CELEX: 62009CJ0506
Обжалване
Митнически съюз
Регламент (ЕИО) № 2913/92 и Регламент (ЕИО) № 2454/93
Опрощаване на вносни мита
Пратки с тютюн и етилов алкохол, предназначени за трети страни
Измама, извършена от служител в задълженото да плати митата дружество

Със своята жалба Португалската република иска отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 23 септември 2009 г. по дело Transnáutica/Комисия (T-385/05, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което той отменя Решение REM 05/2004 на Комисията от 6 юли 2005 г., съдържащо отказ за възстановяването и опрощаването на някои митнически сборове на Transnáutica – Transportes e Navegação SA (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Режимът на външен общностен транзит
Съгласно членове 37, 91 и 92 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58 наричан по-нататък „Митническият кодекс“), необщностни стоки, въведени на територията на Европейската общност, които вместо незабавно да бъдат обложени с вносни сборове, са поставени в режим на външен общностен транзит, могат да бъдат превозвани под митнически надзор на общностната митническа територия и се допускат за свободно обращение едва в митническата служба по направление.
Титулярът на режим външен общностен транзит се определя от Митническия кодекс като „задълженото лице“ [другаде в текста: „главното отговорно лице“]. В това си качество той трябва да представи стоките в непроменено състояние пред получаващото митническо учреждение в определения срок и при спазване на мерките, предприети от митническите органи (член 96 от Митническия кодекс). Тези задължения приключват, когато стоките и необходимите документи се представят в получаващото митническо учреждение (член 92 от Митническия кодекс).
Съгласно членове 341, 346, 348, 350, 356 и 358 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 г. за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 (
ОВ L 253, стр. 1
; Специално издание на български език, глава 2, том 7 стр. 3, наричан по-нататък „Регламентът за прилагане“) съответните стоки трябва най-напред да бъдат представени в отправното митническо учреждение, придружени от декларация T1. Отправното митническо учреждение определя срока, в който стоките трябва да бъдат представени в получаващото митническо учреждение, вписва необходимите подробности в документа T1, оставя за себе си едно копие и връща останалите на главното отговорно лице. Стоките се транспортират под покритието на документа T1. След представяне на стоките получаващото митническо учреждение отразява върху копията на документа подробности за извършените проверки и незабавно изпраща разписка. Член 361 и сл. от Регламента за прилагане в действащата по отношение на настоящия случай редакция предвиждат, че в отправното митническо учреждение с посредничеството на централен орган следва да се получи разписка, издадена от получаващото митническо учреждение по искане на лицето, което представя копията от транзитната декларация, наричани „екземпляри 4 и 5“.
Митническият надзор, на който подлежат стоките, превозвани в режим на външен общностен транзит, приключва, когато стоките биват допуснати за свободно обращение, по-конкретно с плащането на вносните мита (член 37, параграф 2 и член 79 от Митническия кодекс). Ако стоките бъдат отклонени от този надзор, това незабавно води до възникването на митническо задължение при внос (член 203, параграфи 1 и 2 от Митническия кодекс). Длъжник по това задължение е освен лицето, отклонило стоките от митнически надзор, и лицето, отговорно за изпълнението на задълженията, произтичащи от ползването на митническия режим, под който са били поставени стоките (член 203, параграф 3 и член 213 от Митническия кодекс), а именно главното отговорно лице.
Съгласно член 379, параграф 1 от Регламента за прилагане, когато дадена пратка не бъде представена в получаващото митническо учреждение и мястото, където е било извършено нарушението или нередността не може да се установи, отправното митническо учреждение уведомява главното отговорно лице за този факт колкото се може по-скоро и във всеки случай преди края на единадесетия месец след датата на регистрирането на декларацията за общностен транзит.
Пълно обезпечение на размера на митническото задължение
Съгласно член 94, параграф 1 от Митническия кодекс титулярът предоставя обезпечение, което да осигури изплащане на всякакви митнически задължения или на другите такси, които могат да възникнат във връзка със стоките. В това отношение член 191 от същия кодекс уточнява, че по искане на длъжника или на лицето, което може да стане длъжник, митническите органи разрешават учредяването на пълно обезпечение за покриване на съвкупност от операции, от които възниква или могат да възникнат митнически задължения.
Съгласно член 198 от Митническия кодекс, когато митническите органи установят, че представеното обезпечение не осигурява или вече не осигурява сигурно или изцяло заплащането на митническото задължение в предвидените срокове, те изискват от длъжника или от лицето, което може да стане длъжник — по техен избор — или допълнително обезпечение, или замяната на първоначалното обезпечение с ново.
Така както предвижда член 361 от Регламента за прилагане, размерът на обезпечението се установява на един минимум от 30 % от митата и от другите дължими такси или на равностойността на пълния размер на митата и на другите дължими такси, когато посоченото обезпечение е предназначено за операции на външен общностен транзит със стоки, изброени в приложение 53 към същия регламент, сред които са цигарите и алкохолът. В тази хипотеза посоченият член предвижда, че митническите служби могат да определят размера на обезпечението на 50 % от дължимите мита и от другите такси.
