CELEX: 62009CJ0065
Protecția consumatorilor
Vânzare de bunuri de consum și garanțiile conexe
Directiva 1999/44/CE
Articolul 3 alineatele (2) și (3)
Înlocuirea bunului cu defect drept unică despăgubire
Bun cu defect care a fost deja instalat de consumator
Obligația vânzătorului de a ridica bunul cu defect și de a instala bunul de înlocuire
Disproporție absolută
Consecințe

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea
paragraf din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării
de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89, denumită în continuare „directiva”).
Aceste cereri au fost prezentate în cadrul a două litigii, respectiv C‑65/09, între Gebr. Weber GmbH (denumită în continuare
„Gebr. Weber”), pe de o parte, și domnul Wittmer, pe de altă parte, având ca obiect livrarea unor plăci pentru pardoseală
conforme cu contractul de vânzare‑cumpărare, precum și plata unei despăgubiri, și C‑87/09, între doamna Putz, pe de o parte,
și Medianess Electronics GmbH (denumită în continuare „Medianess Electronics”), pe de altă parte, având ca obiect restituirea
prețului de vânzare al unei mașini de spălat vase, neconformă cu contractul de vânzare‑cumpărare, în schimbul predării acestui
aparat.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Considerentul (1) al directivei prevede:
„Întrucât, în conformitate cu articolul 153 alineatele (1) și (3) [CE], Comunitatea ar trebui să contribuie la realizarea
unui nivel ridicat de protecție a consumatorului prin măsurile pe care le adoptă în temeiul articolului 95 [CE].”
Considerentele (9)-(11) ale directivei au următorul cuprins:
„(9)      Întrucât vânzătorul ar trebui să fie direct răspunzător față de consumator pentru conformitatea bunurilor cu contractul; [...]
întrucât vânzătorul ar trebui, cu toate acestea, să fie liber, în conformitate cu prevederile legislației interne, să pretindă
despăgubiri producătorului, unui vânzător anterior din același lanț contractual sau unui alt intermediar, în cazul în care
nu a renunțat la acest drept; întrucât prezenta directivă nu aduce atingere principiului libertății contractuale între vânzător,
producător, un vânzător anterior sau oricare alt intermediar; întrucât normele care reglementează cui și în ce mod vânzătorul
poate pretinde astfel de despăgubiri trebuie stabilite de legislația internă.
(10)      Întrucât, în cazul neconformității bunurilor cu contractul, consumatorii ar trebui să aibă dreptul ca bunurile să fie repuse
în conformitate cu contractul, gratuit, alegând fie repararea, fie înlocuirea bunurilor sau, în lipsa acestor măsuri, la o
reducere a prețului sau la rezilierea contractului.
(11)      Întrucât consumatorul poate, în primul rând, să solicite vânzătorului să repare bunurile sau să le înlocuiască, cu excepția
cazului în care aceste despăgubiri sunt imposibile sau disproporționate; întrucât ar trebui să se determine în mod obiectiv
dacă o despăgubire este disproporționată; întrucât o despăgubire ar fi disproporționată în cazul în care ar impune, în comparație
cu o altă despăgubire, costuri nerezonabile; întrucât pentru a stabili dacă aceste costuri sunt nerezonabile, costurile unei
despăgubiri ar fi mult mai mari decât costurile celeilalte despăgubiri.”
Articolul 1 din directivă, intitulat „Domeniul de aplicare și definiții”, prevede:
„(1)      Scopul prezentei directive este apropierea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind
anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, pentru asigurarea unui nivel minim, uniform al protecției
consumatorului în contextul pieței interne.
(2)      În sensul prezentei directive:
[...]
(f)      «reparație» înseamnă, în caz de neconformitate, aducerea bunurilor de consum la conformitate cu contractul de vânzare.
[...].”
Articolul 2 din directivă, intitulat „Conformitatea cu contractul”, prevede:
„(1)      Vânzătorul trebuie să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.
[...]
(5)      Orice neconformitate datorată unei instalări incorecte a bunurilor de consum se consideră echivalentă unei neconformități
a bunurilor, în cazul în care instalarea face parte din contractul de vânzare a bunurilor și bunurile au fost instalate de
vânzător sau sub responsabilitatea sa. Această prevedere se aplică, de asemenea, în cazul în care produsul destinat a fi instalat
de consumator este instalat de consumator, iar instalarea incorectă se datorează unei erori din instrucțiunile de instalare.”
Articolul 3 din directivă, intitulat „Drepturile consumatorului”, prevede:
„(1)      Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.
(2)      În cazul unei neconformități, consumatorul are dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate, gratuit, prin reparare sau
înlocuire, în conformitate cu alineatul (3), sau la o reducere de preț corespunzătoare sau la rezoluțiunea contractului pentru
acele bunuri, în conformitate cu alineatele (5) și (6).
(3)      În primul rând, consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în
ambele cazuri gratuit, cu excepția cazurilor în care aceasta este imposibilă sau disproporționată.
O despăgubire se consideră disproporționată în cazul în care impune vânzătorului costuri care, în comparație cu o despăgubire
alternativă, sunt nerezonabile, luând în considerare:
–        valoarea bunurilor în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea;
–        însemnătatea neconformității și
–        dacă despăgubirea alternativă ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.
Orice reparație sau înlocuire se efectuează într‑un termen rezonabil și fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator,
ținând seama de natura bunurilor și scopul pentru care consumatorul a solicitat bunurile în cauză.
(4)      Termenul «gratuit» din alineatele (2) și (3) se referă la costurile necesare suportate pentru a aduce bunurile la conformitate,
în special costul expedierii prin poștă, al forței de muncă și al materialelor.
(5)      Consumatorul poate cere o reducere corespunzătoare a costului sau rezoluțiunea contractului:
–        în cazul în care consumatorul nu beneficiază de reparație sau înlocuire sau
–        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea într‑un termen rezonabil sau
–        în cazul în care vânzătorul nu a executat despăgubirea fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.
(6)      Consumatorul nu are dreptul de a cere rezoluțiunea contractului, în cazul în care neconformitatea este minoră.”
Articolul 4 din directivă, intitulat „Acțiunea în regres”, prevede:
„În cazul în care vânzătorul final este responsabil față de consumator pentru o neconformitate datorată unui act sau unei
omisiuni a producătorului, a unui vânzător anterior din același lanț de contracte sau a altui intermediar, vânzătorul final
are dreptul să se întoarcă împotriva persoanei sau persoanelor responsabile din lanțul contractual. Persoana sau persoanele
responsabile, împotriva cărora vânzătorul final se poate întoarce, împreună cu acțiunile relevante și condițiile de exercitare,
se stabilesc de legislația internă.”
