CELEX: 62014TJ0847
„Životní prostředí
Ochrana ozonové vrstvy
Fluorované skleníkové plyny
Nařízení (EU) č. 517/2014
Uvádění částečně fluorovaných uhlovodíků na trh
Určení referenční hodnoty
Přidělování kvót
Povinnost uvést odůvodnění
Způsob stanovení“

Skutečnosti předcházející sporu
Částečně fluorované uhlovodíky (HFC) jsou druhem fluorovaných skleníkových plynů používaných zejména v chladicích a klimatizačních systémech, aerosolech a při výrobě izolačních pěn.
Žalobkyně, GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, je německou společností podnikající v oblasti speciálních plynů. Nevyrábí HFC, ale dováží je ze třetích zemí a členských států a poté je uvádí na trh, když kupujícími jsou zejména společnosti usazené v Evropské unii.
V rámci boje proti emisím skleníkových plynů přijaly Evropský parlament a Rada Evropské unie nařízení (EU) č. 517/2014 ze dne 16. dubna 2014 o fluorovaných skleníkových plynech a o zrušení nařízení (ES) č. 842/2006 (
Úř. věst. L 150, s. 195
).
Za nejefektivnější a nákladově nejúčinnější způsob dlouhodobého snižování emisí těchto látek bylo považováno postupné snižování množství HFC, jež může být uvedeno na unijní trh.
Pro zajištění tohoto postupného snižování nařízení č. 517/2014 stanoví, že Evropská komise určí maximální množství HFC, které může být uvedeno každý rok na unijní trh, referenční hodnotu pro každého výrobce a každého dovozce na základě ročního průměru množství HFC, která výrobce nebo dovozce oznámil jako uvedená na trh od roku 2009 do roku 2012 (dále jen „referenční hodnota“), a kvótu HFC (dále jen „kvóta“), kterou bude oprávněn uvádět od roku 2015 každoročně na trh.
Dne 31. října 2014 přijala Komise prováděcí rozhodnutí 2014/774/EU, kterým se podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 517/2014 o fluorovaných skleníkových plynech stanovují referenční hodnoty na období od 1. ledna 2015 do 31. prosince 2017 pro každého výrobce nebo dovozce, který v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 842/2006 oznámil uvedení částečně fluorovaných uhlovodíků na trh (
Úř. věst. L 318, s. 28
, dále jen „napadené rozhodnutí“).
Článek 1 napadeného rozhodnutí zní takto:
„Článek 1
Stanovení referenčních hodnot
Pro účely přidělování kvót se za referenční hodnoty pro každého dovozce a výrobce považují hodnoty stanovené v příloze tohoto rozhodnutí, vypočtené na základě údajů oznámených v souladu s nařízením (ES) č. 842/2006 tak, že od ročního průměrného množství [HFC] (ve velkém objemu) uvedených na trh Unie v letech 2009 až 2012 se odečte celkové množství [HFC] (ve velkém objemu), na které se vztahují výjimky stanovené pro uvedené období v čl. 15 odst. 2 [písm.] a) až e) nařízení (EU) č. 517/2014, pokud jsou příslušné údaje k dispozici.
Roční průměr plynů uvedených na trh Unie ve velkém objemu, na které odkazuje tento článek, byl vypočítán tak, že od celkového ročního množství [HFC] (ve velkém objemu) vyrobených na trhu Unie a dovezeného na trh Unie se odečetlo celkové množství [HFC] (ve velkém objemu) vyvezených z trhu Unie, přičemž se zohlednil zůstatek zásob plynů ke konci roku.“
Příloha napadeného rozhodnutí přiznává žalobkyni referenční hodnotu ve výši [
důvěrné
] (
) tun ekvivalentu oxidu uhličitého (CO
) a na rok 2015 jí poskytuje kvótu ve výši [
důvěrné
] tun ekvivalentu CO
.
Uvedená příloha uvádí rovněž vzorec použití k určení referenční hodnoty, jehož součástí je mj. proměnná odvíjející se od meziroční změny zásob HFC.
E-mailem ze dne 5. listopadu 2014 požádala žalobkyně Komisi o osvětlení důvodů, proč byla při stanovení referenční hodnoty zohledněna meziroční změna zásob HFC.
