CELEX: 62010CJ0081
Apeliacinis skundas
Valstybės pagalba
France Télécom apmokestinimo verslo mokesčiu režimas
"Pagalbos" sąvoka
Teisėti lūkesčiai
Senaties terminas
Pareiga motyvuoti
Teisinio saugumo principas

Apeliaciniu skundu bendrovė
France Télécom SA
(toliau –
France Télécom
) prašo panaikinti 2009 m. lapkričio 30 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Prancūzija ir France Télécom prieš Komisiją
(sujungtos bylos T‑427/04 ir T‑17/05, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė jų ieškinius
dėl 2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos sprendimo 2005/709/EB dėl valstybės pagalbos, Prancūzijos teikiamos įmonei
France Télécom
(OL L 269, 2005, p. 30, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

Faktinės bylos aplinkybės
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas taip nurodė jame iškeltos bylos teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes:
„<...>
2.
France Télécom
apmokestinimas verslo mokesčiu
Bendros verslo mokesčio taikymo taisyklės
16      Verslo mokestis – tai vietinis mokestis, kurio taikymo taisyklės įtvirtintos įstatyme ir kodifikuotos Bendrajame mokesčių
kodekse (
Code général des impôts
)
17      <...> verslo mokestį kiekvienais metais moka fiziniai ar juridiniai asmenys, sausio 1 d. vykdantys įprastą savarankišką ūkinę
veiklą.
18      <...> verslo mokesčio dydis nustatomas pagal apmokestinamųjų asmenų mokestinį pajėgumą, remiantis ekonominiais kriterijais
vertinamą, atsižvelgiant į jų vykdomos veiklos apimtį, administracinio teritorinio vieneto, į kurio biudžetą mokamas mokestis,
teritorijoje.
19      Tai reiškia, kad verslo mokestis – tai mokestis, grindžiamas ne iš įmonės veiklos gaunamu pelnu, o – bylos aplinkybių atsiradimo
metu – gamybos veiksnių, t. y. kapitalo ir darbo, vertės dalimi, kurią apmokestinamasis asmuo naudoja kiekvienoje komunoje,
kur renkamas mokestis.
20      <...> mokesčiams už 1994–2002 m. <...> pelno mokesčiu apmokestinamų juridinių asmenų atveju apmokestinimo verslo mokesčiu
bazę sudarė, pirma, per referencinį laikotarpį apmokestinamojo asmens savo veiklos poreikiams turėto ilgalaikio turto nuomos
vertė ir, antra, per referencinį laikotarpį sumokėtų darbo užmokesčių dalis.
21      <...> referencinis laikotarpis – tai priešpaskutiniai metai prieš apmokestinimo metus, jeigu ūkiniai metai atitinka kalendorinius
metus, arba kitokiu atveju – per priešpaskutinius metus prieš apmokestinimo metus užbaigti ūkiniai metai.
22      <...> verslo mokestis kiekvienoje komunoje, kuriose apmokestinamasis asmuo turi patalpas ar žemės sklypus, nustatomas pagal
joje esančio arba su ja susijusio turto nuomos vertę ir personalo darbo užmokesčius.
<...>
France Télécom
taikomos taisyklės
Apmokestinimo pagal bendrąjį režimą principas
25      [1990 m. liepos 2 d.] Įstatymo Nr. 90‑568 [dėl viešosios pašto ir telekomunikacijų paslaugos organizavimo (JORF, 1990 m. liepos
8 d., p. 8069, toliau – Įstatymas Nr. 90‑568)], kuriuo remiantis sukurta
France Télécom
<...>, įtvirtintos specialiosios nuostatos apmokestinimo srityje.
26      <...> su <...> [tam tikromis] išimtimis, [iš principo]
France Télécom
apmokestinama mokesčiais ir rinkliavomis <...>, kuriais būtų apmokestinamos tokią pačią veiklą vykdančios privačios įmonės.
Fiksuota įmoka
27      <...> iki 1994 m. sausio 1 d.
France Télécom
turėjo būti apmokestinama tik praktiškai valstybės renkamais mokesčiais. Todėl
France Télécom
, be kita ko, neturėjo mokėti nei pelno mokesčio, nei vietinių mokesčių, tarp jų ir verslo mokesčio. Už 1991–1993 m. savo
ruožtu
France Télécom
turėjo sumokėti įmoką, kasmet fiksuojamą Biudžeto įstatyme, neviršijant sumos, kurios pagrindas iki aktualizacijos buvo lygus
papildomo telekomunikacijų biudžeto už 1989 m. saldo <...>
Specialus apmokestinimo režimas
<...>
30      Mokestis, [mokėtinas kaip verslo mokestis], kurio dydį, kiek tai susiję su apmokestinimo baze, reglamentavo bendrosios Bendrajame
mokesčio kodekse numatytos taisyklės <...>, buvo nustatomas taikant vidutinį svertinį nacionalinį tarifą, apskaičiuojamą pagal
ankstesniais metais visų administracinių teritorinių vienetų patvirtintus tarifus <...>
31      Be to,
France Télécom
buvo taikoma 1,9 %, o ne 8 % administravimo išlaidų įmoka, t. y. papildoma valstybės renkama rinkliava mokesčių institucijų
išlaidoms, patiriamoms sudarant mokestinius sąrašus ir renkant verslo mokestį administracinių teritorinių vienetų naudai,
padengti.
32      Mokesčio sumos turėjo būti pervedamos valstybei, arba, kiek tai susiję su 1994 m. sumokėtą įmoką, kiekvienais metais koreguojamą
atsižvelgiant į vartojimo kainų indekso pakeitimus, viršijančia dalimi, – į
Fonds national de péréquation de la taxe professionnelle
<...>
<...>
3. Administracinė procedūra
35      2001 m. kovo 13 d. Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom
et de La Poste dans le droit commun (Administracinių teritorinių vienetų susivienijimas France Télécom ir La Poste apmokestinimui
pagal bendrąjį režimą) pateikė Komisijai skundą, kuriame buvo teigiama, jog specialus apmokestinimo režimas yra su bendrąja
rinka nesuderinama valstybės pagalba. Pareiškėjas, be kita ko, pabrėžė, kad dėl vidutinio svertinio nacionalinio tarifo taikymo
kai kurios komunos nesurinko pajamų.
36      Gavusi šį skundą, 2001 m. birželio 28 d. Komisija pradėjo preliminaraus specialaus apmokestinimo režimo tyrimo procedūrą ir
išsiuntė Prancūzijos Respublikai prašymą pateikti informacijos šiuo klausimu.
37      2001 m. rugsėjo 26 d. laišku Prancūzijos Respublika atsakė į šį prašymą pateikti informacijos, teigdama, kad specialus apmokestinimo
režimas nėra valstybės pagalba, nes nesuteikia
France Télécom
jokios naudos ir dėl jos valstybė nepraranda lėšų.
38      2003 m. sausio 30 d. Komisija priėmė sprendimą pradėti formalią EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą tyrimo procedūrą, be kita
ko, dėl neapmokestinimo verslo mokesčiu, kuriuo
France Télécom
naudojosi 1991–1993 m., ir dėl specialaus apmokestinimo režimo (toliau – „sprendimas pradėti tyrimą“). Apie sprendimą pradėti
tyrimą Prancūzijos Respublikai buvo pranešta 2003 m. sausio 31 d. laišku. Prancūzijos institucijų prašymu, 200l m. kovo 7 d.
Komisija pateikė ištaisytą šio sprendimo versiją. Sprendime pradėti tyrimą Komisija įvertino
France Télécom
gautą naudą 1 mlrd. Prancūzijos frankų (FRF) per metus nuo 1994 metų (73 ir 74 dalys). Sprendimas pradėti tyrimą buvo paskelbtas
2003 m. kovo 12 dieną (OL C 57, p. 5).
<...>
4. Ginčijamas sprendimas
53      2004 m. liepos 19 ir 20 d. per savo 1667‑ąjį posėdį Komisijos narių kolegija patvirtino sprendimo, kuriuo konstatuojama, kad
dėl specialaus apmokestinimo režimo per 1994–2002 m.
France Télécom
gavo valstybės pagalbą (toliau – „nagrinėjama pagalba“), projektą ir įgaliojo už konkurencijos klausimus atsakingą Komisijos
narį, suderinus su pirmininku, priimti galutinę sprendimo versiją prancūzų, t. y. autentiška, kalba po to, kai bus atliktas
„teisinis ir lingvistinis patikrinimas“.
54      2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisija priėmė [ginčijamą sprendimą]. Šis sprendimas buvo perduotas Prancūzijos Respublikai 2004 m.
rugpjūčio 3 d. <...>
<...>
61      [Ginčijamame] sprendime Komisija pirmiausia konstatavo, kad <...> numatyta fiksuota įmoka 1991–1993 metams gali būti laikoma
paprastai už tuos pačius metus mokėtino verslo mokesčio pakaitalu. Todėl atleidimas nuo verslo mokesčio per šį laikotarpį
nėra valstybės pagalba ([ginčijamo] sprendimo 22–33 ir 53 konstatuojamosios dalys).
62      Komisija nusprendė, kad specialus apmokestinimo režimas, taikytas nuo 1994 iki 2002 m., yra valstybės pagalba, kurią sudaro
skirtumas tarp apmokestinimo, kuris
France Télécom
būtų tekęs pagal bendrąjį režimą, ir faktiškai iš šios įmonės surinkto verslo mokesčio sumos (toliau – „apmokestinimo skirtumas“).
Be to, Komisijos nuomone, ši nauja pagalba, neteisėtai suteikta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, yra nesuderinama su bendrąja
rinka. Todėl ji turi būti susigrąžinta ([ginčijamo] sprendimo 34–53 konstatuojamosios dalys).
63      Kvalifikuodama specialų apmokestinimo režimą kaip valstybės pagalbą, kaip ji suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, Komisija
pateikė toliau išdėstytą pagrindimą.
64      Pirma, Komisija nurodė priežastis, dėl kurių mano, jog Prancūzijos institucijų argumentas, kad konstatuotą naudą už 1994–2002 m.
su kaupu kompensavo fiksuotų įmokų, kurias 1991–1993 metais turėjo mokėti
France Télécom
, suma, turi būti atmestas ([ginčijamo] sprendimo 35–41 konstatuojamosios dalys).
65      Visų pirma Komisija tvirtino, kad Įstatymas Nr. 90‑568 įtvirtino du paeiliui taikomus ir skirtingus režimus: viena vertus,
nuo 1991 iki 1993 m. taikytą atleidimo nuo mokesčio režimą, pakeičiant pagal bendrąjį režimą mokėtinus mokesčius, tarp jų
ir verslo mokestį, fiksuota įmoka, ir, kita vertus, specialųjį atleidimo nuo mokesčio režimą, dėl kurio buvo renkamas ne visas
verslo mokestis, iš pradžių taikytas nuo 1994 m. ir panaikintas už 2003 m. nustatytam apmokestinimui ([ginčijamo] sprendimo
