyneet Euroopan laajuiseen kahta tuotetta koskevaan
kartelliin ja [että Arkema] on toimittanut pääsääntöisesti kyseistä ajanjaksoa koskevia asiakirjoja, joiden avulla [komissio]
on voinut – – vahvistaa Degussan jo antamat tiedot ja joita on käytetty tässä päätöksessä tyhjentävästi” (riidanalaisen päätöksen
513 perustelukappale).
Kantaja väittää näistä perusteluista, ettei Arkeman 3.4.2003 esittämillä seikoilla ollut minkäänlaista todistusarvoa, koska
kyse oli käsin kirjoitetuista muistiinpanoista ja asiakirjoista, joita ei ollut päivätty eikä otsikoitu ja joista osa oli
vaikeasti luettavissa ja/tai epätäydellisiä, koska ne sisälsivät symboleja tai lyhenteitä, ja joita oli näin ollen mahdotonta
ymmärtää ilman lisäselvityksiä. Kantajan mukaan Arkeman 26.5.2003 antamat lisäselvitykset loivat kantajan tekemän yhteistyön
todistusarvon.
Tästä on huomautettava, että kyseiset seikat koskevat salaista toimintaa, mikä tarkoittaa salaisia tapaamisia ja kirjallisen
materiaalin vähentämistä minimiin.
Kun otetaan huomioon vaikeudet saada tällaisesta toiminnasta välittömiä todisteita, kuten kilpailusääntöjen rikkomisen aikana
järjestetyissä tapaamisissa tehtyjä merkintöjä tai tapaamisten pöytäkirjoja, niiden todistusarvoa ei voida kyseenalaistaa
ainoastaan sillä perusteella, että ne ovat käsin kirjoitettuja tai epäyhtenäisiä, että ne sisältävät lyhenteitä tai symboleja
ja että niihin voidaan näin ollen edellyttää toimitettavan lisätietoja tai että ne pitää tutkia komission hallussa jo olevien
tietojen yhteydessä.
Erityisesti se seikka, että näiden asiakirjojen ymmärrettävyys edellyttää tiettyjen seikkojen, kuten lyhenteiden, selventämistä,
ei estä toteamasta, että asiakirjat ovat riittävän selkeitä (ks. vastaavasti asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008,
Kok., s. II-881, 561 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa nämä Arkeman 3.4.2003 toimittamat asiakirjat sisältävät merkintöjä ja numerotaulukoita, jotka oli
tehty kilpailusääntöjen rikkomisajanjaksona ja jotka sisältävät välittömän asiakirjatodisteen tuona ajanjaksona käytyjen keskusteluiden
kilpailunvastaisesta sisällöstä. Näiden asiakirjojen todistusarvoa ei heikennä se, ettei niiden sisältö ollut täysin ymmärrettävissä
asettamatta niitä asiayhteyteensä, vertailematta niitä muiden tietojen kanssa tai selittämättä niissä käytettyjä symboleja
tai lyhenteitä.
Lisäksi on todettava, että ainakin osaa asiakirjoista eli kyseistä ajanjaksoa koskevia merkintöjä, joista käy ilmi henkilöiden
ja yritysten nimiä, päivämääriä, suunniteltuja hintoja ja markkinoiden jakamista koskevia numerotiedoin varustettuja ehdotuksia,
on voitu käyttää itsenäisenä todisteena kilpailusääntöjen rikkomisesta. Komissio on käyttänyt joitakin näistä asiakirjoista
sellaisinaan riidanalaisessa päätöksessä, erityisesti sen 176 ja 181 perustelukappaleessa, todetakseen kartellitapaamisten
kulun ja tosiasialliset vaikutukset.
On myös huomautettava, että hetkellä, jona Arkema esitti hakemuksensa, komissiolla on jo ollut hallussaan suuri määrä kartellin
kulkuun liittyviä seikkoja, jotka sisältyivät Degussan ja EKA Chemicalsin antamiin tietoihin, ja että Arkeman esittämiä todisteita
on voitu käyttää näiden komissiolla jo olleiden tietojen kanssa.