Komise odpověděla e-mailem z téhož dne, v němž mj. uvedla, že referenční hodnota byla určena na základě údajů sdělených podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 842/2006 ze dne 17. května 2006 o některých fluorovaných skleníkových plynech (
Úř. věst. L 161, s. 1
).
E-mailem rovněž z téhož dne žalobkyně v reakci uvedla, že stále nechápe důvod, proč byla při stanovení referenční hodnoty zohledněna meziroční změna zásob HFC, a zdůraznila, že podle ní tato změna pro ni nepříznivě ovlivnila stanovení uvedené hodnoty.
Komise odpověděla žalobkyni e-mailem ze dne 6. listopadu 2014, v němž připomněla, že musela množství HFC uvedené na trh stanovit na základě dostupných údajů, jež nerozlišovaly mezi jednotlivými druhy zásob a jejich původem, a že z tohoto důvodu použila vzorec, v rámci něhož nebylo mezi zásobami rozlišováno. S tímto vzorcem byly dotčené společnosti seznámeny a tento nebyl předmětem jakýchkoliv námitek, a to ani ze strany žalobkyně.
Dne 12. prosince 2014 požádal zástupce žalobkyně Komisi, aby změnila napadené rozhodnutí.
Dne 16. prosince 2014 Komise zástupce žalobkyně informovala, že na žádost odpoví co nejdříve, ale že ji musí nejprve konzultovat z právního hlediska.
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 30. prosince 2014 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Samostatným podáním došlým téhož dne žalobkyně navrhla, aby bylo o této žalobě rozhodnuto ve zrychleném řízení v souladu s článkem 76a jednacího řádu Tribunálu.
Rozhodnutím ze dne 23. ledna 2015 Tribunál (třetí senát) této žádosti vyhověl.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (třetí senát) zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu položil účastnicím řízení písemné otázky. Účastnice řízení na tyto otázky odpověděly ve stanovených lhůtách.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 21. dubna 2015 podala žalobkyně návrh na organizační procesní opatření, v němž Tribunál zejména požádala, aby nařídil předložení dokumentů. Komise předložila vyjádření k tomuto návrhu na organizační procesní opatření ve stanovených lhůtách.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání dne 8. května 2015.
Po jednání předložila žalobkyně dokument, k němuž se Komise vyjádřila ve stanovené lhůtě.
Ústní část řízení skončila dne 12. května 2015.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí a kvótu pro uvedení HFC na trh, která jí byla přidělena na rok 2015, jelikož určená referenční hodnota a přidělená kvóta jsou příliš nízké,
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl,
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu své žaloby uplatňuje žalobkyně tři žalobní důvody, z nichž první vychází z porušení nařízení č. 517/2014, druhý z porušení zásady rovného zacházení a třetí z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
Nejprve je třeba posoudit třetí žalobní důvod.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění
Žalobkyně tvrdí, že napadené rozhodnutí neodpovídá požadavkům článku 296 SFEU. Napadené rozhodnutí totiž nijak neodůvodňuje zohlednění meziroční změny zásob. Dále není zjevné, jakým způsobem byla stanovena referenční hodnota, která jí byla přiznána, mj. se zohledněním meziroční změny zásob, jelikož toto stanovení není odůvodněno. Výpočty uvedené v příloze k žalobě ostatně vedou k jiné referenční hodnotě, než kterou stanovila Komise.
Komise má za to, že napadené rozhodnutí požadavky článku 296 SFEU dodržuje. Zpochybňuje, že by napadené rozhodnutí neuvádělo důvody zohlednění meziroční změny zásob. To totiž vyplývá z čl. 16 odst. 1 nařízení č. 517/2014 a jeho souvislosti jsou uvedeny v bodě 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Dále vyvrací argument, podle něhož není stanovení referenční hodnoty pochopitelné. Článek 1 druhý pododstavec napadeného rozhodnutí totiž vysvětluje použitou metodu a uvedená hodnota byla určena správně. Výpočty uvedené v příloze žaloby jsou naopak podle Komise chybné.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 296 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby dotčené osoby mohly rozpoznat důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl provést jeho přezkum (viz rozsudek ze dne 24. listopadu 2005, Itálie v. Komise, C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03, Sb. rozh.,
EU:C:2005:714
, bod 54 a citovaná judikatura).
Tento požadavek musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (viz rozsudek Itálie v. Komise, bod 30 výše,
EU:C:2005:714
, bod 55 a citovaná judikatura).