Пълното обезпечение се учредява в гаранционно митническо учреждение, което определя размера на гаранцията, приема декларацията на гаранта и дава предварително разрешение, с което главното отговорно лице получава правото в рамките на обезпечението да извършва всякаква транзитна операция на Общността, независимо от отправното митническо учреждение. За тази цел на всяко лице, което е получило предварително разрешение, се издава гаранционно свидетелство (член 362 от Регламента за прилагане). При издаването на това свидетелство или по всяко време през срока на неговата валидност главното отговорно лице на своя отговорност определя на гърба на свидетелството лицата, упълномощени да подписват от негово име декларации за общностен транзит. То може по всяко време да заличи името на упълномощеното лице (член 363 от Регламента за прилагане). Съгласно член 364 от Регламента за прилагане всяко лице, упоменато на гърба на гаранционното свидетелство, представено в отправното митническо учреждение, се смята за упълномощен представител на главното отговорно лице.
Опрощаване на вносни мита
След като молбата за опрощаване на вносни мита е подадена на 27 септември 2004 г., приложимата правна уредба са разпоредбите на глава 3, дял IV от част IV на Регламента за прилагане, съдържаща специфичните разпоредби относно прилагането на член 239 от Митническия кодекс в редакцията си, която е в сила към онзи момент.
Член 239 от Митническия кодекс има следната редакция:
„1.   Възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове се извършва и в случаи, различни от тези по членове 236, 237 и 238:
—
които се определят съгласно процедурата на комитета,
—
които произтичат от обстоятелства, които не предполагат недобросъвестно поведение или груба небрежност от страна на заинтересуваното лице. Случаите, в които може да се приложи тази разпоредба, както и процедурата, която трябва да се следва за тази цел, се определят съгласно процедурата на комитета. Възстановяването или опрощаването могат да подлежат на специални условия.
2.   Възстановяването или опрощаването на сборове на основанията, посочени в параграф 1, се разрешава при подаване на молба във въпросното митническо учреждение. […]“.
Обстоятелства, предхождащи спора
Transnáutica — Transportes e Navegação SA (наричано по-нататък „Transnáutica“) е португалско дружество със статус на одобрен получател за периода, в който спорните операции, обложени с мита, са извършени в режим на външен общностен транзит.
В периода между 14 април и 12 октомври 1994 г. митническото учреждение в Xabregas (Португалия), в качеството си на отправно митническо учреждение, издава 68 декларации за транзит (в които Transnáutica фигурира като главно отговорно лице) с оглед на пускането в движение на митническата територия на Съюза на 64 пратки тютюн и на 4 пратки неденатуриран етилов алкохол, които са в режим на външен общностен транзит. Някои от „екземплярите 5“ на 68-те декларации за транзит T1 не са върнати изобщо на отправното митническо учреждение, докато други пристигат в него с подписи и печати, подправката на които е установена впоследствие.
След август 1994 г. португалските власти получават разпореждане да осъществяват надзор над някои камиони, както и над движението на превозваните от последните стоки, за да установят източника на подправените печати на някои от „екземплярите 5„на декларациите T1.
В периода между януари 1995 г. и януари 1996 г. португалските власти предават на Transnáutica копия от декларациите T1, като отправят към него искане, от една страна, да представи доказателство за обстоятелството, че е действало правомерно и законосъобразно в хода на процедурата на външен общностен транзит, и от друга страна, да заплати съответните мита, доколкото то е посочено като главно отговорно лице за спорните декларации за външен транзит. Освен това гаранционното свидетелство е издадено точно от името на това дружество.
С писмото си от 23 март 1995 г. Transnáutica отговаря, че не е знаело за тези операции на транзит на цигари и на етилов алкохол, извършени от негово име. Едва след направено вътрешно разследване дружеството установява, че един от неговите служители е извършил измамно деяние, като е подписал от името на дружеството декларации T1 за контрабандни операции.
Съответният служител е уволнен и впоследствие, с решение на Tribunal Criminal de Lisboa (съдът по наказателни дела на Лисабон, Португалия) от декември 1999 г. е признат за виновен в извършване на продължавано деяние злоупотреба с доверие. Що се отнася до Transnáutica, наказателното разследване, започнало срещу дружеството, е прекратено през септември 2005 г. с мотива, че то не е знаело за деянията на своя служител и че негови представители не са участвали в тази измама.
На 17 ноември 2003 г. Transnáutica подава искане пред португалските власти за възстановяването и опрощаването на митническото задължение. В съответствие с член 906 и сл. от Регламента за прилагане португалското правителство изпраща с писмо от 27 септември 2004 г. това искане на Комисията на Европейските общности, която с писмо от 23 декември 2004 г. уведомява дружество за намерението си да отхвърли неговото искане вследствие на предварителното проучване на преписката. Transnáutica се запознава с преписката на Комисията на 19 януари 2005 г. и с писмо от същия ден изразява своето становище по нейното намерение.
