CELEX: 62013CJ0631
Trimitere preliminară
Medicamente de uz uman
Certificat suplimentar de protecție
Regulamentul (CE) nr. 469/2009
Noțiunea „principiu activ”
Vaccin pneumococic conjugat
Uz pediatric
Proteină transportoare
Legătură covalentă

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 litera (b) și a articolului 3 literele (a) și (b) din Regulamentul (CE) nr. 469/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 mai 2009 privind certificatul suplimentar de protecție pentru medicamente (
JO L 152, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Forsgren, pe de o parte, și Österreichisches Patentamt (Oficiul Austriac pentru Brevete), pe de altă parte, cu privire la eliberarea unui certificat suplimentar de protecție (denumit în continuare „CSP”).
Cadrul juridic
Articolul 1 din Regulamentul nr. 469/2009, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
„În sensul prezentului regulament, se înțelege prin:
(a)
«medicament»: orice substanță sau compoziție prezentată ca posedând proprietăți curative sau preventive în ceea ce privește bolile umane sau animale, precum și orice substanță sau compoziție putând fi administrată oamenilor sau animalelor în scopul de a stabili un diagnostic medical sau de a restaura, corecta sau modifica funcțiile organice la om sau la animal;
(b)
«produs»: principiul activ sau compoziția de principii active dintr‑un medicament;
(c)
«brevet de bază»: un brevet care protejează un produs, ca atare, un procedeu de obținere a unui produs sau o punere în aplicare a unui produs și care este desemnat de titularul său în scopurile procedurii de obținere a unui certificat;
(d)
«certificat»: certificatul suplimentar de protecție;
[…]”
Sub titlul „Domeniul de aplicare”, articolul 2 din acest regulament prevede:
„Orice produs protejat de un brevet pe teritoriul unui stat membru și supus, în calitate de medicament, înainte de introducerea sa pe piață, unei proceduri de autorizare administrativă în temeiul Directivei 2001/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman [(
JO L 311, p. 67
, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3)] sau al Directivei 2001/82/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la produsele medicamentoase veterinare [(
JO L 311, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 31, p. 200)] poate face obiectul unui certificat în condițiile și în conformitate cu modalitățile prevăzute de prezentul regulament.”
Potrivit articolului 3 din regulamentul menționat, intitulat „Condițiile de obținere a certificatului”:
„Certificatul se eliberează în cazul în care, în statul membru în care se prezintă cererea menționată la articolul 7 și la data cererii respective:
(a)
produsul este protejat de un brevet de bază în vigoare;
(b)
produsul, în calitate de medicament, a obținut o autorizație validă de introducere pe piață [(denumită în continuare «AIP»)] în conformitate cu Directiva [2001/83] sau cu Directiva [2001/82], după caz;
(c)
produsul nu a făcut deja obiectul unui certificat;
(d)
autorizația menționată la litera (b) este prima autorizație de introducere pe piață a produsului, în calitate de medicament.”
Articolul 4 din același regulament, intitulat „Obiectul protecției”, are următorul cuprins:
„În limitele protecției conferite de brevetul de bază, protecția conferită de certificat se extinde numai la produsul la care se referă [AIP] a medicamentului corespunzător, pentru orice utilizare a produsului, în calitate de medicament, care a fost autorizată înainte de expirarea certificatului.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Din dosarul aflat pe rolul Curții reiese că domnul Forsgren este titularul unui brevet european (EP0594610B1, denumit în continuare „brevetul de bază”) cu privire la „Proteina D – o proteină a
Haemophilus influenzae
care se fixează pe imunoglobulinele D [IgD]”.
Proteina D se regăsește într‑un vaccin pneumococic de uz pediatric denumit „Synflorix”. Acesta dispune de o AIP în temeiul Deciziei C(2009) 2563 a Comisiei din 30 martie 2009 de acordare a autorizației de introducere pe piață în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 726/2004 al Parlamentului European și al Consiliului pentru „Synflorix – Vaccin polizaharidic pneumococic conjugat (adsorbit)” (
JO C 101, p. 3
, denumită în continuare „AIP a Synflorix”).
