CELEX: 62014FJ0034
Javni uslužbenci
Osebje ACER
Pogodbeni uslužbenec
Nepodaljšanje pogodbe
Ničnostna tožba
Dopustnost tožbe
Ugovor nezakonitosti člena 6(2) SID ACER v zvezi s členom 85(1) PZDU
Odškodninska tožba
Odpovedni rok
Nepremoženjska škoda
Nadomestilo

DP s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 11. aprila 2014, predlaga, prvič, naj se za nično razglasi odločba z dne 20. decembra 2013, s katero je direktor Agencije za sodelovanje energetskih regulatorjev (ACER ali v nadaljevanju: Agencija) zavrnil podaljšanje njene pogodbe, in drugič, naj se ACER naloži, da ji plača 10.000 EUR za povrnitev nepremoženjske škode, ki jo je domnevno utrpela.
Pravni okvir
Pravni okvir najprej sestavljata člena 3a in 85(1) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: PZDU).
Dalje, člen 28, naslovljen „Osebje“, Uredbe (ES) št. 713/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o ustanovitvi [ACER] (
UL L 211, str. 1
) določa:
„1.   Za osebje Agencije, tudi direktorja, se uporabljajo Kadrovski predpisi [za uradnike Evropske unije] in [PZDU] ter pravila, ki so jih za uporabo [navedenih k]adrovskih predpisov in [PZDU] skupaj sprejele institucije Evropsk[e unije].
2.   Upravni odbor v soglasju [z Evropsko k]omisijo sprejme ustrezna izvedbena pravila v skladu s členom 110 Kadrovskih predpisov [za uradnike Evropske unije].
[…]“
Poleg tega Sklep upravnega odbora ACER št. 2011/11 z dne 1. junija 2011 o sprejetju splošnih določb za izvajanje v zvezi s postopki, ki urejajo zaposlovanje in delo pogodbenih uslužbencev v ACER (v nadaljevanju: SDI), v členu 6, naslovljenem „Trajanje pogodb“, določa:
„1.   [Pogodbeni uslužbenci v smislu člena 3a PZDU] se lahko, če gre za njihovo prvo pogodbo, zaposlijo za fiksno obdobje najmanj treh mesecev in največ petih let.
2.   V funkcionalnih skupinah II, III in IV se pogodba vsakič podaljša za [določeno obdobje] najmanj treh mesecev in največ petih let. Drugo podaljšanje brez prekinitve, ki pripelje do pogodbe za nedoločen čas, se lahko odobri le, če je skupno trajanje prvih dveh pogodb najmanj pet let.
[…]“
Nazadnje, člen 2, tretji odstavek, sklepa direktorja ACER št. 2013/11 z dne 28. maja 2013 o podaljšanju pogodb pred njihovim iztekom (v nadaljevanju: sklep št. 2013/11) določa, da je treba „v primeru, ko je uslužbenec delo opravljal na podlagi pogodbe za določen čas v obdobju, daljšem od [enega] leta in krajšem od [treh] let, […] odločbo o podaljšanju ali nepodaljšanju pogodbe sprejeti in vročiti najpozneje [tri] mesece pred iztekom navedene pogodbe“.
Dejansko stanje
Tožeča stranka se je pri ACER zaposlila 1. januarja 2011 kot pogodbena uslužbenka na podlagi člena 3a PZDU v funkcionalni skupini II, naziv 5, plačilni razred 1. Pogodba je bila sklenjena za eno leto do 31. decembra 2011, nato pa z dodatkom prvič podaljšana za dve leti do 31. decembra 2013.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 15. marca 2013 kadrovsko službo ACER (v nadaljevanju: kadrovska služba) obvestila, da jo zanima drugo podaljšanje pogodbe. O tem je bil kot organ ACER, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), obveščen tudi direktor ACER (v nadaljevanju: direktor).
Potem ko je tožeča stranka 1. oktobra 2013 prejela elektronsko sporočilo, v katerem jo je kadrovska služba obvestila, da „postopek podaljšanja [njene] pogodbe poteka“ in da bo direktor „[naslednji dan] podpisal spis“, ji je bila 2. oktobra 2013 ponujena pogodba pogodbenega uslužbenca na podlagi člena 3a PZDU pod enakimi pogoji glede funkcionalne skupine, naziva in plačilnega razreda, kot so bili določeni v pogodbi, ki je bila pred iztekom 31. decembra 2013, za določeno obdobje dveh let z učinkom od 1. januarja 2014.
Ker je tožeča stranka menila, da s to novo pogodbo ni razporejena v pravi plačilni razred in da ne pomeni podaljšanja prvotne pogodbe, je ni podpisala in je 9. oktobra 2013 od kadrovske službe zahtevala njen „popravek“. Po izmenjavi elektronskih sporočil med tožečo stranko in službami ACER je direktor 31. oktobra 2013 tožečo stranko obvestil, da čaka stališče kadrovske službe, preden bo sprejel odločitev.
