CELEX: 62014CJ0508
Преюдициално запитване
Директива 2002/22/ЕО (Директива за универсалната услуга)
Остойностяване на задълженията за предоставяне на универсална услуга
Взимане предвид на нормата на възвръщаемост от собствения капитал
Директен ефект
Прилагане ratione temporis

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 12 и 13 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (
ОВ L 108, стр. 51
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213).
Искането е отправено в рамките на спор между Český telekomunikační úřad (чешки регулаторен орган по далекосъобщенията), от една страна, и от друга страна, T‑Mobile Czech Republic a.s. (наричано по-нататък „T‑Mobile Czech Republic“) и Vodafone Czech Republic a.s. по повод решението на чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията от 23 февруари 2011 г., с което този орган определя размера на загубата за 2004 г., понесена от Telefónica Czech Republic a.s. (наричано по-нататък „Telefónica Czech Republic“), понастоящем O2 Czech Republic a.s. (наричано по-нататък „O2 Czech Republic“), във връзка с предоставянето на универсалната услуга.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 2 от Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (
ОВ L 236, 2003 г., стр. 33
, по-нататък наричан „Актът за присъединяване“) предвижда, че от датата на присъединяване разпоредбите на Учредителните договори и актовете, приети от институциите и от Европейската централна банка преди присъединяването, са задължителни за новите държави членки и се прилагат в тези държави при условията, предвидени в посочените договори и в акта за присъединяване.
Съображение 4 от Директива 2002/22 гласи, че „[г]арантирането на универсална услуга (т.е. предоставянето на определен минимум от услуги на всички крайни потребители на поносима цена) може да предполага предоставяне на някои услуги на някои потребители на цени, които се отклоняват от получилите се в резултат на нормалните пазарни условия. Въпреки това компенсациите за предприятията, определени да предоставят такива услуги при подобни обстоятелства, не бива да водят до нарушаване на конкуренцията, при условие че определените предприятия се компенсират за специфичните нетни разходи и при условие че затруднението на нетните разходи се възстановява по неутрален за конкуренцията начин“.
Според съображение 18 от посочената директива:
„Държавите членки следва, ако е необходимо, да създават механизми за финансиране на нетните разходи по задълженията за предоставяне на универсална услуга, когато се докаже, че задълженията могат да се изпълняват единствено на загуба или по нетна себестойност, която излиза извън обичайните търговски стандарти. Важно е да се гарантира, че нетните разходи по задълженията за предоставяне на универсална услуга са правилно изчислени и че всяко финансиране се извършва с минимално изкривяване за пазара и предприятията, както и че то е съвместимо с разпоредбите на членове 87 и 88 от Договора“.
Член 3, параграф 2 от Директива 2002/22 гласи:
„Държавите членки определят най-ефективния и подходящ подход за осигуряване на универсална услуга, като същевременно спазват принципите на обективност, прозрачност, недопускане на дискриминация и пропорционалност. Те се стремят да сведат до минимум изкривяването на пазара, особено предоставянето на услуги при ценови или други условия, които се отклоняват от обичайната търговска практика, като същевременно отстояват обществения интерес“.
Член 12 от същата директива е озаглавен „Остойностяване на задълженията за предоставяне на универсална услуга“ и параграф 1 от него гласи:
„Когато националните регулаторни органи считат, че предоставянето на универсална услуга както е определена в членове от 3 до 10, може да представлява несправедливо затруднение за предприятията, определени да предоставят универсална услуга, националните регулаторни органи изчисляват нетната себестойност на услугата.
За целта националните регулаторни органи:
а)
изчисляват нетната себестойност на задължителната универсална услуга, като вземат предвид всички пазарни изгоди за предприятията, определени да предоставят универсална услуга, в съответствие с приложение IV, част А; или
б)
използват нетната себестойност на задължителната универсална услуга чрез механизма за определяне в съответствие с член 8, параграф 2“.