Z judikatury rovněž plyne, že prováděcí akt splňuje povinnost uvést odůvodnění, jestliže obsahuje výslovný odkaz na ustanovení nařízení, na němž je tento akt založen, a umožňuje tak rozpoznat kritéria, která vedla k jeho přijetí (viz rozsudek ze dne 20. září 2012, Polsko v. Komise, T‑333/09,
EU:T:2012:449
, bod 88 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je třeba úvodem uvést, že napadené rozhodnutí je prováděcím rozhodnutí, které je založeno na nařízení č. 517/2014 a které odkazuje, jak plyne zejména z jeho druhého bodu odůvodnění, na čl. 16 odst. 1 uvedeného nařízení, který stanoví, že Komise do 31. října 2014 prostřednictvím prováděcích aktů stanoví pro každého výrobce nebo každého dovozce, který oznámí údaje podle článku 6 nařízení č. 842/206, referenční hodnotu na základě ročního průměru množství HTC, která výrobce nebo dovozce oznámil jako uvedená na trh od roku 2009 do roku 2012 (dále jen „referenční období“).
Dále je třeba zdůraznit, že bod 4 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že referenční hodnoty se vypočítají z dostupných údajů na základě ročního průměrného množství HFC, v jejichž případě výrobci nebo dovozci oznámili jejich uvedení na trh v referenčním období, přičemž se nezapočítají množství HFC určená pro použití podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 517/2014 ve stejném období.
Článek 1 první pododstavec napadeného rozhodnutí rovněž uvádí, že pro účely přidělování kvót se za referenční hodnoty pro každého dovozce a každého výrobce považují hodnoty stanovené v příloze uvedeného rozhodnutí, vypočtené na základě údajů oznámených v souladu s nařízením č. 842/2006 tak, že se od ročního průměrného množství HFC (ve velkém objemu) uvedených na trh Unie v referenčním období odečte celkové množství HFC (ve velkém objemu), na které se vztahují výjimky stanovené pro uvedené období v čl. 15 odst. 2 písmenech a) až e) nařízení (EU) č. 517/2014, pokud jsou příslušné údaje k dispozici.
Článek 1 druhý pododstavec napadeného rozhodnutí upřesňuje, že roční průměr plynů uvedených na unijní trh ve velkém objemu byl vypočítán tak, že od celkového ročního množství HFC (ve velkém objemu) vyrobených na trhu Unie a dovezených na tento trh se odečetlo celkové množství HFC (ve velkém objemu) vyvezených z Unie, přičemž se zohlednily zásoby plynů ke konci roku.
Co se týče přílohy napadeného rozhodnutí, ta uvádí, že referenční hodnota (RH) byla vypočítána podle následujícího vzorce: RH = průměr [2009–2012] (POM – EX), kde hodnota (POM – EX) se stanoví každoročně a poté se použije její průměr za dotčené čtyřleté období. Dále je v ní upřesněno, že hodnota POM odpovídá plynům uvedeným na trh ve velkém objemu (stanoveným na základě vzorce Ρ + I – E + Δs, kde hodnota P představuje výrobu, hodnota I dovozy, hodnota E přímé vývozy a hodnota Δs rozdíl v zásobách ke konci roku, tedy zásobám k 1. lednu 20XX po odečtení zásob k 31. prosinci 20XX) a že hodnota EX představuje plyny ve velkém objemu, na něž se vztahují výjimky podle čl. 15 odst. 2 písm. a) až e) nařízení č. 517/2014 na základě dostupných údajů.
Zaprvé je tedy nutno konstatovat, že vzhledem k výše uvedenému je napadené rozhodnutí odůvodněno právně dostačujícím způsobem, pokud jde o definici referenční hodnoty a Komisí stanovenou metodu pro určení této hodnoty. Tyto informace totiž zcela jasně a jednoznačně vyplývají z uvedeného rozhodnutí. Tvrzení žalobkyně, že stanovení referenční hodnoty, která jí byla přiznána, není odůvodněno, je tudíž nesprávné.
