CELEX: 62009CJ0196
Řízení o předběžné otázce
Pojem ,soudu členského státu‘ ve smyslu článku 267 SFEU
Rada pro stížnosti evropských škol
Systém odměňování učitelů přidělených k evropským školám
Nepřizpůsobení odměn po snížení hodnoty libry šterlinků
Slučitelnost s články 18 SFEU a 45 SFEU

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 18 SFEU, 45 SFEU a 267 SFEU.
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi 137 učiteli přidělenými Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska
k evropským školám a Evropskými školami ohledně jejich odmítnutí provést úpravu odměn žalobců za období před 1. červencem
2008 v návaznosti na snížení hodnoty libry šterlinků a dále ohledně způsobu výpočtu uplatňovaného od tohoto data pro úpravu
odměn v návaznosti na výkyvy směnných kurzů jiných měn než euro.

Právní rámec

Úmluva o statutu evropských škol
Zřizování evropských škol bylo původně založeno na dvou právních nástrojích, a sice statutem Evropské školy, podepsaným v Lucemburku
dne 12. dubna 1957 (
United Nations Treaties series
, svazek 443, s. 1293) a Protokolem o zřizování evropských škol podle statutu Evropské školy, podepsaným v Lucemburku dne
13. dubna 1962 (
United Nations Treaties series
, svazek 752, s. 267).
Tyto právní nástroje byly nahrazeny Úmluvou o statutu evropských škol, uzavřenou v Lucemburku dne 21. června 1994 (Úř. věst.
L 212, s. 3; Zvl. vyd. 16/01, s. 16, dále jen „úmluva o evropských školách“), která vstoupila v platnost dne 1. října 2002
a je nyní platným právním nástrojem. Na rozdíl od původních právních nástrojů, jejichž stranami byly pouze členské státy,
uzavřela úmluvu o evropských školách rovněž Evropská společenství, která k tomu byla oprávněna rozhodnutím Rady 94/557/ES,
Euratom ze dne 17. června 1994, kterým se Evropské společenství a Evropské společenství pro atomovou energii zmocňuje podepsat
a uzavřít Úmluvu o statutu evropských škol (Úř. věst. L 212, s. 1; Zvl. vyd. 16/01, s. 14).
První až čtvrtý bod odůvodnění úmluvy o evropských školách zní:
„zvažujíce [vzhledem k tomu], že pro společné vzdělávání dětí zaměstnanců Evropských společenství za účelem zajištění řádného
fungování evropských orgánů, byl[a] od roku 1957 zřizován[a] zařízení nesoucí název ,evropská škola‘;
zvažujíce [vzhledem k tomu], že se Evropská společenství snaží zajistit společné vzdělávání těchto dětí a že za tímto účelem
přispívají do rozpočtu evropských škol;
zvažujíce [vzhledem k tomu], že systém evropských škol je jediný svého druhu; že představuje formu spolupráce mezi členskými
státy navzájem i mezi členskými státy a Evropskými společenstvími, přičemž plně uznávají odpovědnost členských států za obsah
výuky a za uspořádání jejich vzdělávacího systému, stejně jako za kulturní a jazykovou různost;
[vzhledem k tomu, že]
[...]
–        by měla být zajištěna náležitá právní ochrana vyučujících zaměstnanců stejně jako ostatních osob, na které se vztahuje tento
statut, proti jednáním Nejvyšší rady nebo správních rad; za tímto účelem by měla být vytvořena Rada pro stížnosti, která by
měla jasně vymezené pravomoci,
–        pravomocí Rady pro stížnosti není dotčena soudní pravomoc vnitrostátních soudů v občanskoprávních a trestněprávních věcech“..
Podle článku 7 úmluvy o evropských školách je Rada pro stížnosti evropských škol (dále jen „Rada pro stížnosti“), spolu s Nejvyšší
radou, generálním tajemníkem a Radami inspektorů, jedním z orgánů společných všem školám.
Článek 26 úmluvy o evropských školách stanoví, že „Soudní dvůr Evropských společenství je výlučně příslušný rozhodovat spory
mezi smluvními stranami týkající se výkladu a uplatňování této úmluvy, které nevyřešila Nejvyšší rada“.
Článek 27 úmluvy o evropských školách stanoví:
„1.       Zřizuje se Rada pro stížnosti.