Lisäksi se, että komissio on tukeutuessaan näihin seikkoihin riidanalaisen päätöksen joissakin perusteluissa viitannut sekä
3.4.2003 toimitettuun asiakirjaan että Arkeman 26.5.2003 antamiin selvityksiin, ei merkitse sitä, että komissio olisi näin
myöntänyt, ettei alun perin toimitetuilla asiakirjoilla itsessään olisi todistusarvoa. On nimittäin niin, että 26.5.2003 toimitetut
asiakirjat ovat kyllä sisältäneet tosiasiassa selvityksiä 3.4.2003 toimitetuista asiakirjoista mutta suurin osa näistä tiedoista
on rajoittunut jo toimitettujen asiakirjojen täsmentämiseen.
Näin ollen kantajan väite Arkeman 3.4.2003 toimittamien asiakirjojen todistusarvon puuttumisesta on hylättävä.
Kyseisten seikkojen merkittävästä lisäarvosta on huomautettava, että kyse on vuosina 1997 ja 1998 järjestettyjä salaisia tapaamisia
koskevista rikkomisajanjakson asiakirjoista, joihin riidanalaisessa päätöksessä on laajalti tukeuduttu tuon ajanjakson osalta
ja joista osaa on lainattu päätöksessä suoraan.
Siitä, että kantaja väittää komission katsoneen virheellisesti, että Arkeman alkuperäinen hakemus koski molempia kyseisiä
tuotteita, on riittävää todeta, että vaikka Arkeman 3.4.2003 toimittamat asiakirjat koskivat vain vetyperoksidiin liittynyttä
kilpailusääntöjen rikkomista, tällä ei kyseenalaisteta päätelmää Arkeman tekemän yhteistyön merkittävästä lisäarvosta, koska
nyt käsiteltävässä asiassa on kyse kaksia markkinoita koskevasta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta.
Kaikkien näiden seikkojen perusteella on katsottava, ettei asiassa ole osoitettu sitä, että komissio olisi tehnyt ilmeisen
arviointivirheen todetessaan, että Arkema oli toimittanut 3.4.2003 lähettämällään faksilla todisteita, joilla on ollut yhteistyöstä
annetun tiedonannon 21 kohdan mukaista merkittävää lisäarvoa.
Kantaja vetosi istunnossa ensimmäistä kertaa eroon, joka on nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan arvioinnin ja komission
esittämän sen arvioinnin välillä, joka koski Arkeman tekemää yhteistyötä ja johti [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan
mukaisesta menettelystä 31.5.2006 tehtyyn komission päätökseen K(2006) 2098 (asia COMP/F/38.645 – Metakrylaatit).
Komissio, jolle on esitetty kysymyksiä tästä asiasta, ei ole riitauttanut tähän uuteen perusteeseen vetoamista.
On huomautettava, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan nojalla asian käsittelyn kuluessa
ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin
seikkoihin.
Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa oletettaisiin, että kyseessä oleva peruste voidaan katsoa uudeksi perusteeksi, se ei kuulu
tämän kiellon soveltamisalaan, kun otetaan huomioon, että se perustuu päätöksessä K(2006) 2098 tehtyyn tosiseikkoihin perustuvaan
arvioon, ja päätös on – kuten komissio on istunnossa myöntänyt – julkaistu vasta tässä asiassa käydyn kirjallisen menettelyn
päättymisen jälkeen.
Perusteen sisällöstä on todettava, että 3.4.2003 lähetetystä ja kannekirjelmään liitetystä faksista käy ilmi, että Arkema
on tiedonannollaan pyytänyt yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamista ja toimittanut asiakirjoja kolmesta tuotteesta,
joiden joukossa olivat myös riidanalaisen päätöksen kohteena oleva vetyperoksidi sekä päätöksen K(2006) 2098 kohteena olevat
metakrylaatit.