Direktor je 11. novembra 2013 tožeči stranki sporočil, da po sestanku s kadrovsko in pravno službo ACER preučujejo možnost spremembe dodatka, s katerim je bila prvotna pogodba podaljšana za dve leti, da bi to obdobje podaljšali na štiri leta. Tožeča stranka je v bistvu odgovorila, da Agenciji prepušča, da najde rešitev, ki bo skladna s predpisi, ki se uporabljajo, in da pričakuje, da bo kmalu prejela „popravljeno različico […] podaljšanja svoje pogodbe“.
Pravna služba Agencije je v elektronskem sporočilu z dne 25. novembra 2013 Generalni direktorat (GD) Evropske komisije za človeške vire in varnost v bistvu vprašala, ali je v okoliščinah primera podaljšanje pogodbe tožeče stranke mogoče z vidika člena 6 SDI.
GD Komisije za človeške vire in varnost je v elektronskem sporočilu z dne 27. novembra 2013 kadrovski službi posredoval mnenje svojega oddelka za odnose z javnimi upravami, agencijami in upravnimi uradi. V tem pravnem mnenju je bilo pojasnjeno, da predvideno podaljšanje ne upošteva člena 6(2) SDI, da pa je ta določba sama v nasprotju s členom 85(1) PZDU, ker ne predvideva nobene možnosti odstopanja. V mnenju je bilo navedeno, da je treba v teh okoliščinah upoštevati razlogovanje, predstavljeno v sodbi Komisija/Petrilli (T‑143/09 P,
EU:T:2010:531
), in sklepati, da lahko OPSP podaljša pogodbo tožeče stranke pod pogojem, da navede razloge, iz katerih interes službe v posebnih okoliščinah primera upravičuje odstopanje od člena 6(2) SDI. V mnenju je bilo navedeno tudi, da bi se člen 6 SDI lahko pozneje spremenil, da bi se predvidela možnost odstopanja, ob kateri bi bila eventualno določena procesna jamstva.
Direktor je 12. decembra 2013 na sestanku upravnega odbora ACER njegove člane opozoril na možno nezdružljivost člena 6(2) SDI s PZDU. Iz zapisnika tega sestanka je razvidno, da je direktor upravni odbor obvestil tudi o tem, da ACER obravnava primer uslužbenca, katerega pogodba je že bila prvič podaljšana, ne da bi skupno trajanje prvotne pogodbe in prvič podaljšane pogodbe doseglo pet let, in ki je zato verjetno ni mogoče podaljšati še drugič.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 19. decembra 2013 direktorja v bistvu obvestila, da je pripravljena podpisati predlog spremembe dodatka k prvotni pogodbi, s katerim bi se trajanje prvega podaljšanja z dveh let podaljšalo na štiri leta. Navedla je, da ne odobrava te rešitve, vendar ne vidi druge, če želi še naprej delati za Agencijo.
Direktor je kot OPSP v elektronskem sporočilu in priporočenem pismu z dne 20. decembra 2013, katerih prejem je tožeča stranka potrdila 20. oziroma 23. decembra 2013, tožeči stranki sporočil svojo odločitev, da ne bo podaljšal njene pogodbe (v nadaljevanju: odločba o nepodaljšanju). Poudaril je, da obžaluje to odločitev, hkrati pa pojasnil, da ni našel druge rešitve, ki bi bila pravno zadovoljiva ob upoštevanju določb člena 85(1) PZDU in člena 6(2) SDI. Odločba o nepodaljšanju ni vsebovala nobenega sklicevanja na mnenje oddelka za odnose z javnimi upravami, agencijami in upravnimi uradi, ki ga je GD Komisije za človeške vire in varnost posredoval kadrovski službi v elektronskem sporočilu z dne 27. novembra 2013.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 22. decembra 2013 direktorja opozorila na različne možnosti, ki jih je Agencija zaporedoma predvidela za podaljšanje njene pogodbe, in jih naštela ter ga obvestila, da želi zgolj še naprej delati za ACER (v nadaljevanju: elektronsko sporočilo z dne 22. decembra 2013).
Direktor je v elektronskem sporočilu z dne 23. decembra 2013 tožeči stranki znova izrazil obžalovanje, da ni našel rešitve za podaljšanje njene pogodbe in ker se nobena izmed predvidenih rešitev ni štela za „dovolj trdno, da bi bila izvedljiva“.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 30. decembra 2013 direktorja zaprosila, naj odloži učinke odločbe o nepodaljšanju, ker je vložila pritožbo, v kateri je predstavila trditve svojega odvetnika v podporo podaljšanju njene pogodbe. Poudarila je tudi, da je bila odločba o nepodaljšanju nepričakovana in da je mislila, da ima pravico do odpovednega roka.