36 ir 38 konstatuojamosios dalys).
<...>
67      Todėl Komisija padarė išvadą, jog negali pripažinti, kad apmokestinimo skirtumą, kuriuo 1994–2002 m.
naudojosi France Télécom
, kompensavo nuo 1991 iki 1993 m. sumokėta fiksuota įmoka, kuri nebuvo susijusi su verslo mokesčiu nei konkrečiai, remiantis
Įstatymu Nr. 90‑568, nei savo apskaičiavimo metodika ([ginčijamo] sprendimo 38 konstatuojamoji dalis).
68      Be to, Komisija nusprendė, kad nagrinėjama fiksuota įmoka buvo panašesnė į veiklos rezultato dalies išmokėjimą kapitalo savininkui,
o ne į apmokestinimą. Šiomis sąlygomis Komisija tik pritaikiusi išimtį galėjo sutikti, jog ši įmoka kompensavo visišką atleidimą
nuo verslo mokesčio, taikytą
France Télécom
nuo 1991 iki 1993 m. Normalus teisės normų taikymas veikiau verstų manyti, kad šis atleidimas sudaro valstybės pagalbą, kurios
dydis turėtų būti pridėtas prie mokesčių skirtumo, kuris nuo 1994 m. suteikė naudos
France Télécom
pagal specialų apmokestinimo režimą ([ginčijamo] sprendimo 38 ir 39 konstatuojamosios dalys).
69      Galiausiai Komisija nusprendė, kad argumentai, pagal kuriuos buvo būtina užskaityti
France Télécom
įmokas valstybės naudai 1991–1993 m. ir mažesnį apmokestinimą, kuris
France Télécom
buvo taikomas nuo 1994 m., reikalauja perkvalifikuoti 1991–1993 m.
France Télécom
tekusį apmokestinimą į perviršinį mokestinį kreditą, o tai nekyla iš Įstatymo 90‑568. Šis teorinis pateisinimas
a posteriori
taip pat neatitinka įprasto Prancūzijos mokesčių teisės taikymo ir juo tik siekiama išvengti
France Télécom
suteiktos valstybės pagalbos susigrąžinimo ([ginčijamo] sprendimo 40 konstatuojamoji dalis).
70      Antra, Komisija nusprendė, kad apmokestinimo skirtumas reiškė naudą
France Télécom
, gautą dėl lėšų, kurios kitaip būtų įmokėtos į valstybės biudžetą, ir dėl šios priežasties yra valstybės pagalba ([ginčijamo]
sprendimo 42 konstatuojamoji dalis).
71      Trečia, [ginčijamo] sprendimo 43 ir 44 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė sprendimo, kuriuo konstatuojama valstybės
pagalba, priėmimo stadijoje negalinti atsižvelgti į Prancūzijos Respublikos argumentą, kad nustatant tikrąją
France Télécom
gautą naudą buvo būtina atsižvelgti į apmokestinimo pelno mokesčiu bazės sumažėjimą dėl didesnių su verslo mokesčiu susijusių
mokėjimų <...>
72      Ketvirta, atmetusi Prancūzijos Respublikos argumentus, kad nagrinėjamos pagalbos nebegalima susigrąžinti taikant [1999 m.
kovo 22 d. Tarybos] reglamento [EB] Nr. 659/1999, [nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339)], 15 straipsnyje numatytas senaties taisykles, Komisija nusprendė,
jog nagrinėjama pagalba yra nauja, o ne esama pagalba ([ginčijamo sprendimo] 45 konstatuojamoji dalis).
73      Pirma, Komisija pažymėjo, kad Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatyto senaties termino suėjimas nereiškia, kad nauja
pagalba tampa esama, o tik neleidžia, kad Komisija nurodytų susigrąžinti pagalbą, kuri buvo suteikta daugiau kaip prieš dešimt
metų iki datos, kai suėjo senatis ([ginčijamo] sprendimo 46–48 konstatuojamosios dalys).
74      Antra, Komisija tvirtino, kad Įstatymu Nr. 90‑568 buvo sukurta pagalbos schema ir kad galima senatis gali būti taikoma tik
pagal šią schemą suteiktai pagalbai, o ne pačiai schemai. Taigi senaties termino skaičiavimo pradžia yra data, kai
France Télécom
buvo suteikta kiekviena pavienė pagalba, t. y. kiekvienais metais, kai turėjo būti sumokėtas verslo mokestis ([ginčijamo]
sprendimo 49 konstatuojamoji dalis).
75      Trečia, Komisija pridūrė, kad senaties termino eigą buvo nutraukęs 2001 m. birželio 28 d. Prancūzijos Respublikai adresuotas
prašymas suteikti informacijos ([ginčijamo] sprendimo 50 konstatuojamoji dalis).
76      Todėl Komisija nusprendė, kad atsižvelgiant į tai, jog pirmoji konstatuota pagalba buvo suteikta už 1994 m., t. y. mažiau
kaip prieš dešimt metų iki 2001 m. birželio 28 d., turi būti susigrąžinta visa nagrinėjama pagalba ([ginčijamo] sprendimo
51 konstatuojamoji dalis).
77      Penkta, Komisija pažymėjo, jog Prancūzijos institucijos nepateikė jokio svaraus argumento, įrodančio, jog pagalba yra suderinama
su bendrąja rinka, ir ji nemato jokio teisinio pagrindo, kuriuo remiantis ši pagalba galėtų būti pripažinta suderinama su
bendrąja rinka ([ginčijamo sprendimo] 52 konstatuojamoji dalis).
78      Todėl [ginčijamo] sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad, pirma, 1991–1993 m.
France Télécom
taikytas verslo mokesčio režimas nėra valstybės pagalba, ir, antra, skirtumas tarp apmokestinimo, kuris buvo taikomas
France Télécom
1994–2002 m., dėl specialaus apmokestinimo režimo yra su bendrąja rinka nesuderinama ir neteisėtai suteikta valstybės pagalba,
kuri dėl šios priežasties turi būti susigrąžinta.
79      Vis dėlto dėl prieštaringos Prancūzijos institucijų per administracinę procedūrą pateiktos informacijos tikslios grąžintinos
pagalbos sumos nebuvo galima nustatyti. Komisijos vertinimu, grąžintiną pagalbą sudarė nuo 798 mln. iki 1,14 mlrd. eurų suma
be palūkanų ([ginčijamo sprendimo] 54–59 konstatuojamosios dalys).
80      [Ginčijamo] sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė nuorodą į Generalinės mokesčių direkcijos 2001 m. lapkričio
mėn. Prancūzijos Parlamentui pateiktą pranešimą, pagal kurį „nedelsiant apmokestinant
France Télécom
įmonę verslo mokesčiu nepakeistu tarifu pagal bendrąjį režimą įmonė sumokėtų 198 mln. EUR didesnius mokesčius“.
81      Be to, Komisija rėmėsi 2003 m. gegužės 15 d. vertinimu, kurio rezultatai lentelėje pristatyti [ginčijamo] sprendimo 54 konstatuojamojoje
dalyje. Remiantis Prancūzijos Respublikos pateiktais skaičiais, subendrintas teorinis
France Télécom
apmokestinimas pagal bendrąjį režimą už 1994–2002 m. būtų buvęs 8,362 mlrd. eurų. Tikrasis subendrintas šios įmonės apmokestinimas
už tuos pačius metus pagal specialų apmokestinimo režimą siekė 7,222 mlrd. eurų. Taigi apmokestinimo skirtumas, kuriuo
France Télécom
naudojosi 1994–2002 m., sudarė 1,14 mlrd. eurų.
82      Be to, Komisija pažymėjo, jog 2004 m. sausio 29 d. Prancūzijos institucijos pranešė jai
France Télécom
pagal bendrąjį režimą už 2003 m. sumokėtų mokesčių sumą (773 mln. eurų) ir patvirtino 2003 m. gegužės 15 d. vertinimo pagrįstumą
([ginčijamo] sprendimo 55 konstatuojamoji dalis). Tik per 2003 m. birželio 16 ir 23 d. įvykusius susitikimus Prancūzijos institucijos
ginčijo šių skaičių patikimumą ([ginčijamo] sprendimo 56 ir 57 konstatuojamosios dalys).
83      2004 m. liepos 5 d. Prancūzijos institucijos pateikė naują vertinimą. Jame gauti kitokie rezultatai, lentelėje pateikti [ginčijamo]
sprendimo 58 konstatuojamojoje dalyje. Subendrintas teorinis
France Télécom
apmokestinimas pagal bendrąjį režimą už 1994–2002 m. buvo sumažintas iki 8,02 mlrd. eurų. Taigi apmokestinimo skirtumas,
iš kurio gavo naudos
France Télécom
1994–2002 m., sudarė 798 mln. eurų.
84      Dėl prieštaringų Prancūzijos Respublikos per administracinę procedūrą pateiktų duomenų Komisija nusprendė neturinti galimybės
nustatyti grąžintinos sumos, kurią sudaro suma nuo 798 mln. iki 1,14 mlrd. eurų, nepriskaičiavus palūkanų. Anot Komisijos,
tikslią grąžintinos pagalbos sumą, vadovaudamosi savo lojalaus bendradarbiavimo pareiga, turi nustatyti Prancūzijos institucijos
[ginčijamo] sprendimo vykdymo stadijoje ([ginčijamo] sprendimo 59 ir 60 konstatuojamosios dalys).
85      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, [ginčijamo] sprendimo rezoliucinė dalis buvo suformuluota taip:
„1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią [Prancūzijos Respublika] neteisėtai, pažeisdama EB <...> 88 straipsnio 3 dalį, suteikė įmonei
France Télécom
, taikydama jai verslo mokesčio režimą <...> nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d., yra nesuderinama su bendrąja
rinka.
2 straipsnis
1.      [Prancūzijos Respublika] imasi visų priemonių, kurios yra būtinos susigrąžinti iš įmonės
France Télécom
pagalbą, minimą 1 straipsnyje.
2.      Pagalbai susigrąžinti terminas nenustatomas ir susigrąžinama pagal nacionalinės teisės procedūras su sąlyga, kad jos leidžia
nedelsiant ir efektyviai įvykdyti šį sprendimą.
3.      Susigrąžinama pagalba apima ir delspinigius, skaičiuojamus nuo datos, kai pagalba buvo suteikta, iki jos susigrąžinimo dienos.
<...>
3 straipsnis
[Prancūzijos Respublika] per du mėnesius nuo oficialaus pranešimo apie šio sprendimo priėmimą dienos praneša Komisijai apie
priemones, kurių ji imsis ar jau ėmėsi šiam sprendimui įgyvendinti. Tam [Prancūzijos Respublika] turi pasinaudoti prie šio
sprendimo pridedama anketa.
4 straipsnis
Šis sprendimas yra skirtas Prancūzijos Respublikai.“
86      2006 m. spalio 25 d. Komisija pateikė ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo Teisingumo Teismo buvo prašoma pripažinti,
kad per nustatytą terminą neįvykdžiusi [ginčijamo] sprendimo, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo
2 ir 3 straipsnius, EB 249 straipsnio ketvirtą pastraipą ir EB 10 straipsnį.
87      2007 m. spalio 8 d. Sprendimu
Komisija prieš Prancūziją
(C‑441/06, Rink. p. I‑8887) Teisingumo Teismas pripažino Komisijos ieškinį pagrįstu.“