Din textul AIP a Synflorix, în versiunea aplicabilă la data faptelor din litigiul principal, în special din rezumatul caracteristicilor produsului care figurează în anexa I la aceasta, rezultă că Synflorix este un vaccin compus din 10 serotipuri de polizaharide pneumococice conjugate cu proteine transportoare și absorbite pe fosfat de aluminiu. Pentru opt dintre aceste serotipuri, proteina D este proteina transportoare. Indicațiile terapeutice vizate de AIP sunt următoarele: „Imunizarea activă împotriva bolilor pneumococice invazive și a otitei medii acute cauzate de
Streptococcus pneumoniae
la sugari și copii începând cu vârsta de 6 săptămâni și până la împlinirea vârstei de 2 ani”. Din anexa I la AIP a Synflorix rezultă că excipienții acestui vaccin sunt clorura de sodiu și apa pentru preparatele injectabile.
La data de 24 septembrie 2009, domnul Forsgren a solicitat Österreichisches Patentamt un CSP pentru proteina D. Această cerere a fost respinsă pentru motivul că proteina D nu ar fi decât un excipient.
Camera de recurs a Österreichisches Patentamt a confirmat această decizie. Camera a constatat efectul terapeutic al proteinei D împotriva bacteriei
Haemophilus influenzae
. Totuși, ea a apreciat că Synflorix nu conține proteina D ca atare, ci într‑o legătură covalentă cu alte principii active. În consecință, proteina D nu ar putea face obiectul unei autorizații în calitate de medicament în sensul Regulamentului nr. 469/2009.
Împotriva deciziei camerei de recurs a Österreichisches Patentamt, domnul Forsgren a formulat o acțiune la Oberster Patent- und Markensenat (Camera superioară pentru brevete și mărci). Acesta a susținut că proteina D are un efect terapeutic propriu și că pentru acest produs s‑ar fi eliberat CSP‑uri în mai multe state membre.
În decizia de trimitere, Oberster Patent- und Markensenat constată că:
—
proteina D este protejată printr‑un brevet de bază;
—
nu s‑a eliberat niciun CSP pentru această substanță;
—
Synflorix dispune de o AIP;
—
proteina D prezentă în Synflorix produce două efecte proprii:
—
ca vaccin împotriva unei infecții a urechii medii provocate de bacterii
Haemophilus influenzae
non‑tipabile și
—
ca adjuvant al substanțelor care acționează împotriva pneumococilor (polizaharide pneumococice).
Instanța de trimitere apreciază că eliberarea unui CSP depinde doar de aspectul dacă proteina D poate fi considerată un principiu activ al medicamentului Synflorix. Ea are rezerve că aceasta ar fi situația din două motive.
În primul rând, instanța de trimitere ridică problema dacă existența unei legături covalente între proteina D și alte substanțe nu exclude în orice situație eliberarea unui CSP. Spre deosebire de situațiile de fapt din cauzele care au determinat pronunțarea Hotărârii Medeva (C‑322/10,
EU:C:2011:773
), precum și a Hotărârii Georgetown University și alții (C‑422/10,
EU:C:2011:776
), principiul activ pentru care a fost solicitat CSP‑ul în cauza principală nu este prezent în medicamentul autorizat alături de alte principii active, ci în legătură covalentă cu alte principii active. Ținând seama de această legătură moleculară, acest medicament ar conține o substanță diferită de cea menționată de brevetul de bază.
Or, potrivit instanței de trimitere, dacă modificări nesemnificative aduse unei molecule îi pot altera puternic efectele, cu atât mai mult situația ar trebui să fie aceeași atunci când o altă substanță îi este alăturată prin covalență. Ar fi însă posibil ca situația să fie diferită în speță, în măsura în care proteina D, în pofida legăturii covalente, are un efect imunogen propriu împotriva
Haemophilus influenzae
. În aceste condiții, instanța de trimitere inclină spre opinia că un CSP poate fi de asemenea eliberat pentru un principiu activ protejat printr‑un brevet de bază în cazul în care este prezent într‑un medicament numai în cadrul unei legături covalente.
În al doilea rând, instanța de trimitere are dubii dacă faptul că proteina D nu dispune de o AIP împiedică eliberarea unui CSP. Instanța ridică problema dacă AIP a Synflorix acoperă și proteina D în scopul aplicării articolului 3 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009, întrucât această autorizație se referă la proteina D doar în calitate de proteină transportoare și menționează expres că nu există dovezi privind efectul propriu al acesteia ca vaccin împotriva bacteriilor
Haemophilus influenzae
.