Член 13 от Директива 2002/22 е озаглавен „Финансиране на задълженията за предоставяне на универсална услуга“ и параграф 1 от него гласи:
„Когато на базата на изчисленията на нетната себестойност, посочена в член 12, националните регулаторни органи установят, че дадено предприятие е предмет на несправедливо затруднение, държавите членки, по молба на определеното предприятие, вземат решение:
а)
да въведат механизъм за компенсации на изчислената нетна себестойност за предприятието от обществени средства при прозрачни условия; и/или
б)
да поделят нетната себестойност на задължителната универсална услуга между доставчиците на електронни съобщителни мрежи и услуги“.
Начинът за изчисляване на нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсална услуга е описан в част А, втора алинея от приложение IV към посочената директива, както следва:
„Националните регулаторни органи трябва да разгледат всички средства за гарантиране на подходящи стимули за предприятията (определени или не) да предоставят универсалната услуга икономически целесъобразно. При изчисленията нетната себестойност на задълженията за предоставяне на универсална услуга се изчислява като разликата между нетните разходи за определено предприятие със задължения за предоставяне на универсална услуга и за предприятие без такива задължения. Този подход се прилага независимо от обстоятелството дали мрежата в дадената държава членка е напълно развита или все още се намира в етап на развитие и разширяване. Следва да се обърне внимание на правилната оценка на разходите, които определеното предприятие би предпочело да избегне, ако няма задължения за предоставяне на универсална услуга. Изчислението на нетната себестойност следва да направи оценка на ползите, включително нематериалните ползи за оператора на универсалната услуга“.
Член 5, параграф 5 от Решение на Комисията от 20 декември 2011 година относно прилагането на член 106, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз за държавната помощ под формата на компенсация за обществена услуга, предоставена на определени предприятия, натоварени с извършването на услуги от общ икономически интерес (
ОВ L 7, 2012 г., стр. 3
), предвижда:
„За целите на настоящото решение „разумна печалба“ означава процентът на възвръщаемост на капитала, който би бил изискван от типично предприятие, което обмисля дали да предоставя или не услуга от общ икономически интерес за целия срок на възлагането, като се взема предвид равнището на риска. Процентът на възвръщаемост на капитала означава вътрешният процент на възвръщаемост, който предприятието получава от инвестирания капитал за периода на възлагане. Равнището на риска зависи от съответния сектор, вида на услугата и характеристиките на механизма на компенсация“.
Точка 61 от Съобщение на Комисията за прилагането на правилата на Европейския съюз към компенсацията, предоставена за предоставянето на услуги от общ икономически интерес (
ОВ С 8, 2012 г., стр. 4
), предвижда по-конкретно:
„Разумна печалба следва да означава процентът на възвръщаемост на капитала […], който би бил изискван за типично предприятие, което обмисля дали да предоставя или не услуга от общ икономически интерес за целия период на възлагане, като взема предвид равнището на риска. Равнището на риска зависи от съответния сектор, вида на услугата и характеристиките на механизма на компенсация. Процентът следва да се определи при възможност чрез позоваване на процента на възвръщаемост на капитала, постигнат в подобни видове договори за обществени поръчки, възложени при конкурентни условия (напр. договори, възложени в рамките на търг). В секторите, в които няма предприятия, сравними с предприятието, на което е възложено извършването на услуга от общ икономически интерес, позоваване може да се направи със сравними предприятия, разположени в други държави членки, или при необходимост — в други сектори, при условие че се отчитат специфичните характеристики на всеки сектор“.
Бележката под линия към точка 61 гласи следното: „Процентът на възвръщаемост на капитала тук означава вътрешната норма на възвръщаемост (IRR), който предприятието реализира от инвестирания си капитал през цялата продължителност на проекта, т.е. съотношението IRR/паричните потоци на договора“.
Чешкото право
Доставката на универсална услуга и нейното финансиране за 2004 г. са уредени със Закон № 151/2000 Sb. за далекосъобщенията и за изменение на други закони в редакцията му в сила през 2004 г. („наричан по-нататък „Законът за далекосъобщенията“). Член 31 от този закон, озаглавен „Доказуема загуба“, има следното съдържание:
„(1)   Доставчикът на универсална услуга има право на възстановяване на доказуемата загуба.