2.       Rada pro stížnosti je výlučně příslušná rozhodovat v prvním a posledním stupni poté, co se vyčerpají všechny správní postupy,
jakýkoli spor týkající se uplatňování této úmluvy na všechny osoby, na které se tato úmluva vztahuje s výjimkou administrativních
a pomocných zaměstnanců, a ohledně právnosti každého aktu nepříznivě působícího založeného na této úmluvě nebo na předpisech
přijatých v jejím rámci, přijatého Nejvyšší radou nebo správní radou školy, při výkonu jejich pravomocí, které jim jsou svěřeny
touto úmluvou. Mají-li tyto spory finanční povahu, má Rada pro stížnosti neomezenou pravomoc.
Podmínky a prováděcí pravidla týkající se těchto řízení stanoví podle okolností pracovní řád pro učitele nebo úprava použitelná
na učitele na částečný úvazek nebo obecné školní řády.
3.       Členové Rady pro stížnosti jsou osoby, o jejichž nezávislosti není pochyb, a které jsou považovány za způsobilé právníky.
Členy Rady pro stížnosti mohou být jmenovány pouze osoby, které jsou na seznamu sestaveném Soudním dvorem Evropských společenství.
4.       Statut Rady pro stížnosti přijme jednomyslně Nejvyšší rada.
Statut Rady pro stížnosti určí počet členů Rady pro stížnosti, postup pro jejich jmenování Nejvyšší radou, délku jejich funkčního
období a finanční opatření, která se jich týkají. Statut upřesní fungování Rady pro stížnosti.
5.       Rada pro stížnosti přijme svůj jednací řád, který obsahuje ustanovení nezbytná pro uplatňování statutu.
Jednací řád vyžaduje jednomyslné schválení Nejvyšší radou.
6.       Rozsudky Rady pro stížnosti jsou pro strany závazné a, nejsou-li stranami vykonány, vynutitelné příslušnými orgány členských
států v souladu s jejich vnitrostátními právními předpisy.
7.       V jiných sporech, ve kterých jsou školy stranou, jsou příslušné vnitrostátní soudy. Tento článek se nedotýká zejména příslušnosti
vnitrostátních soudů ve věcech občanskoprávní a trestněprávní odpovědnosti.“

Statut Rady pro stížnosti evropských škol
Článek 1 statutu Rady pro stížnosti evropských škol stanoví:
„1.       Rada pro stížnosti [...] má šest členů, kteří jsou jmenováni na dobu pěti let.
2.       Nejvyšší rada, která rozhoduje dvoutřetinovou většinou svých členů, je jmenuje na základě seznamu sestaveného za tímto účelem
Soudním dvorem Evropských společenství.
3.       Jejich funkční období je automaticky obnovitelné na stejnou dobu, nerozhodne-li Nejvyšší rada dvoutřetinovou většinou svých
členů výslovně jinak.
[...]“
Podle článku 3 tohoto statutu „členové Rady pro stížnosti nesmí vykonávat po dobu jejich funkčního období žádnou politickou
nebo správní funkci ani žádnou výdělečnou činnost neslučitelnou s jejich povinností nezávislosti a nestrannosti“.
Článek 5 uvedeného statutu stanoví, že „člen Rady pro stížnosti může být zbaven funkce pouze tehdy, když ostatní členové na
plenárním zasedání dvoutřetinovou většinou rozhodnou, že nadále nesplňuje požadované podmínky.“
Článek 15 téhož statutu stanoví:
„[...]
2.       Žádný člen se nemůže podílet na přezkumu věci, na níž má osobní zájem nebo v níž dříve vystupoval buď jako zástupce nebo poradce
jednoho z účastníků řízení nebo osoby, která má na věci zájem, nebo jako člen soudu nebo vyšetřovací komise, nebo z jiného
titulu.
3.       Jestliže je člen z některého z těchto důvodů nebo ze zvláštního důvodu vyloučen, uvědomí o tom předsedu Rady pro stížnosti,
který jej uvolní a zajistí případně jeho nahrazení jiným členem.
