CELEX: 62013CJ0634
Muutoksenhaku
Kilpailu
Parafiinivahamarkkinat
Raakaparafiinimarkkinat
Lainvastaiseen kartelliin osallistumisen kesto
Osallistumisen lopettaminen
Osallistumisen keskeyttäminen
Kollusiivisen yhteydenpidon puuttuminen tietyn ajanjakson aikana
Kilpailusääntöjen rikkomisen jatkaminen
Todistustaakka
Julkinen irtisanoutuminen
Kartellin muiden osanottajien käsitys aikomuksesta irtisanoutua
Perusteluvelvollisuus
Syyllisyysolettamaa, yhdenvertaista kohtelua, tehokasta oikeussuojaa ja rangaistusten yksilökohtaista määräämistä koskevat periaatteet

Total Marketing Services SA, joka on Total Raffinage Marketingin, aiemmin Total France SA, oikeusseuraaja (jäljempänä Total France), vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Total Raffinage Marketing v. komissio (T‑566/08, EU:T:2013:423; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti [EY 81] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 1.10.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 5476 lopullinen (asia COMP/39.181 – Kynttilävahat) (tiivistelmä julkaistu
EUVL 2009, C 295, s. 17
; jäljempänä riidanalainen päätös) osittaista kumoamista ja toissijaisesti sille määrätyn sakon määrän alentamista.
Asian tausta ja riidanalainen päätös
Unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisessa tuomiossa seuraavat toteamukset:
”1
[Euroopan] komissio on [riidanalaisella] päätöksellä todennut, että [Total France] ja sen kokonaan omistava emoyhtiö Total SA olivat muiden yritysten kanssa rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) [2.5.1992] tehdyn sopimuksen [(
EYVL 1994, L 1, s. 3
)] 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla kartelliin parafiinivahamarkkinoilla ETA:n alueella ja raakaparafiinimarkkinoilla Saksassa.
[Riidanalaisen] päätöksen adressaatteja ovat [Total Francen] ja sen emoyhtiön Total SA:n (jäljempänä yhdessä Total-konserni tai Total) lisäksi seuraavat yhtiöt: – –
Parafiinivahat valmistetaan jalostamossa raakaöljystä. Niitä käytetään erilaisten tuotteiden, kuten kynttilöiden, kemikaalien, renkaiden ja ajoneuvoteollisuuden tuotteiden valmistuksessa sekä kumi-, pakkaus-, liima- ja purukumiteollisuudessa ([riidanalaisen] päätöksen neljäs perustelukappale).
Raakaparafiini on välttämätön raaka-aine parafiinivahojen valmistuksessa. Se on jalostamoiden sivutuote, jota saadaan valmistettaessa perusöljyjä raakaöljystä. Sitä myydään myös loppuasiakkaille, esimerkiksi lastulevyjen valmistajille ([riidanalaisen] päätöksen viides perustelukappale).
Komissio aloitti tutkimuksensa sen jälkeen, kun [eräs yhtiö] oli ilmoittanut sille 17.3.2005 päivätyllä kirjeellä kartellin olemassaolosta – – ([riidanalaisen] päätöksen 72 perustelukappale).
Komissio teki 28. ja 29.4.2005 [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 20 artiklan 4 kohdan mukaisia tarkastuksia paikan päällä – – Total [Francelle] kuuluvissa toimitiloissa ([riidanalaisen] päätöksen 75 perustelukappale).
Komissio lähetti 29.5.2007 [riidanalaisen päätöksen adressaateille], mukaan lukien Total Francelle, väitetiedoksiannnon ([riidanalaisen] päätöksen 85 perustelukappale). Total France vastasi väitetiedoksiantoon 14.8.2007 päivätyllä kirjeellä.
Komissio järjesti 10. ja 11.12.2007 kuulemistilaisuuden, johon Total France osallistui ([riidanalaisen] päätöksen 91 perustelukappale).
Komissio katsoi [riidanalaisessa päätöksessä] sen käytettävissä olleiden todisteiden perusteella, että päätöksen adressaatit, jotka muodostivat parafiinivahojen ja raakaparafiinin tuottajien enemmistön Euroopan talousalueen sisällä, olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään, monitahoiseen ja jatkettuun EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen, joka kattoi Euroopan talousalueen. Tämä rikkominen koostui sopimuksista tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, jotka koskivat hintojen vahvistamista ja parafiinivahoja koskevien kaupallisesti arkaluonteisten tietojen vaihtamista ja paljastamista (jäljempänä rikkomisen pääasiallinen osa). – – Totalin osalta parafiinivahoja koskeva rikkominen tarkoitti myös asiakkaiden tai markkinoiden jakamista (jäljempänä rikkomisen toinen osa). Lisäksi rikkominen, johon – – Total ol[i] syyllistyn[yt], koski myös loppuasiakkaille Saksan markkinoilla myytyä raakaparafiinia (jäljempänä rikkomisen raakaparafiinia koskeva osa) ([riidanalaisen] päätöksen 2, 95 ja 328 perustelukappale ja 1 artikla).
Rikkomista merkitsevät menettelytavat toteutuivat kilpailunvastaisissa kokouksissa, joita osanottajat kutsuivat ”teknisiksi kokouksiksi” tai joskus ”Blauer Salon” ‑kokouksiksi, ja ”raakaparafiinikokouksissa”, jotka oli omistettu erityisesti raakaparafiinia koskeville kysymyksille.
[Riidanalaisen] päätöksen mukaan Total Francen työntekijöitä oli osallistunut rikkomiseen suoraan koko sen kestoajan. Komissio on siis katsonut Total Francen olevan vastuussa sen kartelliin osallistumisen perusteella ([riidanalaisen] päätöksen 555 ja 556 perustelukappale). Lisäksi vuoden 1990 ja rikkomisen päättymisen välisenä aikana Total France oli suoraan tai välillisesti yli 98-prosenttisesti Total SA:n omistuksessa. Komissio katsoi, että tällä perusteella voitiin olettaa, että Total SA oli käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Total Francen käyttäytymiseen nähden, ja että molemmat yhtiöt kuuluivat samaan yritykseen ([riidanalaisen] päätöksen 557–559 perustelukappale). Vastauksena suullisen käsittelyn aikana esitettyyn emoyhtiönsä vastuuseen joutumista koskevaan suulliseen kysymykseen [Total France] viittasi kaikkiin tietoihin, jotka Total SA on toimittanut samankaltaisessa asiassa T‑548/08, Total SA vastaan komissio, jossa on annettu tänään tuomio. Kyseisessä asiassa Total SA on täsmentänyt vastauksena tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen, että Total France oli suoraan tai välillisesti kokonaan sen omistuksessa riidanalaisena ajanjaksona.