(2)   Доказуема загуба е разликата между икономически оправданите разходи, включително разумната печалба, направени от притежателя на далекосъобщителната лицензия за изпълнението на задължението за универсалната услуга, които доставчикът на универсална услуга не би направил, ако нямаше това задължение, и приходите и постъпленията, получени от притежателя на далекосъобщителната лицензия от изпълнението на задължението за универсалната услуга.
(3)   Ако притежателят на далекосъобщителната лицензия предоставя освен универсалната услуга и други далекосъобщителни услуги или извършва и други дейности, той трябва да води отделно счетоводство за разходите и постъпленията, свързани с услугите, доставяни като част от универсалната услуга.
(4)   Методът за изчисляване на доказуемата загуба, документите, установяващи изчисляването на доказуемата загуба, и отграничаването на разумната печалба се определят с разпоредба за приложение“.
Законът за далекосъобщенията е последван от Наредба № 235/2001 Sb на Министерството на транспорта и съобщенията, в която се определят подробните правила за изчисляване и възстановяване на доказуемата загуба, свързана с доставката на универсалната услуга от притежателя на далекосъобщителна лицензия. Член 2 от тази наредба, озаглавен „Начин на изчисляване на доказуемата загуба“, предвижда следното:
„(1)   Доставчикът на универсалната услуга изчислява доказуемата загуба, като приспада от сумата на приходите и постъпленията от доставката на губещи услуги сумата на икономически оправданите разходи за доставката на тези услуги и на разумната печалба. Доставчикът на универсалната услуга представя изчисленията на доказуемата загуба във формуляр, издаден от чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията.
(2)   За да се прецени дали разходите са икономически оправдани, доставчикът на универсалната услуга трябва да представи на чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията отделно счетоводство за разходите и постъпленията, свързани с услугите, доставяни в рамките на универсалната услуга в съответствие с член 34, параграф 2, буква а) от закона [за далекосъобщенията], не по-късно от 31 май всяка календарна година“.
Член 3 от посочената наредба, озаглавен „Документи, с които се установява изчисляването на доказуемата загуба“, гласи:
„(1)   Освен изчисленията на доказуемата загуба за съответната година, доставчикът на универсалната услуга представя на чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията,
a)
счетоводния баланс, изготвен в съответствие със специалната правна уредба;
b)
аналитично счетоводство на разходите и постъпленията;
c)
счетоводните резултати, отделно за разходите и за постъпленията в съответствие с член 34, параграф 2, буква а) от закона [за далекосъобщенията] и с методите за определяне на стойността на икономически оправданите разходи. Данните относно губещите услуги се разпределят с оглед на различните пера на разходите и постъпленията и се структурират по начина, посочен в приложение № 1;
d)
опис на разпределянето на дълготрайните материални и нематериални активи в амортизационните профили с използване на коефициент за ускорена амортизация и посочване на методите на разпределяне на собствения капитал, отреден за закупуването на тези активи;
e)
опис на направените отстъпки според вида им.
(2)   По искане на чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията доставчикът на универсалната услуга му дава възможност да провери данните във връзка с изчисляването на доказуемата загуба, включително на разумната печалба, по-конкретно въз основа на техническата документация, статистическите данни и оригиналните счетоводни документи.
(3)   Осчетоводяването на доказуемата загуба, документите, представени от доставчика на универсалната услуга, и документите, използвани за проверката на изчисленията на доказуемата загуба, се съхраняват от чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията в продължение на пет години, след края на съответната година“.
Член 4 от същата наредба, озаглавен „Отграничаване на разумната печалба“, гласи:
„За осчетоводяването на доказуемата загуба разумната печалба се определя с оглед на счетоводната стойност на собствения капитал, който доставчикът на универсалната услуга е отредил за придобиване на дълготрайните материални и нематериални активи, които трябва да послужат за доставката на губещите услуги. Доставчикът на универсалната услуга изчислява разумната печалба по посочения в приложение № 3 метод“.
В приложение № 3 към Наредба № 235/2001 Sb на Министерството на транспорта и съобщенията, озаглавено „Изчисляване на разумната печалба“, е предвидено следеното:
„1.