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Pirmosios instancijos teisme atitinkamai 2004 m. spalio 13 d. ir 2005 m. sausio 10 d. pareikštuose ieškiniuose dėl Komisijos
sprendimo panaikinimo Prancūzijos Respublika ir
France Télécom
iš esmės nurodė, jog Komisija nepagrįstai nusprendė, pirma, kad
France Télécom
gavo neteisėtą valstybės pagalbą, ir, antra, kad ši pagalba turi būti susigrąžinta.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė visus Prancūzijos Respublikos ir
France Télécom
nurodytus pagrindus.

Šalių reikalavimai

France Télécom
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        vadovaujantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsniu priimti sprendimą dėl bylos esmės ir patenkinti
France Télécom
pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus,
–        tuo atveju, jei nebūtų patenkintas ankstesnis reikalavimas, grąžinti bylą Bendrajam Teismui (buvęs Pirmosios instancijos teismas),
ir
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        vadovaujantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsniu priimti sprendimą dėl bylos esmės,
–        patenkinti ieškovių pirmojoje instancijoje pateiktus reikalavimus,
–        tuo atveju, jei nebūtų patenkintas ankstesnis reikalavimas, grąžinti bylą Bendrajam Teismui, ir
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš
France Télécom
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą
France Télécom
nurodo penkis pagrindus, susijusius, pirma, su Pirmosios instancijos teismo teisės klaida kvalifikuojant specialų apmokestinimo
režimą kaip valstybės pagalbą, nors
France Télécom
naudos buvimas priklausė nuo su minėtu režimu nesusijusių veiksnių, antra, su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė
valstybės pagalbos sąvokos, nes Komisija neatsižvelgė į 1991–2002 m.
France Télécom
taikytą kompleksišką apmokestinimo režimą, trečia, su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, ketvirta, su skundžiamo
sprendimo motyvavimo stoka senaties taikymo principo atžvilgiu, penkta, su teisės klaida ir minėto sprendimo nepakankamu motyvavimu,
kiek tai susiję su teisinio saugumo principu.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo teisės klaida kvalifikuojant specialų apmokestinimo režimą
kaip valstybės pagalbą, nes „France Télécom“ naudos buvimas priklausė nuo su minėtu režimu nesusijusių veiksnių
Šalių argumentai

France Télécom
nurodo, kad tariama finansinė nauda, gauta palyginti su bendruoju režimu, priklauso nuo kelių kintamųjų aplinkybių, kaip antai
skirtingų verslo mokesčio tarifų Prancūzijos komunose, kuriose yra apmokestinamojo turto, taip pat nuo šio turto geografinės
padėties. Todėl pats
France Télécom
nuo 1994 m. taikomas išimtinis apmokestinimo režimas savaime nėra palankus, t. y. Pirmosios instancijos teismas neturėtų
dėl šios priežasties kvalifikuoti nagrinėjamo apmokestinimo režimo kaip valstybės pagalbos.