Articolul 5 din directivă, intitulat „Termenele”, prevede la alineatul (1) prima teză:
„Vânzătorul este considerat responsabil în temeiul articolului 3, în cazul în care neconformitatea devine aparentă în termen
de doi ani de la livrarea bunurilor.”
Articolul 7 din directivă, intitulat „Caracterul obligatoriu”, prevede:
„(1)      Orice condiții contractuale sau acorduri încheiate cu vânzătorul înainte ca neconformitatea să fie adusă la cunoștința vânzătorului,
prin care se renunță sau se limitează, în mod direct sau indirect, drepturile rezultând din prezenta directivă, nu creează
obligații pentru consumator, în conformitate cu legislația internă.
[...]”
Articolul 8 din directivă, intitulat „Legislația internă și protecția minimă”, prevede:
„(1)      Drepturile care rezultă din prezenta directivă sunt exercitate fără a aduce atingere altor drepturi pe care consumatorul le
poate invoca în temeiul dispozițiilor de drept intern care reglementează răspunderea contractuală sau extracontractuală.
(2)      Statele membre pot adopta sau menține în vigoare dispoziții mai stricte, compatibile cu prevederile din tratat, în domeniul
reglementat de prezenta directivă, pentru a asigura un nivel mai ridicat de protecție a consumatorului.”

Reglementarea națională
Articolul 433 alineatul 1 din Codul civil german (Bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „BGB”), intitulat „Obligațiile
care decurg din contractul de vânzare”, prevede:
„Prin contractul de vânzare, vânzătorul unui bun este obligat să efectueze livrarea acestuia către cumpărător și să îi transmită
proprietatea asupra acestuia. Vânzătorul este obligat să transmită cumpărătorului bunul liber de vicii materiale sau juridice.”
Articolul 434 din BGB, intitulat „Defecte materiale”, prevede:
„1.      Bunul este lipsit de defecte materiale în cazul în care, în momentul transferului riscurilor, acesta prezintă calitățile convenite.
[…]”
Articolul 437 din BGB, intitulat „Drepturile cumpărătorului în cazul unui defect”, are următorul cuprins:
„În cazul în care bunul prezintă un defect, cumpărătorul are posibilitatea, dacă sunt îndeplinite următoarele condiții și
în lipsa unor dispoziții contrare:
1)      să ceară executarea
a posteriori
în conformitate cu articolul 439;
2)      să desființeze contractul în conformitate cu articolele 440 și 323 și cu articolul 326 alineatul 5 sau să solicite o reducere
a prețului de vânzare în conformitate cu articolul 441;
3)      să solicite daune interese în conformitate cu articolele 440, 280, 281, 283 și 311a sau rambursarea cheltuielilor efectuate,
potrivit articolului 284.”
Articolul 439 din BGB, intitulat „Executarea
a posteriori
”, are următorul cuprins:
„1.      Cumpărătorul poate pretinde drept executare
a posteriori
, la alegere, repararea sau livrarea unui bun fără defect.
2.      Vânzătorul trebuie să suporte cheltuielile necesare în vederea executării
a posteriori
, în special costurile de transport, de deplasare, manopera și costul materialelor.
3.      Vânzătorul poate să refuze modalitatea de executare
a posteriori
aleasă [...] în cazul în care aceasta antrenează costuri disproporționate. În acest context, trebuie să se țină seama în
special de valoarea bunului corespunzător, de importanța defectului și să se verifice dacă nu s‑ar putea recurge la o altă
executare
a posteriori
fără inconveniente semnificative pentru cumpărător. Într‑un asemenea caz, dreptul cumpărătorului se limitează la cealaltă
modalitate de executare
a posteriori
; dreptul vânzătorului de a o refuza și pe aceasta în temeiul primei teze rămâne aplicabil.
4.      Vânzătorul care își execută
a posteriori
obligația, furnizând un bun conform, poate solicita de la cumpărător restituirea bunului cu defect [...].”

Acțiunile principale și întrebările preliminare

În cauza C‑65/09
Domnul Wittmer și Gebr. Weber au încheiat un contract de vânzare‑cumpărare privind plăci cu aspect lucios pentru pardoseală
la prețul de 1 382,27 euro. Ulterior montării în casă a aproximativ două treimi dintre plăcile sus‑menționate, domnul Wittmer
a constatat pe aceste plăci prezența unor semne de culoare închisă, vizibile cu ochiul liber.
În consecință, domnul Wittmer a depus o reclamație pe care Gebr. Weber a respins‑o după consultare cu producătorul plăcilor
amintite. În cadrul unei proceduri asigurătorii de administrare a probelor inițiate de reclamant, expertul desemnat a ajuns
la concluzia că semnele respective de culoare închisă proveneau de la urme fine de microșlefuire, imposibil de îndepărtat,
astfel încât înlocuirea completă a plăcilor constituia singura despăgubire posibilă. Expertul a estimat cheltuielile aferente
acestei operațiuni la 5 830,57 euro.
În lipsa unui răspuns la punerea în întârziere adresată Gebr. Weber, domnul Wittmer a chemat în judecată această societate
la Landgericht Kassel în vederea obținerii livrării unor plăci fără defecte și a plății unei sume de 5 830,57 euro. Această
instanță a obligat Gebr. Weber la plata către domnul Wittmer a sumei de 273,10 euro, cu titlu de reducere a prețului de vânzare,
și a respins în rest cererea. În urma apelului formulat de domnul Wittmer și îndreptat împotriva deciziei Landgericht Kassel,
Oberlandesgericht Frankfurt, pe de o parte, a obligat Gebr. Weber la livrarea altor plăci, fără defecte, precum și la plata
către domnul Wittmer a sumei de 2 122, 37 euro pentru ridicarea și aruncarea plăcilor neconforme și, pe de altă parte, a respins
în rest cererea.
Gebr. Weber a formulat recurs împotriva hotărârii Oberlandesgericht Frankfurt la Bundesgerichtshof, care a arătat că decizia
sa depinde de aspectul dacă instanța de apel a considerat în mod justificat că domnul Wittmer putea solicita rambursarea cheltuielilor
de ridicare a plăcilor cu defect. Dat fiind că, în temeiul dreptului german, domnul Wittmer nu putea pretinde o astfel de
rambursare, răspunsul la această întrebare depinde de interpretarea articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea
paragraf din directivă, în conformitate cu care trebuie interpretat articolul 439 din BGB, dacă este cazul.