Instanța de trimitere ridică problema dacă proteina D, în calitate de proteină transportoare, poate conduce la eliberarea unui CSP. Această instanță apreciază, în temeiul Hotărârii Massachusetts Institute of Technology (C‑431/04,
EU:C:2006:291
), că eliberarea unui CSP este cu atât mai puțin probabilă cu cât proteina D permite numai administrarea unui principiu activ.
Instanța de trimitere are de asemenea rezerve cu privire la faptul că proteina D poate conduce la eliberarea unui CSP în legătură cu acțiunea sa constând în potențarea efectelor polizaharidelor pneumococice. Această instanță consideră că, întrucât un astfel de efect de adjuvant nu este menționat în textul AIP, și această împrejurare împiedică eliberarea unui CSP, independent de răspunsul Curții la cererea de decizie preliminară în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Glaxosmithkline Biologicals și Glaxosmithkline Biologicals, Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma (C‑210/13,
EU:C:2013:762
).
În aceste condiții, Oberster Patent- und Markensenat a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul îndeplinirii condițiilor suplimentare, este posibilă acordarea, potrivit articolului 1 litera (b) și articolului 3 literele (a) și (b) din [Regulamentul nr. 469/2009], a unui [CSP] pentru un principiu activ (în speță, proteina D) protejat de un brevet de bază atunci când acest principiu activ este conținut de un medicament (în speță, Synflorix) în legătură covalentă (moleculară) cu alte principii active, dar își păstrează efectul propriu?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
a)
Se poate elibera, potrivit articolului 3 literele (a) și (b) din [Regulamentul nr. 469/2009], un [CSP] pentru substanța protejată de brevetul de bază (în speță, proteina D), în cazul în care aceasta are un efect terapeutic propriu (în speță, de vaccin împotriva bacteriilor
Haemophilus influenzae
), dar [AIP] a medicamentului nu face totuși referire la acest efect?
b)
Se poate elibera, potrivit articolului 3 literele (a) și (b) din [Regulamentul nr. 469/2009], un [CSP] pentru substanța protejată de brevetul de bază (în speță, proteina D), în cazul în care în [AIP] această substanță este descrisă ca «transportoare» a principiului activ propriu‑zis (în speță, polizaharida pneumococică), iar substanța, în calitate de «adjuvant», potențează efectul acestui principiu activ, efectul respectiv nefiind însă menționat în mod expres în [AIP] a medicamentului?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 litera (b) și articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un principiu activ să poată conduce la eliberarea unui CSP pentru simplul motiv că acest principiu activ este în legătură covalentă cu alte principii active care intră în compoziția unui medicament.
Articolul 2 din Regulamentul nr. 469/2009 prevede că orice produs protejat de un brevet pe teritoriul unui stat membru și supus, în calitate de medicament, înainte de introducerea sa pe piață, unei proceduri de autorizare administrativă în temeiul, în particular, al Directivei 2001/83 poate face obiectul unui CSP în condițiile și în conformitate cu modalitățile prevăzute de acest regulament.
Noțiunea „produs” este definită la articolul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 ca fiind „principiul activ sau compoziția de principii active dintr‑un medicament”. Totuși, noțiunea „principiu activ” nu este definită în acest regulament. Această noțiune figura de asemenea în cuprinsul articolului 1 litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente (
JO L 182, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 130), care a fost abrogat prin Regulamentul nr. 469/2009, iar Curtea a fost deja sesizată cu o întrebare referitoare la această din urmă dispoziție. Curtea a statuat cu această ocazie că expresia „principiu activ” nu include, în accepția sa comună în farmacologie, substanțele care intră în compoziția unui medicament și care nu exercită o acțiune proprie asupra organismului uman sau animal (a se vedea Hotărârea Massachusetts Institute of Technology,
EU:C:2006:291
, punctul 18).
Trebuie arătat că această interpretare a fost ulterior preluată, în esență, de legiuitorul Uniunii Europene. Astfel, Directiva 2011/62/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2011 (
JO L 174, p. 74
) a modificat articolul 1 din Directiva 2001/83 în sensul că noțiunea „substanță activă” – care trebuie înțeleasă ca „principiu activ” (Hotărârea Massachusetts Institute of Technology,
EU:C:2006:291
, punctul 21) – este definită ca fiind „orice substanță sau amestec de substanțe destinat a fi utilizat la fabricarea unui medicament și care, prin utilizarea în procesul de fabricație, devine un ingredient activ al medicamentului respectiv, destinat să exercite o acțiune farmacologică, imunologică sau metabolică în vederea restabilirii, corectării sau modificării funcțiilor fiziologice sau destinat punerii unui diagnostic medical”.