France Télécom
mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė valstybės pagalbos sąvokos, nes skundžiamo sprendimo 323 punkte nusprendė,
jog galimos naudos buvimas priklauso ne nuo paties nagrinėjamo apmokestinimo režimo požymių, o nuo su minėtu režimu nesusijusių
veiksnių, kurių poveikis gali paaiškėti tik
a posteriori
. Palankios ar nepalankios tokių veiksmų pasekmės nesuteikia valstybės pagalbos pobūdžio priemonei, kuri, priimant ją, tokio
pobūdžio neturėjo.
Prancūzijos Respublika teigia, kad išimtinis apmokestinimo režimas savaime negali būti valstybės pagalba. Dėl tokio režimo
atitinkamoms įmonėms nebūtinai suteikiamas selektyvus pranašumas.
Komisija mano, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, nes nebuvo nurodytas pirmojoje instancijoje.
Ji taip pat nurodo, kad pagrindas yra nepagrįstas. Iš tikrųjų konkretus apmokestinimo pagal išimtinį režimą lygis kiekvienais
metais negalėjo būti iš anksto nustatytas. Tačiau dėl šio režimo galėjo būti surinkta mažiau mokesčių, nei būtų surinkta taikant
bendrąjį verslo mokesčio režimą.
Komisija priduria, kad nagrinėjant valstybės pagalbą dažnai reikia atsižvelgti į po aptariamos priemonės įvykusius įvykius,
kad būtų nustatyta, ar ši priemonė buvo įgyvendinta, ir nustatyti jos kiekybinę išraišką, kad būtų galima susigrąžinti gautą
naudą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl Komisijos nurodyto pirmojo pagrindo nepriimtinumo reikia pastebėti, kad šis pagrindas yra vienas iš argumentų dėl valstybės
pagalbos buvimo ir buvo nurodytas pirmojoje instancijoje, būtent nagrinėjant pirmąjį ir antrąjį Pirmosios instancijos teisme
pateiktus pagrindus.
Dėl šio pagrindo pagrįstumo pažymėtina, jog iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad pagalbos sąvoka yra platesnė nei
subsidijos sąvoka. Ji apima ne tik pozityviąsias išmokas, bet ir priemones, įvairiais būdais mažinančias įmonei paprastai
tenkančias finansines prievoles, kurios, nors ir nėra subsidijos tiesiogine šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio ir turi
tokį patį poveikį (žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Paint Graphos ir kt.
, C‑78/08–C‑80/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taip pat reikia priminti, kad su priemonės pripažinimu valstybės pagalba susijusi naudos sąvoka yra objektyvaus pobūdžio,
nesvarbu kokie yra aptariamos priemonės autorių motyvai. Taigi valstybės priemonėmis siekiamų tikslų prigimtis ir tokių priemonių
pateisinimas neturi jokios įtakos jų kvalifikavimui kaip valstybės pagalbos. Iš tikrųjų iš nusistovėjusios teismo praktikos
matyti, kad EB 87 straipsnio 1 dalyje nedaromas skirstymas pagal valstybės priemonių priežastis ar tikslus ir jos apibrėžiamos
pagal savo poveikį (žr. 2003 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑409/00, Rink. p. I‑1487, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje svarbu konstatuoti, kad antruoju atitinkamu laikotarpiu, būtent 1994–2002 m.,
France Télécom
taikytas apmokestinimo režimas buvo išimtis iš bendrojo režimo. Konkrečiai kalbant, nacionaliniu lygiu šiai bendrovei buvo
taikoma speciali apmokestinimo tvarka, kuriai būdinga tai, kad verslo mokestis skaičiuojamas pagal vidutinį svertinį tarifą,
nustatytą pagal skirtingus įvairiuose administraciniuose teritoriniuose vienetuose taikomus tarifus, nors kitoms įmonėms taikomi
tarifai kiekvienais metais nustatomi šių administracinių teritorinių vienetų sprendimu. Be to,
France Télécom
buvo taikomas vienas verslo mokesčio tarifas ten, kur buvo jos pagrindinė buveinė, o kitoms įmonėms buvo taikomi įvairūs tarifai,
nustatyti administracinių teritorinių vienetų, kurių teritorijoje buvo jų buveinės, sprendimais. Be to,
France Télécom
buvo taikomas 1,9 %, o ne 8 %, kaip kitoms įmonėms, administravimo išlaidų tarifas.
Dėl šiame apeliaciniame skunde nurodytų argumentų, kad nagrinėdamas aptariamą apmokestinimo režimą Pirmosios instancijos teismas
turėjo atsižvelgti į tam tikrus besikeičiančius veiksnius ir išorinius faktorius, reikia pažymėti, jog net jei, turint omenyje
minėto režimo požymius, Komisija negalėjo iš anksto nustatyti konkretaus apmokestinimo lygio kiekvienais mokestiniais metais,
vis dėlto nustatyta, kad dėl šio apmokestinimo
France Télécom
galėjo būti ir buvo, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamosios dalies ir skundžiamo sprendimo 225 punkto, mažiau
apmokestinta verslo mokesčiu, nei būtų buvusi apmokestinta taikant bendrąjį šio mokesčio režimą.
Be to, reikia pabrėžti, kad neatsižvelgiant į tai, kokius apmokestinimo verslo mokesčiu tarifus nustatė administraciniai teritoriniai
vienetai,
France Télécom
bet kuriuo atveju buvo taikomas sumažintas administravimo išlaidų tarifas.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 323 punkte teisingai nusprendė, kad valstybės pagalbos
buvimo konstatavimas priklauso nuo tam tikrų su specialiu apmokestinimo režimu „nesusijusių aplinkybių“, pavyzdžiui, verslo
mokesčio metinio pobūdžio ir apmokestinimo tarifo dydžio, dėl kurio kasmet balsuoja administraciniai teritoriniai vienetai,
kurių teritorijoje yra
France Télécom
buveinės.
Priešingai nei teigia
France Télécom
ir Prancūzijos Respublika, tokios aplinkybės visai netrukdo specialų apmokestinimo režimą jo priėmimo momentu kvalifikuoti
kaip valstybės pagalbą, kaip ji suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų reikia skirti pagalbos schemos, šiuo
atveju specialaus apmokestinimo režimo, patvirtinimą ir metinės pagalbos, kurios konkretus dydis priklauso nuo tam tikrų išorinių
veiksnių, suteikimą
France Télécom
pagal šią schemą.
Kaip pažymėjo savo išvados 59 punkte generalinis advokatas, tai yra mišri schema, pagal kurią naudos buvimas priklauso nuo,
pirma, pastovaus veiksnio, susijusio su specialiu, palyginti su bendruoju režimu,
France Télécom
taikytu apmokestinimo režimu, antra, nepastovaus veiksnio, priklausančio nuo faktinių aplinkybių, konkrečiai kalbant, nuo
patalpų ar žemės sklypų išsidėstymo įvairiuose administraciniuose teritoriniuose vienetuose, taip pat nuo šiuose administraciniuose
teritoriniuose vienetuose taikomo mokesčio tarifo.
Dėl šio specialaus apmokestinimo režimo, būtent dėl tokių jo požymių, kaip antai nurodyti šio sprendimo 18 punkte,
France Télécom
galėjo būti mažiau apmokestinta verslo mokesčiu, nei būtų apmokestinta, jei būtų apmokestinama pagal bendrąjį verslo mokesčio
režimą.
Aplinkybė, kad nuo 1994 m. ši bendrovė iš tikrųjų buvo mažiau apmokestinama verslo mokesčiu, tiesiogiai susijusi su jai taikyto
išimtinio apmokestinimo režimo požymiais, nors tikslios metinės pagalbos, kurią ji gavo pagal šį režimą, sumos priklausė nuo
tam tikrų su šiuo režimu nesusijusių veiksnių.
Beje, iš skundžiamo sprendimo struktūros matyti, kad jo 323 punkte, kuriame daroma nuoroda į su specialiu apmokestinimo režimu
nesusijusias aplinkybes, kalbama tik apie
France Télécom
pagal specialų apmokestinimo režimą teikiamą metinę pagalbą. Minėtame punkte iš tiesų analizuojamas pagrindas, susijęs su
Komisijos teisės susigrąžinti neteisėtą pagalbą senatimi. Taigi Pirmosios instancijos teismo nagrinėjant tokį pagrindą atliktas
vertinimas gali būti susijęs tik su faktiškai gauta pagalba ir todėl taikomas tik pagalbai, kurią
France Télécom
gavo pagal specialų apmokestinimo režimą.
Remiantis šiais samprotavimais aišku, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad pagal
specialų apmokestinimo režimą
France Télécom
buvo suteikta nauda, kaip ji suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, net jei tikslus pagal šį režimą suteiktos pagalbos
dydis turėjo būti nustatytas remiantis tam tikrais su šiuo režimu nesusijusiais veiksniais.
Todėl pirmasis pagrindas yra nepagrįstas.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė valstybės pagalbos sąvokos, nes Komisija
neatsižvelgė į 1991–2002 m. „France Télécom“ taikytą kompleksišką apmokestinimo režimą
Grindžiant apeliacinį skundą
France Télécom
nurodytą antrąjį pagrindą sudaro trys dalys. Todėl iš pradžių reikia išnagrinėti antrą dalį, susijusią su tariamai klaidingu
ginčijamo sprendimo aiškinimu. Paskui bus išnagrinėtos šio pagrindo pirma ir trečia dalys, nes jos glaudžiai susijusios.
Dėl antros dalies, susijusios su teisės klaida, padaryta dėl klaidingo ginčijamo sprendimo aiškinimo ir Pirmosios instancijos
teismo atlikto motyvų pakeitimo
–       Šalių argumentai