În această privință, Bundesgerichtshof arată că din utilizarea termenului „înlocuire” la articolul 3 alineatul (2) din directivă
ar putea fi dedusă nu numai existența unei obligații de a livra un bun conform, ci și obligația de a înlocui bunul cu defect
și de a‑l ridica. În plus, obligația de a lua în considerare natura și destinația bunului, prevăzută la articolul 3 alineatul
(3) menționat, asociată cu obligația de repunere în conformitate, ar putea sugera că obligația vânzătorului în cadrul înlocuirii
bunului cuprinde nu numai livrarea unui bun conform, ci și ridicarea bunului cu defect, în scopul de a permite o utilizare
a bunului de înlocuire în conformitate cu natura și cu destinația sa.
Bundesgertichtshot arată că totuși nu ar fi necesar să se răspundă la această întrebare dacă Gebr. Weber putea refuza în mod
justificat să restituie cheltuielile de ridicare a plăcilor cu defect întrucât acestea erau disproporționate. Această instanță
explică faptul că, în temeiul articolului 439 alineatul 3 din BGB, vânzătorul poate să refuze modalitatea de executare
a posteriori
aleasă de cumpărător nu numai atunci când această modalitate de executare îi impune costuri disproporționate în raport cu
cealaltă modalitate de executare („disproporție relativă”), ci și în cazul în care costul modalității alese de cumpărător,
chiar dacă reprezintă singura modalitate posibilă, este intrinsec disproporționată („disproporție absolută”). În speță, cererea
de executare
a posteriori
prin livrarea unor plăci conforme ar constitui un astfel de caz de „disproporție absolută”, dat fiind că aceasta ar impune
Gebr. Weber să suporte, pe lângă costul acestei livrări, evaluat la 1 200 de euro, și cheltuieli de ridicare a plăcilor neconforme,
evaluate la 2 100 de euro, respectiv o sumă totală de 3 300 de euro, care depășește pragul de 150 % din valoarea bunului fără
defect, pe baza căreia este evaluată
a priori
proporționalitatea unei astfel de cereri.
Totuși, Bundesgerichtshof consideră că posibilitatea acordată de dreptul național vânzătorului de a refuza executarea
a posteriori,
în temeiul unei astfel de disproporții absolute a costurilor acesteia, ar putea fi incompatibilă cu articolul 3 alineatul
(3) din directivă, care, astfel cum este formulat, nu pare a se referi decât la disproporția relativă. Nu ar fi însă exclus
ca un refuz întemeiat pe o disproporție absolută să intre în domeniul de aplicare al noțiunii „imposibilitate”, prevăzută
la același articol 3 alineatul (3), în măsura în care nu se poate prezuma că directiva nu are în vedere decât cazurile de
imposibilitate fizică și că aceasta urmărește să impună vânzătorului o executare
a posteriori
lipsită de sens pe plan economic.
În aceste condiții, Bundesgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în sensul că
se opun unei dispoziții legale naționale care prevede că vânzătorul care livrează un bun neconform cu contractul poate refuza
modalitatea de despăgubire solicitată de consumator, în special atunci când aceasta ar presupune costuri nerezonabile (absolut
disproporționate) ținând seama de valoarea bunului în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea și de însemnătatea neconformității?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf
din directivă [...] trebuie interpretate în sensul că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire trebuie
să suporte cheltuielile de ridicare a bunului de consum neconform din locul în care a fost instalat de consumator potrivit
naturii sale și scopului pentru care a fost solicitat?”

În cauza C‑87/09
Doamna Putz și Medianess Electronics au încheiat prin internet un contract de vânzare‑cumpărare privind o mașină de spălat
vase nouă, pentru prețul de 367 de euro, la care se adaugă cheltuielile de livrare în valoare de 9,52 euro. Părțile au convenit
că bunul urma să fie livrat în fața intrării în domiciliul doamnei Putz. Livrarea mașinii de spălat vase și plata prețului
au avut loc după cum s‑a convenit.
Ulterior instalării de către doamna Putz a mașinii de spălat vase la domiciliu, s‑a dovedit că acest aparat era defect, fără
ca operațiunile de instalare a acestui aparat să fi cauzat defectul, și că repararea sa era imposibilă.
Prin urmare, părțile s‑au pus de acord cu privire la înlocuirea mașinii de spălat vase menționate. În consecință, doamna Putz
a solicitat ca Medianess Electronics să livreze nu numai o nouă mașină de spălat vase, ci și să ridice aparatul cu defect
și să instaleze aparatul de înlocuire sau să suporte cheltuielile ridicării și pe cele ale noii instalări, ceea ce această
societate a refuzat. Întrucât Medianess Electronics nu a răspuns la punerea în întârziere pe care i‑a adresat‑o doamna Putz,
aceasta din urmă a solicitat rezoluțiunea contractului de vânzare‑cumpărare.
Doamna Putz a chemat în judecată Medianess Electronics la Amtsgericht Schorndorf în scopul restituirii prețului de vânzare
în schimbul predării mașinii de spălat vase cu defect.
Decizia de trimitere precizează că, potrivit dreptului german, validitatea rezilierii contractului de vânzare‑cumpărare depinde
de aspectul dacă doamna Putz a stabilit în mod valabil în cazul Medianess Electronics un termen util în scopul executării
a posteriori
a contractului, atunci când s‑a limitat să solicite aceasta. În consecință, pentru soluționarea litigiului ar fi necesar
să se stabilească dacă doamna Putz avea dreptul de a pretinde Medianess Electronics să ridice aparatul cu defect și să instaleze
noul aparat sau să suporte costurile aferente acestor operațiuni.
Amtsgericht Schorndorf arată, în această privință, că dreptul german nu prevede o obligație a vânzătorului care nu este în
culpă de a asigura ridicarea bunului cu defect sau instalarea bunului de înlocuire, chiar în ipoteza în care consumatorul
a instalat deja bunul cu defect potrivit destinației acestuia anterior apariției defectului. Totuși, Amtsgericht Schorndorf
consideră că o astfel de obligație ar putea decurge din directivă, dat fiind că aceasta urmărește să asigure un nivel ridicat
al protecției consumatorilor și că aceasta prevede, la articolul 3 alineatul (3) al treilea paragraf că orice înlocuire trebuie
efectuată fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator.