Päätöksen K(2006) 2098 405 perustelukappaleessa, johon kantaja on vedonnut, komissio on todennut Arkemalle määrättävän sakon
lievennyksen tasoa määritellessään, että ”vaikka [se] on esittänyt sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan
hakemuksen suhteellisen aikaisessa menettelyn vaiheessa eli 3.4.2003, toisin sanoen tarkastuksia seuraavan kuukauden kuluessa”,
komissio on tehnyt ”vasta Arkemalta vastaanottamiensa myöhempien lausumien jälkeen” johtopäätöksen, jonka mukaan ”tämä yritys
on täyttänyt edellytykset sakkojen lieventämiselle, koska toimitetut todisteet ovat senluonteisia ja niin yksityiskohtaisia,
että ne ovat auttaneet komissiota osoittamaan kyseiset tosiseikat”. Komissio on todennut samassa perustelukappaleessa, että
”vaikka [Arkema] on jo ensimmäisessä tiedonannossaan – – tuonut esiin seikkoja, joilla on ollut merkittävä lisäarvo, sen koko
menettelyn aikana [komission] perusteluille tuoma lisäarvo on ollut rajoitettu”.
Tästä arvioinnista käy ilmi, että päätökseen K(2006) 2098 johtaneessa asiassa komissio on katsonut, että vaikka Arkema teki
sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen 3.4.2003, komissio on tehnyt vasta Arkemalta vastaanottamiensa
myöhempien lausumien jälkeen johtopäätöksen, jonka mukaan yritys on toimittanut todisteita, joilla on ollut merkittävää lisäarvoa.
Kyseisellä toteamuksella ei kuitenkaan – toisin kuin kantaja väittää – voida osoittaa, että komissio olisi arvioidessaan nyt
käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa yhteistyötä ottanut huomioon myös Arkeman 3.4.2003 päivätyn faksin jälkeen antamat
lausumat.
Yhtäältä päätöksessä K(2006) 2098 tehty arvio, joka liittyy 3.4.2003 päivätyn faksin liitteisiin A 14 ja A 15, ei ole koskenut
samoja seikkoja kuin nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat seikat, jotka ilmenevät saman tiedonannon liitteistä A 1–A
13. Lisäksi mainittu arviointi on koskenut yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdan toisen alakohdan nojalla
määrättävän sakon määrittämistä sitä koskevassa ryhmässä eikä tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaista
ryhmän määrittämistä.
Toisaalta päätöksestä K(2006) 2098 käy ilmi, että siihen johtaneessa asiassa ei ollut tehty sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevaa hakemusta 3. päivän huhtikuuta 2003 ja sen ajankohdan, jona komissio vastaanotti Arkeman myöhemmät
lausumat, välisenä aikana. Näin ollen komissio saattoi päätökseen K(2006) 2098 johtaneessa asiassa – toisin kuin nyt käsiteltävässä
asiassa – perustellusti ottaa huomioon kyseiset myöhemmät lausumat määrittääkseen sen, oliko Arkema täyttänyt yhteistyöstä
annetun tiedonannon mukaiset edellytykset sakon lieventämiseksi.
Näiden seikkojen perusteella on todettava, että päätöksessä K(2006) 2098 tehdyn arvioinnin perusteella ei voida kyseenalaistaa
nyt käsiteltävässä asiassa tehdyn arvioinnin lainmukaisuutta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajan väite, joka koskee EKA Chemicalsin ja Arkeman tekemän yhteistyön arviointia, on
hylättävä perusteettomana.
–       Kantajalle myönnetyn sakon lievennyksen taso
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 523 ja 524 perustelukappaleessa, että kantaja on ollut kolmas yritys, joka täytti
yhteistyöstä annetun tiedonannon 21 kohdan mukaisen edellytyksen, koska se toimitti 4.4. ja 17.5.2003 asiakirjoja, jotka liittyivät
Euroopan laajuiseen kyseisiä kahta tuotetta koskeneeseen kartelliin. Tämän yhteistyön lisäarvosta komissio on todennut, että
kantaja toimitti ”pääasiallisesti todisteita, joiden avulla [komissio] on voinut – – vahvistaa tiettyjä Degussan ja [Arkeman]
jo toimittamia tietoja ja joita on käytetty laajalti [riidanalaisessa päätöksessä]”. Komissio on näiden pohdintojen tuloksena
alentanut kantajalle määrättyä sakkoa 10 prosentilla.
Kantaja väittää toissijaisesti, että komissio on toiminut virheellisesti, kun se on kieltäytynyt myöntämästä kantajalle enimmäislievennystä
20 prosenttiin asti kolmanteen yritykseen yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti
sovellettavassa ryhmässä.