Käsiteltävässä asiassa määrättyjen sakkojen määrä on laskettu niiden asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen – – (jäljempänä vuoden 2006 suuntaviivat) perusteella, jotka olivat voimassa silloin, kun väitetiedoksianto annettiin tiedoksi edellä 2 kohdassa mainituille yhtiöille.
– –
[Vuoden 2006 suuntaviivojen perusteella] komissio pääsi sakon mukautettuun 128163000 euron suuruiseen perusmäärään.
Koska sakon määrää ei ole alennettu – –, mukautettu perusmäärä 128163000 euroa vastaa sakon kokonaismäärää ([riidanalaisen] päätöksen 785 perustelukappale).
[Riidanalainen päätös] sisältää muun muassa seuraavat määräykset:
1 artikla
Seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa ja 1.1.1994 alkaen ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla mainittuina ajanjaksoina jatkettuun sopimukseen ja/tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan parafiinivaha-alalla yhteismarkkinoilla ja 1.1.1994 lähtien ETA:ssa:
– –
Total France – –: 3.9.1992–28.4.2005 ja
Total SA: 3.9.1992–28.4.2005.
Siltä osin kuin on kyse seuraavista yrityksistä rikkominen koskee myös mainittujen ajanjaksojen osalta loppuasiakkaille Saksan markkinoilla myytyä raakaparafiinia:
Total France – –: 30.10.1997–12.5.2004 ja
Total SA: 30.10.1997–12.5.2004.
– –
2 artikla
Edellä 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:
– –
Total France – – yhteisvastuullisesti Total SA:n kanssa – –: 128163000 euroa.
– –”
Unioinin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.12.2008 toimitetun kanteensa vaatimusten tueksi yksitoista kanneperustetta. Kahdestoista kanneperuste esitettiin unionin yleisessä tuomioistuimessa pidetyssä suullisessa käsittelyssä. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä kanneperusteet lukuun ottamatta kahdeksatta perustetta, joka koski vuoden 2006 suuntaviivojen 24 kohdassa vahvistetun laskentamenetelmän lainvastaisuutta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissio oli Total Francen kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kestoa kuvastavaa korotuskerrointa vahvistaessaan loukannut suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se oli rinnastanut (parafiinivahoja koskevan) 7 kuukauden ja 28 päivän osallistumisajanjakson ja (raakaparafiinia koskevan) 6 kuukauden ja 12 päivän osallistumisajanjakson yhden kokonaisen vuoden pituiseen osallistumisajanjaksoon. Unionin yleinen tuomioistuin alensi siten valittajalle määrätyn sakon kokonaismäärän 128163000 eurosta 125459842 euroon. Tuomiossa Total v. komissio (T‑548/08,
EU:T:2013:434
) unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sitä vastoin kokonaisuudessaan emoyhtiön Total SA:n nostaman kanteen eikä alentanut tälle määrätyn sakon määrää samansuuruisesti.
Asianosaisten vaatimukset
Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, ettei valittaja ollut lopettanut osallistumistaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 12.5.2004 jälkeen
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, ettei valittajaa ja Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA:ta, Repsol Petróleo SA:ta ja Repsol YPF SA:ta (jäljempänä Repsol) ollut mitenkään kohdeltu perusteettomasti eri tavalla niiden rikkomiseen osallistumisen keston osalta
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, ettei valittaja ollut keskeyttänyt osallistumistaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 26.5.2000 ja 27.6.2001 välisenä aikana
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei ole vastannut kanneperusteeseen, joka koskee valittajan kilpailukäyttäytymistä markkinoilla koskevan näytön tutkimatta jättämistä
—
ratkaisee asian lopullisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan mukaisesti ja tällä perusteella kumoaa riidanalaisen päätöksen valittajaa koskevin osin sekä täyttä harkintavaltaansa käyttäen alentaa valittajalle määrätyn sakon määrää
—
siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin ei ratkaise asiaa lopullisesti, toteaa, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin, ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen tutkittavaksi unionin tuomioistuimen antaman tuomion mukaisesti, ja
—
lopuksi unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan mukaisesti velvoittaa komission korvaamaan sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
—
hylkää valituksen ja
—
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
Valituksen tarkastelu
Valituksessa nojaudutaan neljään valitusperusteeseen.
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee oikeudellista virhettä sen toteamuksen osalta, jonka mukaan valittaja on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 11. ja 12.5.2004 pidetyn kokouksen jälkeen ja 28.4.2005 saakka
Unionin yleinen tuomioistuin lainasi valituksenalaisen tuomion 370 kohdassa riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaletta, jossa todetaan seuraavaa:
”[Valittaja] ilmoittaa, ettei se ole osallistunut yhteenkään tekniseen kokoukseen 11. ja 12.5.2004 pidetyn teknisen kokouksen jälkeen, ja lisää, että sen edustaja peruutti matkansa 3. ja 4.11.2004 pidettyyn kokoukseen sisäisen viestin mukaan esimiehensä neuvosta. Komissio huomauttaa, ettei mitään näyttöä mahdollisesta kartellista vetäytymisestä ole. Monitahoisia rikkomisia koskevissa tapauksissa se seikka, että yritys ei ole läsnä jossakin kokouksessa tai on eri mieltä siitä, mistä kokouksessa on keskusteltu, ei tarkoita, että yritys on lakannut osallistumasta jatkettuun rikkomiseen. Rikkomisen lopettamiseksi yrityksen on sanouduttava selvästi irti kartellista. – – [Valittaja] ei ole esittänyt täsmällisiä todisteita, joiden mukaan se olisi omaksunut täysin itsenäisesti yksipuolisen strategian markkinoilla ja olisi selvästi ja avoimesti irtisanoutunut kartellin toiminnoista. Komission hallussa olevat todisteet osoittavat päinvastoin, että [valittaja] on saanut viralliset kutsut kolmeen seuraavaan tekniseen kokoukseen (toisin sanoen kolmeen viimeiseen tekniseen kokoukseen, jotka on järjestetty ennen tarkastusten toimeenpanoa). Komissio huomauttaa, että [valittajan] edustaja on vahvistanut osallistuneensa 3. ja 4.11.2004 pidettyyn kokoukseen, vaikka näyttää siltä, että hän on peruuttanut matkansa myöhemmin. Samoin, kun kyse on 23. ja 24.2.2005 pidetystä kokouksesta, [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja kyseisen kokouksen järjestäjä Sasol Limited (jäljempänä Sasol)] olivat jo varanneeet huoneen [valittajan] edustajalle hotellista, missä kokous on pidetty, vaikka varaus peruutettiin myöhemmin. Komissio päättelee siitä näin ollen, että Sasolille ja muille osanottajille oli selvää, että [valittaja] oli osallistunut kartelliin loppuun saakka. Komissio panee myös merkille, että kokousten aikana käydyt keskustelut eivät pohjimmiltaan eronneet edellisissä kokouksissa käydyistä keskusteluista vaan että osanottajat jatkoivat keskustelua hinnankorotuksista mainitsematta minkäänlaista [valittajan] yritystä jättää kartelli (ks. 175, 176 ja 177 perustelukappale) ja ettei ollut epätavallista, että yritykset eivät osallistu joihinkin kokouksiin kartellin aikana. Nämä kaksi seikkaa osoittavat, että [valittajan] ei ymmärretty jättäneen kartellia vuoden 2004 toukokuussa pidetyn kokouksen jälkeen. [Valittajan] edustajan sisäistä viestiä syistään olla osallistumatta kokoukseen ei voida missään tapauksessa pitää julkisena irtisanoutumisena. Kun otetaan huomioon, ettei mikään muu tieto anna ymmärtää, [että se] on sanoutunut irti kartellista, komissio katsoo, että [valittajan] osallistuminen kartelliin ei ole päättynyt ennen tarkastuksia.”