Instanța menționată arată că, în cazul în care cumpărătorul nu obține restituirea cheltuielilor de instalare a bunului de
înlocuire, acesta trebuie să suporte de două ori aceste cheltuieli, respectiv o dată pentru instalarea bunului cu defect și
a doua oară pentru cea a bunului de înlocuire. Or, dacă livrarea ar fi respectat clauzele contractuale, cumpărătorul nu ar
fi trebuit să suporte cheltuielile menționate decât o dată. Amtsgericht Schorndorf consideră că ar fi desigur posibil ca vânzătorul
să fie obligat să asigure instalarea bunului de înlocuire numai în caz de culpă. Totuși, faptul că nicio culpă nu poate fi
reproșată consumatorului, iar defectul este imputabil mai degrabă vânzătorului decât consumatorului ar justifica să se acorde
acestuia din urmă un drept independent de culpa vânzătorului, care, în plus, s‑ar putea îndrepta mai ușor împotriva producătorului.
În ceea ce privește ridicarea bunului cu defect, instanța de trimitere constată că conformitatea cu contractul cuprinde nu
numai livrarea unui bun fără defecte, ci implică și ca niciun bun cu defect să nu rămână la domiciliul cumpărătorului, ceea
ce ar pleda în favoarea unei interpretări potrivit căreia ar reveni vânzătorului sarcina ridicării unui astfel de bun. În
plus, împrejurarea că un bun defect rămâne la domiciliul consumatorului poate constitui pentru acesta din urmă un inconvenient
major. În cele din urmă, termenul „înlocuire”, la care face trimitere articolul 3 din directivă, ar părea să indice că obligația
vânzătorului nu se limitează la simpla livrare a unui bun de înlocuire fără defecte, ci îi impune acestuia să schimbe bunul
defect cu acesta.
În aceste condiții, Amtsgericht Schorndorf a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în
sensul că se opun unei dispoziții legale naționale care prevede că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire
nu trebuie să suporte cheltuielile de instalare a bunului de înlocuire în locul în care consumatorul a instalat bunul neconform
potrivit naturii și scopului pentru care a fost solicitat, atunci când instalarea nu era datorată inițial în temeiul contractului?
2)      Dispozițiile articolului 3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă [...] trebuie interpretate în
sensul că vânzătorul care a repus bunul în conformitate prin înlocuire trebuie să suporte cheltuielile de ridicare a bunului
cu defecte din locul în care consumatorul l‑a instalat potrivit naturii sale și scopului pentru care a fost solicitat?”

Cu privire la reunirea cauzelor
Ținând seama de conexitatea cauzelor C‑65/09 și C‑87/09, se impune, în conformitate cu articolul 43 din Regulamentul de procedură
coroborat cu articolul 103 din acest regulament, reunirea acestora în vederea pronunțării hotărârii.

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la admisibilitatea întrebărilor din cauza C‑65/09
În opinia Gebr. Weber, cele două întrebări adresate în cauza C‑65/09 sunt inadmisibile. Prima întrebare ar fi de natură ipotetică,
dat fiind că răspunsul la aceasta nu ar fi relevant pentru soluționarea litigiului principal. Astfel, dreptul german nu ar
impune vânzătorului care nu este în culpă obligația de a ridica bunul neconform, astfel încât cererea de rambursare a costului
acestei ridicări ar trebui respinsă, indiferent de cuantumul costurilor aferente acesteia. Inadmisibilitatea primei întrebări
ar conduce de asemenea la inadmisibilitatea celei de a doua întrebări, dat fiind că instanța de trimitere ar fi condiționat‑o
pe aceasta din urmă de un răspuns afirmativ la prima întrebare.
Trebuie amintit în această privință că, în cadrul procedurii reglementate la articolul 267 TFUE, întemeiată pe o separație
clară între competențele instanțelor naționale și cele ale Curții, revine numai instanței naționale sesizate cu soluționarea
litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, competența
să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe
propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările
adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special
Hotărârea din 22 iunie 2006, Conseil général de la Vienne, C‑419/04, Rec., p. I‑5645, punctul 19, Hotărârea din 18 iulie 2007,
Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul 43, și Hotărârea din 17 februarie 2011, TeliaSonera, C‑52/09, nepublicată încă
în Repertoriu, punctul 15).
Curtea poate refuza astfel să statueze asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este
evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale,
atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare
pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Conseil
général de la Vienne, punctul 20, Lucchini, punctul 44, și TeliaSonera, punctul 16).
Or, trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în cauză.
Astfel, prin întrebările adresate, Bundesgerichtshof solicită o interpretare a directivei tocmai în scopul de a putea determina
dacă dreptul național este compatibil cu aceasta, în măsura în care acest drept, pe de o parte, nu impune vânzătorului să
suporte costurile pentru ridicarea bunului neconform și, pe de altă parte, oferă acestuia posibilitatea de a refuza livrarea
unui bun de înlocuire dacă, tocmai ca urmare a cheltuielilor respective, această livrare determină costuri disproporționate.
În plus, reiese din decizia de trimitere că răspunsul la aceste întrebări este decisiv pentru soluționarea litigiului principal,
dat fiind că Bundesgerichtshof arată că poate interpreta dreptul respectiv, dacă este cazul, în conformitate cu directiva.
Ordinea în care sunt formulate întrebările este lipsită de relevanță în acest context. În această din urmă privință, trebuie
arătat de asemenea că, în observațiile sale pe fond, chiar Gebr. Weber a arătat că, pentru a se putea răspunde la prima întrebare,
este important să se cunoască întinderea obligației de înlocuire a bunului neconform rezultată din articolul 3 alineatul (3)
din directivă și, în consecință, să se obțină un răspuns la a doua întrebare și a sugerat examinarea mai întâi a acestei întrebări.
În consecință, excepția de inadmisibilitate invocată de Gebr. Weber trebuie respinsă.

Cu privire la obligația vânzătorului de a asigura ridicarea bunului neconform și instalarea bunului de înlocuire
Prin intermediul celei de a doua întrebări formulate în cauza C‑65/09, precum și al primei și al celei de a doua întrebări
formulate în cauza C‑87/09, care trebuie examinate împreună, instanțele de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
3 alineatul (2) și alineatul (3) al treilea paragraf din directivă trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un bun
de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat de consumator în conformitate cu natura sa și cu
scopul pentru care a fost solicitat este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul este obligat fie să ridice chiar
el bunul din locul unde a fost instalat și să instaleze bunul de înlocuire, fie să suporte cheltuielile aferente acestei ridicări
și instalării bunului de înlocuire, indiferent de faptul că în contractul de vânzare‑cumpărare nu se prevedea obligația vânzătorului
de a instala bunul de consum cumpărat inițial.
Gebr. Weber, precum și guvernele german, belgian și austriac consideră că răspunsul la aceste întrebări trebuie să fie negativ.