Direktor je v elektronskem sporočilu z dne 31. decembra 2013 tožečo stranko opozoril, da ni nobene „pravno izvedljive“ možnosti za podaljšanje njene pogodbe, pri čemer ji je vseeno zagotovil, da bosta kadrovska in pravna služba Agencije znova preučili položaj in da bo obveščena o morebitni ugodni rešitvi.
Tožeča stranka je v elektronskem sporočilu z dne 3. januarja 2014 direktorju sporočila, da bo treba ob ponovni preučitvi njenega položaja upoštevati načelo dobrega upravljanja, možnost, ki jo agencijam priznavajo novi kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije, ki se uporabljajo od 1. januarja 2014, da se odstopi od splošnih določb za izvajanje, ki jih sprejme Komisija, načelo hierarhije predpisov, jasnost besedila člena 85(1) PZDU ter nazadnje protislovje med členom 6 SDI in členom 85 PZDU (v nadaljevanju: elektronsko sporočilo z dne 3. januarja 2014). Poudarila je tudi, da čeprav je izrazila interes za podaljšanje pogodbe devet mesecev pred njenim iztekom, je imela po vročitvi odločbe o nepodaljšanju na voljo le dva delovna dneva odpovednega roka.
Direktor je tožečo stranko prav tako 3. januarja 2014 obvestil, da je bilo njeno elektronsko sporočilo s tega dne posredovano kadrovski in pravni službi Agencije ter da jo bo obvestil, takoj ko bo dobil njuna odgovora.
Direktor je v elektronskem sporočilu z dne 13. januarja 2014 tožečo stranko obvestil, da je ob pomoči kadrovske in pravne službe Agencije začel ponovno preučitev njenega položaja glede na argumente, navedene v elektronskem sporočilu z dne 3. januarja 2014, da pa mu ti dodatni argumenti ne dajejo pravne podlage, ki bi mu omogočila, da podaljša pogodbo (v nadaljevanju: odločba z dne 13. januarja 2014). Pojasnil je, da člen 85 PZDU in člen 6 SDI nista nezdružljiva, da so bile SDI pred sprejetjem predložene pravni službi Komisije, ki ni podala nobenega ugovora ali komentarja, ter da mu uporaba člena 85 PZDU v povezavi s členom 6 SDI v tem primeru ne daje nobene možnosti izbire.
Predlogi strank
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
odločbo o nepodaljšanju razglasi za nično;
—
ACER naloži, da ji plača 10.000 EUR za povrnitev nepremoženjske škode, ki jo je utrpela;
—
ACER naloži plačilo stroškov.
ACER Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
—
tožbo razglasi za nedopustno;
—
podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Dopustnost
Trditve strank
ACER meni, da tožba ni bila vložena v roku iz člena 91(3) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki je veljala pred začetkom veljavnosti Uredbe (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije in [PZDU] (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi). Elektronsko sporočilo z dne 22. decembra 2013, celo elektronsko sporočilo tožeče stranke z dne 19. decembra 2013, naj bi bilo treba šteti za pritožbo zoper odločbo o nepodaljšanju v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Agencija naj bi naslednji dan, to je 23. decembra 2013, z elektronskim sporočilom odgovorila na to pritožbo. Poznejši elektronski sporočili tožeče stranke, to je z dne 30. decembra 2013 in 3. januarja 2014, naj bi bili le ponovitev prvotne pritožbe. Odločbi, s katerima je bilo nanju odgovorjeno, naj bi bili zato le potrditvi odločbe iz elektronskega sporočila z dne 23. decembra 2013.
Ker je rok za vložitev tožbe po mnenju ACER začel teči 23. decembra 2013, naj bi bila tožba, vložena 11. aprila 2014, prepozna.
Tožeča stranka meni, da je tožba dopustna. Njen svetovalec je na obravnavi vprašal, ali lahko predloži novo listino, s katero bi potrdil dopustnost tožbe.
Presoja Sodišča za uslužbence
Opozoriti je treba, da je za točno pravno opredelitev pisanj, ki jih je tožeča stranka poslala OPSP pred vložitvijo tožbe, pristojno le Sodišče za uslužbence (glej v tem smislu sodbo Politi/Evropska fundacija za usposabljanje, C‑154/99 P,
EU:C:2000:354
, točka 16).
V skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov je pritožba dopis, s katerim uradnik, ne da bi izrecno zahteval preklic zadevne odločbe, očitno izrazi voljo, da izpodbija odločbo, ki posega v njegov položaj. V zvezi s tem je vsebina akta pomembnejša od oblike (sodba Mendes/Komisija, F‑125/11,
EU:F:2013:35
, točka 34 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba najprej ugotoviti, da je tožeča stranka šele v elektronskem sporočilu z dne 3. januarja 2014 jasno izrazila voljo, da izpodbija odločbo o nepodaljšanju, za katere „ponovni preizkus“ je zaprosila, ko je navedla več podrobnih razlogov (glej točko 20 te sodbe). Elektronsko sporočilo z dne 3. januarja 2014 je zato treba opredeliti kot pritožbo v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
Dalje, ugotoviti je treba tudi, da je tožeča stranka v elektronskem sporočilu z dne 3. januarja 2014 navedla očitke, ki nikakor niso bili navedeni v elektronskem sporočilu z dne 19. decembra 2013 in elektronskem sporočilu z dne 22. decembra 2013, zlasti protislovje med členom 6(2) SDI in členom 85 PZDU ter neupoštevanje načela hierarhije predpisov. Direktor pa je kot OPSP šele v odločbi z dne 13. januarja 2014 prvič odgovoril na te očitke. Zato je v vsakem primeru datum za vložitev tožbe začel teči na datum vročitve te odločbe, sprejete v odgovor na elektronsko sporočilo z dne 3. januarja 2014, ki velja kot pritožba, to je 13. januarja 2014 (o dopustnosti zaporednih pritožb glej sodbe Ghignone in drugi/Svet, T‑44/97,
EU:T:2000:258
, točka 39; Collotte/Komisija, F‑58/07,
EU:F:2008:170
, točka 32 in navedena sodna praksa, in D’Agostino/Komisija, F‑93/12,
EU:F:2013:155
, točka 30, ki je predmet pritožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije, zadeva T‑670/13 P). Tožba, vložena 11. aprila 2014, zato ni prepozna.
Iz tega sledi, da ugovor nedopustnosti, ki ga je podala ACER in se nanaša na prepozno vložitev tožbe, ni utemeljen, zato ga je treba zavrniti, ne da bi bilo treba odločiti o predlogu tožeče stranke, da predloži nov dokazni predlog.
Predlog za razglasitev ničnosti odločbe o nepodaljšanju
Tožeča stranka v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti v tožbi navaja glavni tožbeni razlog, s katerim se zatrjuje nezakonitost člena 6(2) SDI glede na člen 85(1) PZDU, in podredni tožbeni razlog, s katerim se zatrjuje napačno utemeljitev odločbe o nepodaljšanju.
Vendar je svetovalec tožeče stranke na obravnavi navedel, da umika podredni tožbeni razlog.
Zato je treba odločiti o edinem tožbenem razlogu, ki se nanaša na nezakonitost člena 6(2) SDI glede na člen 85(1) PZDU.
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da je člen 6(2) SDI, na katerem temelji odločba o nepodaljšanju, v nasprotju s členom 85(1) PZDU.
Prvič, tožeča stranka meni, da člen 6(2) SDI, ki OPSP dovoljuje, da drugo podaljšanje odobri le pod pogojem, da prvi dve pogodbi zajemata obdobje najmanj petih let, uvaja izjemo od možnosti drugega podaljšanja pogodbe pogodbenega uslužbenca, predvidene v členu 85(1) PZDU. Posledica člena 6(2) SDI naj bi bila omejitev področja uporabe člena 85(1) PZDU, ker za odobritev drugega podaljšanja uvaja pogoj, ki v PZDU ni predviden, in sicer da je zadevna oseba v Agenciji delala najmanj pet let.
Tako odstopanje naj bi bilo nezakonito zaradi hierarhije predpisov in dejstva, da so določbe člena 85(1) PZDU jasne, izčrpne in natančne ter upravi ne dajejo nobenega polja prostega preudarka za sklepanje, da nekatere pogodbe ne bi bile upravičene do drugega podaljšanja. Člen 6(2) SDI naj bi Agenciji omogočal, da ovira podaljšanje pogodbe za nedoločen čas, tako da uslužbencu samovoljno ponudi prvotno pogodbo in prvo podaljšanje, katerih skupno trajanje je krajše od zahtevanih petih let.
Drugič, tožeča stranka meni tudi, da ker je treba člen 6(2) SDI razlagati tako, da uvaja izjemo ne od možnosti drugega podaljšanja, ampak od pravila, v skladu s katerim se lahko drugo podaljšanje odobri le za nedoločen čas, je treba za ta člen šteti tudi, da je v nasprotju s členom 85(1) PZDU.
V zvezi s tem tožeča stranka ob sklicevanju na sodbo Scheefer/Parlament (F‑105/09,
EU:F:2011:41
, točke 51 in od 53 do 55) trdi, da je bilo pravilo o drugem podaljšanju za nedoločen čas uvedeno za zaščito stabilnosti zaposlitve, ki naj bi bila temeljni cilj Direktive Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368) in Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priložen navedeni direktivi. Člen 85(1) PZDU bi se zato moral razlagati tako, da bi mu bil zagotovljen širok obseg, saj je njegov cilj upravi preprečiti, da zlorabi svoja pooblastila z veriženjem pogodb za določen čas.