France Télécom
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai aiškino ginčijamą sprendimą, nes manė, jog Komisija nusprendė, kad aptariamą
pagalbą sudarė ne specialios šiai bendrovei taikomos mokesčių teisės nuostatos, o apmokestinimo skirtumas, kurį kasmet sudaro
skirtumas tarp iš šios įmonės surenkamų sumų ir pagal bendrąjį režimą mokėtino verslo mokesčio, ir taip pakeitė minėtame sprendime
nurodytus motyvus savais.
France Télécom
taip pat teigia, kad toks aiškinimas neatitinka ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies, pagal kurią nagrinėjamą pagalbą sudaro
verslo mokesčio režimas, šiai įmonei taikytas nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. Be to, Komisija rėmėsi ne
nuo 1994 m. nustatytu apmokestinimo skirtumo metiniu pobūdžiu, o kitokio pobūdžio pagrindais.
Tačiau Komisija pastebi, kad tai, kaip Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime aiškino ginčijamą sprendimą, atitinka
pastarojo tekstą. Ji patikslina, kad šio sprendimo rezoliucinėje dalyje nebuvo būtina kartoti, jog apmokestinimo skirtumas
yra nauda. Iš tikrųjų
France Télécom
gauta pagalba, t. y. mažesnė šios įmonės sumokėta verslo mokesčio suma 1994–2002 m., buvo suteikta dėl nurodytu laikotarpiu
šiai bendrovei taikomo verslo mokesčio režimo.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 201 punkte išnagrinėjo ginčijamo sprendimo dalį, pagal
kurią pagalbą sudaro apmokestinimo skirtumas, lygus skirtumui tarp verslo mokesčio įmokų sumos, kurią
France Télécom
būtų turėjusi sumokėti, jeigu būtų buvusi apmokestinta pagal bendrąjį režimą, ir sumos, kurią ji faktiškai sumokėjo pagal
aptariamą apmokestinimo režimą. Minėto sprendimo 219–225 punktuose Pirmosios instancijos teismas patikrino šio apmokestinimo
skirtumo realumą, o
France Télécom
neginčijo jo padarytų išvadų.
Dėl Pirmosios instancijos teismo tariamai pakeistų motyvų pakanka konstatuoti, kad teismas neperžengė būtinos teisminės kontrolės
ribų, kai pakeitė Komisijos vertinimą savuoju, nes nagrinėjamas apmokestinimo skirtumas ir verslo mokesčio, numatyto Bendrojo
mokesčių kodekso nuostatuose, metinis pobūdis yra sudėtinė Komisijos samprotavimų ginčijamame sprendime dalis.
Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „skirtumas tarp verslo mokesčio, kurį
realiai sumokėjo [
France Télécom
], ir to verslo mokesčio, kurį ji būtų turėjusi mokėti, jei būtų apmokestinta pagal bendrąjį režimą nuo 1994 m. sausio 1 d.
iki 2003 m. sausio 1 d., yra valstybės pagalba, nes [
France Télécom
] buvo suteikta pagalba lėšų, kurios kitaip būtų įmokėtos į valstybės biudžetą, sąskaita“. To paties sprendimo 49 konstatuojamojoje
dalyje patikslinama, kad verslo mokestis turėjo būti mokamas kiekvienais metais. Beje, verslo mokesčio metinis pobūdis taip
pat buvo pabrėžtas sprendimo pradėti procedūrą, į kurį padaryta nuoroda minėto sprendimo 15 konstatuojamojoje dalyje, 25 konstatuojamojoje
dalyje.
Todėl Pirmosios instancijos teismo išvada, kad aptariamą pagalbą sudaro dėl išimtinį režimą nustatančių nuostatų taikymo susidarantis
apmokestinimo skirtumas, atitinka ginčijamo sprendimo rezoliucinę dalį, kurioje 1994–2002 m.
France Télécom
taikytas režimas kvalifikuojamas kaip su bendrąja rinka nesuderinama pagalba. Iš tiesų būtent pagal šį režimą minėta bendrovė
nepervedė verslo mokesčio sumų, kurias paprastai būtų turėjusi sumokėti pagal bendrąjį apmokestinimo režimą.
Todėl reikia atmesti antrojo pagrindo antrą dalį.
Dėl antros ir trečios dalių, susijusių su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė valstybės pagalbos sąvokos, nes visapusiškai
neišnagrinėjo
France Télécom
taikyto apmokestinimo režimo
–       Šalių argumentai

France Télécom
nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos visapusiškai išnagrinėti nuo bendrosios tvarkos nukrypstančio
režimo nuostatas. Siekdamas nustatyti naudos buvimą Pirmosios instancijos teismas palygino pagal išimtinį režimą tenkančią
naštą su apmokestinimu, kuris jai būtų taikomas, jei šiai bendrovei būtų galiojęs bendrasis apmokestinimo režimas. Tačiau
lygindama ji apsiribojo 1994–2002 m. laikotarpiu ir neatsižvelgė į mokesčių naštą, kuri
France Télécom
teko 1991–1993 m.

France Télécom
mano, kad nei mokesčio metiniu pobūdžiu, nei dviejų nagrinėjamų mokestinių laikotarpių skirtumais negalima pateisinti nevisapusiškos,
t. y. tik nuo 1994 m. taikyto apmokestinimo režimo, analizės. Be to, Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai neatsižvelgė
į per didelį apmokestinimą, t. y. į fiksuoto dydžio įmokas, kurias bendrovė mokėjo 1991–1993 m., palyginti su mokesčių suma,
kurią būtų sumokėjusi, jei tais pačiais metais jai būtų taikomas bendrasis apmokestinimo verslo mokesčiu režimas. Net darant
prielaidą, kad analizuojant buvo galima atsižvelgti į metinį verslo mokesčio pobūdį, Pirmosios instancijos teismas būtų turėjęs
pripažinti, jog pirmaisiais kompleksiško išimtinio režimo metais, būtent 1991–1993 m., ši bendrovė buvo per daug apmokestinta.