Unionin yleinen tuomioistuin vahvisti valituksenalaisen tuomion 372–379 kohdassa komission näkemyksen julkista irtisanoutumista koskevasta kriteeristä ja siitä, miten kartellin muut osanottajat olivat käsittäneet kyseisen irtisanoutumisen, ja totesi, ettei valittaja ollut muiden osanottajien käsityksen mukaan sanoutunut julkisesti irti kartellista.
Unionin yleinen tuomioistuin arvioi lisäksi valituksenalaisen tuomion 377–379 kohdassa 3.11.2004 päivättyä sisäistä sähköpostiviestiä, jonka valittajaa teknisissä kokouksissa edustanut henkilö oli lähettänyt eräälle toiselle valittajan työntekijälle ja jossa todettiin, että ”kun otetaan huomioon Itävallassa pidettävän kokouksen tarkoitus, seuraan Thibaultin suositusta. Peruutan matkani Wieniin (lähdön oli alun perin määrä tapahtua tänään iltapäivällä)”, ja se päätteli, ettei sisäinen sähköpostiviesti, jota ei ollut annettu tiedoksi muille osanottajille, voi muodostaa julkista irtisanoutumista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi kyseisen tuomion 380 kohdassa, ettei pelkästään se seikka, että valittaja ei ollut osallistunut viimeisiin teknisiin kokouksiin, osoita millään tavalla, ettei se ole käyttänyt niitä tietoja sen kilpailijoiden soveltamista hinnoista, jotka se on saanut kymmenien aikaisempien teknisten kokousten aikana, joissa se on ollut läsnä, ja ettei se ole käyttänyt hyväkseen markkinoiden ja asiakkaiden jakamista koskevia sopimuksia, jotka on tehty kyseisissä kokouksissa. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli samassa kohdassa, ettei valittaja ollut esittänyt mitään näyttöä, joka osoittaisi, että se oli lopettanut kartellin täytäntöönpanon 12.5.2004.
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, ettei se ole 11. ja 12.5.2004 pidetyn teknisen kokouksen jälkeen osallistunut yhteenkään niistä kolmesta kokouksesta, jotka järjestettiin kyseisestä päivämäärästä alkaen komission 28. ja 29.4.2005 suorittamiin tarkastuksiin saakka, mikä merkitsee vuoden pituista keskeytyksetöntä poissaoloa, joka on kestoltaan paljon pidempi kuin kollusiivisten kokousten välillä tavanomaisesti kuluneet kolmen kuukauden ajanjaksot. Valittajan ja kartellin muiden osanottajien välillä ei ole myöskään osoitettu tai väitetty olleen minkäänluonteista lainvastaista yhteistoimintaa kyseisen ajanjakson aikana. Tämän tuomion 9 kohdassa mainittu sisäinen sähköpostiviesti osoittaa lisäksi, että valittajan edustajan poissaolo vuoden 2005 toukokuussa pidettyä kokousta myöhemmistä kokouksista ei ole sattumanvaraista vaan se perustuu sen esimiesten antamiin ohjeisiin, jotka liittyivät kyseisten kokousten tarkoitukseen.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan julkista irtisanoutumista koskeva vaatimus perustuu siihen keskeiseen lähtökohtaan, että yksikön, joka on osallistunut kilpailua rajoittavaan kokoukseen, katsotaan hyväksyneen kyseisen kokouksen sisällön, jollei se ole irtisanoutunut siitä avoimesti (tuomio Aalborg Portland ym. v. komissio, C-204/00 P, C‑205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, 81 ja 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleisen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, joka koskee yksikön kartelliin osallistumisen keston todistelua, ilmenee valittajan mukaan lisäksi, että komission on näytettävä toteen paitsi kartellin olemassaolo myös sen kesto ja että sen on sellaisten todisteiden puuttuessa, joilla rikkomisen kesto voitaisiin osoittaa suoraan, vedottava ainakin todisteisiin, jotka liittyvät ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, jotta voidaan kohtuudella todeta, että kyseinen rikkominen on jatkunut keskeytyksettä kahden tietyn ajankohdan välillä.
Valittaja päättelee tämän perusteella, että koska yksikön ja kartellin muiden osanottajien välisistä kollusiivisista yhteydenotoista tai yhteistyöstä ei ollut olemassa mitään näyttöä tietystä ajankohdasta alkaen ja määrätyn ajanjakson osalta, komissio ei voinut perustaa toteamusta kyseisen yksikön kartelliin osallistumisen jatkumisesta väitteeseen, jonka mukaan kartellista ei ollut irtisanouduttu. Kun unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt komission kyseisen lähestymistavan, se on kääntänyt rikkomiseen osallistumisen kestoa koskevan todistustaakan, joka kuuluu komissiolle, ja tehnyt siten oikeudellisen virheen.
Komissio korostaa, että nyt käsiteltävä valitusperuste ei koske kartelliin osallistumisen keskeytymisen kestoa vaan osallistumisen jatkumista kartellin loppuun saakka, ja väittää, että kyseisellä valitusperusteella valittaja ainoastaan toistaa unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyt väitteet tosiseikkojen arvioinnista, joten valitusperuste on pääasiallisesti jätettävä tutkimatta.