Nazadnje, svetovalec tožeče stranke je na obravnavi trdil, da so bile SDI sprejete brez posvetovanja z odborom uslužbencev Agencije in da niso bile ustrezno objavljene.
ACER predlaga zavrnitev tožbenega razloga in trdi, da člen 6(2) SDI ni v nasprotju s členom 85(1) PZDU in zato v odločbi o nepodaljšanju pravo ni bilo napačno uporabljeno.
Prvič, ACER trdi, da v skladu s sodbo Komisija/Macchia (T‑368/12 P,
EU:T:2014:266
, točka 60), ki je v tej zadevi upoštevna po analogiji, člena 85(1) PZDU ni mogoče razlagati tako, da je njegov cilj zagotoviti neprekinjenost zaposlitve pogodbenih uslužbencev.
Drugič, ACER trdi, da v skladu s sodno prakso pogodbeni uslužbenec s pogodbo za določen čas načeloma nima pravice do podaljšanja pogodbe, saj je tako podaljšanje le možnost, odvisna od tega, da je v interesu službe. Uprava naj bi imela na področju podaljševanja pogodb široko polje prostega preudarka. Trajanje delovnega razmerja med institucijo in pogodbenim uslužbencem naj bi bilo urejeno s pogodbo, sklenjeno med strankama.
Zato naj bi bilo za podaljšanje pogodb mogoče določiti pogoj, če to ne pripelje do zlorabe pogodb za določen čas. ACER naj bi za to podaljšanje določil pogoj v SDI, v katerih so pregledno pojasnjena merila, na katerih temeljijo odločbe o podaljšanju. SDI naj bi bile „dopolnjujoče in skladne“ s členom 85(1) PZDU.
Tretjič, člen 6(2) SDI naj bi sledil vzorcu, ki ga je Komisija predlagala leta 2011, da bi se na eni strani uskladili predpisi agencij in na drugi strani zagotovila „simetrija pri obravnavi pogodbenih in začasnih uslužbencev“ za preprečitev, da bi pogodbeni uslužbenci lahko dobili pogodbo za neodločen čas v krajšem času kot začasni uslužbenci znotraj iste agencije. Komisija naj bi poleg tega „podprla“ izvedbeno uredbo ACER.
Poleg tega ACER trdi, da ni mogla v celoti upoštevati postopka iz sklepa št. 2013/11, ker v obravnavani zadevi „temeljno predhodno merilo[,] in sicer upravičenost do podaljšanja“, ni bilo izpolnjeno.
Nazadnje, ACER je na obravnavi trdila, da so očitki, ki jih je svetovalec tožeče stranke predstavil na navedeni obravnavi ter se nanašajo na neobstoj posvetovanja z odborom uslužbencev Agencije pred sprejetjem SDI in neobjavo SDI, novi in zato nedopustni.
Presoja Sodišča za uslužbence
Tožeča stranka v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti odločbe o nepodaljšanju podaja ugovor nezakonitosti člena 6(2) SDI glede na člen 85(1) PZDU.
Člen 85(1) PZDU določa, da se „[p]ogodbe […] s pogodbenimi uslužbenci iz člena 3a [PZDU] lahko sklenejo za določen čas najmanj treh mesecev in največ petih let. Obnovijo se lahko samo enkrat za določen čas, ki ne sme presegati petih let. Skupno trajanje prve pogodbe in prve obnovitve mora biti vsaj šest mesecev za funkcionalno skupino I in vsaj devet mesecev za druge funkcionalne skupine. Vsaka naslednja obnovitev je za nedoločen čas. […]“
Kot je pravilno trdila ACER, je treba spomniti, da čeprav je v členu 85(1) PZDU predvidena možnost drugega podaljšanja, to ni niti pravica, podeljena zadevni osebi, niti jamstvo za določeno neprekinjenost zaposlitve, ampak možnost, o kateri presodi OPSP. V skladu s sodno prakso imajo institucije Unije široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki jih imajo na voljo, glede na te naloge, vendar pod pogojem, da se zaposleni razporedijo v interesu službe (glej v tem smislu sodbi Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, točka 34 in navedena sodna praksa, in Komisija/Macchia,
EU:T:2014:266
, točki 49 in 60).
Vendar člen 6(2) SDI pogojuje možnost dodelitve drugega podaljšanja pogodbe za nedoločen čas z izpolnjevanjem pogoja
sine qua non
, da skupno trajanje prvotne pogodbe in njenega prvega podaljšanja doseže najmanj pet let. Če ta pogoj ni izpolnjen, mora biti vsaka možnost podaljšanja, na predlog ali celo po uradni dolžnosti, obvezno izključena.