France Télécom
taip pat mano, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes skundžiamo sprendimo 207 punkte rėmėsi 2005 m.
gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimu (
Italija prieš Komisiją
, C‑66/02, Rink. p. I‑10901). Pirmosios instancijos teismas, remdamasis šiuo sprendimu, padarė nepagrįstą išvadą apie
France Télécom
mokesčių naštos sumažinimą 1994–2002 m., kuris negalėjo būti kompensuotas specialiu 1991–1993 m. tai pačiai bendrovei nustatytu
mokesčiu.
Be to, Prancūzijos Respublika nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė naudos sąvokos, kai siaurai aiškino ryšį,
kuris turi būti tarp atleidimo nuo mokesčio ir naštos, tenkančios pagal aptariamą apmokestinimo režimą. Pirmosios instancijos
teismas turėjo išnagrinėti visą Įstatymu Nr. 90‑568 nustatytą išimtinį režimą, visų pirma
France Télécom
tariamai pagal šį išimtinį režimą suteiktą naudą ir jai pagal bendras teisės normas tenkančią pernelyg didelę naštą.
Komisija teigia, kad pagalbos neįmanoma „kompensuoti“ kitokio pobūdžio ir su šia pagalba nesusijusia našta. Toks negalėjimas
susijęs ne tik su valstybės išteklių, bet ir su suteiktos naudos klausimu. Iš tikrųjų valstybės išteklių netekimas negali
nebūti kvalifikuotas kaip valstybės pagalba dėl to, kad jis kompensuojamas pervedant sumas pagal kitus įsipareigojimus. Dėl
to, kad 1991–1993 m. taikytas apmokestinimo režimas nėra pakankamai susijęs su nuo 1994 m. galiojusiu apmokestinimo režimu,
kompensavimo teorija, kuria grindžiami
France Télécom
argumentai, yra nepagrįsta.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Atsižvelgiant į šalių pateiktus argumentus ir siekiant įvertinti, ar
France Télécom
buvo suteikta valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos
teismas, skundžiamo sprendimo 218 punkte nusprendęs, jog Komisija ginčijamame sprendime pagrįstai atsisakė kompensuoti fiksuotos
įmokos sumas, kurias ši bendrovė sumokėjo 1991–1993 m. mokesčių skirtumais, 1994–2002 m. atsiradusiais dėl specialaus apmokestinimo
režimo taikymo, padarė teisės klaidą.
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas, pripažinęs, kad Komisija, nagrinėdama galinčią būti valstybės pagalba priemonę,
privalo atsižvelgti į naudą sumažinančią specifinę naštą, vis dėlto skundžiamo sprendimo 207 punkte pripažino, jog priemonė
negali išvengti kvalifikavimo kaip pagalbos, jeigu jos gavėjui tenka kitokio pobūdžio ir su nagrinėjama pagalba nesusijusi
specifinė našta. Šis Pirmosios instancijos teismo teiginys grindžiamas teisingu EB 87 straipsnio 1 dalies aiškinimu (žr. 1974 m.
liepos 2 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, 173/73, Rink. p. 709, 34 punktą), nors šiuo klausimu jis klaidingai remiasi minėtu 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo
sprendimu
Italija prieš Komisiją
.
Taigi Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 208 punkte nusprendęs, jog Prancūzijos Respublikos ir
France Télécom
argumento, kad mokesčių permoka, kurią pastaroji sumokėjo 1991–1993 m. dėl jai taikytos fiksuotos įmokos, kompensavo mokesčių
skirtumą, kuriuo ši bendrovė naudojosi 1994–2002 m., pagrįstumas priklauso nuo objektyvių fiksuotos įmokos požymių analizės
ir klausimo, ar ji gali būti laikoma našta, neatsiejamai susijusia su tariamai dėl specialaus apmokestinimo režimo
France Télécom
taikymo gauta nauda, nepadarė teisės klaidos.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad
France Télécom
1991–1993 m. taikytos įmokos buvo nustatytos pagal kitus kriterijus nei pagal specialųjį apmokestinimo režimą nuo 1994 m.
sumokėti mokesčiai. Du apmokestinimo režimai iš tiesų buvo pagrįsti skirtinga teisine tvarka ir veikimo kriterijais.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamosios dalies ir skundžiamo sprendimo 209 punkto,
France Télécom
pagal apmokestinimo režimą, kuris jai buvo taikomas 1991–1993 m., nemokėjo jokių kitų mokesčių ar rinkliavų, o tik fiksuotą
įmoką. Šios įmokos dydis buvo nustatytas ne pagal verslo mokesčio dydį nulemiančius kriterijus, o remiantis suma, kurią subjektas
pervedė valstybei 1989 m. ir 1990 m. Be to, fiksuota įmoka buvo laikinojo pobūdžio.
Tačiau pagal specialų apmokestinimo režimą, kuris buvo neribotai taikomas nuo 1994 m.,
France Télécom
buvo apmokestinama visais mokesčiais pagal bendrąjį režimą. Tačiau vietiniai, tarp jų ir verslo, mokesčiai jai buvo taikomi
nuo bendrojo režimo nukrypstančiomis sąlygomis, o tai yra specialus apmokestinimo režimas.
Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje galėjo pagrįstai padaryti išvadą, kad
fiksuota įmoka turi būti laikoma ne našta, neatsiejamai susijusia su specialaus apmokestinimo režimo įgyvendinimu, o veikiau
ypatingo
France Télécom
apmokestinimo būdu, taikytu iki 1994 m. Kad ir kaip būtų, kaip pažymėjo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
215 punkte, vien aplinkybė, kad ir fiksuota įmoka, ir specialus apmokestinimo režimas buvo sukurti Įstatymu Nr. 90‑568, neleidžia
konstatuoti, jog fiksuotos įmokos mokėjimo nustatymas
France Télécom
1991–1993 m. buvo glaudžiai susijęs su specialaus apmokestinimo režimo sukūrimu nuo 1994 m.
Dėl šios priežasties Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 218 punkte nusprendęs, kad Komisija pagrįstai atsisakė
kompensuoti fiksuotos įmokos sumas, kurias
France Télécom
sumokėjo 1991–1993 m. mokesčių skirtumais, 1994–2002 m. atsiradusiais dėl specialaus apmokestinimo režimo taikymo šiai bendrovei,
nepadarė teisės klaidos.
Galiausiai, net jei teiginys, jog
France Télécom
taikytas režimas apėmė du neatskiriamus laikotarpius, kai per pirmąjį įmonė buvo per daug apmokestinta, o per antrąjį apmokestinta
nepakankamai, būtų teisingas, įrodyta, kad nuo 1994 m. Įstatyme Nr. 90‑568 buvo numatytas neribotos trukmės specialus apmokestinimo
režimas. Šiame įstatyme nėra numatyta jokio mechanizmo, kuris leistų atlikti kompensacinį sumų, mokėtinų kaip fiksuotos įmokos
už 1991–1993 m. laikotarpį, ir sumų, mokėtinų nuo 1994 m. pagal bendrąjį režimą, apskaičiavimą. Taigi remiantis juo neįmanoma
nustatyti momento, nuo kurio pagal pirmąjį režimą permokėti mokesčiai būtų kompensuoti taikant antrąjį režimą. Be to, kaip
pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 100 punkte, per didelio apmokestinimo pasekmės tam tikru momentu turėjo pasibaigti,
o tai reiškia, kad dėl specialaus apmokestinimo režimo
France Télécom
būtinai gavo naudos.
Taigi antrojo pagrindo pirmai ir trečiai dalims negalima pritarti. Todėl visą šį pagrindą reikia atmesti.

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu

France Télécom
trečiąjį pagrindą, nurodytą grindžiant apeliacinį skundą, sudaro trys dalys.
Dėl trečiojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su teisės klaida, kiek tai susiję su aplinkybėmis, leidžiančiomis remtis teisėtų
lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
–       Šalių argumentai

France Télécom
tvirtina, kad, kiek tai susiję su galimybe remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai
apribojo galimybę atsižvelgti į tam tikras išskirtines aplinkybes tik tais atvejais, kai apie pagalbą buvo pranešta. Faktas,
kad šioje byloje naudos buvimas galėjo būti nustatytas tik
a posteriori
, atsižvelgus į su specialiu apmokestinimo režimu nesusijusių aplinkybių pasikeitimą, ir yra tokia išskirtinė aplinkybė.

France Télécom
pabrėžia, kad Pirmosios instancijos teismas nenustatė nei teisės akto, apie kurį turėjo būti pranešta, nei datos, kai tai
turėjo būti padaryta. Iš tikrųjų jei naudą sudarytų kiekvienų finansinių metų pabaigoje konstatuotas mokesčių skirtumas, nebūtų
įmanoma nustatyti pareigos iš anksto pranešti apie  nagrinėjamą bendrąjį režimą.

France Télécom
priduria, kad Pirmosios instancijos teismas nepaisė aplinkybės, jog taip pat reikėjo išnagrinėti teisės aktų leidėjo siekius,
kad būtų nustatyta, ar ši bendrovė galėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad nagrinėjama mokestinė priemonė atitinka valstybės pagalbos
srityje taikomas teisės normas.
Komisija primena, kad pagalbą gavusios įmonės iš principo galėjo turėti teisėtų lūkesčių dėl pagalbos teisėtumo tik tuo atveju,
jeigu ji suteikta nepažeidžiant EB sutartyje numatytos procedūros.
Ji nurodo, kad 1994–2002 m.
France Télécom
taikytas specialus apmokestinimo režimas yra selektyvaus pobūdžio išimtinis režimas, kurį valstybė taiko įmonei, vykdančiai
veiklą rinkose, kuriose konkuruojama ir vyksta prekyba tarp valstybių narių. Todėl nacionalinės valdžios institucijos turėjo
pranešti apie šiai įmonei taikomą specialų verslo mokesčio režimą iki tada, kai atsirado prievolė apskaičiuoti mokestį.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pareiga pranešti yra vienas pagrindinių Sutartimi valstybės pagalbos srityje įtvirtintos kontrolės
sistemos elementų. Pagal šią sistemą valstybės narės privalo, pirma, pranešti Komisijai apie kiekvieną priemonę, kuria siekiama
teikti ar keisti pagalbą, kaip ji suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, antra, neįgyvendinti šios priemonės, kaip numatyta
EB 88 straipsnio 3 dalyje, tol, kol minėta institucija priims galutinį sprendimą dėl šios priemonės.
Todėl atsižvelgiant į privalomąjį Komisijos atliekamos valstybės pagalbos kontrolės pobūdį įmonės pagalbos gavėjos iš esmės
gali turėti teisėtų lūkesčių dėl pagalbos teisėtumo tik tuomet, jeigu ji buvo suteikta laikantis EB 88 straipsnyje nustatytos
procedūros ir rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi įsitikinti, kad šios procedūros buvo laikomasi. Konkrečiai kalbant,
kai pagalba buvo suteikta apie ją iš anksto nepranešus Komisijai ir todėl remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi ji yra neteisėta,
tuomet pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl jos suteikimo teisėtumo (žr. 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją
, C‑183/02 P ir C‑187/02 P, Rink. p. I‑10609, 44 ir 45 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Komisijos neveikimas šios priemonės atžvilgiu neturi reikšmės tuo atveju, jeigu jai
nebuvo pranešta apie pagalbą (žr. minėto Sprendimo
Demesa ir Territorio Histόrico de Álava prieš Komisiją
52 punktą).
Šioje byloje nustatyta, kad Komisijai nebuvo pranešta apie nagrinėjamą apmokestinimo režimą, sukurtą Įstatymu Nr. 90/568.
Dėl
France Télécom
tvirtinimo, kad pareigos pranešti nėra, nes neįrodytas naudos buvimas, reikia pabrėžti, jog nei tariamas nagrinėjamo apmokestinimo
režimo sudėtingumas, nei pagalbos priemonės periodinis pobūdis negali atleisti valstybės narės nuo pareigos pranešti apie
pagalbą arba sudaryti prielaidas atsirasti pagalbą gavusios bendrovės teisėtiems lūkesčiams.
Dėl galimos išskirtinių aplinkybių, dėl kurių, nepaisant ankstesniame punkte pateiktų samprotavimų, gali atsirasti teisėtų
lūkesčių dėl pagalbos teisėtumo, svarbos pakanka konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos vertindamas
tokias aplinkybes, kai skundžiamo sprendimo 263–269 punktuose išsamiai nagrinėjo visus jame šiuo atžvilgiu pateiktus argumentus.
Todėl skundžiamo sprendimo 270 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Prancūzijos Respublika ir
France Télécom
neįrodė, jog yra išskirtinių aplinkybių, leidžiančių joms remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu.
Reikia padaryti išvadą, kad trečiojo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.
Dėl trečiojo pagrindo antros dalies, susijusios su teisės klaida, padaryta nustatant kito Komisijos sprendimo valstybės pagalbos
srityje teisines pasekmes
–       Šalių argumentai