На 6 юли 2005 г. в съответствие с член 907 от Регламента за прилагане Комисията приема спорното решение, за което Transnáutica е уведомено на 12 август същата година с писмо на португалския министър на финансите и публичната администрация — решение, с което се отхвърля посоченото искане и се обявява, че опрощаването и възстановяването на митническото задължение не е основателно, с мотива, че това дружество не се намира в някое от особените положения по член 239 от Митническия кодекс.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 21 октомври 2005 г., Transnáutica иска да се отмени спорното решение и Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
В подкрепа на своята жалба Transnáutica посочва пет правни основания, изведени, първо, от нарушение на съществени процесуални правила, второ, от явна грешка в преценката при прилагането на член 239 от Митническия кодекс, трето, от непълнота на мотивите в нарушение на член 253 ЕО, четвърто, от нарушение на принципите на добрата администрация и на зачитане на правото на защита и пето, от нарушение на принципа на пропорционалност.
Преди всичко следва да се изтъкне, че в рамките на своята преценка Общият съд е разгледал само третата част на второто правно основание, изтъкнато в подкрепа на жалбата, с което Transnáutica твърди, че португалските митнически власти не са изпълнили своите задължения във връзка с пълното обезпечение, което то е учредило за покриване на операциите по транзита.
С обжалваното съдебно решение, Общият съд отменя спорното решение и осъжда Комисията да понесе направените от нея съдебни разноски.
Общият съд установява в точка 44 от обжалваното съдебно решение, че съгласно членове 191 и 198 от Митническия кодекс, когато митническите органи установят, че представеното обезпечение не осигурява или вече не осигурява сигурно или изцяло заплащането на митническото задължение в предвидените срокове, те трябва да изискват от главното отговорно лице или учредяването на допълнително обезпечение, или замяната на първоначалното обезпечение с ново.
В това отношение Общият съд се произнася в точка 45 от обжалваното съдебно решение, както следва:
„Действията и контролът от страна на компетентните национални митнически органи са от съществено значение не само към момента на изготвянето на гаранционното свидетелство, но и всеки път, когато за покриването на съвкупност от операции по транзита се използва пълно обезпечение за тяхното извършване и покриване“.
В точки 46—48 от обжалваното съдебно решение Общият съд изследва обстоятелствата в настоящия случай от гледна точка на пълното обезпечение, учредено от Transnáutica, и установява, че митническите органи са приели недостатъчно обезпечение за разглежданите 68 декларации T1. В посочената точка 48 Общият съд се произнася, както следва:
„Налага се изводът, че португалските митнически органи са приели недостатъчно обезпечение за разглежданите 68 декларации T1. Както изтъква [Transnáutica] в съдебното заседание, без това да се оспорва от Комисията, вземайки предвид всички декларации T1, издадени в един и същи ден, пълното обезпечение не е покривало в нито един от случаите над 7,29 % от митата и другите сборове. В замяна на това, макар и всяка от декларациите да е анализирана поотделно, гаранционното свидетелство е покривало всички дължими мита само в три от разглежданите декларации. В тази хипотеза обаче следва да се има предвид, че на същата дата са издадени и други декларации T1 без съответното гаранционно покритие“.
Общият съд прави следния извод в точка 49 от обжалваното съдебно решение:
„Ако при издаването на декларациите T1 е била извършена проверка от португалските митнически органи на това дали размерът на митата и на другите сборове, които са могли да възникнат за всяка от пратките, се покрива от предоставеното от жалбоподателя пълно обезпечение, издаването на 68-те декларации T1 е нямало да бъде възможно“.
В точка 50 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода на Комисията, съгласно който не съществувала никаква причинно-следствена връзка между възникването на митническото задължение и приемането на невалидно свидетелство за пълно обезпечение поради неговия малък размер, след което установява в същата точка, че „приемането към момента на издаване на декларациите T1 на прекалено ниско обезпечение, чийто размер очевидно не е могъл да покрие напълно дължимите мита и други сборове, е порок в процедурата по издаване на декларациите T1“.
В точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение Общият съд потвърждава значението на пълното обезпечение за доброто функциониране на режима на външен общностен транзит. В това отношение той преценява, че намесата на компетентните национални митнически органи при издаването на декларациите T1 е основен етап в процедурата, който може да позволи откриването на евентуални нередности.
Общият съд установява в точки 54 и 55 от обжалваното съдебно решение, че Transnáutica е взело достатъчно предпазни мерки, за да се предотврати извършването на операции по транзита със значителна стойност чрез използването на пълно обезпечение, и че неупражняването на контрол от страна на митническите органи на един начален и основен етап е дало възможност за издаването на 68 декларации T1, които нямат покритие от гаранционното свидетелство, както и за извършването на измамни действия от името на това дружество, което е било въвело всякакви механизми за предотвратяване на злоупотреби при използването на обезпечението.