Zadruhé, co se týče zohlednění meziroční změny zásob při stanovení referenční hodnoty, je třeba konstatovat, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise vypočítala roční průměr HFC uvedených na unijní trh ve velkém objemu tak, že od celkových ročních množství HFC vyrobených v Unii a dovezených na její trh odečetla celková množství HFC (ve velkém objemu) vyvezená z Unie, přičemž zohlednila meziroční změnu zásob. Napadené rozhodnutí, a dokonce ani nařízení č. 517/2014, na které uvedené rozhodnutí odkazuje, však neobsahují specifické odůvodnění ohledně zohlednění poslední proměnné. V tomto ohledu nelze tvrdit, že odkaz na „údaje oznámené v souladu s nařízením (ES) č. 842/2006“ v článku 1 napadeného rozhodnutí představuje odůvodnění pro zohlednění dotčené proměnné. Tento odkaz sice umožňuje určit původ údajů použitých v rámci stanovení referenční hodnoty, avšak neumožňuje objasnit specifické důvody pro zahrnutí meziroční změny zásob do uvedeného výpočtu. Avšak vzhledem k tomu, že definice referenční hodnoty a metoda stanovená Komisi pro určení této hodnoty vyplývají právně dostačujícím způsobem z napadeného rozhodnutí, nelze po Komisi požadovat, aby uvedla specifické důvody, proč uvedená metoda zahrnuje konkrétní proměnnou, přestože tím není dotčen přezkum opodstatněnosti zohlednění této proměnné ve vztahu k definici referenční hodnoty unijním soudem. Kromě toho se korespondence mezi Komisí a žalobkyní následující po přijetí napadeného rozhodnutí, ale předcházející podání projednávané žaloby, týkala specificky právě této otázky, přičemž Komise se vyjádřila mj. k zohlednění meziroční změny zásob, takže žalobkyni bylo umožněno seznámit se s důvody tohoto zohlednění a zpochybnit jeho opodstatněnost v rámci uvedené žaloby, jak vyplyne z přezkumu prvního žalobního důvodu.
V neposlední řadě, pokud jde o argument vycházející v podstatě z toho, že i při zohlednění meziroční změny zásob by výsledek výpočtu dle vzorce uvedeného v napadeném rozhodnutí byl odlišný, je nutno konstatovat, že tento se nevztahuje k odůvodnění napadeného rozhodnutí, ale k jeho správnosti, takže v rámci tohoto žalobního důvodu je třeba ho odmítnout jako irelevantní.
Z výše uvedeného plyne, že třetí žalobní důvod musí být zamítnut.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení nařízení č. 517/2014
Žalobkyně tvrdí, že Komise tím, že pro účely stanovení referenční hodnoty, která byly žalobkyni přiznána, nesprávně zohlednila meziroční změnu zásob HFC, zatímco měla zohlednit pouze množství HFC skutečně uvedené na trh, odpovídající v tomto případě rozdílu mezi množstvím dovezených a vyvezených HFC, porušila nařízení č. 517/2014. Na podporu své teze, podle níž není důvod k tomu, aby byla uvedená změna zohledněna, vychází ze znění uvedeného nařízení, jakož i z jeho historického, systematického a teleologického výkladu. Podle žalobkyně nemá u dovozců a vývozců, jako je ona, kteří nejsou výrobci ani uživateli, zohlednění této změny žádnou souvislost s množstvím skutečně uvedeným na trh, jak dokládají jí zmíněné příklady situací. Toto zohlednění v projednávaném případě snižuje referenční hodnotu přiznanou žalobkyni, která by měla dosahovat přinejmenším [
důvěrné
] tun ekvivalentu CO
, a nikoliv [
důvěrné
] tun ekvivalentu CO
, k nimž dospěla Komise.
Komise má za to, že způsob určení referenční hodnoty stanovený a použitý v napadeném rozhodnutí je v souladu s nařízením č. 517/2014. Tato hodnota totiž musí vycházet z množství uvedených na trh v referenčním období ve smyslu čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014 a dále z množství, která výrobce nebo dovozce oznámil jako množství uvedená na trh na základě článku 6 nařízení č. 842/2006. Údaje oznámené podle posledně uvedeného nařízení přitom přesně neodrážejí množství uvedená na trh, jelikož jediné údaje, které jsou dostupné, se týkají výroby, dovozu, vývozu a stavu zásob. Za těchto podmínek ponechal zákonodárce Komisi prostor pro uvážení při určování referenční hodnoty, jelikož stanovil, že tato hodnota je založena na oznámených údajích. Metoda stanovená v čl. 1 druhém pododstavci napadeného rozhodnutí je v souladu s těmito požadavky, jakož i se zněním, kontextem, smyslem a účelem čl. 16 odst. 1 nařízení č. 517/2014. A konečně, Komise je toho názoru, že příklady situací uváděné žalobkyní vycházejí z chybných výpočtů.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že cílem nařízení č. 517/2014 je, jak plyne z jeho bodů 13 a 14 odůvodnění, postupné snižování množství HFC, jež může být uvedeno na unijní trh, za účelem dlouhodobého snižování emisí těchto látek.