Доставчикът на универсалната услуга изчислява разумната печалба по формулата:
РП = 0,145 x СССК
където:
РП = Разумна печалба
СССК = счетоводна стойност на собствения капитал, отреден за придобиване на дълготрайните материални и нематериални активи, които трябва да послужат за доставката на губещите услуги.
2.
Счетоводната стойност на собствения капитал се определя в съответствие с разпоредбите относно счетоводството“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 27 септември 2010 г. чешкият регулаторен орган по далекосъобщенията взима решение, с което потвърждава размера на декларираната от Telefónica Czech Republic загуба за 2004 г. в резултат на предоставянето на универсалната услуга. В съответствие с действащото до 30 април 2005 г. национално законодателство, за изчисляването на тази загуба разумната печалба на доставчика е включена в нетната себестойност на универсалната услуга. В производството по подадената по административен ред жалба с решение от 23 февруари 2011 г. чешкият регулаторен орган по далекосъобщенията потвърждава това решение.
T-Mobile Czech Republic и Vodafone Czech Republic a.s. подават административни жалби срещу това решение до общинския съд, Прага (Městský soud v Praze), който отменя посоченото решение, тъй като смята, че то е незаконосъобразно, поради нарушение на Директива 2002/22.
Общинският съд, Прага приема, че с член 31 от Закона за далекосъобщенията са нарушени членове 12 и 13 от тази директива, тъй като определянето на размера на загубата и методът за изчисляване и за определяне на доказуемата загуба, предвидени в чешкото право, са различни от предвидените в посочената директива. Поради това, прилагайки националното право, чешкият регулаторен орган по далекосъобщенията взел предвид всяка загуба, независимо от вида ѝ, а както уточнява Съдът в решение Комисия/Белгия (
C‑222/08
,
EU:C:2010:583
, т.
,
,
и
), според Директива 2002/22 трябвало да се вземе предвид само загубата, представляваща „несправедливо затруднение“. Освен това според националното право не било възможно при определяне на размера на загубата да се вземат предвид нематериалните ползи от предоставянето на универсалната услуга.
Общинският съд, Прага приема, че условията за директен ефект на Директива 2002/22 са били налице, тъй като правилото, установено в тази директива, е ясно и безусловно, въпреки че съдържанието на неопределения правен термин „несправедливо затруднение“, трябва да се уточни от административния или съдебния орган. Съобразеното с Директива 2002/22 тълкуване на чешкото право не било възможно, тъй като чешката правна уредба забранява на чешкия регулаторен орган по далекосъобщенията да не вземе предвид в решението си включването на разумната печалба в нетната себестойност на универсалната услуга.
Общинският съд, Прага потвърждава, че директният ефект на директивата не може да увреди частно лице, но той квалифицира Telefónica Czech Republic, в което чешката държава притежава 51,1 % от акциите, като „държавно образувание“ под контрола на държавата и по отношение на което директният ефект следователно е налице, като приема, че с оглед на приложението на Директива 2002/22 във времето, тя се прилага по отношение на универсалната услуга, предоставяна през цялата 2004 г., и следователно и за периода преди присъединяването на Чешката република към Европейския съюз на 1 май 2004 г.
Чешкият регулаторен орган по далекосъобщенията подава до Върховния административен съд касационна жалба срещу решението на Общинския съд, Прага.
По въпроса за възможността според Директива 2002/22 в нетната себестойност на задължението за универсалната услуга да се включи също и разумната печалба, предвидена по националното право, въз основа на буквално тълкуване Върховният административен съд приема, че печалбата, разумна или не, не може да се разглежда като перо от разходите, спадащо към понятието „нетни разходи“ за задължението за универсалната услуга, както е декларирано и предвидено в тази директива. Би следвало обаче да се има предвид, че е възможно като част от нетните разходи по смисъла на тази директива да се вземат предвид и частичните разходи на „собствения капитал“, направени от доставчика за доставката на универсалната услуга, разходи, които не съвсем правилно в националната правна уредба се включват към израза „разумна печалба“. Поради това Върховният административен съд счита, че е необходимо да запита Съда дали членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че механизмът на „нетната себестойност“ за доставката на универсалната услуга не допуска цената на нетните разходи, така както е изчислена, да включва също и „разумната печалба“ на доставчика на тази услуга, дори изразена под формата на разходи за инвестиции в капитал до 14,5 % от счетоводната стойност на собствения капитал.