Potrivit acestora, termenul „înlocuire” utilizat la articolul 3 alineatul (2) primul paragraf din directivă vizează numai
livrarea unui bun conform cu contractul de vânzare‑cumpărare și, în consecință, acest articol nu poate impune vânzătorului
obligații neprevăzute prin acest contract. Astfel de obligații de ridicare a bunului cu defect și de instalare a unui bun
de înlocuire nu ar rezulta nici din articolul 3 alineatele (3) și (4), potrivit cărora înlocuirea trebuie să aibă loc „gratuit”
și „fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator”. Astfel, aceste condiții s‑ar raporta numai la livrarea bunului
de înlocuire și nu ar avea drept obiectiv impunerea în sarcina vânzătorului a unor obligații care depășesc cadrul contractului
menționat, nici protejarea consumatorului de cheltuielile și de inconvenientele care rezultă din utilizarea pe propria răspundere
a bunului neconform. În consecință, prejudiciile suferite ca urmare a instalării bunului cu defect de către consumator nu
ar intra în domeniul de aplicare al directivei, ci, dacă este cazul, ar trebui solicitate în temeiul dreptului național aplicabil
în materia răspunderii contractuale.
Guvernele spaniol și polonez, precum și Comisia susțin teza contrară. Guvernul spaniol consideră că vânzătorul trebuie să
suporte toate cheltuielile legate de înlocuirea bunului cu defect, inclusiv cheltuielile de ridicare a acestui bun și pe cele
de instalare a bunului de înlocuire, în caz contrar consumatorul trebuind să suporte aceste cheltuieli de două ori, ceea ce
ar fi incompatibil cu nivelul ridicat al protecției urmărit prin directivă. Guvernul polonez subliniază că scopul urmărit
prin articolul 3 alineatele (3) și (4) din directivă constă în a se garanta că nicio cheltuială pentru punerea în aplicare
a măsurilor de protecție juridică prevăzute inițial de directivă, respectiv pentru repararea sau pentru înlocuirea bunului
neconform, nu este suportată de consumator. Potrivit Comisiei, paralelismul instituit la articolul 3 alineatele (2) și (3)
din directivă între cele două modalități de repunere în conformitate a bunului cu defect permite să se considere că, precum
reparația, înlocuirea are ca obiect bunul în situația în care se află în momentul în care survine neconformitatea. În cazul
în care bunul neconform a fost deja instalat, în conformitate cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, bunul
face obiectul unei repuneri în conformitate în această situație. În consecință, înlocuirea ar trebui efectuată astfel încât
noul bun să se afle în aceeași situație în care se afla bunul cu defect. În plus, faptul că, în cazul în care vânzătorul nu
ar ridica bunul neconform, consumatorul ar trebui să îl păstreze pe acesta și nu ar putea utiliza bunul de înlocuire deoarece
acesta din urmă nu este instalat ar reprezenta un „inconvenient semnificativ pentru consumator”, în sensul articolului 3 alineatul
(3) menționat.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (1) din directivă, vânzătorul este răspunzător
față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.
Articolul 3 alineatul (2) din directivă enumeră drepturile pe care un consumator le poate invoca împotriva vânzătorului în
cazul neconformității bunurilor livrate. În primul rând, consumatorul poate cere ca bunurile să fie repuse în conformitate.
În cazul în care nu poate obține această repunere în conformitate, acesta poate cere în subsidiar o reducere de preț sau rezoluțiunea
contractului.
În ceea ce privește repunerea în conformitate a bunului, articolul 3 alineatul (3) din directivă precizează că un consumator
poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit, cu excepția
cazului în care cererea sa este imposibil de realizat sau este disproporționată.
Curtea a avut deja ocazia de a arăta că rezultă astfel din modul de redactare a articolului 3 din directivă, precum și, de
altfel, din lucrările pregătitoare relevante ale acesteia că legiuitorul comunitar a înțeles să facă din gratuitatea repunerii
în conformitate a bunurilor de către vânzător un element esențial al protecției pe care această directivă o garantează consumatorilor.
Această obligație de gratuitate a repunerii bunurilor în conformitate care îi revine vânzătorului, sub forma reparării sau
a înlocuirii bunurilor neconforme, urmărește protejarea consumatorilor de riscul costurilor financiare care i‑ar putea descuraja
să își invoce drepturile în lipsa unei astfel de protecții (a se vedea Hotărârea din 17 aprilie 2008, Quelle, C‑404/06, Rep.,
p. I‑2685, punctele 33 și 34).
Or, se impune să se constate că, dacă un consumator, în cazul înlocuirii unui bun neconform, nu poate solicita vânzătorului
să asigure ridicarea acestuia din locul în care a fost instalat în conformitate cu natura și cu scopul pentru care a fost
solicitat și instalarea bunului de înlocuire în același loc, această înlocuire ar determina pentru consumator costuri financiare
suplimentare, pe care nu ar fi trebuit să le suporte în cazul în care vânzătorul ar fi executat corect contractul de vânzare‑cumpărare.
Astfel, în cazul în care vânzătorul ar fi livrat de la bun început un bun conform cu contractul amintit, consumatorul nu ar
fi suportat decât o singură dată cheltuielile de instalare și nu ar fi trebuit să suporte cheltuielile de ridicare a bunului
cu defect.
Interpretarea articolului 3 din directivă în sensul că nu ar obliga vânzătorul să asigure ridicarea bunului neconform și instalarea
bunului de înlocuire ar avea astfel drept consecință suportarea de către consumator, în scopul de a putea exercita drepturile
care îi sunt conferite prin articolul menționat, a acestor cheltuieli suplimentare rezultate din livrarea de către vânzător
a unui bun neconform.
În această ipoteză, contrar prevederilor articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă, înlocuirea acestui bun nu s‑ar
efectua gratuit pentru consumator.
Desigur, cheltuielile de ridicare a bunului neconform și de instalare a bunului de înlocuire nu se numără printre cele prevăzute
expres la articolul 3 alineatul (4) din directivă, care definește termenul „gratuit” drept „costurile necesare suportate pentru
a aduce bunurile la conformitate, în special costul expedierii prin poștă, al forței de muncă și al materialelor”. Totuși,
Curtea a decis deja că din faptul că legiuitorul Uniunii utilizează locuțiunea adverbială „în special” rezultă că această
enumerare are un caracter exemplificativ, și nu exhaustiv (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 31). În plus,
aceste cheltuieli sunt necesare pentru a se putea efectua înlocuirea bunului neconform și constituie, în consecință, „costurile
necesare suportate pentru a aduce bunurile la conformitate”, în sensul articolului 3 alineatul (4).
Pe de altă parte, astfel cum a arătat Comisia, reiese din economia articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă că ambele
modalități de aducere la conformitate menționate la articolul amintit urmăresc asigurarea aceluiași nivel de protecție a consumatorilor.