Za tímto účelem nařízení č. 517/2014 stanoví, že Komise přidělí jednotlivým výrobcům a dovozcům kvóty pro uvádění HFC na trh, přičemž bude vycházet z předem stanovené referenční hodnoty.
Jak plyne z čl. 16 odst. 1 nařízení č. 517/2014, tato referenční hodnota vychází z ročního průměru množství HFC, která výrobce nebo dovozce, který oznámil údaje podle článku 6 nařízení č. 842/206, oznámil jako uvedená na trh během referenčního období, s výjimkou určitých množství HFC určených k použití uvedenému v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 517/2014.
Příloha V nařízení č. 517/2014 potvrzuje, že referenční hodnota se zakládá na množstvích HFC, která výrobci a dovozci uvedli na unijní trh během referenčního období, s výjimkou množství HFC pro použití uvedená v čl. 15 odst. 2 tohoto nařízení během téhož období, a to na základě dostupných údajů.
Z toho plyne, že nařízení č. 517/2014 stanoví, že referenční hodnota přiznaná výrobci nebo dovozci se odvíjí jednak od množství HFC uvedených na trh během referenčního období a jednak od množství, na něž se uplatní výjimky podle čl. 15 odst. 2 uvedeného nařízení.
Napadené rozhodnutí tak tím, že ve svém čl. 1 prvním pododstavci stanoví, že referenční hodnoty pro každého dovozce a každého výrobce jsou vypočteny na základě údajů oznámených v souladu s nařízením č. 842/2006 tak, že od ročního průměrného množství HFC uvedených na unijní trh během referenčního období se odečte celkové množství HFC, na které se vztahují výjimky stanovené pro totéž období v čl. 15 odst. 2 písm. a) až e) nařízení č. 517/2014, pokud jsou příslušné údaje k dispozici, v podstatě přebírá tatáž kritéria, jaká pro určení referenční hodnoty stanoví nařízení č. 517/2014.
V projednávaném případě žalobkyně zpochybňuje to, že Komise zohlednila meziroční změnu zásob HFC, tedy hodnotu Δs uvedenou ve vzorci v příloze napadeného rozhodnutí, v rámci výpočtu referenční hodnoty, která jí byla přiznána, konkrétně pak referenční hodnoty týkající se množství HFC, které uvedla na trh během referenčního období.
V tomto ohledu je skutečně třeba uvést, že jak plyne z čl. 1 druhého pododstavce a z přílohy napadeného rozhodnutí, množství HFC, která výrobci nebo dovozci uvedli na trh během referenčního období, byla vypočtena sečtením vyrobených a dovezených množství, jakož i meziroční změny zásob, a odečtením vyvezených množství.
Jak však zdůrazňuje žalobkyně, žádné ustanovení nařízení č. 517/2014 výslovně nestanoví, že by meziroční změna zásob představovala údaj, který by měl být zohledněn při stanovení referenční hodnoty.
Dále není prokázáno, že by meziroční změna zásob představovala relevantní kritérium pro určení množství HFC „uvedených na trh“ ve smyslu čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014, zejména v případě společností, jako je žalobkyně, které HFC nevyrábějí ani nepoužívají, ale omezují se na jejich dovoz za účelem dalšího prodeje nebo následného vývozu mimo Unii.