При тези обстоятелства Върховният административен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли членове 12 и 13 от [Директива 2002/22] да се тълкуват в смисъл, че утвърденият в тях механизъм на „нетната себестойност“ за предоставяне на тази услуга не допуска в определената в него нетна себестойност да се включва и „разумната печалба“ на доставчика на тази услуга?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, имат ли тези разпоредби от Директива 2002/22 (членове 12 и 13) директен ефект?
3)
Ако членове 12 и 13 от Директива 2002/22 имат директен ефект, възможно ли е позоваване на този ефект срещу търговско дружество, в което държава членка държи (контролира) 51 % от акциите — в случая O2 Czech Republic, a.s. („държавно образувание“ ли е), или не?
4)
При утвърдителни отговори на първия и третия въпрос, може ли Директива 2002/22 да се прилага също и спрямо отношения, които са възникнали в периода преди присъединяването на Чешката република към Европейския съюз (между 1 януари и 30 април 2004 г.)?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат в нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсалната услуга да се включва „разумната печалба“ на доставчика на тази услуга.
Тъй като смятат, че поставените от запитващата юрисдикция въпроси не се отнасят до съществената част на спора в главното производство, T‑Mobile Czech Republic и O2 Czech Republic поставят на съда няколко нови въпроса, по-конкретно за определянето на перата, които могат да се включат в нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсалната услуга и за определянето на „несправедливото затруднение“ в тежест на определеното да предоставя универсална услуга предприятие.
Според член 267 ДФЕС националният съд, а не страните по делото в главното производство, сезира Съда. Следователно възможността за определяне на въпросите, които да се поставят на Съда, е дадена единствено на националния съд и страните не биха могли да променят съдържанието им (вж. по-специално решение Singer,
44/65
,
EU:C:1965:122
, стр. 1198 и в този смисъл решение Santesteban Goicoechea,
C‑296/08 PPU
,
EU:C:2008:457
, т.
).
Освен това да се отговори на направени от страните по делото в главното производство искания за изменение на въпросите, би било несъвместимо с ролята, възложена на Съда с член 267 ДФЕС, както и със задължението на Съда да осигури на правителствата на държавите членки и на заинтересованите страни възможността да представят становища в съответствие с член 23 от Статута на Съда на ЕС, като се отчита обстоятелството, че по силата на тази разпоредба само актовете за запитване се съобщават на заинтересованите страни (вж. по-специално решение Phytheron International,
C‑352/95
,
EU:C:1997:170
, т.
и в този смисъл решение Santesteban Goicoechea,
C‑296/08 PPU
,
EU:C:2008:457
, т.
).
В случая от самия текст на акта за запитване, съобщен на всички посочени в член 23 от Статута на Съда заинтересовани страни, се установява, че Върховният административен съд поставя на Съда, на ЕС въпрос относно принципа на вземане предвид на постъпления от собствените капитали, инвестирани от предприятието, определено да предоставя универсална услуга, за да се определи размерът на нетната себестойност на задължението за универсална услуга, тъй като той иска да разполага с указания, въз основа на които да може да прецени дали тези постъпления от собствените капитали могат да се вземат предвид, когато те са определени в размер на 14,5 % от счетоводната стойност на собствените капитали, инвестирани от това предприятие.
Запитващата юрисдикция обаче не сочи необходимостта да се отговори на други въпроси във връзка с определянето на перата, които могат да се включат в нетната себестойност на задължението за универсална услуга, или с „несправедливото затруднение“ в тежест на предприятието, определено да предоставя универсална услуга.
Поради това на първия поставен от запитващата юрисдикция въпрос следва да се отговори, без да следва да се отговаря и на новите въпроси, поставени от T‑Mobile Czech Republic и O2 Czech Republic.