Or, nu este contestat faptul că repararea unui bun neconform se efectuează, în general, asupra acestui bun în situația în
care se afla în momentul apariției defectului, astfel încât consumatorul să nu suporte, în acest caz, cheltuieli cu ridicarea
și cu noua instalare.
În plus, trebuie arătat că, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din directivă, reparația și înlocuirea unui bun neconform
trebuie efectuate nu numai gratuit, ci și într‑un termen rezonabil și fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator.
Această triplă cerință este expresia voinței clare a legiuitorului Uniunii de a asigura consumatorului o protecție efectivă
(a se vedea în acest sens Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 35).
Având în vedere această voință a legiuitorului, expresia „fără niciun inconvenient semnificativ pentru consumator”, care apare
la articolul 3 alineatul (3) al treilea paragraf din directivă, nu poate face obiectul interpretării restrictive propuse de
guvernele german, belgian și austriac. Astfel, nu există dubii că împrejurarea că bunul neconform nu a fost ridicat și că
bunul de înlocuire nu a fost instalat de vânzător poate constitui un inconvenient major pentru consumator, în special în situații
precum cele din cauza principală, în care, în scopul de a putea fi utilizat potrivit destinației sale obișnuite, bunul de
înlocuire trebuie mai întâi instalat, ceea ce necesită ridicarea prealabilă a bunului neconform. În plus, articolul 3 alineatul
(3) menționat prevede în mod expres că trebuie să se țină seama „de natura bunurilor și scopul pentru care consumatorul a
solicitat bunurile în cauză”.
În ceea ce privește termenul „înlocuire”, trebuie să se constate că sensul exact al acestuia variază în diferitele versiuni
lingvistice. În timp ce în anumite versiuni, precum cele în limbile spaniolă („sustitución”), engleză („replacement”), franceză
(„remplacement”), italiană („sostituzione”), olandeză („vervanging”) și portugheză („substituição”), acest termen se referă
la operațiunea în ansamblul ei, la finalul căreia bunul neconform trebuie efectiv „înlocuit”, impunând astfel vânzătorului
să realizeze tot ce este necesar pentru a ajunge la acest rezultat, alte versiuni lingvistice, precum în special cea în limba
germană („Ersatzlieferung”) ar putea sugera o interpretare puțin mai restrânsă. Totuși, astfel cum arată instanțele de trimitere,
chiar în această ultimă versiune lingvistică, termenul menționat nu se limitează la simpla livrare a unui bun de înlocuire,
ci, dimpotrivă, ar putea indica existența unei obligații de a înlocui bunul neconform cu acesta.
În plus, o interpretare a articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă în sensul că, în cazul înlocuirii unui bun neconform,
acesta impune vânzătorului să asigure ridicarea acestui bun din locul în care consumatorul îl instalase în conformitate cu
natura bunului și cu scopul pentru care a fost solicitat, anterior apariției defectului, iar instalarea bunului de înlocuire
corespunde scopului directivei, care, astfel cum se precizează în considerentul (1) al acesteia, este să contribuie la realizarea
unui nivel ridicat de protecție a consumatorului.
Trebuie arătat, în acest context, că o astfel de interpretare nu conduce la un rezultat inechitabil. Astfel, chiar în ipoteza
în care neconformitatea bunului nu rezultă dintr‑o culpă a vânzătorului, totuși, prin livrarea unui bun neconform, acesta
nu și‑a executat în mod corect obligația la care s‑a angajat în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare și, prin urmare,
trebuie să își asume consecințele executării necorespunzătoare a acestuia. În schimb, consumatorul, în ceea ce îl privește,
a plătit prețul de vânzare și, prin urmare, și‑a îndeplinit în mod corect obligația sa contractuală (a se vedea în acest sens
Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 41). În plus, instalarea cu bună‑credință de către consumator, care a considerat
că bunul livrat este conform, a bunului cu defect în conformitate cu natura acestuia și cu scopul pentru care l‑a solicitat,
anterior apariției defectului, nu poate constitui o culpă imputabilă acestui consumator.
În consecință, în situația în care niciuna dintre cele două părți la contract nu a acționat din culpă, este justificat ca
vânzătorul să suporte costurile ridicării bunului neconform și pe cele ale instalării bunului de înlocuire, dat fiind că,
pe de o parte, aceste cheltuieli suplimentare ar fi fost evitate dacă vânzătorul și‑ar fi executat corect obligațiile contractuale
de la bun început și, pe de altă parte, ele sunt necesare în prezent în vederea repunerii bunului în conformitate.
De altfel, interesele financiare ale vânzătorului sunt protejate nu numai prin termenul de prescripție de doi ani prevăzut
la articolul 5 alineatul (1) din directivă și prin posibilitatea deschisă de articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf
din directivă de a refuza înlocuirea bunului în cazul în care această despăgubire se dovedește disproporționată în măsura
în care impune vânzătorului costuri nerezonabile (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 42), ci și prin dreptul,
reafirmat la articolul 4 din directivă, de a introduce o acțiune în regres împotriva persoanelor responsabile din același
lanț contractual. Faptul că directiva pune în sarcina vânzătorului răspunderea față de consumator pentru orice neconformitate
existentă în momentul livrării bunurilor (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 40) se compensează astfel
cu faptul că, potrivit normelor de drept național aplicabile, vânzătorul poate să se întoarcă împotriva producătorului, a
unui vânzător anterior din același lanț contractual sau a unui alt intermediar.
Această interpretare a articolului 3 alineatele (2) și (3) din directivă este independentă de aspectul dacă vânzătorul era
obligat, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, să instaleze bunul livrat. Astfel, în cazul în care contractul de vânzare‑cumpărare
stabilește, potrivit articolului 2 din directivă, în ce constă conformitatea acestui bun și, în consecință, în ce constă,
între altele, neconformitatea, totuși, în cazul existenței unei astfel de neconformități, obligațiile vânzătorului care decurg
din executarea necorespunzătoare a acestui contract rezultă nu numai din acesta, ci mai ales din normele referitoare la protecția
consumatorilor și, în special, din cuprinsul articolului 3 din directivă, care impun obligații a căror întindere este independentă
de prevederile contractului menționat și care, eventual, pot depăși obligațiile prevăzute prin acesta.