В точки 56 и 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда задълженията на митническите органи, свързани с преценката за размера на обезпечението. В този контекст той преценява, че познаването на стопанския субект и фактът, че Transnáutica преди това никога не е търгувало с чувствителни стоки, като например тютюн или етилов алкохол, са обстоятелства, които е трябвало да привлекат в по-голяма степен вниманието на тези органи, а не, както е изтъкнала това Комисията, да доведе до отслабване на проверките. Именно при тези обстоятелства Общият съд се произнася както следва в точка 58 от посоченото решение:
„[…] възлагането на [Transnáutica] на митническо задължение, произтичащо от избора на посочените органи, които, когато случаят е такъв, са обвързани и с наказателното преследване, би било в състояние да засегне целта на залегналата в член 905 от Регламента за прилагане клауза за справедливост, доколкото по този начин [Transnáutica] би се оказало в особено положение, което би надхвърлило обичайния търговски риск при неговата стопанска дейност (вж. в този смисъл, Решение на Съда [от 7 септември 1999 г.] по дело De Haan, [
C-61/98, Recueil, стр. I-5003
], [точка 53] и Решение на Съда от 18 октомври 2007 г. по дело Nordspedizionieri di Danielis Livio и др./Комисия,
C-62/05 P, Сборник, стр. I-8647
, точка 51, както и Решение [на Общия съд от 11 юли 2002 г.] по дело Hyper/Комисия, [
T-205/99, Recueil, стр. II-3141
], [точка 95])“.
Въз основа на тези съображения Общият съд съобразява в точки 59—61 от обжалваното съдебно решение следното:
„59
Следва да се направи изводът, че неполагането на дължима грижа от страна на португалските митнически органи при изпълнението на техните контролни правомощия преди издаването на декларациите T1, по-конкретно във връзка с определянето и проверката на размера на пълното обезпечение, е нарушило системата за проверка, предвидена от Митническия кодекс и от Регламента за прилагане по отношение на режима на външен общностен транзит и в резултат на това е лишило [Transnáutica] от конкретен повод за разкриване на измамата преди нейното извършване.
Португалските митнически органи обаче носят отговорност за неполагането на дължима грижа и това поставя [Transnáutica] в особено положение, което надхвърля обичайния търговски риск при неговата стопанска дейност.
Видно от предходното, Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е направила извода, че не е налице особено положение за [Transnáutica], що се отнася до нарушението на задължението за контрол на валидността и размера на пълното обезпечение от страна на португалските митнически органи“.
Производството, успоредно с производството по обжалване, и исканията на страните
С предявяването на настоящата жалба Португалската република подава срещу обжалваното съдебно решение и молба на трето лице за отмяна пред Общия съд на основание член 123 от Процедурния правилник на последния. Тя иска от Съда също така да спре производството по тази жалба до произнасянето на Общия съд по молбата на трето лице за отмяна.
С Определение от 29 април 2010 г. Съдът уважава посоченото искане за спиране на производството. Общият съд отхвърля молбата на трето лице за отмяна с Определение от 6 септември 2010 г. по дело Португалия/Transnáutica и Комисия (T-385/05 TO).
Португалската република моли Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да осъди Transnáutica да заплати съдебните разноски.
Transnáutica моли Съда:
—
като главно искане, да отхвърли жалбата като явно недопустима,
—
при условията на евентуалност, да я отхвърли като явно неоснователна,
—
да осъди Португалската република да заплати съдебните разноски.
С молба, подадена в секретариата на Съда на 23 април 2010 г., Кралство Испания прави искане за встъпване в настоящото производство в подкрепа на исканията на Португалската република. С определение от 20 септември 2010 г. председателят на пети състав на Съда допуска встъпването му в настоящото производство.
По жалбата
Доводи на страните
В подкрепа на своята жалба Португалската република повдига едно-единствено правно основание, изведено от нарушение от страна на Общия съд на член 239 от Митническия кодекс, с мотива че той неоснователно е приел, че е било налице особено положение, което отговаря на установените в този член условия за възстановяване. Това единствено правно основание се състои от три части, с които Португалската република упреква Общия съд:
—
че е нарушил правото на Съюза, като е решил, че португалските митнически органи са допуснали грешки при определянето и при последващия контрол върху пълното обезпечение, учредено за разглежданите операции по транзита,
—
че неоснователно е решил, че има причинно-следствена връзка между тези грешки и последващото възникване на митническото задължение в резултат на отклонението на стоките от митнически надзор,
—
че неоснователно е направил извода, съгласно който Transnáutica е взело необходимите предпазни мерки за предотвратяване на използването на пълното обезпечение в операции по транзит, свързани с високи по размер суми.
Според Португалската република следва да се има предвид, че в настоящия случай пълното обезпечение е учредено през 1993 г., т.е. към момент, в който разпоредбите за прилагане на Митническия кодекс все още не са били приложими, видно от член 915, втора алинея от Регламента за прилагане. Към тази дата размерът на пълното обезпечение е следвало да бъде определен по нормите, установени в член 34 ter от Регламент (ЕИО) № 1214/92 на Комисията от 21 април 1992 година относно разпоредбите за прилагане, както и мерки за облекчаване на режима на общностен транзит (
ОВ L 132, стр. 1
), изменен с Регламент (ЕИО) № 3712/92 на Комисията от 21 декември 1992 г. (
ОВ L 378, стр. 15
).