V tomto ohledu je zaprvé třeba konstatovat, že čl. 2 bod 10) nařízení č. 517/2014 definuje „uvedení na trh“ jako první dodání či poskytnutí jiné straně v Unii za úplatu nebo bezplatně, nebo v případě výrobce použití pro vlastní účely včetně propuštění do volného oběhu v Unii. Podle článku 129 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se stanoví celní kodex Společenství (Modernizovaný celní kodex) (
Úř. věst. L 145, s. 1
), přitom propuštění do volného oběhu implikuje výběr dlužného dovozního cla, případně výběr dalších poplatků stanovených příslušnými platnými předpisy týkajícími se výběru těchto poplatků, uplatnění obchodněpolitických opatření a zákazů a omezení, pokud nebyla uplatněna v dřívější fázi, a splnění dalších formalit stanovených pro dovoz daného zboží. Propuštěním získává zboží, které není zbožím Společenství, celní status zboží Společenství. V této souvislosti je třeba uvést, že v odpovědích na otázku položenou Tribunálem na jednání účastnice shodně uznaly, že pojem „propuštění do volného oběhu“ uvedený v čl. 2 bodě 10) nařízení č. 517/2014 se shoduje s pojmem uvedeným v článku 129 nařízení č. 450/2008. Z toho plyne, že množství HFC dovezené žalobkyní, které splňuje podmínky stanovené článkem 129 nařízení č. 450/2008, musí být považováno za propuštěné do volného oběhu, a tedy za „uvedené na trh“ podle čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014.
Zadruhé je třeba upřesnit, že z čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014 neplyne ani z něj nelze vyvodit, že k tomu, aby mohlo být považováno za „uvedené na trh“, musí množství HFC propuštěné do volného oběhu mimoto být předmětem skutečného prodeje, čímž by bylo vyloučeno množství propuštěné do volného oběhu, které je jako dosud neprodané skladováno. Takový výklad uvedeného článku mimoto nepodporuje ani žádné jiné ustanovení nařízení č. 517/2014. To ostatně netvrdí ani Komise.
Zatřetí je třeba uvést, že jak zdůrazňuje Komise, nařízení č. 842/2006 a nařízení č. 517/2014 neobsahují tutéž definici pojmu „uvedení na trh“. I když je totiž uvedená definice v globálu stejná, obě nařízení se rozcházejí v tom, že první z nich se odvolává na „dovoz na celní území Společenství“, zatímco druhé na „propuštění do volného oběhu v Unii“. Za uvedené na trh je tudíž podle nařízení č. 842/2006 považováno veškeré dovezené množství HFC, kdežto podle nařízení č. 517/2014 je to pouze množství HFC, které bylo dovezeno a propuštěno do volného oběhu.
Kromě toho je třeba připustit, že příloha V nařízení č. 517/2014, která má upřesnit stanovení referenční hodnoty, uvádí, že její výpočet se zakládá na množstvích HFC, která výrobci a dovozci uvedli na trh v Unii během referenčního období nebo období přidělování „na základě dostupných údajů“. Těmito údaji byly, jak plyne z výkladu celého nařízení č. 517/2014, údaje sdělené na základě článku 6 nařízení č. 842/2006, a to formou stanovenou nařízením Komise (ES) č. 1493/2007 ze dne 17. prosince 2007, kterým se podle nařízení č. 842/2006 zavádí formát pro zprávu předkládanou výrobci, dovozci a vývozci některých fluorovaných skleníkových plynů (
Úř. věst. L 332, s. 7
).
Mezi těmito údaji přitom nefiguruje množství HFC dovezené a propuštěné do volného oběhu, které má být podle čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014 považováno za uvedené na trh; tímto způsobem bylo sděleno pouze vyrobené, dovezené, vyvezené a skladované množství.
Nicméně okolnost, že příloha V nařízení č. 517/2014 stanoví, že referenční hodnota má být určena „na základě dostupných údajů“, a že čl. 16 odst. 1 uvedeného nařízení uvádí, že tato hodnota vychází z „ročního průměru množství [HFC], která výrobce nebo dovozce oznámil jako uvedená na trh“, nemůže znamenat, že stanovení referenční hodnoty musí nutně vycházet pouze z údajů oznámených na základě článku 6 nařízení č. 842/2006.
Především žádné ustanovení nařízení č. 517/2014 výslovně neuvádí, že by stanovení referenční hodnoty muselo nutně vycházet pouze z údajů oznámených na základě článku 6 nařízení č. 842/2006, a neuvádí ostatně ani to, že by pro uvedené stanovení měly být nutně použity všechny tyto údaje.