Drepturile astfel conferite consumatorilor la articolul 3 din directivă, care vizează nu punerea acestora într‑o situație
mai avantajoasă decât cea la care puteau avea dreptul în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, ci numai restabilirea
situației care ar fi existat dacă vânzătorul ar fi livrat de la bun început un bun conform, au caracter obligatoriu pentru
vânzător, în temeiul articolului 7 din directivă. Pe de altă parte, rezultă din articolul 8 alineatul (2) din directivă că
protecția prevăzută de directivă este una minimă și că, deși statele membre pot adopta dispoziții mai stricte, acestea nu
pot aduce atingere garanțiilor prevăzute de legiuitorul Uniunii (a se vedea Hotărârea Quelle, citată anterior, punctul 36).
În fine, în ipoteza în care vânzătorul nu ridică el însuși bunul neconform și nu instalează bunul de înlocuire, revine instanței
naționale sarcina de a determina care sunt cheltuielile necesare pentru ridicare și instalare, a căror restituire o poate
pretinde consumatorul.
Rezultă din toate considerațiile de mai sus că articolul 3 alineatele (2) și (3) din directivă trebuie interpretat în sensul
că, în cazul în care un bun de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat cu bună‑credință de consumator,
în conformitate cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul
are fie obligația de a ridica el însuși acest bun din locul unde a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul
de înlocuire, fie obligația de a suporta cheltuielile necesare aferente acestei ridicări și instalării bunului de înlocuire.
Această obligație a vânzătorului există independent de aspectul dacă, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, acesta
avea obligația de a instala bunul de consum cumpărat inițial.

Cu privire la posibilitatea vânzătorului de a refuza suportarea cheltuielilor disproporționate de ridicare a bunului cu defect
și de instalare a bunului de înlocuire
Prin intermediul primei întrebări în cauza C‑65/09, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul
3 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din directivă trebuie interpretat în sensul că se opune posibilității ca vânzătorul,
în temeiul dreptului național, să refuze înlocuirea bunului neconform pentru motivul că această înlocuire, în considerarea
obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul de înlocuire,
presupune cheltuieli disproporționate în raport cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și cu însemnătatea
neconformității.
Gebr. Weber, precum și guvernele german și austriac propun să se răspundă negativ la această întrebare. Astfel, directiva
nu ar putea avea drept obiectiv să impună vânzătorului suportarea unor costuri nerezonabile din punct de vedere economic în
cazul în care nu există decât o singură modalitate de despăgubire. În plus, modul de redactare a articolului 3 alineatul (3)
nu conține nicio indicație privind acest aspect. În continuare, având în vedere economia articolului menționat, s‑ar impune
cu atât mai mult să se recurgă într‑un astfel de caz la criteriile prevăzute la alineatul (3) al doilea paragraf, a căror
enumerare nu ar fi exhaustivă. Pe de altă parte, deși comparația cu costurile rezultate din despăgubirea alternativă este
desigur imposibilă, totuși o eventuală disproporție ar putea fi examinată cu ajutorul celorlalte criterii enumerate la paragraful
menționat. De altfel, având în vedere scopul acestei dispoziții, care constă în protejarea vânzătorului de inconveniente economice
nerezonabile, s‑ar impune să se dea acesteia o interpretare care asigură o astfel de protecție și în lipsa unei despăgubiri
alternative.
În schimb, guvernele belgian, spaniol și polonez, precum și Comisia pledează pentru un răspuns afirmativ la întrebarea menționată.
Acestea arată că rezultă cu claritate din cuprinsul articolului 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă că acesta
se referă numai la disproporția relativă, ceea ce ar fi de altfel confirmat prin considerentul (11) al directivei. Obiectivul
dispoziției menționate ar fi să se evite eventualul abuz de drept din partea consumatorului prin solicitarea de la vânzător
a unei modalități de repunere în conformitate, în condițiile în care cealaltă modalitate ar fi mai puțin oneroasă pentru vânzător
și ar conduce la același rezultat. Or, în timp ce ambele modalități de repunere în conformitate ar urmări protejarea acelorași
interese ale consumatorului, respectiv executarea obligațiilor contractuale și posibilitatea de a dispune de un bun conform,
mijloacele subsidiare, care constau în reducerea prețului sau în rezoluțiunea contractului nu ar permite protejarea acestor
interese. În cazul în care vânzătorul ar putea refuza unica despăgubire posibilă în temeiul disproporției absolute a acesteia,
consumatorul nu ar avea la dispoziție decât mijloacele subsidiare menționate, contrar economiei articolului 3 menționat, care
acordă prioritate menținerii reciprocității obligațiilor care decurg din contractul de vânzare‑cumpărare și scopului directivei,
respectiv să contribuie la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului. Comisia adaugă totuși că nu este exclus
ca situațiile extreme, atunci când unica despăgubire posibilă implică un cost considerabil disproporționat față de interesul
consumatorului de a obține acea despăgubire, să constituie cazuri de imposibilitate în sensul articolului 3 alineatul (3)
primul paragraf din directivă.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (3) primul paragraf din directivă, în primul rând,
consumatorul poate cere vânzătorului să repare bunurile sau poate cere vânzătorului să le înlocuiască, în ambele cazuri gratuit,
cu excepția cazurilor în care aceasta este imposibilă sau disproporționată.
Articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf precizează că o despăgubire se consideră disproporționată în cazul în care impune
vânzătorului costuri care, în comparație cu o despăgubire alternativă, sunt nerezonabile, luând în considerare valoarea bunurilor
în cazul în care nu ar fi existat neconformitatea, însemnătatea neconformității și aspectul dacă despăgubirea alternativă
ar putea fi executată fără vreun inconvenient semnificativ pentru consumator.
Astfel, se impune să se constate că, deși articolul 3 alineatul (3) primul paragraf din directivă este, în principiu, formulat
suficient de deschis pentru a putea include și cazuri de disproporție absolută, articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf
definește termenul „disproporționat” exclusiv în raport cu cealaltă modalitate de despăgubire, limitându‑l astfel la cazurile
de disproporție relativă. Pe de altă parte, rezultă cu claritate din textul și din economia articolului 3 alineatul (3) din
directivă că acesta se referă la ambele modalități de despăgubire prevăzute în primul rând, respectiv repararea sau înlocuirea
bunului neconform.
Aceste constatări sunt confirmate prin considerentul (11) al directivei, care prevede că o despăgubire ar fi disproporționată
în cazul în care ar impune, în comparație cu o altă despăgubire, costuri nerezonabile și că, pentru a stabili dacă aceste
costuri sunt nerezonabile, costurile unei despăgubiri ar fi mult mai mari decât costurile celeilalte despăgubiri.