Kadar pa je institucija ali agencija pooblaščena za izdajanje splošnih določb za izvajanje, ki naj bi dopolnile ali izvajale nadrejene in zavezujoče določbe Kadrovskih predpisov ali PZDU, pristojni organ ne sme niti ravnati
contra legem
, zlasti s sprejemanjem določb, katerih uporaba bi bila v nasprotju z nameni določb Kadrovskih predpisov ali ki bi slednjim odvzele ves polni učinek, niti neupoštevati splošnih pravnih načel, kot so načelo dobrega upravljanja, načelo enakega obravnavanja oseb in načelo varstva zaupanja v pravo (glej v tem smislu sodbo Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, točka 35 in navedena sodna praksa).
V skladu s sodno prakso je namreč v splošnih določbah za izvajanje, sprejetih na podlagi člena 110, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, mogoče določiti merila, ki lahko upravo usmerjajo pri izvajanju njene diskrecijske pravice ali podrobneje pojasnijo obseg tistih določb Kadrovskih predpisov, ki niso jasne. Nasprotno pa te splošne določbe za izvajanje s podrobnejšo razlago jasnega izraza iz Kadrovskih predpisov ne morejo zakonito zožiti področja uporabe Kadrovskih predpisov ali PZDU oziroma predvideti pravil, ki bi odstopala od nadrejenih določb, kot so določbe Kadrovskih predpisov in PZDU ali splošna pravna načela (sodbi Brems/Svet, T‑75/89,
EU:T:1990:88
, točka 29 in navedena sodna praksa, in Ianniello/Komisija, T‑308/04,
EU:T:2007:347
, točka 38 in navedena sodna praksa).
Sodišče prve stopnje Evropskih skupnosti je tako v sodbi Brems/Svet (
EU:T:1990:88
, točka 30) za nezakonita razglasilo člena 3 in 7 sklepa Sveta z dne 15. marca 1976 o sprejetju splošnih določb za izvajanje člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ker sta navedena člena 3 in 7 v prizadevanju za pojasnitev izraza „vsaka oseba“, uporabljenega v členu 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, določila najnižje in najvišje starostne meje, ki se uporabljajo za osebe, ki jih je mogoče upoštevati kot vzdrževanega otroka, in s tem po uradni dolžnosti s področja uporabe člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom izključila vse osebe, ki so med določenima starostnima mejama, s čimer je bila organu za imenovanja, odvzeta možnost, da v vsakem konkretnem primeru izvaja svojo diskrecijsko pravico.
Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da člen 6(2) SDI omejuje obseg člena 85(1) PZDU, ker uvaja dodaten pogoj za podaljšanje pogodbe pogodbenega uslužbenca v smislu člena 3a PZDU, ki ni predviden v PZDU in ovira izvajanje diskrecijske pravice, podeljene upravi, ne da bi bila taka omejitev lahko objektivno utemeljena z interesom službe. Vendar pa razen v primeru izrecnega dovoljenja v ta namen splošna notranja odločba ACER, kot so SDI, ne more zakonito omejiti obsega izrecnega pravila iz Kadrovskih predpisov ali PZDU (glej v tem smislu sodbo Komisija/Petrilli,
EU:T:2010:531
, točki 31 in 36 ter navedena sodna praksa).
Poleg tega ni mogoče upoštevati trditev, ki jih je ACER navedla v zvezi s cilji sprejetja SDI.
Prvič, niti nujnost uskladitve prakse agencij in Komisije glede zaposlovanja in dela pogodbenih uslužbencev niti nujnost zagotovitve „simetrije“ pri obravnavi začasnih in pogodbenih uslužbencev, kar zadeva zahtevano trajanje dela za upravičenost do pogodbe za nedoločen čas, ob domnevi, da sta navedeni zahtevi dokazani, ne upravičujeta neupoštevanja načela hierarhije predpisov.
Drugič, dejstvo, da so določbe člena 6(2) SDI enake določbam člena 6 Sklepa Komisije C(2004) 1313 z dne 7. aprila 2004 o določitvi splošnih določb za izvajanje o postopkih zaposlovanja in dela pogodbenih uslužbencev v Komisiji, prav tako ne upravičuje tega, da se OPSP samodejno odvzame diskrecijska pravica, ki jo ima v okviru podaljšanja pogodbe pogodbenega uslužbenca. Poleg tega je treba ugotoviti, da člen 6 Sklepa Komisije C(2011) 1264 z dne 2. marca 2011 o določitvi splošnih določb za izvajanje člena 79(2) PZDU o pogojih za zaposlitev pogodbenih uslužbencev, ki jih Komisija zaposli na podlagi členov 3a in 3b PZDU, ki je bil sprejet pred SDI, ne določa več pogoja minimalnega trajanja prvotne pogodbe in prvega podaljšanja te pogodbe za pridobitev drugega podaljšanja.
Nazadnje, ACER v odgovoru na tožbo trdi tudi, da je „Agencija […] na notranji ravni predvidela možnost, da uporabi obliko izredne obravnave“, vendar v obravnavani zadevi „ocene [tožeče stranke] za leti 2011 in 2012 niso zagotovile dovolj dokazov o njeni izjemni delovni uspešnosti, ki bi upravičila vsakršno odstopanje od uredbe, ki se uporablja“.