Žádné ustanovení nařízení č. 517/2014 dále nestanoví, že by Komise nemohla, ukáže-li se, že je to nezbytné, požadovat po dotčených společnostech doplňující informace. Komise ostatně na jednání uvedla, že nařízení č. 517/2014 v tomto ohledu neobsahuje výslovný zákaz. Stejně tak i za předpokladu, že zákonodárce, jak uvádí Komise, upustil od zpětného získávání údajů týkajících se referenčního období, neplyne z toho pro Komisi zákaz takové informace získat, pokud se ukážou být nezbytnými pro stanovení množství HFC uvedeného na trh. Neprokázalo se ostatně, že by to s ohledem na omezený počet dotčených společností mělo za následek vysoké administrativní náklady, oddálení spuštění mechanismu nebo zvláštní riziko manipulace, jak naznačuje Komise. Každopádně je třeba poznamenat, že jak plyne z přílohy e-mailu ze dne 19. května 2014, zaslaného Komisí v odpověď na písemnou otázku Tribunálu, tento orgán dotčené společnosti vyzval, aby mu v souvislosti se stanovením referenční hodnoty předaly určité údaje, zejména množství HFC vyrobená nebo dovezená pro účely vyjmenované v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 517/2014, které do té doby nebyly oznámeny, a neměl je tedy k dispozici. Vysvětlení podaná v tomto ohledu Komisí na jednání neumožňují mít za to, že by bývalo nebylo možné požádat uvedené společnosti rovněž o oznámení údajů týkajících se množství HFC dovezených a propuštěných do volného oběhu, které, obdobně jako množství HFC vyrobená nebo dovezená pro účely vyjmenované v čl. 15 odst. 2 nařízení č. 517/2014, nebyly oznámeny podle nařízení č. 842/2006. To tedy potvrzuje nejen to, že nebylo zakázáno nebo nemožné, aby Komise v případě potřeby údaje, které by neměla k dispozici, shromáždila
ex post
, ale rovněž to, že se tak skutečně dělo. Navíc je třeba upřesnit, že uvedeným společnostem nelze každopádně vytýkat, že během referenčního období samy neoznámily údaje, o něž Komise nepožádala na základě nařízení č. 842/2006 a jejichž relevantnost se projevila až později.
A konečně nařízení č. 517/2014 musí být vykládáno v tomto smyslu, že Komise musí provádět stanovení referenční hodnoty na základě oznámených (čl. 16 odst. 1) nebo dostupných údajů (příloha V) pouze v rozsahu, v němž jsou tyto údaje relevantní pro výpočet uvedené hodnoty. Cílem uvedeného nařízení je totiž postupné snižování množství HFC „uvedeného na trh“ Unie. Založit tento výpočet na údajích nemajících objektivní souvislost s množstvími HFC „uvedenými na trh“ Unie během referenčního období, z nichž musí, jak plyne z nařízení č. 517/2014, vycházet referenční hodnoty, a v konečném důsledku i poskytnuté kvóty pro uvádění na trh, by přitom bylo v rozporu s tímto cílem.
Z toho plyne, že používání údajů, které nejsou relevantní pro účely výpočtu množství HFC uvedených na trh, pro stanovení referenční hodnoty, zejména pokud se tak děje pouze z důvodu, že se jedná o „dostupné údaje“, by bylo v rozporu s cílem sledovaným nařízením č. 517/2014. Okolnost, že skladovaná množství byla předmětem oznámení, tedy nutně neznamená, že by měla být zohledněna, pokud by pro stanovení množství HFC uvedených na trh nebyla relevantní. Ze stejných důvodů je tedy irelevantní i Komisí zmíněná okolnost, že bod 5 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí, že stanovení referenční hodnoty je limitováno omezeními údajů oznamovaných v souladu s článkem 6 nařízení č. 842/2006. Z toho plyne, že nelze připustit, aby nedostupnost údajů relevantních pro výpočet referenční hodnoty měla za následek, že by tyto hodnota neodpovídala množství HFC uvedeným na trh, jak požaduje čl. 16 odst. 1 a příloha V nařízení č. 517/2014. Komise přitom uznává, že zákonodárce si byl vědom nemožnosti přesně stanovit množství uvedená na trh ve smyslu nařízení č. 517/2014 na základě údajů oznámených podle nařízení č. 842/2006. Bylo tedy úkolem Komise, aby si od dotčených společností vyžádala chybějící relevantní údaje.