Deși este adevărat, astfel cum arată Gebr. Weber și guvernul german, că anumite versiuni lingvistice ale acestui considerent
(11), între care în special cea în limba germană, sunt oarecum ambigue întrucât fac trimitere la „aceste despăgubiri”, la
plural, totuși un număr semnificativ de versiuni lingvistice, precum cele în limbile engleză, franceză, italiană, olandeză
și portugheză, nu lasă să persiste niciun dubiu cu privire la faptul că legiuitorul a intenționat să se refere în considerentul
menționat, la fel ca în articolul 3 alineatul (3) din directivă, care este formulat la singular în toate aceste versiuni lingvistice,
inclusiv în cea în limba germană, numai la cealaltă modalitate de despăgubire prevăzută în primul rând prin această dispoziție,
respectiv repararea bunului neconform sau înlocuirea acestuia.
În consecință, reiese că legiuitorul Uniunii a intenționat să acorde vânzătorului dreptul de a refuza repararea sau înlocuirea
bunului cu defect numai în cazul imposibilității sau al disproporției relative. În ipoteza în care numai una dintre aceste
două despăgubiri este posibilă, vânzătorul nu poate refuza, așadar, unica despăgubire care permite repunerea bunului în conformitate
cu contractul.
Astfel cum au arătat guvernele belgian și polonez, precum și Comisia, această opțiune preferată de legiuitorul Uniunii la
articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă este legată de faptul că directiva acordă preferință executării
contractului, în interesul ambelor părți la acesta, prin intermediul celor două modalități de despăgubire prevăzute în primul
rând, în raport cu anularea contractului sau cu reducerea prețului de vânzare. Această alegere se explică și prin împrejurarea
că, în general, aceste două ultime mijloace subsidiare nu permit asigurarea aceluiași nivel de protecție a consumatorului
precum repunerea în conformitate a bunului.
Deși articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din directivă se opune, în consecință, ca o legislație națională să acorde
vânzătorului dreptul de a refuza unica despăgubire posibilă, în temeiul disproporției absolute a acesteia, același articol
permite totuși o protecție eficace a intereselor financiare legitime ale vânzătorului, care se adaugă, astfel cum s‑a constatat
la punctul 58 din prezenta hotărâre, la cea prevăzută la articolele 4 și 5 din directivă.
În această privință, trebuie arătat că, în ceea ce privește tocmai situația specifică vizată de instanța de trimitere, în
care înlocuirea bunului cu defect, drept unica despăgubire posibilă, determină costuri disproporționate ca urmare a necesității
de a ridica bunul neconform din locul în care a fost instalat și de a instala bunul de înlocuire, articolul 3 alineatul (3)
din directivă nu se opune ca, dacă este necesar, dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului
cu defect și de instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la o sumă proporțională cu valoarea bunului în cazul în care
ar fi fost conform și cu însemnătatea neconformității. Astfel, o asemenea limitare nu aduce atingere dreptului consumatorului
de a solicita înlocuirea bunului neconform.
În acest cadru, se impune să se sublinieze că articolul 3 urmărește să stabilească un echilibru corect între interesele consumatorului
și cele ale vânzătorului, garantând celui dintâi, în calitate de parte defavorizată la contract, o protecție completă și eficientă
împotriva unei executări necorespunzătoare de către vânzător a obligațiilor sale contractuale, permițând în același timp să
se țină seama de considerațiile de ordin economic invocate de acesta din urmă.
Examinând dacă este necesar să se reducă în acțiunea principală dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare
a bunului neconform și de instalare a bunului de înlocuire, instanța de trimitere va trebui să țină seama, pe de o parte,
de valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și de însemnătatea neconformității, precum și, pe de altă parte, de
scopul directivei care constă în a contribui la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului. Astfel, posibilitatea
de a realiza o astfel de reducere nu poate avea drept consecință golirea de substanță, în practică, a dreptului consumatorului
la restituirea acestor cheltuieli în cazul în care, anterior apariției defectului, a instalat cu bună‑credință bunul cu defect
în conformitate cu natura sa și cu utilizarea pentru care a fost solicitat.
În sfârșit, în ipoteza unei reduceri a dreptului la rambursarea cheltuielilor menționate, se impune să se acorde consumatorului
posibilitatea de a solicita, în locul înlocuirii bunului neconform, o reducere corespunzătoare a prețului sau rezoluțiunea
contractului, în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) ultima liniuță din directivă, dat fiind că imposibilitatea consumatorului
de a obține repunerea în conformitate a bunului cu defect altfel decât prin suportarea unei părți din aceste cheltuieli constituie
un inconvenient semnificativ pentru acesta.
Rezultă din toate considerațiile de mai sus că articolul 3 alineatul (3) din directivă trebuie interpretat în sensul că se
opune ca o legislație națională să acorde vânzătorului dreptul de a refuza înlocuirea unui bun neconform, atunci când este
unica despăgubire posibilă, pentru motivul că, în considerarea obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat
și de a instala bunul de înlocuire în locul respectiv, înlocuirea menționată presupune costuri disproporționate în raport
cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost conform și cu însemnătatea neconformității. Această dispoziție nu se opune
totuși ca, într‑un astfel de caz, dreptul consumatorului la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului cu defect și de
instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la suportarea de către vânzător a unei sume proporționale.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanțele de
trimitere, este de competența acestora să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru
a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
1)
Articolul 3 alineatele (2) și (3) din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind
anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un
bun de consum neconform care, anterior apariției defectului, a fost instalat cu bună‑credință de consumator, în conformitate
cu natura sa și cu scopul pentru care a fost solicitat, este repus în conformitate prin înlocuire, vânzătorul are fie obligația
de a ridica el însuși acest bun din locul unde a fost instalat și de a instala în locul respectiv bunul de înlocuire, fie
obligația de a suporta cheltuielile necesare aferente acestei ridicări și instalării bunului de înlocuire. Această obligație
a vânzătorului există independent de aspectul dacă, în temeiul contractului de vânzare‑cumpărare, acesta avea obligația de
a instala bunul de consum cumpărat inițial.
2)
Articolul 3 alineatul (3) din Directiva 1999/44 trebuie interpretat în sensul că se opune ca o legislație națională să acorde
vânzătorului dreptul de a refuza înlocuirea unui bun neconform, atunci când este unica despăgubire posibilă, pentru motivul
că, în temeiul obligației de a ridica acest bun din locul în care a fost instalat și de a instala bunul de înlocuire în locul
respectiv, înlocuirea menționată presupune costuri disproporționate în raport cu valoarea bunului în cazul în care ar fi fost
conform și cu însemnătatea neconformității. Această dispoziție nu se opune totuși ca, într‑un astfel de caz, dreptul consumatorului
la restituirea cheltuielilor de ridicare a bunului cu defect și de instalare a bunului de înlocuire să fie limitat la suportarea
de către vânzător a unei sume proporționale.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.