Според членове 12 и 13 от Директива 2002/22 за определяне на размера на обезщетението, евентуално дължимо на предприятието, определено да предоставя универсална услуга, е важно на един първи етап да се изчисли нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсална услуга за предприятието, определено за доставчик, и след това, когато националните регулаторни органи установят, че предприятие понася несправедливо затруднение, тези органи решават да въведат механизъм за компенсации за това предприятие за изчислената нетна себестойност и/или да поделят нетната себестойност на задължителната универсална услуга между доставчиците на електронни съобщителни мрежи и услуги.
Според приложение IV, част A, втора алинея от Директива 2002/22 нетната себестойност на задълженията представлява разликата между нетните разходи за определено предприятие със задължения за предоставяне на универсална услуга и за предприятие без такива задължения. За целите на това изчисляване и както приеха всички заинтересовани лица, представили становища на Съда, стойността на заемите или на собствените средства следва да се вземе предвид, когато е трябвало определеното предприятие да привлече капитали, за да направи необходимите за доставката на универсалната услуга инвестиции.
В това отношение няма особено значение дали това перо от нетните разходи е представено в съответното национално законодателство с наименованието „разумна печалба“, след като реално то представлява направен от доставчика на универсалната услуга разход.
Макар в Директива 2002/22 никъде да не се посочва изрично възможността за включване на стойността на собствени средства или „разумната печалба“ при изчисляване на направените нетни разходи от предприятието доставчик на универсална услуга, телеологичен прочит на тази директива позволява все пак да се направи извод в този смисъл.
В член 3, параграф 2 от Директива 2002/22 ударението е поставено на необходимостта да се гарантира най-ефективният подход за осигуряване на универсална услуга, като се сведе до минимум изкривяването на пазара. В съображение 4 от тази директива се посочва, че гарантирането на универсална услуга може да предполага предоставяне на някои услуги на някои потребители на цени, които се отклоняват от получилите се в резултат на нормалните пазарни условия. Поради това законодателят на Съюза предвижда, както се установява от съображение 18 от същата директива, че държавите членки следва, ако е необходимо, да създават механизми за финансиране на нетните разходи по задълженията за предоставяне на универсална услуга, когато се докаже, че задълженията могат да се изпълняват единствено на загуба или по нетна себестойност, която излиза извън обичайните търговски стандарти (вж. решение Base и др.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, т.
).
Цената на инвестирания капитал е част от всички разходи, направени от предприятие, действащо според обичайните търговски стандарти. Следователно тя трябва също да се включи при изчисляване на нетната себестойност на задълженията за универсална услуга, за да може определеното да предоставя универсална услуга предприятие да си възстанови направените специфични нетни разходи, без да се отклонява от обичайните търговски стандарти или да понася загуби.
Освен това, както се установява от съображение 18 от Директива 2002/22, всяко евентуално финансиране, предоставено, за да компенсира нетните разходи, по задълженията за предоставяне на универсална услуга, трябва да е съвместимо с разпоредбите на членове 107 ДФЕС и 108 ДФЕС. Както посочва Европейската комисия, тълкуването на понятието за нетни разходи по смисъла на тази директива следователно трябва да е съобразено с правилата за преценката на помощта за предоставяне на услуги от общ икономически интерес въз основа на член 107 ДФЕС.
Съдът вече се е произнесъл по този въпрос, че компенсацията, представляваща насрещната престация за извършените доставки на услуги от предприятията бенефициери, за изпълнението на задължения за обществена услуга, не трябва да надвишава необходимото за покриване на всички или на част от разходите, наложени от изпълнението на тези задължения, при отчитане на свързаните с тях приходи, както и на разумна печалба за изпълнението на тези задължения. (вж. по аналогия решение Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, т.
).
Колкото до метода за изчисляване на възвръщаемостта на собствения капитал, която трябва да се взема предвид, от съображение 18 от Директива 2002/22 следва, че трябва нетните разходи по задълженията за предоставяне на универсална услуга да бъдат правилно изчислени и всяко финансиране да се извършва с минимално изкривяване за пазара и предприятията. Следователно капиталовата възвръщаемост трябва да е необходима и разумна, пряко произтичаща от инвестицията, осъществена за предоставянето на универсалната услуга, и не трябва да води до прекомерна компенсация в полза на съответния доставчик.