S tako trditvijo pa ni mogoče odgovoriti na podani ugovor nezakonitosti, ker člen 6(2) SDI ne določa nobene izjeme od pogoja, ki zahteva, da prvotna pogodba in prvo podaljšanje skupaj trajata pet let.
Iz listin iz spisa in zlasti odločbe o nepodaljšanju je vsekakor razvidno, da je ACER podaljšanje pogodbe tožeče stranke zavrnil le zato, ker v obravnavani zadevi ni bil izpolnjen pogoj, določen v členu 6(2) SDI, da sta prvotna pogodba in prvo podaljšanje skupaj trajala najmanj pet let.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa, čeprav je lahko uprava v sistemu pravnih sredstev iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov ob izrecni zavrnitvi pritožbe prisiljena spremeniti obrazložitev, na podlagi katere je sprejela izpodbijani akt, pa taka sprememba ni mogoča po vložitvi tožbe zoper izpodbijani akt pri Sodišču za uslužbence. Poleg tega uprava ne sme med postopkom prvotne napačne obrazložitve nadomestiti s popolnoma novo obrazložitvijo (sodba Allen/Komisija, F‑23/10,
EU:F:2011:162
, točka 98).
Sodišče za uslužbence zato utemeljitve odločbe o nepodaljšanju, ki se nanaša na delovno uspešnost tožeče stranke in je bila prvič navedena med postopkom, ne more upoštevati pri nadzoru zakonitosti odločbe o nepodaljšanju.
Dodatno, Sodišče za uslužbence ugotavlja, da je ta utemeljitev v očitnem nasprotju z listinami iz spisa, iz katerih je razvidno, da je Agencija večkrat izrazila željo ohraniti delovno razmerje, ki jo je vezalo na tožečo stranko.
Ob upoštevanju vsega navedenega in zlasti z vidika sodne prakse, navedene v točkah od 53 do 56 te sodbe, je treba sprejeti ugovor nezakonitosti člena 6(2) SDI in odločbo o nepodaljšanju razglasiti za nično, ne da bi bilo treba odločiti o dveh novih očitkih, ki ju je svetovalec tožeče stranke predstavil na obravnavi.
Odškodninski zahtevek
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je utrpela veliko nepremoženjsko škodo, ki je ni mogoče povrniti z razglasitvijo ničnosti odločbe o nepodaljšanju, ker je ACER zamujala pri sprejetju in vročitvi odločbe o nepodaljšanju, s čimer je bil kršen člen 2 sklepa št. 2013/11, ki za to določa trimesečni rok pred iztekom veljavne pogodbe.
Tožeča stranka trdi, da ji je bila odločba o nepodaljšanju vročena šele 20. decembra 2013, to je nekaj dni pred iztekom pogodbe 31. decembra 2013, čeprav je od oktobra stalno dobivala zagotovila, da bodo našli rešitev in da bo njena pogodba podaljšana. Negotovost in psihični pritisk zaradi te zamude naj bi postala taka, da je bila tožeča stranka pripravljena sprejeti ponudbo z dne 19. decembra 2013, za katero pa je vedela, da je nezakonita in v nasprotju z njenimi dolgoročnimi interesi. Zamuda pri podaljšanju njene pogodbe naj bi tako okrepila negativne učinke odločbe o nepodaljšanju. Tožeča stranka naj bi po vročitvi te odločbe sicer doživela hud stres, ki je bil diagnosticiran 23. decembra 2013.
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj
ex æquo et bono
določi znesek odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpela. Po mnenju tožeče stranke bi bil znesek 10.000 EUR ustrezen.
ACER priznava, da v obravnavani zadevi sklep št. 2013/11 ni bil upoštevan, vendar predlaga zavrnitev odškodninskega zahtevka. Prvič, tožeča stranka naj ne bi predložila nobenega dokaza v podporo trditvi o svojem zdravstvenem stanju in vsekakor naj vzročna zveza med zamudo pri sprejetju odločbe o nepodaljšanju in poslabšanjem zdravstvenega stanja tožeče stranke ne bi bila ugotovljena.
Drugič, ACER trdi, da se pogodba ne podaljša po samem zakonu in da je tožeča stranka od sklenitve prvega dodatka leta 2011 vedela, da obstaja možnost, da se njena pogodba ne bo mogla še drugič podaljšati, ker ne bo izpolnjen pogoj iz člena 6(2) SDI. Agencija naj bi jo opozorila na pravne težave, povezane s podaljšanjem njene pogodbe.
Tretjič, s tem ko je ACER v obdobju od oktobra do decembra 2013 iskala pravno sprejemljivo rešitev za ohranitev zaposlitve tožeče stranke, naj bi spoštovala svojo dolžnost skrbnega ravnanja, ko je tožeči stranki izkazala pozornost in razumevanje.