Rezultă din aceste elemente că noțiunea „principiu activ”, în vederea aplicării Regulamentului nr. 469/2009, se raportează la substanțele care produc o acțiune farmacologică, imunologică sau metabolică proprie. Întrucât Regulamentul nr. 469/2009 nu face nicio distincție după cum un principiu activ este sau nu este în legătură covalentă cu alte substanțe, nu trebuie să se excludă, din acest motiv, eliberarea unui CSP pentru un astfel de principiu activ.
În schimb, Curtea a statuat deja că o substanță lipsită de efect terapeutic propriu și care servește obținerii unei anumite forme farmaceutice a medicamentului nu intră în sfera noțiunii de principiu activ și, în consecință, nu poate conduce la eliberarea unui CSP (Hotărârea Massachusetts Institute of Technology,
EU:C:2006:291
, punctul 25).
Răspunsul la întrebarea dacă o substanță care intră în compoziția unui medicament este un principiu activ în sensul articolului 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 depinde, așadar, de împrejurarea dacă această substanță are o acțiune farmacologică, imunologică sau metabolică proprie, independent de existența unei eventuale legături covalente cu alte principii active.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 litera (b) și articolul 3 litera (a) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretate în sensul că, în principiu, nu se opun ca un principiu activ să poată conduce la eliberarea unui CSP atunci când acest principiu activ este în legătură covalentă cu alte principii active care intră în compoziția unui medicament.
Cu privire la a doua întrebare litera a)
Prin intermediul celei de a doua întrebări litera a), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 se opune eliberării unui CSP pentru un principiu activ al cărui efect terapeutic nu se regăsește printre indicațiile terapeutice menționate în textul unei AIP.
Domnul Forsgren apreciază că faptul că o AIP nu menționează în mod explicit utilizarea unui principiu activ pentru efectul terapeutic propriu nu se opune eliberării unui CSP. Un răspuns în sens contrar ar contraveni finalității Regulamentului nr. 469/2009. Domnul Forsgren susține că proteina D, pe lângă acțiunea sa ca proteină transportoare, a fost utilizată în Synflorix pentru capacitatea sa de a conferi o protecție împotriva infecțiilor cauzate de bateriile
Haemophilus influenzae
. Aceasta ar fi ea însăși imunogenă și ar avea un efect terapeutic credibil și specific. Faptul că AIP a Synflorix nu menționează acest efect terapeutic ar fi lipsit de relevanță. Nicio dispoziție din Regulamentul nr. 469/2009 nu ar impune o astfel de obligație. Pe de altă parte, întrucât textul unei AIP poate fi modificat în timp, stabilirea unei legături între CSP și textul AIP ar pune probleme de ordin practic considerabile.
Comisia Europeană susține că, pentru ca un CSP să poată fi eliberat, trebuie ca procedura privind AIP a produsului vizat de brevetul de bază să fi fost finalizată. În lipsa unei astfel de AIP, prelungirea duratei protecției conferite de brevet nu ar fi justificată de niciun motiv. Comisia adaugă că sistemul rezultat din Regulamentul nr. 469/2009 urmărește să instituie o anumită simplitate și o anumită transparență. Acest obiectiv nu ar fi atins dacă autoritatea competentă ar fi obligată să verifice, în lumina altor surse decât AIP, dacă substanța în cauză este un principiu activ.
În această privință, trebuie amintit că eliberarea unui CSP impune îndeplinirea a patru condiții cumulative enunțate la articolul 3 din Regulamentul nr. 469/2009. Această dispoziție prevede, în esență, că un CSP poate fi eliberat numai dacă, la data solicitării, produsul este protejat de un brevet de bază în vigoare și nu a făcut deja obiectul unui certificat. În plus, trebuie ca acest produs să fi obținut, în calitate de medicament, o AIP validă în conformitate cu Directiva 2001/83 sau cu Directiva 2001/82, după caz, și, în sfârșit, ca aceasta să fie prima AIP a produsului în calitate de medicament.