Co se týče Komisí zmíněného údajného prostoru pro uvážení, který jí zákonodárce ponechal při výpočtu referenčních hodnot, ten v žádném případě nemůže uvedený orgán opravňovat k přijetí metody, která by vedla k tomu, že by referenční hodnoty nevycházely z množství HFC uvedených na trh, v souladu s nařízením č. 517/2014.
Komise každopádně neprokázala, že v takovém případě, o jaký se jedná v projednávané věci, by zohlednění meziroční změny zásob umožňovalo přinejmenším přesněji než bez něj určit množství HFC uvedená na trh ve smyslu čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014 na základě údajů získaných podle článku 6 nařízení č. 842/2006.
Komise totiž nepředložila žádnou informaci, která by umožnila se domnívat, že u společnosti dovážející, ale nevyrábějící HFC by zohlednění meziroční změny zásob umožňovalo spolu s dovezenými a vyvezenými množstvími určit i množství, která byla uvedena na trh, podle čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014. Nic tedy nenasvědčuje tomu, že v případě dovozů HFC by existovala jakákoliv souvislost mezi změnou zásob a množstvími HFC, která byla propuštěna do volného oběhu, a tudíž uvedena na trh ve smyslu čl. 2 bodu 10) uvedeného nařízení. Není tedy žádný důvod k tomu se domnívat, že zohlednění uvedené změny napomáhá k přesnějšímu určení množství HFC uvedených dovozcem na trh než bez tohoto zohlednění.
Tyto úvahy nepopírá ani argument Komise, podle něhož by zohlednění dovozů bez provedení korekce prostřednictvím srovnání výše zásob vedlo k tomu, že by tím bylo zohledněno veškeré dovezené množství, a nejen to propuštěné do volného oběhu, ani argument, podle něhož je zohlednění vývoje stavu zásob nezbytné pro dosažení cíle uváděného nařízením č. 517/2014. Je totiž sice pravda, že dovezené množství neumožňuje samo o sobě stanovit množství uvedené dovozcem na trh, jelikož za uvedené na trh ve smyslu čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014 může být považováno dovezené množství HFC propuštěné do volného oběhu. To však nic nemění na tom, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že by zohlednění meziroční změny zásob umožňovalo stanovit, jak to vyžaduje cíl sledovaný uvedeným nařízením, množství HFC uvedené na trh společností, která se tak jako žalobkyně omezuje na dovoz a vývoz HFC.
Navíc je třeba podotknout, že v projednávaném případě žalobkyně v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu tvrdila, že celé množství HFC dovezené během referenčního období bylo propuštěno do volného oběhu. Na jednání Komise uvedla, že toto tvrzení nezpochybňuje. Množství HFC, které žalobkyně, u níž je nesporné, že tyto plyny nevyrábí, uvedla na trh ve smyslu čl. 2 bodu 10) nařízení č. 517/2014, tudíž odpovídá právě rozdílu mezi dovezeným, a tedy propuštěným do volného oběhu, a vyvezeným množstvím HFC. Zohledněním údaje souvisejícího s meziroční změnou zásob přitom Komise stanovila referenční hodnotu, která přesně neodpovídá množství uvedeným žalobkyní na trh.
Z výše uvedeného plyne, že napadené rozhodnutí tím, že pro účely výpočtu referenční hodnoty přiznané žalobkyni zohledňuje meziroční změnu zásob, porušuje nařízení č. 517/2014, a že tvrzení Komise, že metoda, kterou zvolila, je v souladu s požadavky uvedeného nařízení, je nesprávné.
Prvnímu žalobnímu důvodu je tudíž třeba vyhovět a napadené rozhodnutí zrušit v rozsahu, v němž se týká žalobkyně, aniž je nutné zkoumat druhý žalobní důvod nebo vyhovět návrhu žalobkyně na organizační procesní opatření.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:

1)
Prováděcí rozhodnutí Komise 2014/774/EU ze dne 31. října 2014, kterým se podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 517/2014 o fluorovaných skleníkových plynech stanovují referenční hodnoty na období od 1. ledna 2015 do 31. prosince 2017 pro každého výrobce nebo dovozce, který v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 842/2006 oznámil uvedení částečně fluorovaných uhlovodíků na trh, se zrušuje v rozsahu, v němž se týká společnosti GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH.

2)
Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. června 2015.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.
(
) – Důvěrné údaje byly vynechány.