Както отбелязват чешкият регулаторен орган по далекосъобщенията и Европейската комисия, в точка 61 от Съобщение на Комисията за прилагането на правилата на Европейския съюз към компенсацията, предоставена за предоставянето на услуги от общ икономически интерес, и в член 5, параграф 5 от Решение 2012/21 има указания за начина, по който следва да се изчислява „разумната печалба“, отговаряща на нормата на възвръщаемост на капитала. Независимо че това съобщение не е задължителна правна норма, то все пак може да се използва като източник на идеи за тълкуването на понятието за „нетни разходи“ по смисъла на Директива 2002/22.
Според точка 61 от същото съобщение и член 5, параграф 5 от Решение 2012/21 разумна печалба следва да означава процентът на възвръщаемост на капитала, който би бил изискван за типично предприятие, което обмисля дали да предоставя или не услуга от общ икономически интерес за целия период на възлагане, като взема предвид равнището на риска. Равнището на риска зависи от съответния сектор, вида на услугата и характеристиките на механизма на компенсация. Процентът на възвръщаемост на капитала следва да се определи като вътрешен процент на възвръщаемост, който предприятието получава от инвестирания капитал за периода на възлагане. Той може да се определи, като за сравнение се използва процентът на сходни предприятия.
Именно въз основа на тези различни елементи националната юрисдикция трябва да провери дали възприетият в националното законодателство процент на възвръщаемост, твърдо определен в размер на 14,5 % от счетоводната стойност на собствените капитали, инвестирани от предприятието, определено да предоставя универсална услуга, отговаря на съдържащите се в точки 40—43 от настоящото решение указания.
Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат в нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсалната услуга да се включва „разумната печалба“ на доставчика на тази услуга, формирана от процента на възвръщаемост на капитала, който би изисквало предприятие, подобно на доставчика на универсалната услуга, което обмисля дали да предоставя или не услуга от общ икономически интерес за целия период на възлагане, като взема предвид равнището на риска.
По втория и третия въпрос
Тъй като е възможно в резултат на проверката, която трябва да направи в съответствие с точка 44 от настоящото решение, запитващата юрисдикция да установи, че спорното национално законодателство не отговаря на дадените в отговора на първия въпрос указания, следва да се отговори на втория и третия въпрос, с които запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект, и ако това е така, може ли да се прави позоваване на тези разпоредби срещу търговско дружество, в което държава членка държи 51 % от акциите.
Според постоянната съдебна практика една директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправни субекти, а може само да създава права. Следователно частноправен субект не може да се позовава на директива срещу държава членка, когато става въпрос за задължение на държавата, което е пряко свързано с изпълнението на друго задължение, което по силата на тази директива е в тежест на трето лице (вж. решения Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
, т.
и цитираната съдебна практика и Arcor и др.,
C‑152/07—C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, т.
).
От друга страна, сами по себе си отрицателни последици за правата на трети лица, дори когато настъпването им е сигурно, не са основание да се отнеме възможността на частноправните субекти да се позовават на разпоредбите на дадена директива срещу съответната държава членка (вж. решения Wells,
C‑201/02
,
EU:C:2004:12
, т.
и цитираната съдебна практика и Arcor и др.,
C‑152/07—C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, т.
).
По делото в главното производство спорът, с който е сезирана запитващата юрисдикция, е между частноправни субекти и съответната държава членка, действаща чрез националния регулаторен орган, който е приел обжалваното решение.
По-нататък следва да се отбележи, че O2 Czech Republic е трето лице за спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция, и може само да претърпи отрицателни последици, които не би могло да се разглеждат като задължения, наложени по силата на директивите, на които се прави позоваване пред запитващата юрисдикция. От това следва, че въпросът дали това предприятие има характер на държавно предприятие, е без значение.
С оглед на изложеното дотук трябва да се провери дали членове 12 и 13 от Директива 2002/22 отговарят на условията, за да имат директен ефект.
В това отношение според постоянната съдебна практика във всички случаи, когато разпоредбите на дадена директива са безусловни и достатъчно точни по своето съдържание, частноправните субекти имат основание да се позовават на тях пред националните юрисдикции срещу държавата членка, когато тя е транспонирала неправилно директивата (вж. решения Pfeiffer и др.