On huomautettava, että yhteistyöstä annetun tiedonannon 23 kohdan b alakohdan toisen alakohdan mukaan komissio voi määrittäessään
sakon lievennystä ryhmässä ottaa huomioon todisteiden toimittamispäivän, sen, missä määrin todisteet ovat sisältäneet lisäarvoa,
sekä yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden.
Komissio on nyt käsiteltävässä asiassa todennut riidanalaisen päätöksen 515 perustelukappaleessa, että kantaja toimi menettelyn
aikaisessa vaiheessa, hieman tarkastusten jälkeen, että sen tekemällä yhteistyöllä oli merkittävää lisäarvoa ja että yhteistyö
oli jatkuvaa, koska seikkoja tuotiin esiin esimerkiksi 4., 9., 11. ja 16.4.2003 sekä 17.5.2003. On kiistatonta, että kantajan
esittämiä seikkoja on käytetty laajasti riidanalaisessa päätöksessä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi ajanjakson 1997–2000
osalta.
Lisäksi – kuten unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen 15.9.2009 annetusta komission vastauksesta käy ilmi
– kantaja oli ensimmäinen yritys, joka toimitti todisteet tietyistä Brysselissä elokuun ja marraskuun 1997 välillä järjestetyistä
tapaamisista. On todettava myös, että komissio saattoi näihin tapaamisiin liittyvien tietojen avulla vahvistaa kyseessä olevan
kartellin tietyt pääkohdat eli sitovat sopimukset vetyperoksidin koordinoiduista hinnankorotuksista ja aikeet tehdä salaista
yhteistyötä natriumperboraatin osalta.
Näin ollen on todettava komission katsoneen virheellisesti riidanalaisen päätöksen 523 perustelukappaleessa, että yhtäältä
kantajan esiin tuomat seikat ovat pääsääntöisesti tukeneet Degussan ja Arkeman jo toimittamia tietoja ja että toisaalta kyseisessä
perustelukappaleessa esitetyillä seikoilla ei missään tapauksessa ole voitu perustella yhteistyöstä annetun tiedonannon 23
kohdan b alakohdan toisen alakohdassa tarkoitettuihin edellytyksiin nähden kyseisen lievennystason soveltamista sovellettavassa
ryhmässä.
On siis todettava, että komissio on ilmeisen virheellisesti tukeutunut näihin perusteluihin ja alentanut kantajalle määrättyä
sakkoa 10 prosentilla sen tekemän yhteistyön perusteella.
Lisäksi kyseinen arviointi, joka johti kantajalle myönnettyyn vähäiseen sakkojen lievennykseen, on ristiriidassa Arkeman tekemään
yhteistyöhön nähden, sillä komissio on todennut Arkeman tuoneen esiin täydentäviä seikkoja vasta 26.5.2003 eli useita viikkoja
alkuperäisen hakemuksensa jälkeen mutta myöntänyt silti Arkemalle sovellettavassa ryhmässä myönnettävän enimmäislievennyksen
(riidanalaisen päätöksen 510 ja 513 perustelukappale).
Toisin kuin Arkeman lausumat, kantajan lausumat myös sisälsivät todisteen kilpailusääntöjen rikkomisesta kahden kyseessä olevan
tuotteen osalta, koska näihin lausumiin sisältyy yksityiskohtainen selvitys, jota kartelliin suoraan osallistuneiden yritysten
todistukset lainvastaisten järjestelyjen sisällöstä ovat tukeneet, mikä käy ilmi myös siitä, että niitä on käytetty laajalti
riidanalaisessa päätöksessä.
Edellä esitetyn perusteella kantajan viimeinen väite on hyväksyttävä.
Tämä kanneperuste hylätään muilta osin.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo täyden harkintavaltansa nojalla, että kun otetaan huomioon edellä 430–437 kohdassa esitetyt
seikat, kantajalle määrättyä sakkoa lievennetään 20 prosentilla sen tekemän yhteistyön perusteella. Kantajalle määrätyn sakon
määrää on näin ollen alennettava tämän mukaisesti.