4.       Má-li předseda Rady pro stížnosti nebo sekce za to, že je u člena dán důvod vyloučení, konfrontuje svůj názor s názorem dotyčného;
v případě nesouladu rozhodne Rada pro stížnosti nebo sekce. Po vyslechnutí dotyčného člena se Rada pro stížnosti nebo sekce
radí a hlasuje v jeho nepřítomnosti. V případě, že příslušný senát rozhodne o vyloučení, předseda Rady pro stížnosti přistoupí
případně k nahrazení dotyčného.“

Pracovní řád přidělených zaměstnanců evropských škol
Pracovní řád přidělených zaměstnanců evropských škol (dále jen „pracovní řád přidělených zaměstnanců“) přijímá Nejvyšší rada
na základě pravomoci, kterou jí v tomto ohledu přiznává úmluva o evropských školách.
Článek 49 pracovního řádu přidělených zaměstnanců ve své verzi platné od října 2004 do 30. června 2008 stanovil:
„1.       Za podmínek stanovených v této kapitole[,] a není-li výslovně stanoveno jinak, má zaměstnanec nárok na odměnu odpovídající
jeho pracovnímu místu a jeho stupni v platové tabulce odpovídající takovému místu, jak je stanovena v příloze III k tomuto
pracovnímu řádu.
2. a)  Příslušné vnitrostátní orgány vyplácejí zaměstnancům vnitrostátní plat a informují ředitele o vyplácených částkách, přičemž
upřesní všechny skutečnosti, které byly při výpočtu zohledněny, včetně povinných odvodů na sociální zabezpečení a daní.
b)       Škola vyplácí rozdíl mezi odměnou stanovenou v tomto pracovním řádu a protihodnotou všech vnitrostátních příjmů snížených
o povinné odvody na sociální zabezpečení.
Tato protihodnota se vypočítává v měně země, kde zaměstnanec vykonává svoji činnost, na základě směnných kurzů používaných
pro úpravu platů úředníků Evropských společenství.
Jestliže je protihodnota vyšší než činí odměna stanovená tímto pracovním řádem pro kalendářní rok, zůstává rozdíl mezi oběma
částkami dotyčnému zaměstnanci.
[...]“
Komentář k čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců upřesňoval:
„Podle ustanovení služebního řádu úředníků Společenství se jako referenční kurz pro devizy jiné než euro bere rozpočtový kurz
platný k 1. červenci daného roku. Tento referenční kurz se použije při převodu odměn na eura“.
V říjnu 2008 se Nejvyšší rada rozhodla čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců s účinností od 1. července
2008 změnit vložením následujícího pododstavce mezi druhý a třetí pododstavec uvedeného ustanovení:
„Tyto směnné kurzy jsou porovnávány s měsíčními směnnými kurzy používanými při provádění rozpočtu. V případě odchylky rovné
nebo vyšší než 5 % zaznamenané u jedné nebo více deviz vzhledem ke směnným kurzům používaných až do této chvíle se od tohoto
měsíce provede úprava. Jestliže nebylo dosaženo daného prahu, aktualizují se směnné kurzy nejpozději po 6 měsících.“
Podle článku 79 pracovního řádu přidělených zaměstnanců lze proti rozhodnutím ve správní a finanční oblasti podat správní
odvolání ke generálnímu tajemníkovi. Proti jeho výslovnému nebo implicitnímu zamítavému rozhodnutí lze podat žalobu na základě
článku 80 uvedeného pracovního řádu, jehož odstavec 1 stanoví:
„Rada pro stížnosti je výlučně příslušná rozhodovat v prvním a posledním stupni jakýkoliv spor mezi vedením školy a zaměstnanci
týkající se legality aktu nepříznivě zasahujícího do jejich právního postavení. Jde-li o spor finanční povahy, provádí Rada
pro stížnosti přezkum v plné jurisdikci.“
Článek 86 pracovního řádu přidělených zaměstnanců stanoví, že „články tohoto pracovního řádu obdobné článkům služebního řádu
úředníků Společenství budou vykládány podle kritérií uplatňovaných Komisí“.

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Paul Miles a dalších 136 žalobců v původním řízení jsou učitelé přidělení Spojeným královstvím k některé z evropských škol.
V souladu s článkem 49 pracovního řádu přidělených zaměstnanců pobírají jednak vnitrostátní plat vyplácený orgány Spojeného
království a jednak příplatek, který se rovná rozdílu mezi odměnou stanovenou tímto pracovním řádem a protihodnotou vnitrostátního
platu sníženého o povinné srážky na sociální zabezpečení, vyplácený evropskou školou (dále jen „evropský příplatek“).
Za období od 1. července 2007 do 30. června 2008 byl evropský příplatek vypočítáván – podle čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního
řádu přidělených zaměstnanců platného v té době – jako rozdíl mezi odměnou stanovenou tímto pracovním řádem a protihodnotou
celkového vnitrostátního platu vyjádřeného v librách šterlinků a převedeného na eura na základě rozpočtového kurzu uplatňovaného
Evropskou komisí k 1. červenci 2007.
Od října 2007 došlo ke značnému snížení hodnoty libry šterlinků. Toto snížení hodnoty však nebylo zohledněno při výpočtu evropského
příplatku žalobců před 1. červencem 2008, jelikož směnný kurz uplatňovaný na platy úředníků Evropských společenství, na který
uvedené ustanovení odkazuje, se upravuje pouze jednou ročně.
Paul Miles a ostatní žalobci v původním řízení podali mezi 15. dubnem a 20. květnem 2008 ke generálnímu tajemníkovi evropských
škol správní odvolání, jimiž se domáhali, aby byl směnný kurz libry šterlinků přehodnocen a evropské příplatky počínaje listopadem
2007 byly přepočteny. Vzhledem k tomu, že tato odvolání byla uvedeným generálním tajemníkem implicitně zamítnuta, podali žalobci
v původním řízení dne 15. prosince 2008 a 9. ledna 2009 k Radě pro stížnosti žaloby na neplatnost; přitom se dále domáhali
náhrady škody za období od listopadu 2007 do června 2008. V této souvislosti žalobci zejména uplatnili, námitku protiprávnosti
čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců z hlediska článků 12 ES a 39 ES.
V říjnu 2008 Nejvyšší rada evropských škol změnila čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců za účelem
možnosti pružnějšího přehodnocení směnných kurzů v případě výrazných změn kurzů měn členských států mimo eurozónu. Nabytí
účinnosti této změny bylo stanoveno na 1. července 2008 z toho důvodu, že uplatnění se zpětnou účinností by vyvolalo značné
náklady a znamenalo by, že od zaměstnanců přidělených členskými státy, jejichž měna doznala zhodnocení, by bylo požadováno
vrácení nadměrného evropského příplatku.
Rada pro stížnosti poukazuje na to, že právní systém evropských škol je systémem
sui generis
, který se liší jak od systému Společenství a Evropské unie, tak od systému členských států, přestože představuje určitou
formu spolupráce mezi nimi. Upřesňuje, že z toho lze vyvodit, že i když vnitrostátní nebo mezinárodní právní nástroje, jejichž
stranami samy evropské školy nejsou, nemohou jako takové tyto školy právně zavazovat, základní zásady, které jsou v těchto
právních nástrojích obsaženy nebo na které tyto nástroje odkazují, musí vzhledem k tomu, že jsou společně přijímány jak v právním
řádu Unie, tak v právních řádech členských států, sloužit přinejmenším jako reference pro činnost orgánů těchto škol. Kromě
toho jsou normy práva Unie, na které odkazují právě předpisy přijaté na základě úmluvy o evropských školách, v rámci systému
uvedených škol přímo použitelné.
Rada pro stížnosti konstatuje, že za těchto podmínek jsou žalobci v původním řízení oprávněni uplatňovat námitku protiprávnosti
čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců z hlediska článků 12 ES a 39 ES.
Rada pro stížnosti poukazuje na to, že úmluva o evropských školách stanoví výslovně pouze to, že Soudní dvůr je příslušný
rozhodovat spory mezi smluvními stranami. Vyvstává však otázka, zda Rada pro stížnosti, ačkoli patří do systému
sui generis
odlišného jak od systému Společenství, tak od systému členských států, může být při výkladu a uplatňování zásad práva Unie,
jichž se před ní lze dovolávat, jakož i norem tohoto práva, na které odkazují předpisy přijaté na základě této úmluvy, považována
za soud spadající do oblasti působnosti článku 234 ES.
Rada pro stížnosti v této souvislosti zdůrazňuje, že byla zřízena úmluvou, která se týká výhradně Společenství a jeho členských
států, za účelem zajištění jednotné soudní ochrany v oblasti pravomocí, které jí byly svěřeny. Tato úmluva ostatně stanoví,
že její rozsudky musí být, bude-li to nezbytné, vykonatelné příslušnými orgány členských států a že spory, které nespadají
do její pravomoci, spadají do pravomoci vnitrostátních soudů. Bylo by tudíž paradoxní, kdyby pouze posledně uvedené soudy
mohly v rámci sporu týkajícího se Evropských škol předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Konečně,
možnost Rady pro stížnosti předkládat předběžné otázky Soudnímu dvoru odpovídá cíli článku 234 Smlouvy o ES, kterým je zajistit
jednotný výklad práva Unie.
Ohledně otázky, zda je čl. 49 odst. 2 písm. b) pracovního řádu přidělených zaměstnanců slučitelný s články 12 ES a 39 ES,
má Rada pro stížnosti za to, že její zodpovězení naráží na jisté obtíže. Poukazuje na to, že jelikož sporné ustanovení bylo
změněno až od 1. července 2008, tedy osm měsíců po zjištěném výrazném snížení hodnoty libry, učitelé přidělení Spojeným královstvím
tak při výpočtu jejich odměny byli před uvedeným datem znevýhodněni. Okolnost, že učitelé přidělení jinými členskými státy
byli tím, že k úpravě odměn před tímto datem nedošlo, zvýhodněni, protože měna těchto států doznala zhodnocení, může postoj
Evropských škol odůvodnit tím méně, že jejím účinkem bylo prohloubení dané nerovnosti v zacházení s učiteli. Podle Rady pro
stížnosti se taková situace jeví být nejen v rozporu se zásadou rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní
příslušnosti, ale zdá se, že může být rovněž překážkou volného pohybu pracovníků.
Za těchto podmínek se Rada pro stížnosti rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)       Je třeba článek 234 [ES] vykládat v tom smyslu, že takový soud, jakým je Rada pro stížnosti, která byla zřízena článkem 27
[úmluvy o evropských školách], spadá do jeho oblasti působnosti a, jelikož rozhoduje v posledním stupni, je povinen předložit
Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?
2)       V případě kladné odpovědi na první otázku, musí být články 12 [ES] a 39 [ES] vykládány v tom smyslu, že brání použití systému
odměňování, jaký platí u evropských škol, v rozsahu, v němž tento systém, i když výslovně odkazuje na systém použitelný na
úředníky Společenství, neumožňuje zcela zohlednit, a to ani retroaktivně, znehodnocení měny, které vede ke snížení kupní síly
učitelů přidělených orgány dotyčného členského státu?
3)       V případě kladné odpovědi na druhou otázku, může takový rozdíl v situaci, jaký byl zjištěn mezi učiteli přidělenými k Evropským
školám, jejichž odměna je hrazena jak jejich vnitrostátními orgány, tak i Evropskou školou, ve které vyučují, a úředníky Evropského
společenství, jejichž odměna je vyplácena výhradně Společenstvím, odůvodňovat, s ohledem na zásady obsažené ve výše uvedených
článcích a i když dotčený pracovní řád výslovně odkazuje na služební řád úředníků Společenství, že směnné kurzy určené pro
zajištění zachování rovnocenné kupní síly nejsou stejné?“

K pravomoci Soudního dvora

Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Žalobci v původním řízení i Komise mají za to, že Soudní dvůr má pravomoc k rozhodnutí o předběžné otázce, kterou mu předložila
Rada pro stížnosti, a že Rada pro stížnosti je nejen oprávněna podat Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
podle čl. 234 třetího pododstavce ES, ale je povinna takovou žádost podat. Evropské školy mají naproti tomu opačný názor a navrhují
proto odpovědět na první otázku záporně.
Žalobci v původním řízení a Komise tvrdí, že Rada pro stížnosti splňuje všechna kritéria používaná pro kvalifikaci orgánu
jako „soudu“ ve smyslu článku 234 ES, jak je stanovila judikatura Soudního dvora. Rada pro stížnosti byla zřízena na základě
zákona, je zřízena trvale, její členové skýtají veškeré záruky nezávislosti, její jurisdikce má závaznou povahu, používá právní
předpisy a řízení je obdobné řízení u řádných soudů, které splňuje zásadu kontradiktornosti. Komise dodává, že Rada pro stížnosti
v daném případě vykonává soudní činnost, když rozhoduje o sporu mezi žalobci v původním řízení a evropskými školami jako zaměstnavatelem.
Žalobci v původním řízení a Komise se domnívají, že i když Rada pro stížnosti nespadá přímo pod konkrétní členský stát, je
třeba nahlížet na ni jako na „soud členského státu“ ve smyslu článku 234 ES. Soudní dvůr totiž již připustil, v rozsudku ze
dne 4. listopadu 1997, Parfums Christian Dior (C‑337/95, Recueil, s. I‑6013, body 20 až 26), že soud společný několika členským
státům mu může předkládat předběžné otázky. Toto řešení opřel o teleologický výklad článku 234 ES s ohledem na cíl zajištění
jednotnosti výkladu práva Unie na základě tohoto ustanovení. Toto řešení by se mělo uplatnit rovněž na Radu pro stížnosti,
kterou je třeba považovat za soud společný všem členským státům a Unii a která uplatňuje právo Unie stejně jako vnitrostátní
soudy. Umožnit Radě pro stížnosti, aby Soudnímu dvoru při výkladu pravidel práva Unie předkládala žádosti o rozhodnutí o předběžné
otázce, odpovídá především cíli spočívajícímu v zajištění jednotného výkladu uvedeného práva.
Komise připouští, že Soudnímu dvoru nemůže předložit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce každý mezinárodní soud pouze na
základě toho, že uplatňuje normy práva Unie. V projednávaném případě se však jedná o specifický případ soudu společného všem
členským státům, který nahrazuje vnitrostátní soudy, jež by jinak byly příslušné. Žalobci v původním řízení uvádějí, že nelze
připustit, aby se členské státy uzavřením úmluvy o evropských školách, jejímž cílem mimoto zjevně není omezení oblasti působnosti
práva Unie, vyhnuly svým povinnostem vyplývajícím ze Smluv.
Komise a žalobci v původním řízení mají za to, že jelikož je Unie smluvní stranou úmluvy o evropských školách, je tato úmluva,
jakož i veškeré z ní odvozené právo, plně součástí práva Unie. Uvedení žalobci z toho dovozují, že Soudní dvůr má pravomoc
rozhodnout v rámci řízení o předběžné otázce jak o této úmluvě, tak o pracovním řádu přidělených zaměstnanců.
Evropské školy mají za to, že z článku 27 úmluvy o evropských školách vyplývá, že Rada pro stížnosti je soudem. Nejedná se
však zjevně o vnitrostátní soud. Jestliže Soudní dvůr mohl rozšířit, zejména ve výše uvedeném rozsudku Parfums Christian Dior,
pojem vnitrostátní soud na Soudní dvůr Beneluxu, bylo tomu tak proto, že v oblasti duševního vlastnictví existuje právní úprava
Unie. Pracovní řád přidělených zaměstnanců však nelze považovat za oblast, v níž existuje právní úprava Unie, nýbrž pouze
za výraz vzdání se pravomocí ze strany členských států ve prospěch orgánů evropských škol s tím cílem, aby tyto orgány uspořádaly
své vztahy s učiteli, kteří k nim byli přiděleni. Předložení věci v oblasti ochranných známek Soudnímu dvoru Beneluxu mimoto
mělo povahu incidenčního řízení v rámci řízení probíhajících u vnitrostátních soudů, zatímco mezi soudní činností vykonávanou
Radou pro stížnosti a soudní činností vykonávanou vnitrostátními soudy neexistuje žádný vztah. Pouhá skutečnost, že u vnitrostátních
soudů lze požadovat prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí Rady pro stížnosti, nemá v tomto ohledu význam.
Evropské školy se domnívají, že vazby, třebaže úzké, které mají s Unií, nestačí k tomu, aby byl pracovní řád přidělených zaměstnanců
považován za součást práva Unie. I když z judikatury Rady pro stížnosti vyplývá, že zásady rovného zacházení a volného pohybu
pracovníků jsou základní zásady, které musí orgány evropských škol, včetně Rady pro stížnosti, dodržovat, nelze z toho vyvozovat,
že předpisy přijaté Nejvyšší radou evropských škol je třeba pokládat za právo Unie. Otázky, které byly položeny, se týkají
pouze vztahů mezi evropskými školami a jejich přidělenými zaměstnanci, aniž existuje přímý vztah k právu Unie. Za těchto podmínek
Soudní dvůr podle Evropských škol nemá pravomoc k zodpovězení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Radou pro stížnosti
z důvodu nedostatečného vztahu k tomuto právu.

Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že pro posouzení toho, zda je předkládající orgán svojí povahou „soudem“
ve smyslu článku 267 SFEU, což je otázka, která je upravena výlučně právem Unie, bere Soudní dvůr v úvahu všechny skutečnosti,
jako je zákonný základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, kontradiktorní povaha řízení, použití právních předpisů
orgánem, jakož i jeho nezávislost (viz zejména rozsudek ze dne 17. září 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, Recueil, s. I‑4961,
bod 23; ze dne 31. května 2005, Syfait a další, C‑53/03, Sb. rozh. I‑4609, bod 29; ze dne 14. června 2007, Häupl, C‑246/05,
Sb. rozh. s. I‑4673, bod 16, a ze dne 22. prosince 2010, Koller, C‑118/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 22).
I když Rada pro stížnosti – jak uvádějí všichni zúčastnění, kteří se v projednávané věci vyjádřili – splňuje všechny tyto
skutečnosti, a musí tedy být označena za „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, je třeba poukázat na to, že znění tohoto ustanovení
odkazuje na „soud členského státu“.
Je přitom nutné konstatovat, že Rada pro stížnosti nespadá pod „členský stát“, nýbrž pod evropské školy, které jsou, jak uvádí
první a třetí bod odůvodnění úmluvy o evropských školách, systémem „
sui generis
“, v němž je prostřednictvím mezinárodní smlouvy vytvořena forma spolupráce mezi členskými státy navzájem i mezi členskými
státy a Unií, jejímž cílem je společné vzdělávání dětí zaměstnanců evropských orgánů za účelem zajištění řádného fungování
těchto orgánů.
Je pravda, že Soudní dvůr v bodě 21 výše uvedeného rozsudku Parfums Christian Dior, kterého se dovolávají žalobci a Komise,
rozhodl, že neexistuje žádný platný důvod pro to, aby soud společný několika členským státům, jako je Soudní dvůr Beneluxu,
nemohl předkládat Soudnímu dvoru předběžné otázky stejně jako soudy každého z těchto členských států.
Rada pro stížnosti však nepředstavuje takový soud společný několika členským státům, srovnatelný se Soudním dvorem Beneluxu.
Zatímco totiž úkolem posledně uvedeného soudu je zajišťovat jednotnost uplatňování právních pravidel společných všem třem
státům Beneluxu a řízení před ním má povahu incidenčního řízení ve vztahu k řízením probíhajícím před vnitrostátními soudy,
po jehož skončení je stanoven konečný výklad právních pravidel společných zemím Beneluxu (viz výše uvedený rozsudek soud Parfums
Christian Dior, bod 22), Rada pro stížnosti k soudním systémům členských států takové vazby nemá.
Kromě toho, i když Rada pro stížnosti byla vytvořena všemi členskými státy a Unií, nic to nemění na tom, že představuje orgán
mezinárodní organizace, která je navzdory funkčním vazbám k Unii od Unie a členských států formálně odlišná.
Za těchto podmínek pouhá skutečnost, že Rada pro stížnosti je v případě, že je jí předložen spor, povinna uplatňovat obecné
zásady práva Unie, nestačí k tomu, aby se na uvedenou Radu pro stížnosti vztahoval pojem „soud členského státu“, a tedy aby
spadala do působnosti článku 267 SFEU.
Žalobci v původním řízení a Komise mají nicméně za to, že možnost – nebo dokonce povinnost – Rady pro stížnosti obrátit se
v rámci takového sporu na Soudní dvůr je nezbytná k zajištění jednotného výkladu uvedených zásad, jakož i ke skutečnému dodržení
práv, která z nich pro přidělené učitele vyplývají.
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když vývoj systému soudní ochrany zavedeného úmluvou o evropských školách ve smyslu uvedeném
v předchozím bodě je jistě představitelný, změnit systém platný v současnosti přísluší členským státům (viz obdobně rozsudek
ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil s. I‑6677, body 44 a 45).
Z výše uvedeného vyplývá, že Soudní dvůr nemá pravomoc k zodpovězení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Radou
pro stížnosti evropských škol.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
Soudní dvůr Evropské unie nemá pravomoc k zodpovězení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené Radou pro stížnosti
evropských škol.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.