C‑397/01—C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, т.
и цитираната съдебна практика и Arcor и др.,
C‑152/07—C‑154/07
,
EU:C:2008:426
, т.
).
Членове 12 и 13 от Директива 2002/22 отговарят на тези критерии, тъй като в тях е изложено ясно, че евентуално финансиране на задължението за универсална услуга трябва да се осъществи въз основа на изчисляване на нетната себестойност, която трябва да се тълкува в смисъл, че включва също и „разумната печалба“, съответстваща на нормата на възвращаемост на капитала, и това задължение не е поставено в зависимост от никакви условия. Макар Директива 2002/22 да оставя на националните регулаторни органи известна свобода на преценка при прилагането на тези разпоредби, все пак това обстоятелство не се отразява на точния и безусловен характер на задължението, произтичащо от тези разпоредби (вж. по аналогия решение GMAC UK,
C‑589/12
,
EU:C:2014:2131
, т.
,
и
).
От изложеното по-горе следва, че на втория и третия въпрос трябва да се отговори, че членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект и частноправните субекти могат да се позовават пряко на тях пред национална юрисдикция, за да оспорят решение на национален регулаторен орган.
По четвъртия въпрос
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали Директива 2002/22 трябва да се тълкува в смисъл, че тя е приложима за целите на определянето на размера на нетната себестойност на задължението за универсална услуга, предоставяна от определеното предприятие в периода преди присъединяването на Чешката република към Европейския съюз, а именно за 2004 г., между 1 януари и 30 април 2004 г.
Член 2 от Акта за присъединяване предвижда, че от датата на присъединяване разпоредбите на Учредителните договори и актовете, приети от институциите и от Европейската централна банка преди присъединяването, са задължителни за новите държави членки и се прилагат в тези държави при условията, предвидени в посочените договори и в акта за присъединяване.
Както изтъква Комисията, в посочения акт обаче няма специални разпоредби за прилагането на членовете на Директива 2002/22 преди присъединяването на съответните държави членки.
При липсата на такива разпоредби, в съответствие с членове 2, 53 и 54 от Акта за присъединяване, Директива 2002/22 се прилага по отношение на Чешката република от датата на присъединяването ѝ към Съюза (вж. в този смисъл решение Saldanha и MTS,
C‑122/96
,
EU:C:1997:458
, т.
; определение Pannon,
C‑143/09
,
EU:C:2009:564
, т.
; решение Elektrownia Pątnów II,
C‑441/08
,
EU:C:2009:698
, т.
и определение RANI Slovakia,
C‑298/09
,
EU:C:2010:343
, т.
).
От това следва, че Директива 2002/22 трябва да се тълкува в смисъл, че тя не е приложима за целите на определянето на размера на нетната себестойност на задълженията за универсална услуга, предоставяна от определеното предприятие в периода преди присъединяването на Чешката република към Европейския съюз, а именно за 2004 г., в периода между 1 януари и 30 април 2004 г.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1) Членове 12 и 13 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат в нетната себестойност на задължението за предоставяне на универсалната услуга да се включва „разумната печалба“ на доставчика на тази услуга, формирана от процента на възвръщаемост на капитала, който би изисквало предприятие, подобно на доставчика на универсалната услуга, което обмисля дали да предоставя или не услуга от общ икономически интерес за целия период на възлагане, като взема предвид равнището на риска.

2) Членове 12 и 13 от Директива 2002/22 трябва да се тълкуват в смисъл, че имат директен ефект и частноправните субекти могат да се позовават пряко на тях пред национална юрисдикция, за да оспорят решение на национален регулаторен орган.

3) Директива 2002/22 трябва да се тълкува в смисъл, че тя не е приложима за целите на определянето на размера на нетната себестойност на задълженията за универсална услуга, предоставяна от определеното предприятие в периода преди присъединяването на Чешката република към Европейския съюз, а именно за 2004 г., в периода между 1 януари и 30 април 2004 г.

Подписи
(
*
)   Език на производството: чешки.