Trebuie să se sublinieze de asemenea că CSP urmărește să restabilească o durată de protecție efectivă suficientă a brevetului de bază, permițând titularului acestuia să beneficieze de o perioadă de exclusivitate suplimentară la expirarea acestui brevet, destinată să compenseze, cel puțin în parte, întârzierea înregistrată în exploatarea comercială a invenției sale ca urmare a timpului scurs între data depunerii cererii de brevet și cea a obținerii primei AIP în Uniune (Hotărârea Eli Lilly and Company, C‑493/12,
EU:C:2013:835
, punctul 41 și jurisprudența citată).
Rezultă din aceste elemente că un produs brevetat nu poate conduce la eliberarea unui CSP dacă nu a obținut o AIP în calitate de medicament.
În plus, articolul 4 din Regulamentul nr. 469/2009 prevede că protecția conferită de certificat se extinde numai la produsul la care se referă AIP a medicamentului „pentru orice utilizare a produsului, în calitate de medicament, care a fost autorizată înainte de expirarea certificatului”. Această dispoziție implică faptul că o utilizare a produsului care nu a fost autorizată, în calitate de medicament, prin AIP nu poate beneficia de un CSP (a se vedea în acest sens Hotărârea Medeva,
EU:C:2011:773
, punctul 37). În consecință, un principiu activ ale cărui efecte terapeutice nu se regăsesc printre indicațiile terapeutice pentru care s‑a eliberat o AIP nu poate conduce la eliberarea unui CSP.
În această privință, Curtea a statuat deja, în esență, că protecția conferită unui medicament printr‑un CSP poate fi invocată împotriva comercializării unui medicament care conține același principiu activ în legătură cu un alt principiu activ dacă s‑a constatat că aceste medicamente au fost autorizate pentru aceeași indicație terapeutică (a se vedea Ordonanța Novartis, C‑442/11,
EU:C:2012:66
, punctele 20-22, și Ordonanța Novartis, C‑574/11,
EU:C:2012:68
, punctele 18-20).
Astfel cum a subliniat în mod pertinent instanța de trimitere, din textul anexei I la AIP a Synflorix rezultă că indicațiile terapeutice pentru care Synflorix a fost autorizat se limitează la „imunizarea activă împotriva bolilor pneumococice invazive și a otitei medii acute cauzate de
Streptococcus pneumoniae
la sugari și copii începând cu vârsta de 6 săptămâni și până la împlinirea vârstei de 2 ani”, această anexă precizând, în plus, că „nu există dovezi suficiente că Synflorix ar oferi protecție împotriva […]
Haemophilus influenzae
non‑tipabil”. Trebuie subliniat de asemenea că raportul public european de evaluare pregătit de Agenția Europeană pentru Medicamente (EMA) în cadrul evaluării privind cererea de AIP a Synflorix (Assessment report for Synflorix, procedure No. EMEA/H/C/000973, denumit în continuare „raportul public european de evaluare”) precizează în această privință că, „[d]at fiind că cererea de protecție împotriva otitei acute medii provocate de
Haemophilus influenzae
non‑tipabil nu este în acest stadiu susținută de date clinice, nu este necesară o analiză a conținutului de proteine D în specificația la nivelul medicamentului.”
Rezultă, așadar, că, întrucât în procedura de AIP nu a fost integrat niciun test și nicio dată cu privire la efectele terapeutice ale proteinei D împotriva
Haemophilus influenzae
, această procedură nu a putut întârzia exploatarea comercială a brevetului de bază. În astfel de împrejurări, eliberarea unui CSP ar fi contrară obiectivului urmărit de Regulamentul nr. 469/2009, care constă în a compensa, cel puțin în parte, întârzierea înregistrată în exploatarea comercială a unei invenții brevetate, ca urmare a duratei necesare obținerii primei AIP în Uniune.
În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera a) că articolul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că se opune eliberării unui CSP pentru un principiu activ al cărui efect nu se regăsește printre indicațiile terapeutice menționate în textul AIP.
Cu privire la a doua întrebare litera b)
Prin intermediul celei de a doua întrebări litera b), instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că se opune eliberării unui CSP pentru un produs desemnat în AIP a unui vaccin pediatric ca proteină transportoare a unui principiu activ pentru motivul că această proteină, în calitate de adjuvant, potențează efectul acestui principiu activ, efectul respectiv nefiind însă menționat în mod expres în AIP a medicamentului.