France Télécom
mano, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino 1995 m. vasario 8 d. Komisijos sprendimo, susijusio su
La Poste
(OL C 262 p. 11, toliau – sprendimas dėl
La Poste
), teisines pasekmes.

France Télécom
teigia, kad minėtas sprendimas yra pozityvus aktas, galintis sukelti teisinių pasekmių ir sudaryti prielaidas atsirasti teisėtiems
lūkesčiams, kad nagrinėjamas apmokestinimo režimas atitinka valstybės pagalbos srityje taikomas teisės normas.
Komisija pabrėžia: kadangi specialus apmokestinimo režimas yra nuo bendrojo režimo nukrypstantis apmokestinimo verslo mokesčiu
būdas,
France Télécom
galėjo dėl jo gauti finansinės naudos. Turint omenyje šio režimo požymius apie jį pranešta turėjo būti vėliausiai iki prievolės
apskaičiuoti šios bendrovės už 1994 m. mokėtino verslo mokesčio sumą atsiradimo dienos.
Komisija mano, kad dėl kitos pagalbos tyrimo procedūros negalėjo atsirasti
France Télécom
teisėtų lūkesčių dėl šiai bendrovei taikomo specialaus apmokestinimo režimo.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip pažymėta šio sprendimo 59 ir 60 punktuose, pagalbos gavėjas iš principo negali remtis argumentais, susijusiais su teisėtų
lūkesčių apsaugos principu, kai apie aptariamą pagalbą nepranešta Komisijai.
Kalbant apie argumentus dėl sprendimo dėl
La Poste
, reikia konstatuoti, kad šiame sprendime nėra išnagrinėtas
France Télécom
taikomas išimtinis apmokestinimo verslo mokesčiu režimas. Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 266 punkte Pirmosios
instancijos teismas galėjo tik konstatuoti, kad Komisija visiškai nepareiškė nuomonės dėl šio specialaus apmokestinimo režimo,
todėl nepateikė savo pozicijos dėl klausimo, ar jis yra pagalba.
Dėl argumento, kad
France Télécom
galėjo aiškinti su sprendimo dėl
La Poste
priėmimo aplinkybes kaip Komisijos nuomonę dėl nagrinėjamo apmokestinimo režimo, reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos
teismas atmetė šį argumentą skundžiamo sprendimo 265–269 punktuose ir nepadarė teisės klaidos.
Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad sprendime dėl
La Poste
nebuvo nieko, dėl ko tariamai būtų galėję kilti
France Télécom
teisėtų lūkesčių dėl aptariamo apmokestinimo režimo teisėtumo normų valstybės pagalbos srityje. Taigi trečiojo pagrindo antra
dalis yra nepagrįsta.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą trečiąjį pagrindą.

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su skundžiamo sprendimo motyvavimo stoka atsakant į argumentus dėl senaties taikymo principo
Šalių argumentai

France Télécom
primena, kad Prancūzijos valdžios institucijos per administracinę procedūrą paaiškino, jog tariamai 1994–2002 m. per daug
sumokėtų mokesčių suma bet kuriuo atveju negali būti susigrąžinta, nes nagrinėjamas apmokestinimo režimas buvo sukurtas daugiau
kaip prieš dešimt metų. Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje nustatyta, kad Komisijos įgaliojimams išieškoti pagalbą taikomas
dešimties metų senaties terminas.

France Télécom
mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepateikė nuomonės dėl jame nurodyto senaties taikymo principo. Tačiau jis šiuo atžvilgiu
pakeitė ginčijamame sprendime nurodytus motyvus savaisiais. Be to, skundžiamame sprendime nepatikslinama, nuo kokio privalomojo
teisės akto priėmimo reikia skaičiuoti senaties terminą. Senaties terminas buvo skaičiuojamas nuo Įstatymo Nr. 90–568 priėmimo.
Prancūzijos Respublika pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes nusprendė, jog aptariamai pagalbai
taikomas senaties terminas negalėjo būti pradėtas skaičiuoti iki 1994 m. Net jei išimtinis apmokestinimo režimas yra pagalba,
vienintelis privalomas teisės aktas, kurį galima laikyti atspirties tašku skaičiuojant aptariamos priemonės senaties terminą,
– tai 1990 m. liepos 2 d. įsigaliojęs Įstatymas Nr. 90‑568. Komisija nusprendė pradėti preliminaraus specialaus apmokestinimo
režimo tyrimo procedūrą ir 2001 m. birželio 28 d. išsiuntė Prancūzijos valdžios institucijoms prašymą pateikti informacijos.
Tačiau nurodytą dieną prievolei susigrąžinti pagalbą taikomas senaties terminas buvo pasibaigęs.
Komisija pabrėžia, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo išspręsti tik klausimą, ar taikant
France Télécom
specialų apmokestinimo verslo mokesčiu režimą, kuris galiojo nuo 1994 m., suteiktai pagalbai taikomas senaties terminas buvo
pasibaigęs. Todėl negalima pritarti kaltinimui, kad Pirmosios instancijos teismas pakeitė ginčijame sprendime nurodytus motyvus
savaisiais.
Komisija patikslina, kad valstybės pagalbai taikomos senaties skaičiavimo taisyklės yra susijusios su šios pagalbos susigrąžinimu.
Tačiau pagalbą galima susigrąžinti tik tuomet, kai įmanoma nustatyti jos dydį. Kalbant apie nagrinėjamą apmokestinimo režimą,
nauda galėjo būti nustatyta tik už metus ir tik
a posteriori
.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl senaties taikymo principo reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 1 dalį Komisijos įgaliojimams
išieškoti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas. Iš to paties straipsnio 2 dalies matyti, kad senaties terminas
prasideda tą dieną, kai gavėjui suteikiama neteisėta pagalba. Todėl lemiamas veiksnys nustatant minėtame 15 straipsnyje numatytą
senaties terminą yra faktinis pagalbos suteikimas.
Iš minėto 15 straipsnio 2 dalies matyti, kad šioje nuostatoje, nustatant datą, nuo kurios prasideda senaties terminas, remiamasi
pagalbos suteikimu gavėjui, o ne pagalbos schemos patvirtinimo data.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pagalbos suteikimo datos nustatymas gali priklausyti nuo nagrinėjamos pagalbos pobūdžio.
Pavyzdžiui, pagal daugiametį režimą, kuris pasireiškia pervedimais arba periodiniais naudos teikimais, akto, kuris yra pagalbos
teisinis pagrindas, priėmimo datą ir datą, kai įmonėms iš tikrųjų suteikiama pagalba, gali skirti nemažas laiko tarpas. Tokiu
atveju skaičiuojant senaties terminą turi būti laikoma, kad pagalba gavėjui suteikta tik tą dieną, kai šis ją iš tikrųjų gavo.
Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, jog senaties terminas
prasidėdavo kiekvienais metais, kai
France Télécom
turėjo mokėti verslo mokestį.
Iš tikrųjų, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 320 punkto, senaties terminas vėl pradedamas skaičiuoti po kiekvieno faktiško
naudos suteikimo, esant tam tikroms aplinkybėms – kasmet, t. y. senaties termino skaičiavimas gali priklausyti nuo naudos
nustatymo būdo.
Kadangi šioje byloje pagalbos buvimas turėjo būti konstatuotas atsižvelgiant į įvairius tarifus, taikomus kiekvienoje komunoje,
kurios teritorijoje buvo
France Télécom
buveinės, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 323 punkte išanalizavo verslo mokesčio metinį pobūdį ir dėl
jo kylančias pasekmes.
Todėl skundžiamo sprendimo 324 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad dėl to, jog verslo mokestis mokamas
kasmet, nagrinėjama pagalba negali būti laikoma suteikta anksčiau nei 1994 m., nes būtent tais metais buvo priimti privalomi
teisės aktai, pirmą kartą leidę nustatyti mokesčių skirtumą.
Be to, Pirmosios instancijos teismo požiūrį patvirtina Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 1 dalies formuluotė, pagal kurią
būtent Komisijos įgaliojimams išieškoti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas.
Galiausiai dėl argumento, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė su senaties taikymo principu susijusios motyvavimo pareigos,
iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad ji neįpareigoja Pirmosios instancijos teismo parengti detalaus atsakymo į kiekvieną
bylos šalių pateiktą argumentą. Motyvavimas gali būti numanomas su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti,
dėl ko buvo imtasi tokių priemonių, o kompetentingam teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią
kontrolę (žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 72 punktą ir 2007 m. vasario 8 d Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 46 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 323 ir 324 punktuose Pirmosios instancijos teismas paaiškino padarytą
verslo mokesčio režimo požymių vertinimą ir šio sprendimo 325 punkte padarė išvadą, jog Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje
numatytas senaties terminas nebuvo suėjęs 2001 m. birželio 28 d., kai Prancūzijos Respublikai buvo išsiųstas prašymas pateikti
informacijos.
Šiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai atsakė į
France Télécom
argumentus dėl senaties principo taikymo ir nepažeidė reikalavimų motyvuoti, išplaukiančių iš šio sprendimo 88 punkte paminėtos
teismo praktikos.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ketvirtajam pagrindui negali būti pritarta.