Komissio huomauttaa toissijaisesti, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kesto on tosiasiakysymys, josta on esitettävä näyttö tapauskohtaisesti asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Nyt käsiteltävässä tapauksessa valittajan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen jatkumista koskeva näyttö ilmenee kahdesta toisiinsa erottamattomasti liittyvästä seikasta yhdessä eli yhtäältä siitä, että valittaja sai edelleen kutsuja teknisiin kokouksiin, mikä komission mukaan antaa olettaa, että kutsun esittäjä katsoi sen kuuluvan edelleen kartelliin, ja toisaalta siitä, ettei valittaja ollut sanoutunut irti kyseisestä kartellista. Komissio ja unionin yleinen tuomioistuin eivät siten ole nojautuneet pelkästään siihen, ettei valittaja ollut sanoutunut julkisesti irti kartellista.
Komissio väittää lyhyesti sanottuna, että unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetaan, että se, ettei julkista irtisanoutumista ole tapahtunut, on hyvin tärkeä seikka, jos on todettavissa muita indisioita, joiden nojalla kartelliin osallistumisen voidaan olettaa jatkuneen, ja että kartellin muiden osanottajien käsitys on joka tapauksessa olennainen. Komissio ei riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaleessa ole todellakaan nojautunut yksinomaan siihen, ettei valittaja ollut irtisanoutunut kartellista julkisesti, vaan se on viitannut indisioihin, joita oli arvioitava kokonaisuudessaan. Unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut täysivaltaisesti sitä arvoa, joka kyseisille seikoille oli annettava.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On selvää, ettei valittaja ole osallistunut kartellin kolmeen viimeiseen kollusiiviseen kokoukseen, jotka on järjestetty 12.5.2004–29.4.2005.
Unionin yleinen tuomioistuin on toistanut ensin valituksenalaisen tuomion 370 kohdassa sananmukaisesti riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaleen, minkä jälkeen se on vahvistanut kyseisen tuomion 372–374 kohdassa sen komission kyseisessä perustelukappaleessa omaksuman kannan oikeellisuuden, jonka mukana valittaja oli jatkanut rikkomiseen osallistumista vuoden 2004 toukokuun jälkeen.
Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että yrityksen voidaan päätellä luopuneen lopullisesti kartelliin kuulumisesta ainoastaan, jos kyseinen yritys on julkisesti irtisanoutunut kartellin sisällöstä, ja se on todennut vielä, että ratkaiseva arviointiperuste tässä yhteydessä on se, minkälaisen käsityksen kartellin muut osanottajat ovat saaneet mainitun yrityksen tarkoituksesta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut, on niin, että vaikka on kiistatonta, ettei yritys osallistu enää kartellin kollusiivisiin kokouksiin, sen on siis kuitenkin irtisanouduttava kartellista julkisesti, jotta sen voidaan katsoa lopettaneen osallistumisensa siihen, ja näyttöä kyseisestä irtisanoutumisesta on arvioitava kyseisen kartellin muiden osanottajien käsityksen mukaan.
On korostettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan julkista irtisanoutumista edellytetään, jotta kollusiivisiin kokouksiin osallistunut yritys voi osoittaa, että sen osallistumisella ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta. Kyseessä olevan yrityksen on tässä tarkoituksessa osoitettava ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan kilpailijoihin nähden eri näkemys (tuomio Aalborg Portland ym. v. komissio, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, 81 ja 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on myös todennut, että yrityksen osallistuminen kilpailua rajoittavaan kokoukseen luo olettaman kyseisen osallistumisen lainvastaisuudesta, ja mainitun yrityksen on kumottava olettama näyttämällä toteen julkinen irtisanoutuminen, joka muiden kartellin osanottajien on käsitettävä tällaiseksi irtisanoutumiseksi (ks. vastaavasti tuomio Comap v. komissio, C‑290/11 P,
EU:C:2012:271
, 74–76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä edellytetään siis julkista irtisanoutumista ainoastaan yrityksen osallistuessa kilpailua rajoittaviin kokouksiin välttämättömänä näyttönä edellä olevassa kohdassa mieleen palautetun olettaman kumoamiseksi, mutta siinä ei edellytetä tällaista rikkomiseen osallistumisen päättävää irtisanoutumista kaikissa olosuhteissa.
Siltä osin kuin kyse ei ole yksittäisiin kilpailua rajoittaviin kokouksiin osallistumisesta vaan sellaiseen rikkomiseen osallistumisesta, joka ulottuu usean vuoden ajalle, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä näet ilmenee, että julkisen irtisanoutumisen puuttuminen on vain yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon todettaessa, onko yritys todellakin jatkanut osallistumistaan rikkomiseen vai onko se sitä vastoin päättänyt osallistumisensa (ks. vastaavasti komissio v. Verhuizingen Coppens, C-441/11 P,
EU:C:2012:778
, 75 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin on siis tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 372 ja 374 kohdassa, että julkinen irtisanoutuminen on ainoa keino, joka kartellissa mukana olevalla yhtiöllä on osoittaa, että sen osallistuminen kyseiseen kartelliin on päättynyt, myös siinä tapauksessa, että kyseinen yhtiö ei ole osallistunut kollusiivisiin kokouksiin.
Kyseinen unionin yleisen tuomioistuimen tekemä virhe ei voi kuitenkaan johtaa niiden valituksenalaisen tuomion päätelmien kumoamiseen, jotka koskevat valittajan osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen 12.5.2004–29.4.2005.
On huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on useimmissa tapauksissa pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. tuomio Aalborg Portland ym. v. komissio, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P,
EU:C:2004:6
, 57 kohta ja tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C-441/11 P,
EU:C:2012:778
, 70 kohta).
Unionin tuomioistuin on etenkin usean vuoden ajalle ulottuvan rikkomisen osalta katsonut, että se, ettei yhtiön osallistumista kyseiseen rikkomiseen määrätyn ajanjakson aikana ole osoitettu suoraan, ei ole esteenä sille, että yhtiön todetaan osallistuneen rikkomiseen myös kyseisen ajanjakson aikana, kunhan tuo toteamus perustuu objektiivisiin ja yhtäpitäviin seikkoihin (ks. vastaavasti tuomio Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio, C‑105/04 P,
EU:C:2006:592
, 97 ja 98 kohta sekä tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 72 kohta).
Vaikka julkinen irtisanoutuminen ei olekaan ainoa keino, joka kartellissa mukana olleella yhtiöllä on osoittaa, että sen osallistuminen kyseiseen kartelliin on päättynyt, tällainen irtisanoutuminen on näet kuitenkin tärkeä seikka, jolla voidaan osoittaa kilpailua rajoittavan käyttäytymisen päättyminen. Julkisen irtisanoutumisen puuttuminen on tosiasiallinen tilanne, johon komissio voi vedota osoittaakseen yhtiön jatkaneen kilpailua rajoittavaa käyttäytymistä. Siinä tapauksessa, että merkittävän ajanjakson aikana on pidetty useita kollusiivisia kokouksia asianomaisen yhtiön edustajien niihin osallistumatta, komission on kuitenkin perustettava arviointinsa myös muihin todisteisiin.