Що се отнася до контрола върху пълното обезпечение, Португалската република поддържа, че Общият съд е нарушил правото на Съюза, като е преценил, че митническите органи са имали задължението да проверят дали представеното пълно обезпечение покрива размера на дължимите вносни мита. Освен това тази държава членка оспорва извода на Общия съд, съгласно който в резултат на проверката митническите органи е трябвало да изискат от Transnáutica увеличаване на размера на обезпечението поради стойността на митническото задължение, което е можело да възникне, като това в крайна сметка е щяло да доведе до разкриване от страна на дружеството на измамното поведение на своя служител.
Португалската република изтъква, че член 198 от Митническия кодекс налага митническите органи само да проверят дали евентуално дължимите вносни мита са по-високи от размера на учреденото обезпечение. Според тази държава членка Общият съд е нарушил правото на Съюза, като е приел, че този член налага отправното митническо учреждение да провери при операцията по транзита дали представеното пълно обезпечение покрива не само размера на посочените мита, но и другите сборове, които могат да бъдат дължими впоследствие.
По тези причини Португалската република поддържа в рамките на третата част на единственото си правно основание, че е закономерен изводът, съгласно който предприетите от Transnáutica мерки не са предотвратили възможността за неговия служител да предостави допълнително обезпечение с паричен депозит в брой, позволяващ да се покрие размерът на разглежданите мита, и вследствие на това да осъществи декларираните операции по транзита, които са в основата на съдебния спор.
В писмения си отговор Transnáutica изтъква на първо място, че правните основания на подадената от Португалската република жалба са явно недопустими.
Според Transnáutica изтъкнатите от Португалската република доводи следва да бъдат отхвърлени, щом като, от една страна, последната не представя доказателство, че Общият съд е допуснал грешка, довела до фактическа неточност или до изопачаване на фактите, и че от друга страна, Съдът няма за задача да преразглежда факти, които вече са проверени от Общия съд, както и да се произнася по дадено дело въз основа на хипотетични елементи или на обстоятелства, които не са настъпили. Освен това жалбата не повдигала никакъв правен въпрос.
При условията на евентуалност Transnáutica изтъква, че дори и Съдът да прецени, че жалбата не е явно недопустима в нейната цялост, правните основания, повдигнати от Португалската република, във всички случаи трябва да се отхвърлят като явно неоснователни.
Що се отнася до въпросите, свързани с определянето на размера на пълното обезпечение, Transnáutica поддържа, противно на твърденията на Португалската република, че щом като Регламентът за прилагане е бил приложим, считано от 1 януари 1994 г., той е обхващал разглежданите декларации за транзит T1, издадени в периода между 14 април и 12 октомври 1994 г.
Освен това Transnáutica поддържа, че доводът на Португалската република, съгласно който Общият съд е основал своето решение на обстоятелството, че обезпечението е следвало да съответства на 100 % от митническите задължения, трябва да се приеме за явно неоснователен, доколкото, като се има предвид реално приетият размер от португалските власти, обжалваното съдебно решение не е щяло да бъде различно, дори и Регламент № 1214/92, с измененията от Регламент № 3712/92, да е бил приложим в конкретния случай. Според Transnáutica проявената от последните небрежност не може да бъде оспорена по този пункт.
Що се отнася до контрола върху пълното обезпечение, Transnáutica оспорва тълкуването, дадено от Португалската република, съгласно което „няма никакво правно основаниеза задължението да се упражнява контрол върху такова обезпечение.
В това отношение Transnáutica изтъква, че пълното обезпечение е предназначено за гарантиране на плащанията на митническите задължения, както и на другите сборове, които биха могли да възникнат във връзка с транзитно превозвани стоки, така че то трябва да покрие размера на митническото задължение, а не стойността на тази стока. Следователно не била необходима каквато и да било конкретна правна разпоредба, която да налага на националните митнически органи да упражняват контрол върху посоченото пълно обезпечение. Според Transnáutica задача на митническите органи е да се уверят, че учредяването на обезпечение покрива плащането на дълга, с цел да се избегне допускането на каквато и да е нередност.
Transnáutica поддържа, че член 198 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в светлината на принципа на лоялно сътрудничество, съгласно който държавите членки вземат всички общи или специални мерки, необходими за гарантиране на изпълнението на задълженията, произтичащи от Договорите или от актовете на институциите на Европейския съюз. Следователно, макар и задължението за контрол върху пълното обезпечение да не е изрично посочено, националните митнически органи е трябвало да бъдат в състояние да контролират неговото съответствие. Според това дружество в отсъствието на такъв контрол прилагането на посочения член не би било гарантирано и би бил пренебрегнат принципът на сътрудничество.