Comisia susține că, în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Glaxosmithkline Biologicals și Glaxosmithkline Biologicals, Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma (
EU:C:2013:762
), Curtea a răspuns deja la această întrebare și a confirmat că o substanță lipsită de efect terapeutic, cum este un adjuvant, nu poate fi considerată un produs în sensul Regulamentului nr. 469/2009.
Trebuie însă subliniat că din textul AIP a Synflorix, în special din anexa I la aceasta, precum și din cuprinsul paginilor 8, 13 și 14 ale raportului public european de evaluare rezultă că, în acest medicament, fosfatul de aluminiu este utilizat ca adjuvant pentru absorbție, iar clorura de sodiu și apa sunt utilizate ca excipienți pentru preparatele injectabile. Fără a aduce atingere verificărilor pe care trebuie să le efectueze instanța de trimitere, reiese astfel din textul AIP a Synflorix, a cărei validitate nu a fost pusă în discuție, că proteina D nu este utilizată în acest medicament nici ca excipient, nici ca adjuvant.
În aceste condiții, răspunsul la a doua întrebare litera b) nu poate fi, așadar, dedus din Ordonanța Glaxosmithkline Biologicals și Glaxosmithkline Biologicals, Niederlassung der Smithkline Beecham Pharma (
EU:C:2013:762
, punctul 45), în care Curtea a decis că articolul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că, la fel cum un adjuvant nu intră în sfera noțiunii „principiu activ” în sensul acestei dispoziții, o compoziție de două substanțe, dintre care una este un principiu activ dotat cu efecte terapeutice care îi sunt proprii, în timp ce cealaltă, un adjuvant, permite potențarea acestor efecte terapeutice, fiind însă, în sine, lipsită de efecte terapeutice proprii, nu intră în sfera noțiunii „compoziție de principii active” în sensul dispoziției menționate.
Pe de altă parte, trebuie arătat că potrivit textului articolului 1 din AIP a Synflorix, acest produs este un vaccin pneumococic polizaharidic conjugat (adsorbit). În conformitate cu punctul 2.2 din Raportul public european de evaluare, se precizează că cele 10 substanțe active prezente în acest medicament sunt polizaharidele pneumococice serotip 1, 4, 5, 6B, 7F, 9V, 14, 18C, 19F și 23F, fiecare dintre aceste polizaharide fiind conjugată cu o proteină transportoare (D, TT sau DT).
Având în vedere considerațiile care precedă și pentru a răspunde la a doua întrebare libera b) într‑un mod care să poată fi util instanței de trimitere în vederea soluționării litigiului principal, este necesar ca întrebarea să fie reformulată în lumina elementelor amintite anterior și să se considere că, prin intermediul acestei întrebări, instanța menționată urmărește, în esență, să se stabilească dacă o proteină transportoare conjugată cu o polizaharidă pneumococică utilizată într‑un vaccin de uz pediatric poate fi considerată un „produs” în sensul articolului 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009, mai precis, „principiul activ sau compoziția de principii active dintr‑un medicament”.
Domnul Forsgren subliniază că proteina D contribuie la inducerea unui răspuns imunitar specific polizaharidelor pneumococice cu care este conjugată. În consecință, ea ar trebui să fie considerată un principiu activ propriu în calitate de proteină transportoare. În această privință, domnul Forsgren invocă o analogie cu situația fitoprotectorilor dedusă judecății Curții în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Bayer CropScience (C‑11/13,
EU:C:2014:2010
). Prin urmare, domnul Forsgren propune să se răspundă la a doua întrebare litera b) în sensul că se poate elibera un CSP pentru o substanță desemnată în AIP drept proteină transportoare.
În această privință, din cuprinsul punctului 25 din prezenta hotărâre rezultă că, în vederea aplicării Regulamentului nr. 469/2009, noțiunea „principiu activ” se raportează la substanțele care produc o acțiune farmacologică, imunologică sau metabolică proprie. Astfel, din raportul public european de evaluare, în partea sa introductivă, rezultă că vaccinurile polizaharidice neconjugate nu sunt apte să inducă un răspuns și o memorie imunogene la copiii cu vârsta de până la 2 ani. În schimb, potrivit aceluiași raport, antigenii polizaharidici, atunci când sunt conjugați cu o proteină transportoare, pot induce astfel de efecte.
Ținând cont de aceste elemente, trebuie să se determine dacă o proteină transportoare utilizată într‑un medicament, deși nu are efect imunogen propriu la care să se facă referire în textul AIP, poate fi calificată drept „principiu activ” atunci când, conjugată cu un antigen polizaharidic prin intermediul unei legături covalente, produce un astfel de efect.