Unionin yleinen tuomioistuin on käsiteltävässä tapauksessa todennut 377–379 kohdassa perustellusti, että 3.11.2004 päivätty sähköpostiviesti, jonka valittajan edustaja oli lähettänyt valittajan toiselle työntekijälle, ei voinut olla osoituksena julkisesta irtisanoutumisesta.
On todettava, että kyseisen kanneperusteen hylkääminen ei ole oikeutettua pelkästään sillä perusteella, ettei valittaja ollut irtisanoutunut kartellista julkisesti. Riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaleesta, jota on lainattu valituksenalaisen tuomion 370 kohdassa, näet ilmenee, että oli olemassa muita tosiseikkoja, joihin komissio oli vedonnut ja joita valittaja ei ollut kiistänyt, kuten se, että valittajan edustaja oli alun perin vahvistanut osallistuvansa 3. ja 4.11.2004 pidettyyn kokoukseen, ja se, että kollusiivisten kokousten järjestäjä oli alun perin varannut huoneen kyseiselle edustajalle hotellista 23. ja 24.2.2005 pidettyä kokousta varten.
Kyseiset tosiseikat yhdistettynä siihen, ettei valittaja ollut irtisanoutunut kartellista julkisesti, ja siihen, miten kollusiivisten kokousten järjestäjä käsitti asian, olivat näin ollen yhtäpitäviä indisioita, joiden nojalla voitiin päätellä, että valittaja oli jatkanut osallistumistaan kartelliin.
Koska ensimmäinen valitusperuste on tehoton, sitä ei näin ollen voida hyväksyä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä sen toteamuksen osalta, jonka mukaan valittaja on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen keskeytyksettä 26.5.2000–26.6.2001
Komissio huomautti riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappaleessa, että Shellin lausumien mukaan 25. ja 26.5.2000 pidetyn kokouksen osanottajat olivat syyttäneet Total Francea kyseisessä kokouksessa siitä, että se myy liian alhaiseen hintaan.
Riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Total France – – väittää, että se on keskeyttänyt osallistumisensa vuosien 2000 ja 2001 välisenä aikana ja että se seikka, että sen edustaja lähti [25. ja 26.5.2000 pidetystä] kokouksesta vihaisena, oli merkki irtisanoutumisesta. – – Komissio huomauttaa – –, että mitkään tiedot eivät anna ymmärtää, että Total olisi julkisesti sanoutunut irti kartellista. Se seikka, että [Total Francen edustaja X] poistui kokouksesta, ei muodosta sellaisenaan julkista irtisanoutumista, koska Total ei itse väitä, että [X] on ilmoittanut aikomuksesta päättää Totalin osallistuminen kartelliin. [X:n] suuttumus oli pikemminkin omiaan osoittamaan, ettei hän ollut tyytyväinen tehtyihin sopimuksiin. Totalin ilmaantuminen uudelleen alle vuoden päästä vahvistaa, että sen aikomus ei ollut päättää osallistumistaan. Tämän vuoksi komissio ei katso, että Totalin lyhyt väliaikainen poissaolo merkitsee sen kartelliin osallistumisen keskeytymistä.”
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 401 ja 402 kohdassa, ettei ollut osoitettu, että valittajan edustaja olisi 25. ja 26.5.2000 pidetyssä kokouksessa sanoutunut muiden kyseisen kokouksen osanottajien käsityksen mukaan irti kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, että – kuten erään kartelliin kuuluneen yrityksen komissiolle esittämästä lausumasta ilmenee – sen edustaja oli poistunut 25. ja 26.5.2000 pidetystä kokouksesta äkillisesti ja ärtyneenä, eikä se osallistunut enää yhteenkään kolmesta seuraavasta kokouksesta ennen kuin sen uusi edustaja osallistui 26. ja 27.6.2001 pidettyyn kokoukseen. Päätelmä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt, eli se, ettei valittaja ollut esittänyt näyttöä julkisesta irtisanoutumisesta, merkitsee valittajan mukaan syyttömyysolettamaa koskevan periaatteen loukkaamista. Unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tältä osin oikeudellisen virheen, ja näin on varsinkin, koska sen valittajan osalta omaksuma lähestymistapa oli ristiriidassa sen erään toisen kyseiseen kartelliin osallistuneen yrityksen osalta noudattaman lähestymistavan kanssa.
Komissio väittää ensisijaisesti, että nyt käsiteltävä valitusperuste on jätettävä tutkimatta. Se on näet tosiseikkoja koskeva peruste, sillä se koskee sekä kartelliin osallistumisen keston arviointia että julkisen irtisanoutumisen käsitettä, jotka kumpikin ovat tosiseikkoja koskevia tilanteita. Valittaja pelkästään kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista omaksuman tulkinnan.
Komissio väittää toissijaisesti, että kyseinen valitusperuste on perusteeton, koska komissio ei todetakseen, että riidanalaiseen kartelliin osallistuminen jatkui 26.5.2000–26.6.2001, ole ottanut huomioon pelkästään sitä, ettei julkista irtisanoutumista ollut tapahtunut, kuten riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappaleesta ilmenee. Unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut kyseisen arvioinnin siten, ettei se ole nojautunut pelkästään kyseiseen irtisanoutumisen puuttumiseen vaan myös niiden olosuhteiden tutkintaan, joiden vallitessa valittajan edustaja oli poistunut 25. ja 26.5.2000 pidetystä kokouksesta. Komissio päättelee, että yrityksen kartelliin osallistumisen kesto on tosiasiakysymys ja että tässä tapauksessa todisteiden puuttuminen kilpailua rajoittavista yhteydenotoista tai osallistumisesta tällaisiin yhteydenottoihin yhden vuoden ajanjakson aikana ei sinänsä voi riittää osoittamaan sitä, että kyseinen kartelli on keskeytynyt.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että nyt käsiteltävä valitusperuste perustuu kahteen väitteeseen, jotka koskevat yhtäältä sitä, että valittajan edustajan käyttäytyminen 25. ja 26.5.2000 pidetyssä kokouksessa osoittaa, että valittaja aikoi irtisanoutua julkisesti riidanalaisesta kartellista, ja toisaalta sitä, että valittaja ei ollut osallistunut yhteenkään niistä kolmesta kollusiivisesta kokouksesta, jotka järjestettiin 26.5.2000–26.6.2001.