Transnáutica поддържа, че да се уважи правното основание, изтъкнато от Португалската република, в крайна сметка би означавало да се приеме, че държавите членки са длъжни да прилагат правото на Съюза само когато това изрично е разпоредено от дадена разпоредба. Подобно тълкуване в крайна сметка би поставило под съмнение разпределението на правомощията в Съюза. Поради тази причина това правно основание следвало да се отхвърли като явно неоснователно.
И накрая, що се отнася до третата част на единственото правно основание, изтъкнато в подкрепа на неговата жалба, Transnáutica посочва, че определянето на националните митнически органи, отговорни за неполагането на дължима грижа при определянето и контрола над обезпечението, а именно дали това са португалските или испанските митнически органи или пък органите на друга държава членка, в никакъв случай не е задача на Transnáutica. Следователно тази част на правното основание трябвало да се отхвърли като явно неоснователна.
В рамките на своето встъпване Кралство Испания поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото той е преобразувал едно административно правомощие, предвидено в членове 6 и 198 от Митническия кодекс, упражняването на което е оставено на свободната преценка на митническата администрация, в задължение на последната, пораждащо последици върху възникването на митническото задължение. Кралство Испания изтъква, че това тълкуване се отнася само за случаите, в които нормата го предвижда изрично и определя произтичащите от него правни последици за задължението на административноправните субекти.
Според тази държава членка преобразуването на контролните правомощия на администрацията в задължение, пораждащо последици за възникването на митническо задължение, в крайна сметка би означавало да се приеме, че упражняването на правомощия, възложени на администрацията, се основава на принципа на получаване на предварително разрешение за всеки акт от страна на данъчнозадължените лица, което би било в противоречие с общия принцип, наложил се в съвременните държави, а именно с принципа на минимална намеса, поради презумпцията, съгласно която данъчнозадължените лица извършват своите действия законосъобразно.
Освен това, като се има предвид обстоятелството, че всеки акт, извършен по реда на митническата правна уредба, изисква да бъде направено предварително искане от страна на заинтересованото лице, прилагането на обжалваното съдебно решение би довело до извода, че с упражняването на контролното правомощие, възложено на митническите органи, би била предотвратена всяка измама, освен в изключителния случай на влизането на стоки на митническата територия без митническа декларация. Вследствие на това, ако бъде извършена измама, отговорност би била търсена именно от администрацията, а самият извършител на тази измама би следвало да бъде освободен от отговорност.
Според Кралство Испания, за да се прецени редовният характер на спорното решение от гледна точка на член 905 и сл. от Регламента за прилагане, следва основно да се преценят действията на данъчнозадълженото лице с оглед на обстоятелствата, свързани с данъчното събитие, което е в основата на митническото задължение за плащане.
В писмения си отговор Комисията посочва, че по съображения за прецизност тя е искала да изложи становище по някои доводи, изтъкнати в рамките на настоящата жалба, но че след като не е подала жалба срещу обжалваното съдебно решение, тя не желае да взема становище по жалбата на Португалската република.
Съображения на Съда
По допустимостта
Transnáutica повдига възражение за недопустимост, поддържайки, че като представя един и същи текст в подкрепа както на своята молба на трето лице за отмяна, така и на настоящата жалба, Португалската република иска в действителност от Съда да преразгледа фактически, а не правни въпроси в нарушение на член 256 ДФЕС.
В това отношение следва да се посочи, че Португалската република действително изтъква в настоящата жалба доводи, еднакви с представените в подкрепа на нейната молба на трето лице за отмяна, подадена пред Общия съд, като това обстоятелство обаче не е достатъчно самò по себе си тази жалба да се приеме за недопустима, без държавата членка да бъде лишена от легитимен способ за защита. Същото важи с още по-голяма сила, тъй като Общият съд не е уважил посочената молба на трето лице за отмяна и също така не е обсъдил изтъкнатите от Португалската република доводи в подкрепа на това последно производство.
Противно обаче на твърдяното от Transnautica, жалбата на Португалската република не се отнася до обсъждането на фактите, извършено от Общия съд, а засяга преценката на последния, съгласно която правните условия за прилагане на член 239 от Митническия кодекс са изпълнени в положение като това, което е в основата на настоящия спор. Тази преценка на Общия съд може да бъде обсъдена от Съда в рамките на производство по обжалване (вж. в този смисъл Решение от 25 юли 2008 г. по дело C.A.S./Комисия,
C-204/07 P, Сборник, стр. I-6135
, точка 83).
Следователно повдигнатото от Transnáutica възражение за недопустимост трябва да бъде отхвърлено.
По същество
Със своята жалба Португалската република оспорва изводите на Общия съд, съгласно които е налице особено положение, попадащо в обхвата на член 239 от Митническия кодекс, когато митническите органи на държава членка допускат грешки при определянето и последващия контрол на размера на пълното обезпечение, което трябва да бъде учредено във връзка с определена съвкупност от сделки.