Dėl penktojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir skundžiamo sprendimo motyvavimo stoka, kiek tai susiję su argumentais
dėl teisinio saugumo principo pažeidimo
Penktąjį
France Télécom
pagrindą, pateiktą grindžiant apeliacinį skundą, sudaro dvi dalys.
Šalių argumentai
–       Dėl penktojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su motyvų nebuvimu ir teisės klaida dėl negalėjimo nustatyti pagalbos, kuri
turi būti susigrąžinta, dydžio

France Télécom
mano, kad Pirmosios instancijos teismas neatsakė į argumentą, jog Komisija negali nurodyti susigrąžinti pagalbą, jei nagrinėja
naudą, kurios realaus dydžio neįmanoma nustatyti.
Remdamasi tuo ji daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisinio saugumo principą, nes tikėtinai išieškotina
suma lieka hipotetinio pobūdžio, o išieškotinos pagalbos apskaičiavimas negali būti grindžiamas apytiksliais skaičiavimais.
–       Dėl penktojo pagrindo antros dalies, susijusios su motyvavimo stoka ir teisės klaida vertinant pagalbos dydžio apytikslio
apskaičiavimo metodus

France Télécom
mano, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes skundžiamo sprendimo 297 ir 305 punktuose nusprendė, jog
Komisija, remdamasi Prancūzijos valdžios institucijos apytiksliais skaičiavimais, galėjo pagrįstai nustatyti išieškotinos
pagalbos ribas, todėl negalėjo būti įrodyta, kad pažeistas teisinio saugumo principas.

France Télécom
paaiškina, jog Prancūzijos valdžios institucijos nepateikė tokių skaičiavimų, kad būtų nustatytas tikrasis mokesčių skirtumo
1994–2002 m. mastas. Tokie skaičiavimai buvo pateikti siekiant įrodyti, kad per šį laikotarpį šios bendrovės tariamai per
daug sumokėtų mokesčių suma buvo kompensuota per mažai apmokestinus ją pirmaisiais išimtinio apmokestinimo režimo taikymo
metais, būtent 1991–1993 m.
Atsakydama į dvi penktojo pagrindo dalis Komisija nurodo, kad vertindamas teisinio saugumo principą Pirmosios instancijos
teismas tik padarė išvadas, pagrįstas tam tikra 2007 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendime
Komisija prieš Prancūziją
(C‑441/06, Rink. p. I‑8887) pateikta informacija.
Taigi Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas tinkamai motyvavo išvadą, pagal kurią vien dėl to, kad siekiant susigrąžinti
aptariamą pagalbą reikėjo patikslinti jos dydį,
France Télécom
negalėjo pagrįstai teigti, jog pažeistas teisinio saugumo principas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kadangi dvi penktojo pagrindo dalys yra susijusios, jas reikia nagrinėti kartu.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog pagal teisinio saugumo principą, kuris yra vienas bendrųjų Sąjungos teisės principų, reikalaujama,
kad teisės normos būtų aiškios ir tikslios, o jų poveikį galima būtų numatyti, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti
Sąjungos teisės reglamentuojamas situacijas ir teisinius santykius (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo
Duff ir kt.
, C‑63/93, Rink. p. I‑569, 20 punktą; 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 79 punktą ir 2008 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Förster
, C‑158/07, Rink. p. I‑8507, 67 punktą).
Dėl grindžiant penktąjį pagrindą pateiktų argumentų reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 301 punkte Pirmosios instancijos
teismas priminė, jog remiantis Komisijos atliktais skaičiavimais pagalbos suma tūri būti nuo 798 mln. iki 1,14 mlrd. eurų.
Kadangi šiais skaičiais apibrėžiamos ribos, kurių neperžengiant turėjo būti nustatyta galutinė suma, Pirmosios instancijos
teismas, remdamasis, be kita ko, minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
31–40 punktais, nusprendė, kad ginčijamame sprendime buvo atitinkamų duomenų, leidžiančių be ypatingų sunkumų nustatyti šią
sumą.
Be to, reikia priminti, kad minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
29 punkte Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog jokia Sąjungos teisės nuostata nereikalauja, kad Komisija, nurodydama grąžinti
su bendrąja rinka nesuderinama pripažintą pagalbą, nustatytų tikslią grąžintinos pagalbos sumą. Pakanka, kad Komisijos sprendime
būtų pateikta informacija, leidžianti jo adresatui be pernelyg didelių sunkumų pačiam nustatyti šią sumą (taip pat žr. 2000 m.
spalio 12 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑480/98, Rink. p. I‑8717, 25 punktą ir 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑415/03, Rink. p. I‑3875, 39 punktą).
Taip pat skundžiamo sprendimo 302 ir 303 punktuose Pirmosios instancijos teismas patikslino, kad minėtos ribos buvo nustatytos
remiantis Prancūzijos Respublikos per administracinę procedūrą pateiktais skaičiavimais, o kadangi ši valstybė narė negalėjo
pateikti tikslaus
France Télécom
dėl nagrinėjamo apmokestinimo režimo gautos naudos skaičiavimo, Komisija galėjo pagrįstai remtis pateikta informacija.
Šiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 305 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad ginčijamu sprendimu
teisinio saugumo principas nepažeistas.
Iš to matyti, kad nei Prancūzijos Respublika, nei France
Télécom
negali remtis šiuo principu siekdamos negrąžinti neteisėtos pagalbos (žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Unicredito Italiano
, C‑148/04, Rink. p. I‑11137, 104 punktą).
Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad ginčijamas sprendimas nėra neteisėtas dėl to, kad jame paminėtos
grąžintinos pagalbos ribos yra tik orientacinės.
Beje, iš skundžiamo sprendimo 301–305 punktų aišku, kad jis taip pat nėra nemotyvuotas, kiek tai susiję su
France Télécom
ir Prancūzijos Respublikos nurodomo pagrindo, susijusio su teisinio saugumo principo pažeidimu, vertinimu.
Penktajam
France Télécom
pagrindui, nurodytam grindžiant apeliacinį skundą, negalima pritarti, todėl jį visą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo
priteisti iš
France Télécom
bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti. Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
France Télécom SA
bylinėjimosi išlaidas.
3.
Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
Proceso kalba: prancūzų