Siitä, oliko valittajan edustajan käyttäytyminen 25. ja 26.5.2000 pidetyssä kokouksessa omiaan osoittamaan, että se oli irtisanoutunut julkisesti kartellista, on korostettava, että komissio on tutkinut kyseistä käyttäytymistä riidanalaisen päätöksen 603 perustelukappaleessa ja että kyseinen tutkinta on saatettu unionin yleisen tuomioistuimen valvonnan piiriin. Tässä yhteydessä on todettava, että – kuten valituksenalaisen tuomion 398 ja 401 kohdasta ilmenee – unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut ensin niitä olosuhteita, joiden vallitessa kyseistä kokousta käytiin, ja ottanut huomioon sen, minkä käsityksen mainitun kokouksen muut osanottajat olivat voineet saada valittajan edustajan suhtautumisesta, minkä jälkeen se on tullut kyseisen tuomion 402 kohdassa siihen lopputulokseen, että kyseinen suhtautuminen ei osoittanut julkista irtisanoutumista kilpailua rajoittavasta kartellista. Tällaista tosiseikkoja koskevaa arviointia ei oikeuskäytännön mukaan voida saattaa unionin tuomioistuimen valvonnan piiriin muutoksenhaun yhteydessä.
Siltä osin kuin on kyse siitä, merkitseekö se, ettei valittaja ollut osallistunut niihin kolmeen kollusiiviseen kokoukseen, jotka pidettiin 26.5.2000–26.6.2001, näyttöä valittajan kartelliin osallistumisen keskeytymisestä, on todettava, että kun unionin yleinen tuomioistuin on viitannut valituksenalaisen tuomion 372 kohdassa tekemiinsä päätelmiin, se on tehnyt kyseisen tuomion 402 kohdassa saman oikeudellisen virheen, joka on tuotu esiin tämän tuomion 24 kohdassa ensimmäisen valitusperusteen tutkinnan yhteydessä, kun se on katsonut, että valittajan oli osoitettava, että se oli muiden osanottajien käsityksen mukaan irtisanoutunut kyseisestä kartellista, siitä huolimatta, ettei se ollut osallistunut näihin kokouksiin.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, joka on jo palautettu mieleen tämän tuomion 27 kohdassa, mukaan se, ettei yhtiön osallistumista kartelliin määrätyn ajanjakson aikana ole osoitettu suoraan, ei ole kuitenkaan esteenä sille, että yhtiön todetaan osallistuneen kyseiseen kartelliin myös kyseisen ajanjakson aikana, kunhan se perustuu objektiivisiin ja yhtäpitäviin seikkoihin.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa se, ettei valittaja ole julkisesti irtisanoutunut kartellista, ei ole ainoa seikka, jonka vuoksi valittajan käyttäytymisen on katsottava olevan kilpailusääntöjä rikkovaa myös kyseessä olevan ajanjakson aikana.
Valituksenalaisen tuomion 398 ja 401 kohdasta näet ilmenee, että se, että valittajan edustaja on poistunut äkillisesti 25. ja 26.5.2001 pidetystä kokouksesta, selittyi henkilökohtaisilla syillä eikä sitä voitu pitää Total Francen itsensä ilmaisemana tahtona irtisanoutua kartellista, mikä vastasi myös sitä, minkä käsityksen kyseisen kokouksen muut osanottajat olivat voineet saada kyseisestä tapahtumasta. Sen jälkeen, kun kyseinen edustaja oli korvattu toisella työntekijällä, Total France oli lisäksi osallistunut uudelleen kollusiivisiin kokouksiin, mikä oli omiaan tukemaan sitä seikkaa, että mainitun edustajan käyttäytyminen selittyi henkilökohtaisella ristiriitatilanteella.
Samanaikaisesti sen kanssa, ettei kartellista ollut irtisanouduttu julkisesti, oli siis olemassa sellaisia objektiivisia ja yhtäpitäviä indisioita, joiden nojalla ei voitu päätellä, että valittajan osallistuminen kartelliin kyseisen ajanjakson aikana olisi keskeytynyt.
Koska kolmas valitusperuste on tehoton, sitä ei siis voida hyväksyä.
Toinen valitusperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, selvitysaineiston vääristämistä ja perustelujen puutteellisuutta
Unionin tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 386 kohdassa, että Repsolin osallistuminen kartelliin oli päättynyt 4.8.2004, koska Repsol ei ollut saanut esityslistan sisältävää virallista kutsua kokoukseen, joka oli tarkoitus pitää tuona samana päivänä, kokousten järjestäjältä Sasolilta, mikä osoitti, että Sasolilla oli epäilyjä Repsolin kartelliin osallistumisen jatkumisesta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 387 kohdassa, että se, että Repsol oli lopettanut esityslistan sisältävien virallisten kokouskutsujen lähettämisen, osoitti, että Sasol oli muuttanut käsitystään eikä se ollut enää vakuuttunut Repsolin osallistumisesta kartelliin 4.8.2004 jälkeen ja että tämä seikka oli riittävä, jotta voitiin katsoa, että Repsol oli kartellin muiden osanottajien käsityksen mukaan irtisanoutunut kyseisestä kartellista. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi sitä vastoin valituksenalaisen tuomion 388–390 kohdassa, ettei tilanne ollut tällainen valittajan osalta, joka sai edelleen esityslistan sisältäviä virallisia kokouskutsuja, ja päätteli, että komissio oli kohdellut eri tavalla erilaisia tapauksia eikä se näin ollen ollut loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Asianosaisten lausumat
Valittaja korostaa, että kyseinen unionin yleisen tuomioistuimen arviointi perustuu ensinnäkin tosiseikkoja koskevaan virheeseen. Komission unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamasta asiakirja-aineistosta näet ilmenee, että Repsol oli saanut 3. ja 4.8.2004 pidetyn kokouksen osalta valittajan tavoin sellaisen kutsun lisäksi, joka ei sisältänyt esityslistaa, saman niin kutsutun ”virallisen” kutsun, joka sisälsi esityslistan. Myös Repsolille on lähetetty kutsu 3. ja 4.11.2004 järjestettyyn kokouksen. Unionin yleisen tuomioistuimen tekemä päätelmä perustuu näin ollen selvitysaineiston vääristämiseen. Unionin yleinen tuomioistuin on toiseksi vaatinut näyttöä julkisesta irtisanoutumisesta valittajalta muttei Repsolilta, jonka on katsottu vetäytyneen kartellista jopa ilman irtisanoutumista. Valituksenalaisessa tuomiossa ei kuitenkaan esitetä mitään seikkoja, jotka voisivat oikeuttaa tällaisen erilaisen kohtelun, mikä merkitsee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Komissio väittää pääasiallisesti, että nyt käsiteltävä valitusperuste on tehoton, sillä vaikka oletetaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt Repsolin osalta arviointivirheen, tällainen virhe ei koske valittajaa eikä se voi johtaa valittajan osalta todetun rikkomisen keston lyhenemiseen, mikä kysymys kuuluu yksinomaan ensimmäisen valitusperusteen piiriin.