В подкрепа на своята жалба Португалската република повдига правно основание, което се състои от три части. Първо, тя поддържа, че твърдението на Общия съд, според което португалските митнически органи са допуснали грешки при определянето и контрола върху пълното обезпечение, се основава на неправилно тълкуване на правото на Съюза. Второ, тя изтъква, че Общият съд неправилно е направил извода, че е налице причинно-следствена връзка между тези грешки и последващото възникване на митническо задължение при отклоняването на стоката от митнически надзор. И накрая, тази държава членка твърди, че Общият съд неправилно е направил извода, че Transnáutica е взело всички необходими мерки за предотвратяване използването на пълното обезпечение в операции по транзита, свързани с големи по размер суми.
В това отношение следва да се припомни, че член 905 от Регламента за прилагане, въз основа на който случаят е отнесен до Комисията от държавата членка, на която е митническият орган, за да прецени в зависимост от представените пред нея доказателства наличието на особено положение, оправдаващо връщането на митата, съдържа обща клауза за справедливост, предназначена да обхване извънредно положение, в което би могло да се намира деклариращото лице в сравнение с другите оператори, които осъществяват същата дейност, след като митническият орган не е бил в състояние, имайки предвид изложените мотиви, сам да вземе решение за опрощаване на митата (вж. Решение от 25 февруари 1999 г. по дело Trans-Ex-Import,
C-86/97, Recueil 1999, стр. I-1041
, точки 18—21 и Решение на Съда от 7 септември 1999 г. по дело De Haan,
C-61/98, Recueil 1999, стр. I-5003
, посочено по-горе, точка 52).
След това уточнение следва да се посочи, че направените от Португалската република възражения срещу разсъжденията на Общия съд се отнасят до различни фактически и правни етапи от един анализ, който обуславя неговия извод, че било налице особено положение, попадащо в обхвата на разпоредбите на член 239 от Митническия кодекс. С цел да се прецени основателността на едно такова разсъждение, необходимо е да се разгледа последователно всеки от тези етапи.
В самото начало следва да се припомни, както прави това Общият съд в точка 43 от обжалваното съдебно решение, че член 94 от Митническия кодекс налага на главното отговорно лице да предостави обезпечение за плащането на митническото задължение и на другите сборове, които могат да възникнат по отношение на стоката. Видно и от членове 191 и 198 на същия кодекс, задача на митническите органи е да определят съответното пълно обезпечение и да контролират неговото учредяване.
Както обаче Общият съд изтъква основателно това в точка 45 от обжалваното съдебно решение, дейността и контролът на компетентните национални митнически органи са от основно значение не само при издаването на гаранционното свидетелство, но и при учредяването на всяко пълно обезпечение, предназначено за извършването и покриването на съвкупност от операции по транзита. В това отношение, макар и член 198 от Митническия кодекс да не съдържа формално задължение за контрол за съответствие на пълното обезпечение, задача на компетентните митнически органи е да вземат всички необходими мерки, когато те си дадат сметка, че съществува несъответствие между размера на учреденото обезщетение и всички дължими мита и други сборове за определена съвкупност от операции по транзита.
Португалската република оспорва обхвата на задължението, наложено от член 198 от Митническия кодекс, и поддържа, че Общият съд е дал прекалено стриктно тълкуване, като е наложил висока степен на дължима грижа на митническите органи в рамките на контрола за съответствие на пълното обезпечение. Тя оспорва също така и изводите на Общия съд относно приложимата правна уредба при изчисляването на това пълно обезпечение.
Следва да се изтъкне, че в писмените си становища пред Съда Португалската република и Комисията дават противоречиви тълкувания относно приложимата редакция на правната уредба по този спор. В зависимост от прилаганата редакция се получава различен резултат — по-конкретно процент от 30 % или дори 50 % — за размера на дължимите мита, които следва да се покрият от пълното обезпечение.
В това отношение е важно да се уточни, че независимо от това какъв е пропорционалният размер, изискван от приложимата към настоящия спор правна уредба, задължението за полагане на дължима грижа, което се налага на митническите органи, остава непроменено. Следва да се припомни и това, че в точка 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд изтъква, че „[к]акто [Transnáutica] посочва в съдебно заседание, без да бъде оспорвано от Комисията, като се вземат предвид всички декларации T1, издадени в същия ден, пълното обезпечение в нито един от случаите не е покривало над 7,29 % от митата и сборовете“.
Затова следва да се установи, независимо от въпроса дали приложимата правна уредба изисква пълно обезпечение от 30 % или от 50 % от размера на дължимите мита, че изводът на Общия съд, съгласно който поисканото от митническите органи обезпечение не е било подходящо, е логичен. Обстоятелството, че реално учреденото пълно обезпечение в нито един от случаите не е покривало над 7,29 % от тези мита, докато неговият размер е трябвало да покрие поне 30 % от посочените мита, оправдава твърдението на Общия съд в точка 55 от обжалваното съдебно решение, съгласно което „неупражняването на контрол от страна на митническите органи на един начален и основен етап на процедурата по външен общностен транзит е позволило издаването на 68 декларации T1, непокрити от гаранционното свидетелство“.