Lopullisen sakon määrän määrittäminen
Kantajan esittämien kanneperusteiden tutkimisen jälkeen ja unionin yleisen tuomioistuimen täyden harkintavallan puitteissa
kantajalle määrättyä sakkoa on muutettava niin, että sakon perusmäärän laskentapohjan korotusta, jota komissio on soveltanut
kantajan rikkomiseen osallistumisen keston perusteella, alennetaan 55 prosenttiin ja yhteistyöstä annetun tiedonannon nojalla
myönnetyn lievennyksen tasoa nostetaan 20 prosenttiin.
Muutoksen seurauksena kantajalle määrätyn sakon lopulliseksi määräksi vahvistetaan 139,5 miljoonaa euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan
toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Koska nyt käsiteltävässä asiassa kanne on hyväksytty osittain, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että asian olosuhteita
arvioidaan oikein päättämällä, että kantaja velvoitetaan vastaamaan 80 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan ja korvaamaan
80 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista ja että komissio velvoitetaan vastaamaan 20 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan
ja korvaamaan 20 prosenttia kantajan oikeudenkäyntikuluista.
Vaatimus, jonka kantaja on esittänyt oikeudenkäyntikuluja koskevien vaatimustensa yhteydessä ja joka koskee komission velvoittamista
korvaamaan pankkitakauksen hankkimisesta ja voimassa pitämisestä riidanalaisen päätöksen pakkotäytäntöönpanon välttämiseksi
aiheutuneet kulut, on hylättävä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällaiset kulut eivät nimittäin ole oikeudenkäyntikuluja
(ks. vastaavasti edellä 214 mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 5133 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.620 – Vetyperoksidi ja natriumperboraatti)
3.5.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 1766 lopullinen 1 artiklan m alakohta kumotaan siltä osin kuin Euroopan komissio
on siinä katsonut, että Solvay SA on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen toukokuuta 1995 edeltävänä ajanjaksona.
2)
Päätöksen K(2006) 1766 lopullinen 2 artiklan h alakohdassa Solvaylle määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 139,5 miljoonaa
euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Solvay vastaa 80 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan, ja se velvoitetaan korvaamaan 80 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista.
5)
Komissio vastaa 20 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan, ja se velvoitetaan korvaamaan 20 prosenttia Solvayn oikeudenkäyntikuluista.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian taustalla olevat tosiseikatII – 2
Riidanalainen päätösII – 3
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimuksetII – 4
Oikeudellinen arviointiII – 5
Kantajan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kestoII – 5
Asianosaisten lausumatII – 5
– Ajanjakso 31.1.1994 – elokuu 1997II – 5
– Ajanjakso 18.5.–31.12.2000II – 11
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiastaII – 12
– Ajanjakso 31.1.1994 – toukokuu 1995II – 15
– Ajanjakso toukokuu 1995 – elokuu 1997II – 18
– Ajanjakso 18.5.–31.12.2000II – 26
Puolustautumisoikeuksien väitetty loukkaaminenII – 29
Asianosaisten lausumatII – 29
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiastaII – 30
– Oikeus tutustua Degussan asiakirjoihinII – 32
– Oikeus tutustua muiden yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiinII – 33
Sakon perusmäärän määrittelyssä tapahtuneet väitetyt virheetII – 36
Asianosaisten lausumatII – 36
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiastaII – 37
– Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointi ja sakon perusmäärän laskentapohjan tasoII – 37
– Varoittava vaikutusII – 42
– Rikkomisen kestoII – 44
– Yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisalaan kuulumattoman kantajan yhteistyön huomiotta jättäminenII – 45
Yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltaminenII – 46
Asianosaisten lausumatII – 46
– Kantajan esittämän hakemuksen päivämäärän arviointiII – 46
– Kantajan luokittelu kahteen muuhun kyseessä olevaan yritykseen nähdenII – 47
– Kantajalle myönnetyn lievennyksen tasoII – 49
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiastaII – 51
– Kantajan tekemän hakemuksen päivämäärän arviointiII – 52
– Kahden muun kyseessä olevan yrityksen toimittamien tietojen arviointiII – 56
– Kantajalle myönnetyn sakon lievennyksen tasoII – 62
Lopullisen sakon määrän määrittäminenII – 63
OikeudenkäyntikulutII – 64
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.