Komissio myöntää toissijaisesti, että se on katsonut 3. ja 4.8.2004 pidetyn kokouksen osalta, että Repsol oli vielä kartellin jäsen kyseisen kokouksen pitämisajankohtana ja että sen edustajan poissaolo mainitusta kokouksesta ei ollut indisio kartellista vetäytymisestä. Komissio myöntää 3. ja 4.8.2004 pidetyn kokouksen osalta myös, että Repsol oli saanut saman kutsun kuin kantaja esityslistoineen, mutta sen ei kuitenkaan ole katsottu olevan enää kartellin jäsen. Vaikka oletetaan, että tällainen toteamus perustuu selvitysaineiston vääristämiseen, tästä vääristämisestä ei ole kuitenkaan mitään seurauksia, koska valittajan edustajan oli mainittu tuossa samassa yhteisessä kutsussa varanneen huoneen toisin kuin Repsolin edustajan, mitä komissio pitää merkittävänä erona.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 386 ja 387 kohdassa vääristänyt tosiseikkoja Repsolin kartelliin osallistumisen keston osalta. Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee ja kuten komissio on myöntänyt, komissio on näet katsonut, että Repsol oli 3. ja 4.8.2004 pidetyn kokouksen osalta vielä kartellin jäsen eikä sen edustajan poissaolo voinut merkitä indisiota vetäytymisestä ja että Repsol oli 3. ja 4.8.2004 pidetyn kokouksen osalta saanut samantyyppisen kutsun kuin valittaja. Valituksenalaisen tuomion edellä mainittuihin kohtiin sisältyvässä esityksessä on siis vääristetty tosiseikkoja.
On myös huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 387 kohdassa nojautunut yksinomaan kollusiivisten kokousten järjestäjän epäilyyn Repsolin tahdosta osallistua kyseisiin kokouksiin 4.8.2004 jälkeen ja päätellyt, että kyseinen seikka oli riittävä, jotta voitiin katsoa, että Repsol oli muiden osanottajien käsityksen mukaan irtisanoutunut kartellista. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ole soveltanut Repsoliin samaa julkista irtisanoutumista koskevaa vaatimusta, jota se on soveltanut valittajaan, mikä osoittaa, että kyseistä vaatimusta on sovellettu epäjohdonmukaisesti ja se merkitsee erilaista kohtelua.
Vaikka ensimmäisen ja kolmannen valitusperusteen tutkinnan yhteydessä on todettu, että unionin yleisen tuomioistuimen julkista irtisanoutumista koskevan vaatimuksen osalta omaksuma lähestymistapa oli oikeudellisesti virheellinen, valittaja ei kuitenkaan voi missään tapauksessa vedota hyödyllisesti näin tehtyihin virheisiin.
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen on näet mukauduttava laillisuuden noudattamisen asettamiin vaatimuksiin (ks. vastaavasti tuomio The Rank Group, C‑259/10 ja C‑260/10,
EU:C:2011:719
, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska ensimmäisen valitusperusteen tutkinnan yhteydessä on katsottu, että valittajan kartelliin osallistumisen kestoa koskeva toteamus oli sääntöjenmukainen, Repsoliin mahdollisesti sovellettu perusteeton edullinen kohtelu ei siis voi johtaa kyseisen keston lyhentämiseen.
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Neljäs valitusperuste, joka koskee tehokkaan oikeussuojan sekä rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteiden loukkaamista sekä perusteluvaatimuksen noudattamatta jättämistä
Riidanalaisen päätöksen 696 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jotkin yritykset väittävät, että ne eivät ole panneet täytäntöön järjestelyjä, ja korostavat lähettämiensä tai vastaanottamiensa hinnoittelukirjeiden vähäistä määrää. Muutamat yritykset väittävät, että järjestelyt eivät ole vaikuttaneet niiden markkinakäyttäytymiseen. Komissio ei ensinnäkään katso, että nämä pelkät väitteet muodostavat riittävän näytön täytäntöönpanon puuttumisesta – – vuoden 2006 suuntaviivoissa tarkoitetussa merkityksessä. Toiseksi komissio huomauttaa, että hinnoittelukirjeiden lähettäminen tai vastaanottaminen ei ollut ainoa väline täytäntöönpanossa, joka tapahtui pääasiallisesti käyttämällä säännöllisiä hinnankorotuksia (korotusyrityksiä), jotka ilmoitettiin markkinoilla, joskus vahvistettuina teknisiä kokouksia koskevilla asiakirjatodisteilla.”
Unionin yleinen tuomioistuin toisti vastauksena ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen viidenteen kanneperusteeseen – joka koski perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä ja vuoden 2006 suuntaviivojen rikkomista siltä osin kuin väitettyjä kilpailusääntöjen rikkomista merkitseviä käytäntöjä ei ollut pantu täytäntöön, mikä merkitsi lieventävää seikkaa kyseisten suuntaviivojen 29 kohdan nojalla – ensin valituksenalaisen tuomion 406 ja 407 kohdassa sananmukaisesti riidanalaisen päätöksen 696 perustelukappaleen, minkä jälkeen se viittasi toisen kanneperusteen tutkintaa koskeviin yksityiskohtaisiin toteamuksiinsa ja päätteli, että valittajan toteuttamaa kartellin täytäntöönpanoa koskevien komission väitteiden tueksi oli esitetty riittävästi todisteita.
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole vastannut kanneperusteeseen, joka koski siihen liittyvän taloudellisen näytön huomiotta jättämistä, että se oli käyttäytynyt kilpailusääntöjen mukaisesti ja ettei se ole tutkinut kyseisen näytön merkityksellisyyttä ja sisältöä. Valittaja on nimittäin toimittanut komissiolle ja sen jälkeen unionin yleiselle tuomioistuimelle koko rikkomisajanjakson kattavan perusteellisen taloudellisen selvityksen, joka osoittaa, ettei se ollut pannut teknisissä kokouksissa väitetysti tehtyjä sopimuksia missään vaiheessa täytäntöön. Kyseistä selvitystä ei sen mukaan ole mainittu riidanalaisessa päätöksessä eikä myöskään valituksenalaisessa tuomiossa, koska kyseisen tuomion 406 ja 407 kohdassa ei esitetä mitään vastausta valittajan väitteisiin. Valittaja huomauttaa tässä yhteydessä, että unionin yleisen tuomioistuimen toisen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä esittämät toteamukset, joihin viitataan kyseisen tuomion 407 kohdassa, koskevat kartellin kokonaistäytäntöönpanoa eivätkä kunkin kartellissa mukana olleen yrityksen yksittäistä käyttäytymistä.