Както основателно посочва Общият съд в точка 51 от обжалваното съдебно решение, „за да функционира този режим, важно е предоставеното обезпечение да бъде с подходящ размер за покриване на митническо задължение, което може да възникне, от 30 %, 50 % или 100 %, определен в зависимост от естеството на превозваните стоки. Допускането на грешка в контрола върху обезпечението при издаването на декларацията T1 определено дава отражение върху способността на главното отговорно лице да гарантира плащането на митническото задължение, което може да възникне“.
Другите две части на единственото правно основание, изтъкнато от Португалската република, следва да се разгледат именно в светлината на предходното. На първо място, тя оспорва разсъжденията на Общия съд относно причинно-следствената връзка между допуснатата от митническите органи грешка при определянето на пълното обезпечение и евентуалното възникване на митническо задължение поради отклоняването на стоката от техния надзор.
Всъщност в точка 49 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че „[а]ко при издаването на декларациите T1 е била извършена проверка от португалските митнически органи на това дали размерът на митата и на другите сборове, които са могли да възникнат за всяка от пратките, се покрива от предоставеното от жалбоподателя пълно обезпечение, издаването на 68-те декларации T1 е нямало да бъде възможно“. Тази логика намира основание в обстоятелството, че ако посочените органи са били изпълнили своите задължения във връзка с изчисляването на размера на пълното обезпечение, което е следвало да бъде учредено, в резултат от това съвкупността от сделките, които впоследствие са обявени за измамни, в нито един от случаите е нямало да могат да бъдат осъществени.
Така откроената от Общия съд причинно-следствена връзка се отнася не до неправилното изчисление на размера на пълното обезпечение и до възникването на митническо задължение, а по-скоро до връзката между, от една страна, непроявяването на бдителност от страна на посочените органи, което има за последица обстоятелството, че операциите по транзита са били отклонени от каквито и да било мерки за контрол, предвидени в приложимата правна уредба, и от друга страна, съществуването на особено положение. Вместо да определи дали съществува причинно-следствена връзка между грешката в изчисленията за размера на пълното обезпечение и възникването на дълг, Общият съд е обсъдил дали обстоятелствата, които са в основата на спора, са довели до създаването на „особено положение“, попадащо в обхвата на член 239 от Митническия кодекс.
Отново в светлината на това съображение трябва да се разгледа, на второ място, третата част на единственото правно основание, изтъкнато от Португалската република. Тя оспорва твърдението на Общия съд, съгласно което, ако митническите органи са били изчислили подходящо пълно обезпечение и са били упражнили контрол над него, вътрешните процедури, възприети от Transnáutica, са щели да дадат възможност за предотвратяване на измамната операция и следователно възникването на митническото задължение.
В това отношение е достатъчно да се изтъкне, че Португалската република не е представила никакво доказателство, позволяващо да се направи извод за неоснователност на преценката на Общия съд в точка 52 от обжалваното съдебно решение, съгласно която, „[а]ко португалските митнически органи са били отхвърлили обезпечението поради неговия недостатъчен размер и са били поискали предоставянето на допълнително обезпечение, не само разглежданите декларации T1 е нямало да бъдат издадени, но [Transnáutica] основателно твърди, че то е щяло да може да установи измамните деяния на своя служител“.
Следователно Общият съд не е допуснал каквато и да било грешка в прилагане на правото, нито каквото и да било изопачаване на представените пред него доказателства, като е преценил в точка 60 от обжалваното съдебно решение, че „това неполагане на дължима грижа е в отговорността на португалските митнически органи и то поставя [Transnáutica] в особено положение, което надвишава обичайния търговски риск при осъществяването на неговата стопанска дейност“.
Що се отнася до изтъкнатия от Португалската република довод в подкрепа на посочената трета част относно действията, които служителят на Transnáutica е бил в състояние да предприеме в хипотезата, в която португалските митнически органи му бяха поискали предоставянето на допълнително обезпечение, следва да се посочи, че той има чисто хипотетичен характер.
С оглед на гореизложеното, следва да се установи, че при конкретните обстоятелства в настоящия случай Общият съд основателно е приел въз основа на представените пред него факти и без да изопачава доказателствата, нито да допуска грешка в прилагане на правото, че неполагането на дължима грижа от страна на посочените органи, което е довело до неефективност на установените от Transnáutica процедури за контрол, е създало особено положение, попадащо в обхвата на член 239 от Митническия кодекс.
Тъй като никоя от трите части на единственото правно основание, изтъкнато от Португалската република в подкрепа на нейната жалба, не може да бъде уважена, жалбата следва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
Съгласно член 69, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно параграф 4, първа алинея от този член, държавите членки и институциите, които са встъпили в делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
След като Transnáutica е направило искане за осъждането на Португалската република и жалбата на последната е отхвърлена, Португалската република трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Кралство Испания, встъпило в настоящото производство, понася направените от него съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Португалската република да заплати съдебните разноски.

3)
Кралство Испания понася направените от него съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.