Trebuie să se constate că nicio dispoziție a Regulamentului nr. 469/2009 nu reglementează în mod expres această problemă.
Contrar celor susținute de domnul Forsgren, o analogie cu Hotărârea Bayer CropScience (
EU:C:2014:2010
) nu permite, nici ea, să se răspundă de o manieră definitivă la această întrebare. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre s‑a pus, în esență, problema dacă un fitoprotector care intră în compoziția unui produs fitosanitar în asociere cu o substanță activă erbicidă poate să fie considerat un „produs” în sensul Regulamentului (CE) nr. 1610/96 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 iulie 1996 privind crearea unui certificat suplimentar de protecție pentru produsele fitosanitare (
JO L 198, p. 30
, Ediție specială, 03/vol. 19, p. 160) și, în acest temei, să conducă la eliberarea unui CSP. Curtea a răspuns în sens afirmativ întrucât această substanță exercită o acțiune toxică, fitotoxică sau fitosanitară proprie, situație care se regăsește în special atunci când acționează asupra metabolismului unei plante.
Este necesară, așadar, raportarea la obiectivul fundamental al Regulamentului nr. 469/2009 care constă în garantarea unei protecții suficiente pentru a încuraja cercetarea în domeniul farmaceutic, care contribuie în mod decisiv la îmbunătățirea continuă a sănătății publice (Hotărârea Georgetown University și alții,
EU:C:2011:776
, punctul 24 și jurisprudența citată).
În plus, astfel cum reiese mai ales din cuprinsul punctului 28 alineatele (4) și (5) din expunerea de motive la Propunerea de regulament (CEE) al Consiliului din 11 aprilie 1990 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru medicamente [COM(90) 101 final], protecția conferită de un CSP vizează în mod larg amortizarea cercetărilor care conduc la descoperirea de noi „produse”.
În lumina textului și a scopului urmărit de Regulamentul nr. 469/2009, trebuie să se considere că articolul 1 litera (b) din acest regulament nu permite să se califice drept „principiu activ” o proteină transportoare conjugată cu un antigen polizaharidic prin intermediul unei legături covalente decât dacă se stabilește că aceasta produce un efect farmacologic, imunologic sau metabolic propriu. În final, revine instanței de trimitere să verifice, în raport cu toate împrejurările de fapt care caracterizează litigiul în care este chemată să se pronunțe, dacă, în funcție de aceste criterii, proteina D conjugată cu polizaharide pneumococice care intră în compoziția Synflorix produce un efect farmacologic, imunologic sau metabolic propriu și dacă acest efect se regăsește printre indicațiile terapeutice menționate în textul AIP.
Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare litera b) că articolul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că o proteină transportoare conjugată cu un antigen polizaharidic prin intermediul unei legături covalente nu poate fi calificată drept „principiu activ” în sensul acestei dispoziții decât dacă se stabilește că aceasta produce un efect farmacologic, imunologic sau metabolic propriu care se regăsește printre indicațiile terapeutice din AIP, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, în raport cu ansamblul împrejurărilor de fapt care caracterizează litigiul principal.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

1)
Articolul 1 litera (b) și articolul 3 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 469/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 mai 2009 privind certificatul suplimentar de protecție pentru medicamente trebuie interpretate în sensul că, în principiu, nu se opun ca un principiu activ să poată conduce la eliberarea unui certificat suplimentar de protecție atunci când acest principiu activ este în legătură covalentă cu alte principii active care intră în compoziția unui medicament.

2)
Articolul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că se opune eliberării unui certificat suplimentar de protecție pentru un principiu activ al cărui efect nu se regăsește printre indicațiile terapeutice menționate în textul autorizației de introducere pe piață.
Articolul 1 litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 trebuie interpretat în sensul că o proteină transportoare conjugată cu un antigen polizaharidic prin intermediul unei legături covalente nu poate fi calificată drept „principiu activ” în sensul acestei dispoziții decât dacă se stabilește că aceasta produce un efect farmacologic, imunologic sau metabolic propriu care se regăsește printre indicațiile terapeutice din autorizația de introducere pe piață, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, în raport cu ansamblul împrejurărilor de fapt care caracterizează litigiul principal.

Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: germana.