Komissio väittää pääasiallisesti, ettei nyt käsiteltävää valitusperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska valittaja ei ilmoita täsmällisesti niitä seikkoja, joita se arvostelee valituksenalaisessa tuomiossa, eikä se esitä oikeudellisia väitteitä, jotka tukevat tätä vaatimusta erityisesti. Valittaja pyrkii lisäksi kyseisellä valitusperusteella todellisuudessa siihen, että unionin tuomioistuin tutkii täydellisesti uudelleen ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen viidennen kanneperusteen.
Komissio väittää toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut kyseistä viidettä kanneperustetta valituksenalaisen tuomion 405–408 kohdassa, ja huomauttaa, että kyseisissä kohdissa viitataan unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen toisen kanneperusteen tutkinnan yhteydessä tekemään arviointiin. Mainitun tuomion 243–259 kohdassa, jotka muodostavat osan tuon toisen kanneperusteen tutkintaa, unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut komission päättelyn, jonka mukaan valittaja ei ollut esittänyt näyttöä siitä, että se olisi käyttäytynyt markkinoilla kilpailun edellyttämällä tavalla. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi valituksenalaisen tuomion 163–190 kohdassa, jotka myös muodostavat osan mainitun toisen kanneperusteen tutkintaa, hylännyt konkreettisiin todisteisiin nojautuen sen valittajan väitteen, jonka mukaan se ei ollut pannut täytäntöön hintoja koskevaa kartellia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja väittää neljännellä valitusperusteellaan, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole vastannut sen ensimmäisessä oikeusasteessa nostaman kanteen viidenteen kanneperusteeseen, jonka mukaan sen väitettyä kilpailukäyttäytymistä koskevia todisteita ei ollut otettu huomioon ja ettei koko rikkomisajanjakson kattavaa yksityiskohtaista taloudellista analyysiä ollut suoritettu.
On todettava, että kyseiset väitteet perustuvat valituksenalaisen tuomion ja erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen kyseisen tuomion 406 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esittämän päättelyn ilmeisen virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuin on näet toistettuaan valituksenalaisen tuomion 406 kohdassa sananmukaisesti riidanalaisen päätöksen 696 perustelukappaleeen, jossa komissio viittaa yleisesti siihen, että ”jotkin yritykset” väittivät, etteivät ne olleet panneet täytäntöön riidanalaisen kartellin yhteydessä sovittuja järjestelyjä, viitannut kyseisen tuomion 407 kohdassa yksityiskohtaisiin toteamuksiin, jotka se oli esittänyt tutkiessaan ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen toisen kanneperusteen toista ja neljättä osaa.
Valittaja väitti kyseisen kanneperusteen toisessa osassa, ettei näyttöä hintojen vahvistamista koskevien sopimusten täytäntöönpanosta ollut olemassa.
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 166–185 kohdassa, joissa kyseistä väitettä tutkitaan, tarkastellut komission esittämiä todisteita myös siltä osin kuin on kyse valittajan henkilökohtaisesta osallistumisesta mainittujen sopimusten täytäntöönpanoon, ja näitä todisteita olivat muun muassa kartellin osanottajien välillä vaihdetut hinnoittelua koskevat kirjeet, joissa ilmoitetaan hinnankorotuksista, kirjeet, joissa todetaan asiakkaisiin aikaisemmassa kollusiivisessa kokouksessa sovittujen järjestelyjen johdosta sovellettavat hinnankorotukset, ja kartellin osanottajien tässä yhteydessä esittämät lausumat, joissa viitataan lisäksi kartellissa mukana olleiden yritysten edustajien välisiin puhelinkeskusteluihin sovittujen järjestelyjen moitteettoman täytäntöönpanon varmistamiseksi.
Korostettuaan valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa, että komissiolla oli käytössään tietoja yli 50:stä vuosina 1992–2005 järjestetystä kilpailua rajoittavasta kokouksesta ja että komissio oli toimittanut 343 hinnoittelua koskevaa valittajan kirjettä, joilla asiakkaille ilmoitettiin tulevista hinnankorotuksista, unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt kyseisen tuomion 190 kohdassa, että komissio oli perustellusti todennut valittajan panneen kartellin täytäntöön.
Valittaja väitti ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen kyseisen toisen kanneperusteen neljännessä osassa käyttäytyneensä markkinoilla kilpailusääntöjen mukaisesti.
On kuitenkin myös todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 233–259 kohdassa tutkinut yksityiskohtaisesti valittajan väitteet ja myös viittauksen sen hintapolitiikkaa koskevaan taloudelliseen analyysiin. Kyseisten väitteiden konkreettisen tutkinnan lisäksi unionin yleinen tuomioistuin on erityisesti vahvistanut sen seikan, että valittaja oli osallistunut suurimpaan osaan vuosina 1992–2005 järjestetyistä 50:stä kilpailua rajoittavasta kokouksesta, että valittaja oli myöntänyt nostaneensa säännöllisesti hintojaan, mikä oli sinänsä indisio kyseisissä kokouksissa tehtyjen sopimusten soveltamisesta, ja että se oli lähettänyt tässä yhteydessä 343 tiedotetta asiakkailleen. Unionin yleinen tuomioistuin on tämän johdosta esittänyt toteamuksen, jonka mukaan valittajan vetoamien seikkojen perusteella ei voitu päätellä, että sen kolmentoista vuoden pituisen ajanjakson aikana, jolloin valittaja oli liittynyt kilpailusääntöjä rikkoviin sopimuksiin, valittaja olisi todellakin jättänyt ne soveltamatta käyttäytymällä markkinoilla kilpailun edellyttämällä tavalla.
Näin ollen valittajan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon sen henkilökohtaista käyttäytymistä vaan se on tutkinut sen tilannetta yhdessä muiden osanottajien tilanteen kanssa kartellin kokonaistäytäntöönpanon yhteydessä, ei ole perusteltu.
Näiden seikkojen perusteella myös neljäs valitusperuste on hylättävä.
Koska yhtäkään valittajan esittämistä valitusperusteista ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on hävinnyt asian ja koska komissio on vaatinut kyseisen yhtiön velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Total Marketing Services SA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.