Podredno, ACER meni, da bi bilo treba odškodnino zmanjšati, ker je bila tožeča stranka brezposelna le tri mesece, preden se je v službah Sveta Evropske unije zaposlila na položaju, ki je vsaj enakovreden tistemu, ki ga je imela v ACER. Ker je poleg tega tožeča stranka v zadnjih mesecih dejavnosti v Agenciji prejela več ponudb drugih evropskih institucij, naj bi imela možnost zmanjšati, celo odpraviti negativne posledice konca pogodbenega razmerja z ACER.
Presoja Sodišča za uslužbence
Člen 2, tretji odstavek, sklepa št. 2013/11 določa, da je treba v primeru, ko uslužbenec, ki je delo opravljal na podlagi pogodbe za določen čas v obdobju, daljšem od enega leta in krajšem od treh let, odločbo o podaljšanju ali nepodaljšanju pogodbe sprejeti in vročiti najpozneje tri mesece pred iztekom navedene pogodbe.
V obravnavani zadevi pa ni sporno, da je bila odločba o nepodaljšanju tožeči stranki vročena 20. decembra 2013, to je le enajst dni pred iztekom njene pogodbe, določenim za 31. december 2013, s čimer je bil torej očitno kršen člen 2, tretji odstavek, sklepa št. 2013/11.
Poleg tega, čeprav je res, da je bil sklep št. 2013/11 sprejet 28. maja 2013, to ne spremeni dejstva, da je člen 6(2) SDI, na katerega se je OPSP oprl za utemeljitev odločbe o nepodaljšanju, veljal od 1. junija 2011. ACER, ki jo je tožeča stranka opozorila več kot devet mesecev pred iztekom svoje pogodbe, je torej imela potreben čas, da najde rešitev za podaljšanje pogodbe tožeče stranke, ne da bi morala prekoračiti predpisani rok za sprejetje odločitve.
Zato je treba ugotoviti, da je ACER storila napako, ki lahko da pravico do odškodnine.
Poleg tega je v nasprotju s tem, kar trdi ACER, tožeča stranka pravno zadostno dokazala obstoj nepremoženjske škode zaradi negotovosti glede njenega poklicnega življenja v zadnjih mesecih izvajanja njene pogodbe, ker ni bilo odločbe o nadaljevanju njenega delovnega razmerja z ACER, in tudi obstoj vzročne zveze med zamudo pri sprejetju odločbe o nepodaljšanju in navedeno nepremoženjsko škodo.
Poleg tega iskanje zaposlitve, ki se ga je lotila tožeča stranka, in dejstvo, da je v zadnjih mesecih dejavnosti v Agenciji prejela in zavrnila več ponudb za zaposlitev, potrjujeta dejstvo, da je bilo njeno poklicno delo dobro, in kvečjemu tako še bolj ponazarjata negotov položaj, v katerem je bila zaradi ACER.
Nazadnje, tožeča stranka je dokazala, da razglasitev ničnosti odločbe o nepodaljšanju ne zadostuje za povrnitev nastale nepremoženjske škode, predvsem zato, ker ACER ni upoštevala člena 2, tretji odstavek, sklepa št. 2013/11.
Zato je treba, ne da bi to vplivalo na ukrepe, ki jih bo ACER morala sprejeti po razglasitvi ničnosti odločbe o nepodaljšanju, ugoditi odškodninskemu zahtevku in ACER naložiti, naj tožeči stranki plača odškodnino v znesku, ocenjenem
ex æquo et bono
na 7000 EUR.
Stroški
V skladu s členom 101 Poslovnika brez poseganja v druge določbe poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspela stranka nosi svoje stroške in se ji na predlog naloži plačilo stroškov druge stranke. V skladu s členom 102(1) Poslovnika lahko Sodišče za uslužbence, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka nosi svoje stroške in da se ji naloži le delno plačilo stroškov nasprotne stranke ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.
Iz obrazložitve te sodbe je razvidno, da je ACER stranka, ki ni uspela. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno predlagala, naj se ACER naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 102(1) Poslovnika, ACER nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov tožeče stranke.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
razsodilo:

1.
Odločba z dne 20. decembra 2013, s katero je direktor Agencije za sodelovanje energetskih regulatorjev zavrnil podaljšanje pogodbe DP, se razglasi za nično.

2.
Agenciji za sodelovanje energetskih regulatorjev se naloži, naj DP plača 7000 EUR.

3.
Agencija za sodelovanje energetskih regulatorjev nosi svoje stroške in stroške DP.

Van Raepenbusch
Rofes i Pujol
Perillo
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. julija 2015.
Sodna tajnica
W. Hakenberg
Predsednik
S. Van Raepenbusch
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina