CELEX: 62007TJ0122
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh s projekty, které se týkají plynem izolovaných spínacích přístrojů
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP
Rozdělení trhu
Účinky v rámci společného trhu
Pojem trvajícího protiprávního jednání
Délka trvání protiprávního jednání
Promlčení
Pokuty
Proporcionalita
Maximální výše 10 % obratu
Solidární odpovědnost za zaplacení pokuty
Polehčující okolnosti
Spolupráce
Právo na obhajobu

Skutečnosti předcházející sporu
I –
Žalobkyně a skupina VA Tech
Dne 20. září 1998 nabyla VA Technologie AG od společnosti Rolls-Royce dceřinou společnost, a sice Reyrolle Ltd, poté VA Tech
Reyrolle Ltd a nyní Siemens Transmission & Distribution Ltd, která je žalobkyní ve věci T‑123/07 (dále jen „Reyrolle“). Dne
13. března 2001 VA Technologie prostřednictvím dceřiné společnosti, kterou vlastní ze 100 %, a to společnosti VA Tech Transmission
& Distribution GmbH & Co. KEG, která je druhou žalobkyní ve věci T‑122/07 (dále jen „KEG“), poskytla vklad v podobě společnosti
Reyrolle do nově vytvořené společnosti VA Tech Schneider High Voltage GmbH (dále jen „VAS“), ve které prostřednictvím své
dceřiné společnosti drží 60% podíl, přičemž zbytek drží společnost Schneider Electric SA. Posledně uvedená společnost poskytla
do VAS vklad v podobě společnosti Schneider Electric High Voltage SA, poté VA Tech Transmission & Distribution SA, nyní Siemens
Transmission & Distribution SA, která je první žalobkyní ve věci T‑124/07 (dále jen „SEHV“) a v podobě společnosti Nuova Magrini
Galileo SpA, která je druhou žalobkyní ve věci T‑124/07 (dále jen „Magrini“), které byly dříve ze 100 % jejími dceřinými společnostmi,
přičemž společnost SEHV provádí od roku 1999 činnosti v oblasti vysokého napětí, které dříve provádělo několik dceřiných společností
Schneider Electric.
V říjnu roku 2004 nabyla VA Technologie prostřednictvím společnosti KEG všechny podíly společnosti Schneider Electric na základním
kapitálu společnosti VAS.
V roce 2005 nabyla Siemens AG výhradní kontrolu nad skupinou, jejíž mateřskou společností byla VA Technologie (dále jen „skupina
VA Tech“), a to prostřednictvím veřejné nabídky na koupi vyhlášené dceřinou společností, a sice první žalobkyní ve věci T‑122/07,
společností Siemens AG Österreich (dále jen „Siemens Österreich“). Po tomto převzetí kontroly došlo ke sloučení společnosti
VA Technologie a posléze společnosti VAS se společností Siemens Österreich.
II –
PISP a postup před zahájením soudního řízení
Plynem izolované spínací přístroje (dále jen „PISP“) slouží ke kontrole toku energie v elektrických rozvodných sítích. Jedná
se o silnoproudá zařízení, která se používají jako hlavní prvek pro elektrické rozvodny dodávané na klíč. Rozvodny jsou pomocnými
elektrickými centrálami, které převádějí elektrický proud. Kromě transformátoru jsou prvky, které tvoří elektrické rozvodny,
kontrolní systémy, přenašeče, baterie, nabíjecí zařízení a spínací přístroje. Spínací přístroje slouží k ochraně transformátoru
před přetížením a/nebo k izolaci elektrického obvodu a vadného transformátoru.
Spínací přístroje mohou být izolované plynem, vzduchem nebo může jít o hybridní přístroje, pokud kombinují obě výše uvedené
techniky. PISP se prodávají v celém světě jako nedílné součásti elektrických rozvoden dodávaných na klíč nebo jako samostatné
díly, které mají být do takových rozvoden začleněny. Představují přibližně 30 až 60 % z celkové ceny těchto rozvoden.
Dne 3. března 2004 společnost ABB Ltd. oznámila Komisi existenci protisoutěžních jednání v odvětví PISP a přednesla ústní
žádost o ochranu před pokutami v souladu s oznámením Komise ze dne 19. února 2002 o ochraně před pokutami a snížení pokut
v případech kartelů (Úř. věst. 2002, C 45, s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 155, dále jen „oznámení o spolupráci“).
Jednání oznámená společností ABB spočívala v koordinaci prodeje projektů PISP na celosvětové úrovni, včetně rozdělení trhů,
přidělování kvót a zachovávání příslušných tržních podílů, přidělování projektů PISP výrobcům určeným k tomuto účelu a manipulace
nabídkového řízení (bid-rigging), aby byly smlouvy přidělovány těmto výrobcům, stanovení cen komplexními dohodami týkajícími
se projektů PISP, které nebyly přiděleny, výpovědi licenčních smluv uzavřených se společnostmi, které nebyly účastníky kartelové
dohody a výměny citlivých informací o trhu.
Ústní žádost o ochranu před pokutami podaná společností ABB byla doplněna o ústní vyjádření a listinné důkazy. Dne 25. dubna
2004 poskytla Komise společnosti ABB podmínečnou ochranu.
Na základě prohlášení společnosti ABB zahájila Komise šetření a ve dnech 11. a 12. května 2004 provedla kontroly v prostorách
společností Areva T&D SA, Siemens AG, skupiny VA Tech, společnosti Hitachi Ltd a společnosti Japan AE Power Systems Corp (dále
jen „JAEPS“).
Dne 30. července 2004 poskytla skupina VAT Tech Komisi memorandum a dokumenty a dne 23. srpna 2004 jí poskytla rovněž dodatečné
vysvětlení.
Dne 20. dubna 2006 přijala Komise oznámení námitek, které bylo zasláno 20 společnostem včetně žalobkyň.
III –
Napadené rozhodnutí
Dne 24. ledna 2007 přijala Komise rozhodnutí K(2006) 6762 v konečném znění týkající se řízení podle článku 81 [ES] a článku
53 Dohody o EHP (věc č. COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Toto rozhodnutí
bylo žalobkyním oznámeno dne 7 a 8. února 2007.
Kromě žalobkyň a společnosti Schneider Electric bylo napadené rozhodnutí určeno společnostem ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva
T&D AG, Areva T&D Holding SA, Areva T&D SA (dále jen společně „společnosti skupiny Areva“), Fuji Electric Holdings Co., Ltd
a Fuji Electric Systems Co., Ltd (dále jen společně „Fuji“), Hitachi Ltd a Hitachi Europe Ltd (dále jen společně „Hitachi“),
JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (dále jen „Melco“), Siemens a Toshiba Corp.
V bodech 113 až 123 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise uvedla, že různé podniky, které se účastnily kartelové dohody,
koordinovaly podle smluvených pravidel přidělování projektů PISP na celosvětové úrovni, s výjimkou některých trhů, aby zejména
zachovaly kvóty, které do značné míry odrážely jejich odhadované historické podíly na trhu. Komise upřesnila, že k přidělování
projektů PISP docházelo na základě společné „japonské“ kvóty a společné „evropské“ kvóty, které si posléze měli mezi sebe
rozdělit japonští a evropští výrobci. Dohoda podepsaná ve Vídni dne 15. dubna 1988 (dále jen „dohoda GQ“) stanovila pravidla
umožňující přidělení projektů PISP buď japonským, nebo evropským výrobcům, a přičtení jejich hodnoty podle příslušných kvót.
Kromě toho v bodech 124 až 132 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila, že různé podniky, které se účastnily kartelové
dohody, uzavřely nepsanou dohodu (dále jen „obecná dohoda“), na základě níž projekty PISP v Japonsku na straně jedné a v zemích
evropských účastníků kartelové dohody na straně druhé, označované společně jako „domovské země“ projektů PISP, byly vyhrazeny
japonským a evropským členům kartelu. Projekty PISP v „domovských zemích“ nebyly předmětem výměny informací mezi oběma skupinami
a nebyly zahrnuty do příslušných kvót.
Dohoda GQ obsahovala rovněž pravidla týkající se výměny nezbytných informací o fungování kartelu mezi oběma skupinami výrobců,
která byla zejména zajišťována tajemníky uvedených skupin, manipulace dotyčných nabídkových řízení a stanovení cen za projekty
PISP, které nemohly být přiděleny. Podle znění přílohy 2 se dohoda GQ vztahovala na celý svět s výjimkou Spojených států amerických,
Kanady, Japonska a 17 zemí západní Evropy. Krom toho byly podle obecné dohody projekty PISP v jiných evropských zemích než
v „domovských zemích“ rovněž vyhrazeny evropské skupině, jelikož japonští výrobci se zavázali, že nebudou podávat nabídky
na projekty PISP v Evropě.
Rozdělování projektů PISP mezi evropskými výrobci se podle Komise řídilo dohodou podepsanou rovněž ve Vídni dne 15. dubna
1988, nazvanou „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (Dohoda skupiny E ohledně provádění dohody GQ) (dále jen „dohoda
EQ“). Komise uvedla, že přidělování projektů PISP v Evropě probíhalo podle stejných pravidel a postupů jakými se řídilo přidělování
projektů PISP v jiných zemích. Konkrétně měly být projekty PISP v Evropě rovněž oznamovány, zapisovány do seznamu, přidělovány,
seřazovány nebo získaly minimální cenu.
V bodě 142 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že v dohodě GQ a v dohodě EQ, jakož i pro účely organizace
a fungování kartelové dohody, byli různí účastníci kartelové dohody označeni kódem, který se skládal z číslic pro evropské
členy a písmen pro japonské členy. Původní kódy byly od července roku 2002 nahrazeny čísly.
V čl. 1 písm. p) a t) napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že společnosti Siemens Österreich a KEG se účastnily protiprávního
jednání v průběhu období od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004.
V čl. 1 písm. m), q) a r) napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že se společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini účastnily
protiprávního jednání v období od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004.
Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 napadeného rozhodnutí byla společnostem Siemens Österreich a KEG v čl. 2 písm. l)
uvedeného rozhodnutí uložena povinnost zaplatit společně a nerozdílně se společností Reyrolle pokutu ve výši 12 600 000 eur.
Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 napadeného rozhodnutí byla společnosti Reyrolle v čl. 2 písm. l) uvedeného rozhodnutí
uložena pokuta ve výši 22 050 000 eur, z nichž má zaplatit 17 550 000 eur společně a nerozdílně se společnostmi SEHV a Magrini
a 12 600 000 eur společně a nerozdílně se společnostmi Siemens Österreich a KEG.
Za protiprávní jednání uvedená v článku 1 napadeného rozhodnutí byla společnostem SEHV a Magrini v čl. 2 písm. k) a l) uvedeného
rozhodnutí uložena pokuta ve výši 22 050 000 eur, z nichž mají zaplatit 17 550 000 společně a nerozdílně se společností Reyrolle
a 4 500 000 společně a nerozdílně se společností Schneider Electric.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhy došlými kanceláři Tribunálu (dříve Soud) dne 17. dubna 2007 podaly žalobkyně projednávané žaloby.
Dne 27. srpna 2007 předložila Komise žalobní odpovědi.
Dne 22. října 2007 předložily žalobkyně repliky.
Dne 14. prosince 2007 předložila Komise dupliky.
Usnesením ze dne 20. ledna 2010 a po vyslechnutí účastnic řízení spojil Tribunál projednávané věci pro účely ústní části řízení
a rozsudku, v souladu s článkem 50 jednacího řádu Tribunálu.
V rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu byly účastnice řízení vyzvány, aby odpověděly
na písemné otázky položené Tribunálem. Žalobkyně a Komise na tyto otázky odpověděly ve stanovené lhůtě.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání dne 16. března 2010.
Na jednání ze dne 16. března 2010 předložily společnosti SEHV a Magrini na výzvu Tribunálu kopii rozsudku tribunal de commerce
de Grenoble (Francie) ze dne 18. prosince 2009 ve věci týkající se některých žalobkyň, ke kterému měly účastnice řízení příležitost
předložit svá vyjádření. Tribunál Komisi na její žádost poskytl dodatečnou lhůtu k předkládání jejich písemných vyjádření
až do 26. března 2010. Tato vyjádření předložená ve stanovené lhůtě byla Tribunálem zohledněna pouze v rozsahu, ve kterém
se týkala rozsudku tribunal de commerce de Grenoble ze dne 18. prosince 2009.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–        zrušil článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž konstatuje, že společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini porušily článek
81 ES a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „dohoda o EHP“) v období od 15. dubna 1988 do 13. prosince
2000 a že všechny tyto společnosti porušily uvedená ustanovení v období od 1. dubna 2002 do 9. října 2002 a od 21. ledna 2004
do 11. května 2004;
–        zrušil článek 2 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;
–        případně snížil výši pokut, které jim byly uloženy, na částku nepřesahující 1 980 000 eur v případě společností Siemens Österreich
a KEG, 1 100 000 eur v případě společností Reyrolle a Magrini a 2 750 000 eur v případě společnosti SEHV;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.

Právní otázky
I –
K návrhům na zrušení
Na podporu svých návrhů na zrušení uplatňují žalobkyně dva žalobní důvody. První vychází z porušení čl. 81 odst. 1 ES, čl. 53
odst. 1 dohody o EHP, čl. 23 odst. 2 a 3 a článku 25 nařízení Rady č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel
hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 [ES] a 82 [ES] (Úř. věst. 2003, L1, s. 1). Druhý žalobní důvod vychází z porušení
práva být vyslechnut.
A –
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 81 ES, čl. 53 odst. 1 dohody o EHP a některých ustanovení nařízení
č. 1/2003
V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že stanovením pokuty Komise porušila v několika ohledech článek 81 ES, článek
53 dohody o EHP, jakož i některá ustanovení nařízení č. 1/2003. Tento žalobní důvod se dělí na tři části vycházející zaprvé
z nedostatku důkazů o tvrzeném protiprávním jednání, zadruhé z nesprávného posouzení týkajícího se délky trvání tvrzeného
protiprávního jednání a zatřetí z nepřiměřenosti uložené pokuty. Ve věcech T‑123/07 a T‑124/07 společnosti Reyrolle, SEHV
a Magrini uplatňují rovněž část žalobního důvodu vycházející z promlčení tvrzeného protiprávního jednání v období před 16.
červencem 1998.
1.     K části žalobního důvodu vycházející z nedostatku důkazů o tvrzeném protiprávním jednání
a)     Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise dostatečně neprokázala porušení článku 81 ES v období před 13. prosincem 2000. Podle nich z přílohy
2 dohody GQ jednoznačně vyplývá, že evropské trhy byly z působnosti této dohody vyňaty. Komise tudíž nemohla z této dohody
vyvodit kartelovou dohodu ve smyslu článku 81 ES, tedy dohodu, jejímž cílem nebo výsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení
hospodářské soutěže na společném trhu.
Krom toho důkazní hodnota seznamu projektů PISP uvedená v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí je podle nich pochybná.
Komise neuvedla za jakým účelem byl uvedený seznam vypracován a neupřesnila, zda vyjmenované projekty PISP byly předmětem
dohod uzavřených mezi účastnicemi řízení. Dále, vzhledem k tomu, že se tento seznam týká pouze jedenácti projektů PISP vztahujících
se ze zeměpisného hlediska ke společnému trhu z celkového počtu přibližně 1 620 projektů, svědčí to podle nich především o neexistenci
citelného účinku takových dohod v rámci společného trhu.
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
b)     Závěry Tribunálu
Z napadeného rozhodnutí a zejména z jeho bodů 124 až 163 odůvodnění vyplývá, že Komise měla za to, že kartelová dohoda vytýkaná
žalobkyním a jí sankcionovaná se zakládala na „obecné dohodě“, na základě níž byly projekty PISP v „domovských zemích“ vyhrazeny
japonským a evropským členům kartelu, dále na ochraně tzv. „domovských“ trhů v Evropě a na rozdělení trhu v „evropských nedomovských
zemích“ mezi evropské výrobce prostřednictvím manipulace nabídkových řízení a dohod o ceně. Podle Komise vedlo provádění „obecné
dohody“, jíž je dohoda GQ pouhou součástí, ke kartelové dohodě týkající se společného trhu.
K prokázání existence a dosahu „obecné dohody“ uvedla Komise v napadeném rozhodnutí souhrn důkazů, z nichž nejvýznamnější
jsou prohlášení společnosti ABB, svědka p. M., společností Fuji a Hitachi, jakož i některé dokumenty, jako je dohoda GQ a dohoda
EQ a jejich přílohy, seznam projektů PISP projednávaných v rámci kartelové dohody, poskytnutý společností ABB, dokument bez
data nalezený při inspekcích Komise v prostorech skupiny VA Tech, nazvaný „Shrnutí diskuze s JJC“, jakož i výměna elektronické
pošty ze dne 18. ledna 1999 mezi pány W., J. a B., zaměstnanci skupiny VA Tech.
Ke zpochybnění porušení článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP se žalobkyně omezují na tvrzení, že cílem nebo výsledkem dohody
GQ nebylo vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu, a dále na zpochybňování důkazní hodnoty
seznamu projektů PISP v Evropě uvedeném v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Naproti tomu nezpochybňují ani existenci
„obecné dohody“, ani důkazní hodnotu ostatních důkazů uvedených v bodě 39 výše, o které se Komise opírá, když konstatuje,
že kartelová dohoda takový účinek měla. Vzhledem k velkému množství důkazů, o které se Komise v projednávaném případě opírá,
však žalobkyně nemohou obecně zpochybňovat porušení článku 81 ES, aniž konkrétně zpochybňují předběžné závěry Komise, a zejména
prokazatelně uvádějí, v jakém ohledu jsou důkazní materiály, kterých se Komise dovolává, nepřípustné, irelevantní nebo postrádají
důkazní sílu.
Je třeba mít za to, že i s ohledem na okolnost, že znění dohody GQ vylučuje, aby se uplatnila ve většině zemí Evropy, a s odhlédnutím
od seznamu projektů PISP v Evropě uvedeném v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí, důkazní materiály, kterých se dovolává
Komise, dostačují k prokázání dosahu „obecné dohody“.
Zaprvé zjištění Komise, že evropští členové kartelu projednávali projekty PISP uvnitř společného trhu a v EHP a tyto projekty
si rozdělili, umožňuje jako takové prokázat, že kartelová dohoda měla účinky na hospodářskou soutěž na těchto územích. Z napadeného
rozhodnutí kromě toho vyplývá, že se Komise opírala rovněž o prohlášení společnosti ABB a pana M., jakož i o prohlášení společností
Fuji a Hitachi, přílohu 2 dohody EQ, seznam projektů PISP v Evropě uvedený v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí, dokument
nazvaný „Shrnutí diskuze s JJC“ a o výměnu elektronické pošty ze dne 18. ledna 1999.
Zadruhé, jak vyplývá z bodů 125 až 131 odůvodnění napadeného rozhodnutí, zjištění Komise, že si evropští a japonští výrobci
globálně rozdělili relevantní trh, takže projekty PISP v Japonsku byly vyhrazeny japonským výrobcům a projekty PISP v Evropě
byly v zásadě vyhrazeny evropským výrobcům, se zakládalo na prohlášeních společnosti ABB a pana M., jakož i na prohlášeních
společností Fuji a Hitachi a na příloze 2 dohody EQ.
Zatřetí, jak vyplývá z bodů 133 až 138 odůvodnění napadeného rozhodnutí, zjištění Komise, že existovala ochrana tzv. „domovských“
trhů v Evropě, takže v zemích, ve kterých byli evropští výrobci historicky přítomni, jim byly projekty PISP v rámci kartelové
dohody vyhrazeny okamžitě a bez započtení do kvót, vycházelo z prohlášeních společnosti ABB a pana M., jakož i z dokumentu
nazvaného „Shrnutí diskuze s JJC“ a z výměny elektronické pošty ze dne 18. ledna 1999.
Tudíž i za předpokladu, že by kritiky žalobkyň ohledně dvou jimi zpochybňovaných důkazních materiálů, byly opodstatněné, nemohlo
by v důsledku toho dojít ke zpochybnění zjištění Komise, že výsledkem kartelové dohody bylo vyloučení, omezení nebo narušení
hospodářské soutěže na společném trhu nebo v EHP.
První část prvního žalobního důvodu je tudíž třeba zamítnout.
2.     K části vycházející z nesprávného posouzení týkajícího se délky trvání tvrzeného protiprávního jednání
Žalobkyně tvrdí, že je napadené rozhodnutí stiženo nesprávným posouzením, pokud jde o délku trvání protiprávního jednání,
které vedlo k jejímu neoprávněnému prodloužení. Toto nesprávné posouzení se podle nich týká zaprvé data, ke kterému přerušily
svou účast na protiprávním jednání, zadruhé data, ke kterému podnik tvořený společnostmi skupiny VA Tech (dále jen „podnik
VA Tech“) pokračoval ve své účasti na protiprávním jednání, a zatřetí data ukončení protiprávního jednání.
a)     K datu, ke kterému žalobkyně přerušily svou účast na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně podpůrně tvrdí, pokud jde o první část prvního žalobního důvodu vycházející z neexistence důkazu o tvrzeném porušení
článku 81 ES a článku 53 dohody o EHP, že Komise pochybila, když konstatovala, že žalobkyně přerušily svou účast na protiprávním
jednání dne 13. prosince 2000, v den, kdy se konal večírek ve Ville‑d’Avray (Francie) při příležitosti oslav údajného rozpuštění
kartelové dohody, o němž je přesvědčily ostatní účastníci, zatímco měla konstatovat, že k tomuto přerušení došlo od 16. července
1998, tedy dne, kdy byl projednáván poslední projekt PISP v Evropě uvedený v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí nebo
nejpozději od 12. října 2000, kdy se konala schůzka v Curychu (Švýcarsko), během které byly žalobkyně informovány o údajném
rozpuštění kartelové dohody.
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba uvést, že není zpochybňováno, že účast společností Reyrolle, SEHV a Magrini na kartelové dohodě byla skutečně
přerušena. Účastnice řízení se naproti tomu neshodují na přesném datu tohoto přerušení. Žalobkyně zpochybňují, že se na kartelové
dohodě podílely i po 16. červenci 1998 nebo nejpozději po 12. říjnu 2000. Komise tvrdí, že společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini
přerušily svou účast na kartelové dohodě až během „večírku na rozloučenou“ konaném dne 13. prosince 2000.
V souvislosti s touto neshodou vyvstává otázka, kdo nese v tomto ohledu důkazní břemeno. Zatímco žalobkyně mají za to, že
je věcí Komise, aby prokázala délku trvání protiprávního jednání, Komise tvrdí, že jakmile prokáže existenci protiprávní kartelové
dohody, má se za to, že tato dohoda trvá až do doby, kdy je předložen důkaz o jejím ukončení, což je věcí podniku, jenž se
na této kartelové dohodě podílel.
V tomto ohledu je třeba připomenout ustálenou judikaturu, podle níž zaprvé přísluší straně nebo orgánu, který tvrdí, že byla
porušena pravidla hospodářské soutěže, aby předložil důkaz, který právně dostačujícím způsobem prokazuje skutečnosti zakládající
protiprávní jednání, a zadruhé přísluší podniku, který uplatňuje důvod na obranu proti konstatování, že se dopustil protiprávního
jednání, aby předložil důkaz, že podmínky použití tohoto důvodu na jeho obranu jsou splněny, takže uvedený orgán bude muset
uplatnit jiné důkazy (rozsudek Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441,
bod 50; viz v tomto smyslu rovněž rozsudky Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P,
Recueil, s. I‑8417, bod 58, a ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, bod 78).
V projednávaném případě platí, že zásada, podle které Komise musí prokázat všechny skutečnosti, které zakládají protiprávní
jednání, včetně doby jeho trvání (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 7. července 1994, Dunlop Slazenger v. Komise,
T‑43/92, Recueil, s. II‑441, bod 79; ze dne 13. prosince 2001, Acerinox v. Komise, T‑48/98, Recueil, s. II‑3859, bod 55 a ze
dne 29. listopadu 2005, Union Pigments v. Komise, T‑62/02, Sb. rozh. s. II‑5057, bod 36) a které mohou mít dopad na její konečné
závěry, pokud jde o závažnost uvedeného protiprávního jednání, není zpochybněna skutečností, že žalobkyně ve věcech T‑123/07
a T‑124/07 uplatnily důvod na svou obranu vycházející z promlčení, jehož prokázání v zásadě přísluší posledně uvedeným.
Uplatnění takového důvodu na obranu nutně předpokládá, že délka trvání protiprávního jednání a den jeho ukončení jsou prokázány.
Tyto okolnosti však v tomto ohledu samy o sobě nemohou odůvodnit přenesení důkazního břemene na žalobkyně. Jednak doba trvání
protiprávního jednání, tedy pojem, který předpokládá, že je znám konečný den protiprávního jednání, je jedním ze základních
prvků protiprávního jednání, jehož prokázání přísluší Komisi, bez ohledu na skutečnost, že zpochybnění těchto prvků je také
součástí důvodu na obranu vycházejícího z promlčení. A jednak je tento závěr odůvodněný s ohledem na skutečnost, že nepromlčení
stíhání Komisí na základě ustanovení nařízení č. 1/2003 o promlčení je objektivním právním kritériem vyplývajícím ze zásady
právní jistoty (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 6. října 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals v. Komise,
T‑22/02 a T‑23/02, Sb. rozh. s. II‑4065, body 80 až 82), a je tedy podmínkou platnosti jakéhokoli rozhodnutí o uložení sankce.
Komise je totiž povinna toto kritérium dodržovat, i když podnik v této souvislosti neuplatnil důvod na svou obranu (rozsudek
Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 52 výše, bod 52).
Je nicméně třeba upřesnit, že toto rozložení důkazního břemene se může měnit v rozsahu, v němž skutkové okolnosti, kterých
se strana dovolává, mohou zavazovat druhou stranu k poskytnutí vysvětlení nebo odůvodnění, přičemž pokud tak neučiní, lze
dospět k závěru, že důkaz byl předložen (rozsudek Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 52 výše, bod 53; viz rovněž v tomto smyslu
rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 52 výše, bod 79). Zejména pokud, jako v projednávaném případě, Komise předložila
důkaz o existenci dohody, přísluší podnikům, které se této dohody účastnily, aby předložily důkaz, že se od ní distancovaly,
tedy důkaz, jež svědčí o jasné vůli, sdělené ostatním účastnícím se podnikům, neúčastnit se této dohody (rozsudek Tribunálu
ze dne 27. září 2006, GlaxoSmithKline Services v. Komise, T‑168/01, Sb. rozh. s. II‑2969, bod 86; viz v tomto smyslu rovněž
rozsudky Soudního dvora ze dne 6. ledna 2004, BAI a Komise v. Bayer, C‑2/01 P a C‑3/01 P, Recueil, s. I‑23, bod 63 a Aalborg
Portland a další v. Komise, bod 52 výše, body 81 až 84).
Právě s ohledem na tyto zásady je v projednávaném případě třeba ověřit, zda Komise mohla konstatovat, že účast žalobkyň na
kartelové dohodě byla přerušena dne 13. prosince 2000.
Z bodů 188 až 190 a 297 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Komise v tomto ohledu opírala o prohlášení společností
ABB, Areva a Schneider Electric. Společnost ABB tak prohlásila, že se v obecné dohodě se společností Alstom rozhodla vyloučit
žalobkyně z kartelové dohody z toho důvodu, že jejich kvóty byly poměrně vysoké v porovnání s jejich výrobní kapacitou. Za
tímto účelem byla dne 13. prosince 2000 uspořádána schůzka ve Ville‑d’Avray, která údajně ukončila kartelovou dohodu, která
však trvala i nadále mezi společnostmi ABB, Alstom, Fuji, Melco a Toshiba. Krom toho Komise uvádí, že společnosti Areva a Schneider
Electric potvrdily konání této schůzky na konci listopadu a na začátku prosince roku 2000, ale že společnost Areva popírá,
že by předmětem této schůzky bylo vyloučit účastníky kartelové dohody.
Žalobkyně odmítají den 13. prosince 2000 jako den, kdy došlo k přerušení jejich účasti na kartelové dohodě, a uvádějí dva
argumenty. Zaprvé tvrdí, že toto datum mělo být stanoveno na 16. července 1998, kdy byl projednáván nejnovější projekt PISP
v Evropě uvedený v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Zadruhé tvrdí, stejně jako v rámci řízení před Komisí, že o ukončení
kartelové dohody bylo rozhodnuto dne 12. října 2000 na schůzce v Curychu a že schůzka ze dne 13. prosince 2000 byla pouhým
„večírkem na rozloučenou“, aniž byla mezi těmito dvěma dny kartelová dohoda prováděna.
V souvislosti s prvním argumentem je třeba připomenout, že jak bylo uvedeno v bodech 41 až 45 výše, existence „obecné dohody“
vytýkaná žalobkyním v napadeném rozhodnutí musí být považována za dostatečně prokázanou, i pokud bychom odhlédli od seznamu
projektů PISP v Evropě, uvedených v bodě 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí. Skutečnost, že k poslednímu projednávání projektu
PISP uvedeného na tomto seznamu došlo dne 16. července 1998, nemůže být důkazem o tom, že kartelová dohoda přestala k tomuto
dni existovat nebo že se na ní žalobkyně přestaly podílet. Tento argument musí být tudíž odmítnut.
Co se týče druhého argumentu, z judikatury uvedené v bodě 55 výše vyplývá, že pokud, jako v projednávaném případě, Komise
předložila důkaz o existenci dohody, přísluší podnikům, které se této dohody účastnily, aby předložily důkaz, že se od ní
distancovaly, tedy důkaz, jež svědčí o jasné vůli, sdělené ostatním účastnícím se podnikům, neúčastnit se této dohody.
Je zajisté třeba připustit argument žalobkyň, že k takovému výslovnému distancování lze přirovnat situaci, ve které je účastník
kartelové dohody z této dohody vyloučen koluzí ostatních účastníků dané dohody pod záminkou, že uvedená kartelová dohoda byla
ukončena. Nicméně vzhledem k tomu, že Komise předložila důkaz o existenci „obecné dohody“, důkazní břemeno o tom, že ostatní
účastníci u žalobkyň vyvolali zdání, že kartelová dohoda byla ukončena, nesou žalobkyně. Kromě toho i za předpokladu, že by
ukončení kartelové dohody nebylo oznámeno jako „překvapení“ na schůzce ze dne 13. prosince 2000, ale nějakou dobu předtím,
datum 12. října 2000 uvedené žalobkyněmi není podloženo žádným důkazem. Jelikož neexistoval žádný důkaz ohledně skutečného
data jejich vyloučení z kartelové dohody, byla tedy Komise oprávněna stanovit den 13. prosince 2000 jako den, ke kterému žalobkyně
přerušily svou účast na kartelové dohodě, a to aniž měla povinnost prokázat, že protiprávní dohody byly uzavřeny k tomuto
konkrétnímu datu.
Žalobní důvod týkající se data, ke kterému žalobkyně přerušily svou účast na protiprávním jednání, je tudíž třeba zamítnout.
b)     K datu, ke kterému se podnik VA Tech začal opět účastnit na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně mají za to, že Komise nesprávně konstatovala, že podnik VA Tech počínaje dnem 1. dubna 2002 pokračoval ve své účasti
na protiprávním jednání skrze VAS. Tvrdí, že pokud již byl tento podnik informován o pokračování v účasti na kartelové dohodě
od léta roku 2002, nezačal se v tomto období kartelové dohody ještě opětovně účastnit. K tomuto pokračování v účasti došlo
až počínaje 9. říjnem 2002, tedy dnem schůzky v Paříži (Francie), které se někteří z jeho zástupců účastnili. Žalobkyně tvrdí,
že jejich vlastní prohlášení byla v tomto ohledu podpořena dalšími informacemi obsaženými ve spise. Zejména tím, že podnik
VA Tech nebyl zastoupen na schůzce ve Frankfurtu (Německo) dne 10. července 2002, ani se neúčastnil dohod nebo jednání ve
vzájemné shodě týkajících se projektů PISP probíhajících v období mezi dubnem a říjnem roku 2002. V každém případě Komise
při určování okamžiku, kdy došlo k pokračování v protiprávním jednání, jednala nesoudržně, neboť v případě společnosti Hitachi
měla zohlednit datum první účasti na mnohostranné schůzce. .
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Jak vyplývá z bodů 199, 203, 204 a 441 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise v zásadě založila svůj závěr, že se podnik
VA Tech začal opět účastnit kartelové dohody nejpozději dne 1. dubna 2002, na údajích uvedených v odpovědi společnosti ABB
na oznámení námitek, ve které tato společnost vysvětlila, že svědek p. M. si vzpomíná, že poté, co se podnik VA Tech v roce
2000 přestal účastnit kartelové dohody, začal se jí opět účastnit v prvních třech měsících roku 2002. Vzhledem k neexistenci
informace o konkrétním datu stanovila Komise den 1. dubna 2002 jako datum pro uvedený podnik nejpříznivější. Toto prohlášení
společnosti ABB je podle Komise velmi důvěryhodné, neboť až prostřednictvím něho zjistila, že podnik VA Tech přerušil po určitou
dobu svou účast na kartelové dohodě. V oznámení námitek totiž Komise předpokládala, že se podnik VA Tech účastnil kartelové
dohody nepřetržitě. Komise má kromě toho za to, že je uvedené prohlášení podepřeno ručně psanými poznámkami p. Z., zaměstnance
skupiny VA Tech, které byly nalezeny v prostorách této skupiny při šetřeních na místě, provedených v dubnu roku 2004.
Pokud jde o poznámky sepsané p. Z., bod 204 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazuje na tři stránky, které podle Komise obsahují
otázky ohledně zájmu skupiny VA Tech na projektu PISP v Ravenne (Itálie) a případné možnosti stanovit úroveň cen, diskuze
s japonskými výrobci, schůzky naplánované na červenec za účelem projednání projektů PISP a stav diskuzí ke konci srpna roku
2002. Tyto stránky byly převzaty na stránkách 2014, 2018 a 2024 procesního spisu v řízení před Komisí.
V tomto ohledu je třeba uvést, že poznámky sepsané p. Z většinou neobsahují žádný odkaz na datum jejich vyhotovení, ani na
datum v nich zmíněných skutkových okolností. Navíc není možné vyvozovat závěry z pořadí, ve kterém se strany objevují v procesním
spise z řízení před Komisí, neboť pořadí některých stran bylo zjevně změněno v porovnání s chronologickým pořadím jejich vyhotovení.
Mimo jiné bylo zpřeházeno pořadí stran převzatých na stranách 2014 a 2015 procesního spisu z řízení před Komisí, jak vyplývá
ze strany 2014, která je viditelná napravo od strany 2015, a strana 2016, která obsahuje zprávu ze schůze správní rady ze
dne 27. června 2002, a mohla by tedy poskytnout informaci s datem, nemůže následovat přímo po straně 2014, neboť se jedná
o dvě pravé strany.
Jediné spolehlivé informace k datu vyhotovení poznámek p. Z. jsou tudíž informace, které lze vyvodit z několika málo zmínek
odkazujících na data a které se nacházejí na stejné straně jako skutečnosti, kterých se dovolává Komise.
Zaprvé je třeba konstatovat, že ani části poznámek p. Z, které byly citovány v napadeném rozhodnutí, ani části uvedené Komisí
v její odpovědi na písemné otázky Tribunálu neumožňují stanovit den 1. dubna 2002 jako datum, kdy se podnik VA Tech začal
opět účastnit kartelové dohody. Byť žalobkyně nezpochybňují, že uvedené poznámky byly vypracovány v roce 2002, datum 1. dubna
v nich není uvedeno výslovně a nelze jej ani vyvodit z obsahu těchto poznámek.
Zadruhé je třeba uvést, že procesní spis z řízení před Komisí obsahuje mimo jiné výrazy „discuter package avec Jap. Ils ont
pris une série d’[i]nitiatives“ [projednávání balíčku s Jap. Přijali řadu opatření] a „en pratique réserver 1 date 1
er
juillet pour discuter 1 package G
d
Export avec Jap“ [v praxi vyhradit 1 datum 1. července k projednání balíčku G
d
Export s Jap]. Na základě těchto výrazů lze dospět k závěru, že poznámka, v níž se tyto výrazy vyskytují, byla vyhotovena
přede dnem 1. července 2002, a tudíž nejpozději v červnu 2002. Neexistuje-li konkrétní datum, je tedy v souladu se zásadou
in dubio pro reo
třeba stanovit den 1. července 2002 jako datum, ke kterému se podnik VA Tech začal opět účastnit kartelové dohody.
Zatřetí k předmětu jednání ve vzájemné shodě mezi výrobci je třeba připomenout, že Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala,
že během druhé fáze protiprávního jednání nebyly projekty PISP již projednávány individuálně, nýbrž po „balíčcích“. To nebylo
žalobkyněmi zpochybněno. Stejně tak žalobkyně nezpochybnily, že během uvedené druhé fáze se kartelová dohoda týkala projektů
PISP v EHP. První část prvního žalobního důvodu, ve které žalobkyně zpochybňují, že kartelová dohoda měla účinek na společném
trhu, se uplatní pouze na první fázi jejich účasti. Skutečnost, že poznámka uvedená v bodě 70 výše neobsahuje zmínku o projektu
PISP uvnitř EHP, nemůže tudíž zpochybnit to, že se žalobkyně účastnily, od doby jejich opětovného začlenění do kartelové dohody
v roce 2002, na projednávání projektů PISP v EHP.
Z toho plyne, že žalobnímu důvodu vycházejícímu z toho, že Komise nesprávně konstatovala, že se žalobkyně začaly opět účastnit
kartelové dohody od 1. dubna 2002, je třeba vyhovět.
c)     K datu ukončení protiprávního jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise pochybila, když měla za to, že protiprávní jednání bylo s konečnou platností ukončeno až dne 11.
května 2004, a nikoli nejpozději 21. ledna 2004, kdy došlo k poslední schůzce, během níž byly projednávány projekty PISP,
aniž mohlo být dosaženo dohody. Jelikož se koordinační systém začal posléze hroutit, cílem schůzek bylo nadále pouze klást
dotazy ohledně pokračování kartelové dohody a některé další otázky, které nesouvisely s právem hospodářské soutěže.
Komise odmítá tvrzení, že kartelová dohoda skončila nejpozději dne 21. ledna 2004, a nikoli dne 11. května 2004. Kartelová
dohoda pokračovala i po 21. lednu 2004 a pouze společnost ABB ukončila svou účast v únoru roku 2004. Dohody měly přinejmenším
dopad až do schůzky, která se odehrála poté, co se společnost ABB přestala účastnit kartelové dohody.
Závěry Tribunálu
Zaprvé je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury ze samotného znění čl. 81 odst. 1 ES vyplývá, že dohody mezi podniky
jsou zakázány nezávisle na jejich účincích, pokud mají protisoutěžní cíl (rozsudky Soudního dvora ze dne 8. července 1999,
Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 123 a Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering
v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh.s . II‑2501, bod 181). Proto se nepožaduje prokázání skutečných protisoutěžních
účinků, je-li prokázán protisoutěžní cíl vytýkaného chování (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen v. Komise,
T‑62/98, Recueil s. II‑2707, bod 178 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě se přitom Komise opírá hlavně o to, že cílem dohody a jednání ve vzájemné shodě, uvedených v článku
1 napadeného rozhodnutí, je omezení hospodářské soutěže. Komise nejprve v bodech 303 a 304 odůvodnění napadeného rozhodnutí
konstatovala, že všechny popsané dohody nebo jednání ve vzájemné shodě měly za cíl omezit hospodářskou soutěž ve smyslu článku
81 ES a článku 53 dohody o EHP a že za takových okolností je pro účely použití uvedených ustanovení nadbytečné zohlednit konkrétní
účinky dohody, a poté v bodě 308 odůvodnění dodala, že provedení dohody popsaného typu má svou povahou za následek zásadní
narušení hospodářské soutěže. Stejně tak, co se týče stanovování pokut, Komise v bodě 477 odůvodnění napadeného rozhodnutí
výslovně tvrdila, že se při určování závažnosti protiprávního jednání neopírá specificky o konkrétní účinek.
Zadruhé je třeba poukázat na to, že jak uvedla Komise v bodě 215 odůvodnění napadeného rozhodnutí na základě prohlášení skupiny
VA Tech, komunikace a schůzky v rámci kartelové dohody se poté, co se společnost ABB přestala kartelové dohody účastnit, týkaly
zejména výměny informací ohledně probíhajících nabídkových řízeních, situace subjektů, které se neúčastní kartelové dohody,
zachovávání nebo přerušení kontaktů a otázek bezpečnosti. Tyto předměty diskuze však prokazují, že i když zbývající účastníci
kartelové dohody po odchodu společnosti ABB nedosáhli dohody ohledně konkrétních projektů, měli záměr v budoucnu pokračovat
v kartelové dohodě nebo přinejmenším dosud nepřijali rozhodnutí o jejím ukončení.
Tento výklad skutečností nezpochybňují prohlášení společnosti Hitachi ohledně ukončení kartelové dohody, kterých se dovolávají
žalobkyně. Společnost Hitachi podle žalobkyň ohledně schůzky ze dne 21. ledna 2004 prohlásila, že „účastníci odmítli všechny
návrhy“ a že „schůzka byla posléze zrušena“. Tentýž podnik z toho v jiném prohlášení vyvodil, že „nový systém se začal hroutit
v lednu roku 2004, v den konání poslední pracovní schůzky, na které se účastnila společnost ABB.“
Zaprvé skutečnost, že na schůzce dne 21. ledna 2004 nemohla být uzavřena žádná dohoda o projednávaných projektech PISP, neznamená,
že kartelová dohoda přestala v tomto okamžiku existovat, byť v rámci posouzení
ex post
ze strany společnosti Hitachi, mohl tento neúspěch představovat výchozí bod pro „zhroucení kartelové dohody“. Témata projednávaná
na pozdějších setkáních, která nejsou žalobkyněmi zpochybňována, svědčí o vůli pokračovat v kartelové dohodě bez společnosti
ABB. Zadruhé, co se týče posouzení společnosti Hitachi, že se kartelová dohoda začala hroutit v lednu roku 2004, to případně
pouze potvrzuje, že ke „zhroucení kartelové dohody“ právě v lednu roku 2004 ještě nedošlo.
Za těchto okolností nebylo nezbytné, aby Komise prokázala uzavření nových dohod o konkrétních projektech PISP na schůzkách
konaných po schůzce ze dne 21. ledna 2004, aby mohla dojít k závěru, že kartelová dohoda pokračovala i po tomto datu.
Žalobkyně tudíž neprokázaly, že se Komise dopustila nesprávného posouzení tím, že stanovila den 11. května 2004 jako datum
ukončení kartelové dohody. Z toho plyne, že žalobní důvod vycházející z takového nesprávného posouzení je třeba zamítnout.
Z toho plyne, že je třeba zrušit článek 1 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž Komise konstatovala protiprávní jednání,
kterého se žalobkyně dopustily mezi 1. dubnem a 30. červnem 2002. Ve zbývající části je třeba zamítnout část prvního žalobního
důvodu vycházející z nesprávného posouzení délky trvání protiprávního jednání.
3.     K části žalobního důvodu vycházející z promlčení tvrzeného protiprávního jednání v období před 16. červencem 1998
a)     Argumenty účastnic řízení
Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini mají za to, že v období před 16. červencem 1998 došlo k promlčení v oblasti ukládání
sankcí. Jelikož se podle nich pětiletá promlčecí lhůta počítá od 16. července 1998 a délka trvání jejich účasti v novém systému
se omezuje na jeden rok a tři měsíce, zvýšení výchozí částky pokuty na základě délky trvání protiprávního jednání by mělo
být sníženo na 10 %.
Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini dodávají, že teze o trvajícím protiprávním jednání obhajovaná Komisí, je pokud jde o ně
nesprávná, neboť podmínky stanovené judikaturou, a sice že objektivně nedošlo k přerušení protiprávního jednání a subjektivně
že jednání dotčených podniků pramení z obecného záměru, nejsou splněny.
Komise vyvrací tyto argumenty.
b)     Závěry Tribunálu
Článek 25 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1/2003 stanoví pětiletou promlčecí lhůtu u protiprávních jednání, jako je jednání vytýkané
žalobkyním. Podle čl. 25 odst. 3 první věty téhož nařízení platí, že každý úkon učiněný Komisí za účelem šetření nebo postupu
souvisejícího s protiprávním jednáním přerušuje promlčecí lhůtu.
V projednávaném případě předpokládá námitka promlčení vznesená ohledně první fáze protiprávního jednání vytýkaného společnostem
Reyrolle, SEHV a Magrini splnění dvou kumulativních podmínek. Zaprvé tato první fáze musela skončit nejpozději dne 10. května
1999, tedy pět let přede dnem, který předcházel šetřením na místě, které Komise provedla ve dnech 11. a 12 května 2004. A zadruhé
nesmějí být obě fáze jim vytýkaného protiprávního jednání součástí jediného a trvajícího protiprávního jednání ve smyslu čl. 25
odst. 2 nařízení č. 1/2003, neboť v takovém případě začíná promlčecí lhůta běžet dnem, kdy bylo protiprávní jednání ukončeno.
Jak však bylo uvedeno v bodech 57 až 62 výše, Komise v napadeném rozhodnutí správně konstatovala, že první fáze protiprávního
jednání vytýkaného společnostem Reyrolle, SEHV a Magrini skončila až 13. prosince 2000, a tudíž po dni 10. května 1999. V důsledku
toho je třeba námitku promlčení zamítnout.
V každém případě není vedle první podmínky splněna ani podmínka druhá, uvedená v bodě 87 výše. Komise totiž správně konstatovala,
že kartelová dohoda, na které se společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini účastnily v roce 2002, byla v zásadě stejná jako dohoda,
jaké se účastnily do roku 2000.
Soudy Unie stanovily několik relevantních kritérií pro posouzení jednotné povahy protiprávního jednání, a sice totožnost cílů
dotčeného jednání (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 21. září 2006, Technische Unie v. Komise, C‑113/04 P,
Sb. rozh. s. I‑8831, body 170 a 171 a rozsudky Tribunálu ze dne 20. března 2002, Dansk Rørindustri v. Komise, T‑21/99, Recueil,
s. II‑1681, bod 67 a ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise, T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, bod 312), totožnost dotyčných
výrobků a služeb (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03,
T‑87/03 a T‑91/03, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 118, 119 a 124 a Jungbunzlauer v. Komise, uvedený výše, bod 312),
totožnost účastnících se podniků (rozsudek Jungbunzlauer v. Komise, uvedený výše, bod 312) a totožnost způsobu jeho provádění
(rozsudek Dansk Rørindustri v. Komise, uvedený výše, bod 68). Mezi ostatní relevantní kritéria patří totožnost fyzických osob
podílejících se na účet podniků na protiprávním jednání a stejná zeměpisná působnost dotčeného jednání.
V projednávaném případě je třeba uvést, že na základě všech výše uvedených kritérií lze dospět k závěru, že kartelová dohoda,
na které se společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini podílely v roce 2002 byla v zásadě stejná jako dohoda, které se účastnily
do roku 2000.
Zaprvé byl cíl spočívající ve stabilizaci podílů účastníků kartelové dohody na trhu, rozdělení světového trhu mezi japonské
a evropské výrobce – zejména vyhrazením evropských trhů posledně uvedeným – a v zamezení narušení cen, během obou dotčených
období stejný.
Zadruhé způsoby fungování kartelové dohody zůstaly celkově nezměněny, i když se v průběhu let postupně vyvíjely, a to zejména
v závislosti na snižování počtu zúčastněných podniků po koncentraci v odvětví a na technickém vývoji komunikačních prostředků.
Jak uvedla Komise v bodě 280 odůvodnění napadeného rozhodnutí, k těmto změnám však nedošlo v konkrétní okamžik mezi rokem
2000 a 2002, nýbrž postupně. Kromě toho tyto změny neměly vliv na základní zásady způsobu fungování, a sice na přidělování
projektů PISP mezi členy kartelové dohody na základě jimi stanovených kvót a prostřednictvím manipulace nabídkových řízení,
jakož i na stanovení minimálních cen projektů PISP, které nebyly předmětem přidělení.
Tato podrobná zjištění Komise ohledně fungování kartelové dohody, jež nejsou podrobně zpochybňována žalobkyněmi, nemohou být
vyvrácena obecným a vágním tvrzením, že „koordinace probíhala od roku 2002 podle zcela nového systému“, jak potvrzují mimo
jiné i prohlášení zaměstnanců společnosti ABB. V úryvcích citovaných žalobkyněmi ve věcech T‑123/07 a T‑124/07 mimo jejich
kontext, dotčený zaměstnanec, pan Wi, v podstatě uvádí, že v době, kdy nastaly skutkové okolnosti věci v původním řízení,
mu jeho nadřízený zatajil skutečný rozsah „spolupráce“ s ostatními výrobci PISP, jakož i skutečnost, že kartelová dohoda tak,
jak existovala od roku 2002, byla pokračováním dřívější fáze kartelové dohody.
Zatřetí se kartelová dohoda během obou dotčených období týkala téhož trhu, a sice trhu projektů PISP ve formě samostatných
dílů nebo ve formě rozvoden dodávaných na klíč.
Začtvrté se kartelové dohody během celé délky jejího trvání mezi roky 1988 a 2004 účastnily v podstatě tytéž podniky, jakož
i různé společnosti, které jsou součástí těchto podniků, s ohledem na proces koncentrace v odvětví PISP, ke kterému došlo
během tohoto období, a s jedinou výjimkou spočívající v dočasné nepřítomnosti společnosti Siemens, podniku VA Tech a Hitachi.
Zapáté zastupovaly různé podniky v rámci kartelové dohody do značné míry tytéž osoby v roce 2000 jako v roce 2002, bez ohledu
na určitou běžnou fluktuaci v rámci každého podniku. Osobní kontinuitu zástupců potvrzují různé seznamy schůzek, které jsou
součástí spisu, a zejména seznam uvedený v příloze I napadeného rozhodnutí, jakož i seznam spolupracovníků podniků činných
v rámci kartelové dohody, uvedený v příloze II napadeného rozhodnutí.
Zašesté byla zeměpisná působnost kartelové dohody tatáž v roce 2000 a během let 2002 až 2004. Od roku 1988 se ve skutečnosti
poněkud rozšiřovala, jelikož trhy zemí střední a východní Evropy se mezitím staly pro účastníky kartelové dohody přípustné.
Kromě toho skutečnost zdůrazňovaná Komisí a nezpochybňovaná žalobkyněmi ve věcech T‑123/07 a T‑124/07, že za dočasné nepřítomnosti
některých podniků pokračovali ostatní účastníci v kartelové dohodě a že objektivní kontinuita jediného protiprávního jednání
byla tudíž zachována, rovněž prokazuje, že se jednalo o jednu a tutéž kartelovou dohodu.
Co se konečně týče subjektivního prvku, postačuje uvést, že když se podnik VA Tech začal opět účastnit kartelové dohody, společnosti
Reyrolle, SEHV a Magrini si byly vědomy, že se účastní téže kartelové dohody jako dříve. V tomto ohledu je třeba poukázat
na to, že někteří zaměstnanci, kteří zastupovali podnik VA Tech v kartelové dohodě od roku 2002, zastávali vedoucí funkce
již v rámci společností, které byly součástí této skupiny před přerušením účasti uvedených společností na kartelové dohodě
v roce 2000. Pánové Z., V., C., B. a W., kteří jsou uvedeni na seznamu účastníků různých schůzek od října roku 2002 (viz příloha I
napadeného rozhodnutí) již pracovali pro společnosti Reyrolle, SEHV, Magrini a Schneider Electric před rokem 2000 (viz příloha
II napadeného rozhodnutí). Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini nemohly tedy přehlédnout shodnost faktorů určujících jednotnou
povahu kartelové dohody. Na rozdíl od toho, co tvrdily žalobkyně ve věcech T‑123/07 a T‑124/07, subjektivní prvek tedy není
vyloučen skutečností, že byly v roce 2000 oklamány, když u nich ostatní účastníci kartelové dohody vyvolali zdání, že došlo
k rozpuštění kartelové dohody. Rozhodující je v tomto ohledu nikoli úroveň jejich znalostí v roce 2000, nýbrž v okamžiku,
kdy se začaly opětovně účastnit kartelové dohody.
Námitka promlčení vznesená společnostmi Reyrolle, SEHV a Magrini musí být tudíž každopádně zamítnuta, jelikož obě fáze protiprávního
jednání, které je jim vytýkáno, byly součástí téhož jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Závěrem je třeba zamítnout část prvního žalobního důvodu vycházející z promlčení první fáze protiprávního jednání vytýkaného
společnostem Reyrolle, SEHV a Magrini.
4.     K části vycházející z nepřiměřené výše uložených pokut
Na podporu této části žalobního důvodu uvádějí žalobkyně několik námitek vycházejících zaprvé z překročení 10% hranice obratu
společností Reyrolle, SEHV a Magrini, zadruhé z nezohlednění individuální situace těchto společností, zatřetí z nepřiměřenosti
výše pokuty uložené společnostem Siemens Österreich a KEG v porovnání s pokutou uloženou společnosti Reyrolle, začtvrté z nesrozumitelného
stanovení společné a nerozdílné odpovědnosti jednotlivých žalobkyň, zapáté ze skutečnosti, že Komise měla nesprávně za to,
že kromě její mateřské společnosti byla odpovědná i společnost Reyrolle, zašesté z porušení zásady
ne bis in idem
pokud jde o společnosti Siemens Österreich a KEG a zasedmé rovněž pokud jde o posledně uvedené společnosti ze skutečnosti,
že nedošlo ke snížení pokuty.
Je třeba uvést, že první čtyři námitky vycházejí v podstatě z toho, že Komise nesprávně použila pojem „podnik“ ve smyslu práva
Společenství v oblasti hospodářské soutěže. Žalobkyně totiž ve svých argumentech předložených na podporu těchto námitek kritizují
skutečnost, že na ně Komise pro účely výpočtu jejich pokut použila výchozí částku založenou na celkovém obratu skupiny VA
Tech za rok 2005, a nikoli na jejich jednotlivých obratech, a skutečnost, že částky, které mají jednotlivé společnosti této
skupiny platit společně a nerozdílně, jsou stanoveny nesrozumitelně. Je tudíž třeba se zabývat všemi těmito čtyřmi námitkami
předtím, než budou přezkoumány ostatní námitky.
a)     K prvním čtyřem námitkám vycházejícím v podstatě z toho, že Komise nesprávně použila pojem „podnik“ ve smyslu práva Společenství
v oblasti hospodářské soutěže
Argumenty účastnic řízení
Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini vytýkají Komisi, že na ně pro účely výpočtu jejich pokut použila výchozí částku založenou
na celkovém obratu skupiny VA Tech, jaký existoval v okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí, a nikoli na jejich jednotlivých
obratech.
Podle společností Reyrolle, SEHV a Magrini tak Komise jednala zjevně v rozporu s přístupem několikrát uvedeným v napadeném
rozhodnutí, podle kterého zamýšlela shledat dceřiné společnosti skupiny VA Tech „výlučně odpovědnými“ za porušení článku 81 ES
a článku 53 Dohody o EHP. Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini rovněž tvrdí, že způsob výpočtu použitý Komisí vede k tomu,
že společnosti Reyrolle bude připsána odpovědnost za jednání společností SEHV a Magrini a naopak, zatímco tyto společnosti
nebyly během většinové části doby trvání protiprávního jednání, a sice během období mezi 15. dubnem 1988 a 13. prosincem 2000,
nijak spjaty. Taková „spoluodpovědnost se zpětnou účinností“ je podle nich v rozporu se zásadou, podle níž musí být sankce
přiměřená pochybení, neboť hospodářská váha uvedených společností v kartelové dohodě je jednoznačně přehnaná.
Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini kromě toho tvrdí, že Komise v napadeném rozhodnutí nedodržela 10% hranici obratu, stanovenou
v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003. Za rok 2005 činily jejich celosvětové obraty přibližně 118 953 000 eur u společnosti
Reyrolle, 222 034 242 eur u společnosti SEHV a 103 047 112 eur u společnosti Magrini, takže pokuty ve výši 22 050 000 eur,
které jim byly uloženy, jsou nadměrné.
Společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini mají navíc za to, že způsob výpočtu navrhovaný Komisí je v rozporu s čl. 7 odst. 1 Evropské
úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 („dále jen „EÚLP“), podle něhož
nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání trestného činu. Použití konceptu hospodářské
jednotky se zpětnou účinností pro účely výpočtu pokuty, jak učinila Komise, má podle žalobkyň za následek uložení přísnějších
sankcí.
Společnost Reyrolle dodává, že Komise měla zohlednit její omezenou schopnost způsobit významnou škodu soutěžitelům uvnitř
společného trhu, ať již snížením výše její pokuty nebo v rámci uplatnění polehčujících okolností. Z technických důvodů se
její činnosti během celé délky trvání dohody QC uvnitř EHP omezovaly na Spojené království a Irsko. Její celosvětový obrat,
který zveličuje její hospodářskou váhu na společném trhu, tudíž neodráží relevantním způsobem její schopnost způsobit škodu
ostatním hospodářským subjektům v EHP.
Společnosti Siemens Österreich a KEG tvrdí, že výše pokuty, která jim byla uložena, je nepřiměřená ve vztahu k pokutě uložené
společnosti Reyrolle, jelikož se jim Komise rozhodla uložit pokutu, jako kdyby byly se společnostmi SEHV a Magrini spjaty
během období od roku 1998 do roku 2000, čímž jednoznačně zveličuje jejich hospodářskou váhu v kartelové dohodě.
Společnosti Siemens Österreich a KEG dodávají, že pokuty uložené mateřským společnostem za protiprávní jednání spáchané jejich
dceřinými společnostmi, vycházející z rozhodujícího vlivu, který prvně uvedené vykonávají nad obchodním jednáním druhých,
nemohou být z principu přísnější než pokuty uložené dceřiným společnostem. Mají však za to, že výše pokuty, která jim byla
uložena je v projednávaném případě s ohledem na délku trvání protiprávního jednání, které je jim přičítáno, dvakrát vyšší
než v případě společnosti Reyrolle, a sice v jejich případě 242 307 eur za měsíc protiprávního jednání, a v případě společnosti
Reyrolle 124 576 eur za měsíc protiprávního jednání.
Podle společností Siemens Österreich a KEG je přístup zvolený Komisí v rozporu se zásadou, že sankce má odpovídat individuálnímu
přispění společnosti k vytýkaným skutečnostem a „zásadou zavinění“, a tudíž porušuje čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, jakož
i čl. 7 odst. 1 EÚLP. Takový přístup je rovněž v rozporu s pokyny Komise o metodě stanovování pokut uložených podle čl. 15
odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3; Zvl. vyd. 08/01, s. 171, dále jen „pokyny“). Kromě
toho podle nich Komise v žalobní odpovědi vycházela z nesprávného a důkazy nepodloženého předpokladu, že společnost VA Technologie
věděla nebo si měla být při nabytí společnosti Reyrolle a vytvoření VAS vědoma účasti společnosti Reyrolle na kartelové dohodě,
přestože společnost VA Technologie „vstoupila do odvětví PISP […] až po nabytí společnosti Reyrolle“ a hloubková prověrka
(due diligence) provedená při této příležitosti žádnou koluzní činnost neodhalila.
Společnosti Siemens Österreich a KEG mají za to, že Komise měla nejprve počítat částku pokut u každé dceřiné společnosti skupiny
VA Tech, před vypočtením částky pokuty, kterou mají mateřské společnosti zaplatit společně a nerozdílně úměrně k délce trvání
kontroly vykonávané skupinou nad každou z dceřiných společností. Podle této metody by podle žalobkyň měly pokuty uložené Komisí
odpovídat částce 720 000 eur u společnosti Reyrolle, 900 000 eur u společnosti SEHV a 360 000 eur u společnosti Magrini, tedy
celkem částce 1 980 000 eur.
Společnosti SEHV a Magrini rovněž tvrdí, že pokuta v celkové výši 22 050 000 eur, která jim byla uložena v napadeném rozhodnutí,
byla rozdělena nesprávně mezi skupinu, jejíž mateřskou společností je Schneider Electric (dále jen „skupina Schneider“), u níž
se jedná o 4 500 000 eur, a skupinu VA Tech, v jejímž případě jde o 17 550 000 eur. Tyto společnosti tvrdí, že výpočet, který
Komise patrně provedla, vede v konečném důsledku k tomu, že společnosti Schneider Electric je přičtena velmi omezená odpovědnost,
a sice 40 %, a to za období, během něhož je tato společnost ovládala sama. Naproti tomu skupina VA Tech a společnost Reyrolle
jsou zjevně znevýhodněny.
Společnosti SEHV a Magrini dodávají, že Komise stanovila výchozí částku pokuty u společnosti Schneider Electric s ohledem
na podíl ve VAS. Společnost VA Technologie přitom vnesla do VAS různé činnosti, které nemají žádnou souvislost s kartelovou
dohodou. Částka stanovená v čl. 2 písm. l) a i) napadeného rozhodnutí, kterou musí společnosti SEHV, Magrini a Reyrolle zaplatit
společně a nerozdílně, je tudíž podle nich jednoznačně nepřiměřená.
Komise má za to, že stanovení pokuty v napadeném rozhodnutí splňuje kritéria požadovaná judikaturou a zohledňuje v rozsahu,
v němž je to nezbytné, individuální situaci společností Reyrolle, SEHV a Magrini.
Pokud jde o článek 7 EÚLP, Komise zdůrazňuje, že není na projednávanou věc přímo použitelný. Navíc tvrdí, že napadené rozhodnutí
neporušuje zákaz zpětné účinnosti, ani zásadu „není trestu bez zákona“
Komise popírá rovněž argument společnosti Reyrolle, že zohlednění celosvětového obratu této společnosti vede ke stanovení
nepřiměřené výchozí částky pro výpočet její pokuty. Má za to, že jelikož kartelová dohoda pokrývá téměř celý světový trh,
může právem vycházet z celosvětových obratů jako ze skutečnosti potvrzující závažnost protiprávního jednání. Kromě toho poukazuje
na to, že žádné ustanovení práva Společenství nestanoví, že sankce má být úměrná délce trvání protiprávního jednání.
Komise dále uvádí, že společnosti Siemens Österreich a KEG netvrdí, že výše dvou hypotetických oddělených pokut uložených
skupině VA Tech, a sice jedna za jednání společnosti Reyrolle a druhá za jednání společností SEHV a Magrini, by byla nižší
než jediná pokuta stanovená v napadeném rozhodnutí. Rozhodnutí lze však zrušit pouze, když údajně nesprávný výpočet skutečně
nepříznivě zasáhne do postavení žalobce.
Co se týče stanovení pokut, které mají být zaplaceny společně a nerozdílně, Komise tvrdí, že tato námitka je nepřípustná,
neboť vzhledem k tomu, že společnosti SEHV a Magrini nebyly tímto stanovením bezprostředně dotčeny, nemohou prosazovat zájmy
celého podniku. Komise má rovněž za to, že dostatečně odůvodnila výpočet pokuty žalobkyň. Kromě toho se Komise domnívá, že
přičtení velké části společné a nerozdílné odpovědnosti společnosti Schneider Electric by bylo podstatně méně příznivé pro
skupinu VA Tech než jí provedené rozdělení, neboť celková odpovědnost uvedené skupiny je podstatně významnější.
Konečně Komise ve svých odpovědích na písemné otázky Tribunálu, jakož i na jednání v podstatě tvrdila, že může svobodně stanovit
pokuty, které mají být zaplaceny společně a nerozdílně, neboť společná a nerozdílná odpovědnost je pro dotyčné společnosti
výhodou. Skutečnost, že společnost Reyrolle na jedné straně a společnosti SEHV a Magrini na straně druhé byly jakožto dceřiné
společnosti skupiny VA Tech shledány společně a nerozdílně odpovědnými k zaplacení určité částky pokuty bez ohledu na období
jejich společné účasti na kartelové dohodě, ani skutečnost, že se účast samotné společnosti Reyrolle během deseti let, před
jejím odkoupením společností VA Technologie, neodráží v tom, že by měla hradit pokutu sama, jakož ani skutečnost, že společnosti
Siemens Österreich a KEG nebyly shledány společně a nerozdílně odpovědnými za zaplacení části pokuty společností SEHV a Magrini,
nepředstavují tudíž pochybení. Kromě toho informace uvedené v bodě 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o období
společné a nerozdílné odpovědnosti, nelze podle Komise chápat tak, že s konečnou platností zakládají společnou a nerozdílnou
odpovědnost ve smyslu solidárních závazků. Když se totiž v uvedeném bodě 468 odůvodnění vyslovila k osobní odpovědnosti společnosti
Reyrolle za období od 15. dubna 1988 do 20. září 1988, nevyloučila, že společná a nerozdílná odpovědnost může být stanovena
i z jiných důvodů, než je existence hospodářské jednotky, pouze je, pokud jde o toto období, vyloučena společná a nerozdílná
odpovědnost s jejími mateřskými společnostmi. Komise má za to, že v konečném důsledku mají solidární dlužníci naprostou volnost,
pokud jde o vnitřní rozdělení celkové částky pokuty, což je pro ně výhodné.
Závěry Tribunálu
–       K zásadě personality trestů a sankcí
Je třeba nejprve připomenout, že na základě zásady personality trestů a sankcí má být fyzická nebo právnická osoba sankcionována
pouze za skutečnosti, které jsou jí individuálně vytýkány (rozsudek Tribunálu ze dne 13. prosince 2001, Krupp Thyssen Stainless
a Acciai speciali Terni v. Komise, T‑45/98 a T‑47/98, Recueil, s. II‑3757, bod 63), což je zásada použitelná na veškerá správní
řízení, která mohou vést k uložení sankcí na základě pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže (rozsudek Tribunálu
ze dne 4. července 2006, Hoek Loos v. Komise, T‑304/02, Sb. rozh. s. II‑1887, bod 118). Tato zásada musí být nicméně uplatněna
v souladu s pojmem podniku ve smyslu článku 81 ES, jak je vykládán judikaturou. V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojem
„podnik“ ve smyslu článku 81 ES zahrnuje hospodářské jednotky, z nichž každá je tvořena jednotnou organizací osobních, hmotných
a nehmotných složek, která dlouhodobě sleduje určitý hospodářský cíl a může přispívat ke spáchání protiprávního jednání uvedeného
v daném ustanovení (viz rozsudek Tribunálu ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod
54 a citovaná judikatura). Právo Společenství v oblasti hospodářské soutěže uznává, že různé společnosti náležející to téže
skupiny tvoří jednu hospodářskou entitu, a tedy podnik ve smyslu článku 81 ES, jestliže dotčené společnosti neurčují své jednání
na trhu samostatně (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2003, Michelin v. Komise, T‑203/01, Recueil, s. II‑4071,
bod 290).
Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout tvrzení společností Siemens Österreich a KEG, podle kterých skutečnost, že podnik účastnící
se protiprávního jednání je tvořen více různými společnostmi, nevede k tomu, že s těmito společnostmi musí být zacházeno jako
s jediným účastníkem protiprávního jednání. Toto tvrzení totiž vyplývá ze záměny mezi pojmem podniku a pojmem společnosti
a nemá oporu v judikatuře citované žalobkyněmi.
Rovněž je třeba zamítnout argument společností Reyrolle, SEHV a Magrini, uvedený v bodě 108 výše, podle kterého skutečnost,
že Komise použila se zpětnou účinností koncept hospodářské jednotky při výpočtu výše pokuty, vede k uložení přísnějších sankcí,
a tedy porušuje čl. 7 odst. 1 EÚLP, podle kterého nesmí být uložen trest přísnější, než jaký bylo možno uložit v době spáchání
trestného činu. Praxe Komise spočívající v tom, že se při výpočtu výše pokuty zohlední obrat podniku – a tedy případně kumulovaný
obrat všech společností tvořících tento podnik – je stále jednotná, a hospodářské subjekty ji tedy musí znát. Krom toho žalobkyně
pokračovaly ve své účasti na protiprávním jednání po spojení vedoucímu ke zvýšení obratu podniku. Nemohou tedy od Komise žádat,
aby s nimi zacházela, jako by ke spojení nedošlo, jelikož zásada, podle které je pro stanovení výše pokut relevantní obrat
podniku, a nikoliv obraty jednotlivých společností, které ho tvoří, se uplatňovala během celého období fungování kartelové
dohody, a nebyla tedy použita se zpětnou účinností.
Je rovněž třeba doplnit, že ustálená praxe Komise, která spočívá v tom, že se pro účely stanovení výchozí částky pokuty zohlední
obrat za poslední celý rok, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, byla implicitně přijata judikaturou (viz v tomto smyslu
rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000, Sarrió v. Komise, C‑291/98 P, Recueil s. I‑9991, body 85 až 87).
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout judikaturu, podle které odrazující dosah pokut je jednou ze skutečností, v závislosti
na kterých musí být zjištěna závažnost protiprávních jednání (rozsudky Soudního dvora 17. července 1997, Ferriere Nord v. Komise,
C‑219/95 P, Recueil, s. I‑4411, bod 33 a Tribunálu ze dne 12. prosince 2007, BASF a UCB v. Komise, T‑101/05 a T‑111/05, Sb.
rozh. s. II‑4949, bod 45). Přitom odrazující povaha pokuty závisí ve velké míře na tom, že je pro dotyčný podnik dostatečně
citelná. Aby bylo možné změřit odrazující povahu pokuty ve vztahu k podniku, který se účastnil protiprávního jednání, je tedy
třeba zohlednit takovou situaci, jako existovala na konci protiprávního jednání, a nikoliv situaci, která mohla existovat
dříve. Zohlednění dřívější situace by mohlo vést buď k pokutě, která je příliš nízká na to, aby byla dostatečně odrazující
v případě, že by se obrat dotyčného podniku v mezičase zvýšil, nebo vést k vyšší pokutě, než by bylo třeba k tomu, aby byla
odrazující, v případě, že by se obrat dotyčného podniku v mezičase snížil.
Zadruhé by s ohledem na zásadu řádné správy a požadavky hospodárnosti řízení bylo neproveditelné a v každém případě nepřiměřené
žádat od Komise, aby zohlednila vývoj obratu dotčených podniků během celé doby fungování kartelové dohody. Takový přístup
by předpokládal, jak správně uvádí Komise, aby se pro každý rok účasti na kartelové dohodě stanovila odlišná výchozí částka
pokuty a za tímto účelem určily příslušné tržní podíly účastníků za každý rok protiprávního jednání.
Proto je třeba zamítnout rovněž argument společností Siemens Österreich a KEG, uvedený v bodě 110 výše, podle kterého přístup
Komise, který se vyznačuje tím, že jim byla uložena pokuta zohledňující obrat skupiny VA Tech pro rok 2003, a nikoliv nižší
obrat před nabytím společností SEHV a Magrini, vedl ke zveličení jejich hospodářské váhy v kartelové dohodě.
Rovněž je třeba zamítnout argument společností Siemens Österreich a KEG, uvedený v bodě 112 výše, podle kterého uvedený přístup
Komise porušuje zásadu sankce odpovídající osobnímu přispění společnosti k vytýkaným skutečnostem a zásadu zavinění. Z napadeného
rozhodnutí a zejména z bodu 468 písm. c) a bodu 507 odůvodnění vyplývá, že uvedené žalobkyně byly shledány odpovědnými pouze
za období, během kterého se účastnily kartelové dohody prostřednictvím svých dceřiných společností, a sice nejprve Reyrolle
a pak od roku 2001 rovněž společností SEHV a Magrini.
K argumentu společností Siemens Österreich a KEG, rovněž uvedenému v bodě 112 výše, podle kterého Komise nesprávně předpokládá,
že VA Technologie při nabytí společnosti Reyrolle a při vytvoření společnosti VAS věděla nebo měla vědět o účasti Reyrolle
v kartelové dohodě, je třeba připomenout, že Komise může důvodně předpokládat, že 100% dceřiná společnost uplatňuje v zásadě
pokyny udělované mateřskou společností a že tento předpoklad implikuje, že Komise není povinna ověřovat, zda mateřská společnost
skutečně tuto pravomoc vykonávala (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Akzo Nobel v. Komise, T‑330/01, Sb. rozh.
s. II‑3389, bod a citovaná judikatura). Přičtení mateřské společnosti chování její 100% vlastněné dceřiné společnosti nepředpokládá
tedy důkaz, že mateřská společnost věděla o jednání dceřiné společnosti. Je to naopak mateřská společnost, které přísluší,
pokud se domnívá, že dceřiná společnost, navzdory 100% účasti mateřské společnosti na jejím kapitálu, určuje své chování na
trhu samostatně, vyvrátit uvedený předpoklad předložením dostatečných důkazů (viz výše uvedený rozsudek Akzo Nobel v. Komise,
bod 83 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je tedy otázka, zda VA Technologie při nabytí Reyrolle v roce 1998 věděla o zapojení této společnosti
do kartelové dohody, irelevantní, jelikož Siemens Österreich a KEG před Tribunálem nezpochybnily, že Reyrolle, od roku 1998
100% dceřiná společnost skupiny VA Tech, uplatňovala hlavně její pokyny a neurčovala samostatně své chování na trhu. V důsledku
toho skutečnost, že Komise mohla mít nesprávně za to, že VA Technologie o zapojení věděla, nemůže vést ke zrušení napadeného
rozhodnutí.
Kromě toho pokud jde o vytvoření VAS v roce 2001, Komise se mohla právem domnívat, že VA Technologie věděla v rozhodné době
o účasti jak své bývalé dceřiné společnosti Reyrolle, tak svých nových dceřiných společností SEHV a Magrini na kartelové dohodě.
Komise totiž v bodě 454 a dalších odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že vícero osob zastupujících podnik VA Tech na
schůzkách kartelové dohody zastávalo současně ředitelská místa jak v rámci dceřiných společností Reyrolle, SEHV a Magrini,
tak v rámci jejich mateřských společností, a sice VA Technologie a VAS – jejichž právním nástupcem je Siemens Österreich,
jakož i KEG. Přitom Siemens Österreich a KEG tato zjištění před Tribunálem nezpochybnily.
Je tedy třeba zamítnout tento argument.
Konečně jestliže entita, která porušila článek 81 ES a článek 53 Dohody o EHP je podnikem ve smyslu práva hospodářské soutěže,
který jako takový nemá právní subjektivitu, musí Komise ve svém rozhodnutí, které sankcionuje toto protiprávní jednání a ukládá
pokuty, určit jednotlivé společnosti v rámci podniku, kterým bude rozhodnutí určeno a které musí na účet podniku odpovídat
za platbu pokut. Z toho vyplývá, že jednotlivé pokuty uložené různým společnostem, které jsou součástí podniku, musí být,
pokud nenastanou výjimečné okolnosti, vypočteny na základě hospodářské síly, a tedy obratu podniku, a nikoliv na základě hospodářské
síly jednotlivých společností.
V projednávaném případě Komise nejprve v bodě 333 odůvodnění napadeného rozhodnutí vysvětlila, že předmětem článku 81 ES a článku
53 Dohody o EHP je podnik ve smyslu práva Společenství, což je pojem, který se nepřekrývá s pojmem právnické osoby podle obchodního
práva, práva společností a vnitrostátního daňového práva. Nicméně, jelikož rozhodnutí sankcionující porušení těchto článků
musí být určeno právnickým osobám, je nezbytné, aby Komise určila v rámci dotyčných podniků právnické osoby, kterým bude rozhodnutí
určeno. Dále v bodě 335 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise vysvětlila, že mateřské společnosti, které vykonávaly rozhodující
vliv na obchodní chování dceřiné společnosti, mohou být solidárně odpovědné za protiprávní jednání, kterého se dceřiná společnost
dopustila, což tuto společnost nicméně nezbavuje vlastní odpovědnosti. Odpovědnost mateřské společnosti se tedy připojí k odpovědnosti
dceřiné společnosti. Tyto úvahy plně zohledňují zásady uvedené v bodech 122 a 134 výše.
Proto je třeba zamítnout argument Reyrolle, SEHV a Magrini uvedený v bodě 106 výše a vycházející z rozporu mezi uložením pokuty
zakládajícím se na celkovém obratu skupiny VA Tech a přístupem spočívajícím v tom, že za protiprávní jednání jsou individuálně
odpovědné různé dceřiné společnosti této skupiny.
–       K různým společnostem, jimž může být přičteno jednání podniků, které se účastnily kartelové dohody a na něž je možné použít
pravidla v oblasti solidární odpovědnosti za placení pokut
Nejprve je třeba určit různé společnosti, kterým je možno přičíst chování podniků, které se účastnily kartelové dohody. Zadruhé
se jedná o přezkum toho, zda Komise řádně stanovila výši pokut, které se ukládají žalobkyním, a zejména zda řádně určila částky,
které musí platit solidárně. Protože se tento přezkum týká zejména vnitřní soudržnosti napadeného rozhodnutí, je třeba v této
fázi zohlednit dobu trvání protiprávního jednání použitou samotnou Komisí v rámci napadeného rozhodnutí, a zejména zohlednit
jako den, ke kterému se podnik VA Tech začal znovu účastnit kartelové dohody, datum 1. dubna 2002, a nikoliv 1. července 2002
(viz body 72 a 82 výše).
K určení různých společností, kterým může být přičteno chování podniků, které se účastnily kartelové dohody, je třeba nejprve
připomenout, že je nesporné, že Reyrolle, SEHV a Magrini v rámci účasti podniku VA Tech na kartelové dohodě neurčovaly své
chování na trhu samostatně. Jak vyplývá z bodu 1 výše, tato účast zahrnuje pro Reyrolle období od 20. září 1998, dne jejího
nabytí podnikem VA Technologie a pro SEHV a Magrini období po 13. březnu 2001, dne vytvoření VAS. Komise z toho v napadeném
rozhodnutí vyvodila, že během uvedených období Reyrolle, SEHV a Magrini tvořily spolu s VA Technologie a VAS (sloučenými v roce
2006 se společností Siemens Österreich), jakož i spolu s KEG jediný a tentýž podnik ve smyslu článku 81 ES, což žalobkyně
nezpochybňují.
Dále podobně jak to Komise učinila v bodě 337 odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba připomenout, že právní entity, které
se účastnily protiprávního jednání nezávisle a které byly následně nabyty jinou společností, nadále samy odpovídají za své
protiprávní jednání uskutečněné před jejich nabytím, jestliže tyto společnosti nebyly čistě a jednoduše sloučeny s nabyvatelem,
ale pokračovaly ve svých činnostech jako dceřiné společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu
2000, Cascades v. Komise, C‑279/98 P, Recueil s. I‑9693, body 78 až 80). V takovém případě může být nabyvatel odpovědný za
chování své dceřiné společnosti až od okamžiku, kdy ji nabyl, pokud dceřiná společnost pokračuje v protiprávním jednání a může
být prokázána odpovědnost nové mateřské společnosti (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 16. listopadu 2000,
Stora Kopparbergs Bergslags v. Komise, C‑286/98 P, Recueil s. I‑9925, body 37 až 39).
V projednávaném případě je situace Reyrolle a  Siemens Österreich, jakož i KEG podobná druhé situaci popsané v bodě 139 výše,
protože Reyrolle se nejprve účastnila protiprávního jednání nezávisle a dále ode dne 20. září 1998 pokračovala ve své protiprávní
činnosti jako dceřiná společnost skupiny VA Tech (viz bod 1 výše).
Dále se musí stejná zásada uplatnit
mutatis mutandis
v případě, kdy se nabytá společnost účastnila před svým nabytím protiprávního jednání nikoliv jako nezávislá společnost,
ale jako dceřiná společnost jiné skupiny, jak tomu bylo v případě SEHV a Magrini, které předtím, než se staly součástí podniku
VA Tech, byly až do 13. března 2001 součástí podniku náležejícího ke skupině Schneider (dále jen „podnik Schneider“).
V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že Reyrolle, SEHV a Magrini byly prostřednictvím VAS od 13. března 2001 ze 60 % vlastněny
skupinou VA Tech. Komise v bodech 454 a 455 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, aniž to žalobkyně zpochybnily, že má
za to, že VA Technologie a KEG byly schopny vykonávat rozhodující vliv na obchodní chování Reyrolle, SEHV a Magrini prostřednictvím
jejich 60% účasti na kapitálu VAS. Vyvodila z toho závěr, podle kterého mezi 13. březnem 2001, dnem vytvoření VAS, a 11. květnem
2004, dnem ukončení kartelové dohody, tvořily Siemens Österreich a KEG nebo jejich právní předchůdci jediný a tentýž podnik
s dceřinými společnostmi Reyrolle, SEHV a Magrini. Zejména z bodů 423, 424, 450 a 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá,
že Komise měla za to, že odpovědnost Schneider Electric za účast svých bývalých dceřiných společností SEHV a Magrini skončila
s vytvořením VAS dne 13. března 2001 navzdory skutečnosti, že až do října 2004 vlastnila 40 % kapitálu této společnosti.
Z použití zásady uvedené v bodě 139 výše vyplývá, že SEHV a Magrini nadále samy odpovídají za své protiprávní jednání předcházející
převzetí kontroly skupinou VA Tech dne 13. března 2001. Kromě toho jelikož před tímto datem byly tyto společnosti spolu se
společností Schneider Electric součástí jiného podniku, musí být tato společnost považována spolu s nimi za solidárně odpovědnou,
pokud jde o toto období.
Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba rozlišovat čtyři rozdílná období:
–        zaprvé v období od 15. dubna 1988 do 20. září 1998, Reyrolle odpovídá za účast na kartelové dohodě sama; ve vztahu k její
mateřské společnosti v této době, společnosti Rolls-Royce, je totiž protiprávní jednání promlčené;
–        zadruhé v období od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000, SEHV a Magrini odpovídají za účast na kartelové dohodě solidárně
se Schneider Electric, jejich mateřskou společností v této době;
–        zatřetí v období od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 Reyrolle odpovídá za účast na kartelové dohodě solidárně se Siemens
Österreich, právní nástupkyní VA Technologie, její mateřskou společností v této době;
–        začtvrté v období od 1. července 2002 (1. dubna 2002 podle napadeného rozhodnutí) do 11. května 2004 Reyrolle, SEHV a Magrini
odpovídají za svou účast na kartelové dohodě solidárně se svými mateřskými společnostmi KEG a Siemens Österreich, právní nástupkyní
jejich bývalých mateřských společností, a sice VAS a VA Technologie.
Komise skutečně v bodech 449 až 451 odůvodnění napadeného rozhodnutí v souladu se zásadou uvedenou v bodech 139 až 143 výše
konstatovala, že pokud jde o účast Reyrolle na protiprávním jednání, musí být tato společnost považována za jedinou odpovědnou
za tuto účast pro období před jejím nabytím skupinou VA Tech, a sice od 15. dubna 1988 do 20. září 1998, že Siemens Österreich
a KEG musí být považovány za odpovědné solidárně se společností Reyrolle za tuto účast od jejího nabytí skupinou VA Tech,
a sice od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna 2002 do 11. května 2004 a že SEHV a Magrini, další dceřiné společnosti
skupiny VA Tech, které se účastnily protiprávního jednání, musí být považovány za solidárně odpovědné za tuto účast pro období
od 1. dubna 2002 do 11. května 2004.
K účasti SEHV a Magrini Komise v bodě 465 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala, že Schneider Electric musí být s těmito
společnostmi považována za solidárně odpovědnou za uvedenou účast pro období od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000 a v bodě
467 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že Siemens Österreich a KEG musí být považovány za solidárně odpovědné s těmito společnostmi
za tuto účast pro období od 1. dubna 2002 do 11. května 2004.
Komise se tedy mohla v bodě 468 odůvodnění správně domnívat, že:
„V důsledku toho:
a)      [Reyrolle] musí být považována za jedinou odpovědnou za svou účast na protiprávním jednání od 15. dubna 1988 do 20. září 1998;
b)      [SEHV] et [Magrini] musí být považovány za solidárně odpovědné se [Schneider Electric] od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000;
c)      [Siemens Österreich a KEG] musí být považovány za solidárně odpovědné od 20. září 1998 do 13. prosince 2000 a od 1. dubna
2002 do 11. května 2004 (až do 13. prosince 2000 solidárně s [Reyrolle] a od 1. dubna 2002 rovněž solidárně s [SEHV] a [Magrini]).“
Pokud jde zadruhé o stanovení výše pokut, které se mají uložit různým společnostem, kterým je možné přičíst jednání podniků,
které se účastnily kartelové dohody, a zejména o určení částek, které musí tyto společnosti platit solidárně, je třeba zkoumat,
zda Komise v bodech 122, 134, 139, 141 a 143 napadeného rozhodnutí dodržela výše uvedené zásady, jakož i program, který si
sama stanovila v bodě 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že solidarita mezi společnostmi ve vztahu k zaplacení pokut dlužných z důvodu porušení
článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP je právním účinkem, který bez dalšího vyplývá z hmotněprávních ustanovení těchto článků.
Podle judikatury, jestliže je možné vícero osob považovat za osobně odpovědné za účast na protiprávním jednání jednoho a téhož
podniku ve smyslu práva hospodářské soutěže, musí být považovány za solidárně odpovědné za uvedené protiprávní jednání (viz
v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 6. března 1974, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise,
6/73 a 7/73, Recueil s. 223, bod 41, a ze dne 16. listopadu 2000, Metsä-Serla a další v. Komise, C‑294/98 P, Recueil s. I‑10065,
body 33 a 34; rozsudky Tribunálu ze dne 14. května 1998, Metsä-Serla a další v. Komise, T‑339/94 až T‑342/94, Recueil s. II‑1727,
body 42 až 44; HFB a další v. Komise, bod 122 výše, body 54, 524 a 525; Tokai Carbon a další v. Komise, bod 90 výše, bod 62,
a ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑112/05, Sb. rozh. s. II‑5049, body 57 až 62).
Jednotnost chování podniku na trhu pro účely uplatňování práva hospodářské soutěže je důvodem pro to, aby společnosti, respektive
obecněji právní subjekty, které mohou být shledány osobně odpovědnými za toto chování, byly zavázány solidárně (viz v tomto
smyslu rozsudky Soudního dvora Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents v. Komise, bod 150 výše, bod 41, a ze
dne 14. července 1972, Geigy v. Komise, 52/69, Recueil s. 787, bod 45; rozsudky HFB a další v. Komise, bod 122 výše, body
54, 524 a 525, a Tokai Carbon a další v. Komise, bod 150 výše, bod 62). Solidarita při placení pokut uložených za porušení
článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP napomáhá v rozsahu, v němž přispívá k zaručení účinného výběru těchto pokut, k dosažení
cíle odrazení, který právo hospodářské soutěže obecně sleduje (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 15. července
1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil s. 661, body 172 a 173, a ze dne 29. června 2006, Showa Denko v. Komise, C‑289/04 P,
Sb. rozh. s. I‑5859, bod 61), a to za současného dodržení zásady
non bis in idem
, která je základní zásadou práva Unie, rovněž zakotvenou v článku 4 protokolu č. 7 EÚLP, který zakazuje, aby za totéž porušení
práva hospodářské soutěže bylo více než jednou trestáno totéž chování podniku na trhu prostřednictvím právních subjektů, které
za něj mohou nést osobní odpovědnost (viz v tomto smyslu rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 52 výše, bod 338;
rozsudky Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až
T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil s. II‑931, body 95 až 99, a ze dne 13. prosince 2006,
FNCBV a další v. Komise, T‑217/03 a T‑245/03, Sb. rozh. s. II‑4987, bod 340).
Skutečnost, že osobní odpovědnost, již v důsledku účasti jednoho podniku na protiprávním jednání nese vícero společností,
není u všech táž, nebrání tomu, aby těmto společnostem byla uložena pokuta, kterou mají zaplatit solidárně, neboť solidarita
při zaplacení pokuty pokrývá pouze to období protiprávního jednání, ve kterém tyto společnosti tvořily jednu hospodářskou
jednotku, potažmo představovaly jeden podnik ve smyslu práva hospodářské soutěže.
V tomto ohledu, na rozdíl od toho, co Komise tvrdí v rámci argumentu uvedeného v bodě 121 výše, není možné volně určit částky,
které se mají platit solidárně. Ze zásady personality trestů a sankcí, tak jak je popsána v bodě 122 výše, vyplývá, že každá
společnost musí mít možnost vyvodit z rozhodnutí, které jí ukládá solidární zaplacení pokuty s jednou nebo více jinými společnostmi,
výši podílu, který musí uhradit ve vztahu k jejím solidárním spoludlužníkům, jakmile bude pohledávka Komise uspokojena. Za
tímto účelem musí Komise upřesnit zejména období, během kterých jsou dotyčné společnosti (spolu)odpovědné za protiprávní jednání
podniků, které se účastnily kartelové dohody a případně stupeň odpovědnosti uvedených společností za tato jednání.
Komise proto musela v projednávaném případě zohlednit zjištění, která učinila v bodě 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
pokud jde o doby společné odpovědnosti různých společností tvořících součást podniku VA Tech, pro stanovení částek, které
mají tyto společnosti zaplatit solidárně. Tyto částky musí v co nejvyšší možné míře odrážet váhu různých podílů na odpovědnosti
sdílené uvedenými společnostmi, jak jsou identifikovány v uvedeném bodě rozhodnutí.
Je třeba doplnit, že pojem „solidarita při placení pokut“ je stejně jako pojem „podnik“ ve smyslu práva hospodářské soutěže,
jehož je pouze automatickým důsledkem (viz body 150 a 151 výše), pojem autonomní, který je nutno vykládat s odkazem na cíle
a systém práva hospodářské soutěže, jehož je součástí, a případně s odkazem na obecné zásady vyvozené ze všech vnitrostátních
právních řádů. I když se povinnost zaplatit pokutu, kterou nesou společnosti, jimž Komise uložila solidární zaplacení pokuty
z důvodu porušení práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, liší především svou povahou od povinnosti spoludlužníků
v rámci závazku podle soukromého práva, je třeba se inspirovat zejména právním režimem solidárního závazku.
Rozhodnutí, kterým Komise vícero společnostem ukládá solidární zaplacení pokuty, tedy nezbytně způsobuje všechny účinky, které
se podle práva vážou k právnímu režimu platby pokut v právu hospodářské soutěže, a to jak ve vztazích mezi věřitelem a solidárními
spoludlužníky, tak ve vzájemných vztazích solidárních spoludlužníků.
Je tedy výlučně věcí Komise, aby v rámci výkonu své pravomoci ukládat pokuty na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003
určila příslušný podíl různých společností na částkách, jejichž solidární zaplacení jim bylo uloženo, jelikož byly součástí
téhož podniku a tato úloha nemůže být na rozdíl od toho, co Komise naznačila na jednání, ponechána vnitrostátním soudům.
Není-li v rozhodnutí, jímž Komise ukládá pokutu za protiprávní jednání jednoho podniku vícero společnostem, které ji mají
zaplatit solidárně, uvedeno jinak, je třeba mít za to, že Komise těmto společnostem přičítá odpovědnost za toto jednání rovným
dílem (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Aristrain v. Komise, C‑196/99 P, Recueil s. I‑11005,
body 100 a 101). Společnosti, jimž je uložena pokuta, kterou mají zaplatit solidárně, a které nesou, není-li v rozhodnutí,
jímž se ukládá pokuta, stanoveno jinak, stejnou míru odpovědnosti za protiprávní jednání, musí v zásadě přispět k zaplacení
pokuty uložené za toto protiprávní jednání rovným dílem. V důsledku toho společnost, která po případné výzvě Komise zaplatí
celou částku pokuty, může na základě rozhodnutí Komise žalovat své solidární spoludlužníky na vydání částek odpovídajících
jejich podílům. Pokud tedy z rozhodnutí, jímž je ukládána pokuta vícero společnostem, které ji mají zaplatit solidárně,, nelze
a priori
určit, která z těchto společností bude nakonec vyzvána, aby Komisi uhradila celou částku pokuty, nebrání to tomu, aby každá
z těchto společností mohla jednoznačně zjistit svůj vlastní podíl na výši pokuty a podat proti svým spoludlužníkům žalobu
na vydání částek, které by uhradila nad rámec tohoto svého podílu.
Pokud se tedy v napadeném rozhodnutí nekonstatuje, že v rámci podniku VA Tech měly některé společnosti během určité doby větší
odpovědnost za účast uvedeného podniku na kartelové dohodě než jiné, je třeba předpokládat, že tyto společnosti mají stejnou
odpovědnost, a tedy stejný podíl na částkách, které jsou jim uloženy k solidárnímu zaplacení.
Přitom v projednávaném případě se zdá, že stanovení jednotlivých částek pokut společností SEHV a Magrini a stanovení částek,
které musí Siemens Österreich, KEG, Reyrolle, SEHV, Magrini a Schneider Electric platit solidárně, jak vyplývají z bodů 505,
509 a 552 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i výsledek uvedený v čl. 2 písm. j) až l) uvedeného rozhodnutí, nezohledňují
výše uvedené zásady a zjištění uvedená v bodě 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Zaprvé Komise shledala Reyrolle a SEHV a Magrini, jako solidárně odpovědné za zaplacení 17 550 000 eur z pokut v celkové výši
22 050 000 eur, které jim uložila [body 509 a 552 odůvodnění a čl. 2 písm. k) a písm. l) bod i) napadeného rozhodnutí].
Neboť tyto tři společnosti byly součástí téhož podniku jen během období od 1. dubna 2002 do 11. května 2004, to znamená během
dvou let a jednoho měsíce. Jak vyplývá z bodů 507 a 509 odůvodnění napadeného rozhodnutí, celková částka pokuty uložená podniku
VA Tech je 12 600 000 eur za období od 20. září 1998 do 11. května 2004, to znamená období čtyř let a čtyř měsíců, a tedy
více než dvojnásobek výše uvedeného období. Proto i při zohlednění, že pokuty ukládané různým společnostem v rámci jednoho
podniku účastnícího se kartelové dohody nemusí být úměrné době trvání protiprávního jednání (viz v tomto ohledu bod 181 níže),
částka 17 550 000 eur, za kterou dceřiné společnosti SEHV a Magrini odpovídají solidárně s Reyrolle, zjevně překračuje částku,
která je na základě vlastních zjištění Komise v napadeném rozhodnutí přiměřená k sankcionování účasti SEHV a Magrini na kartelové
dohodě mezi 1. dubnem 2002 a 11. květnem 2004 jakožto dceřiných společností skupiny VA Tech.
Zadruhé z celkové částky pokuty 22 050 000 eur uložené Reyrolle Komisí s ní částku 12 600 000 eur solidárně nesou Siemens
Österreich a KEG a částku 17 550 000 eur SEHV a Magrini [body 509 a 552 odůvodnění a čl. 2 písm. l) bod i a ii) napadeného
rozhodnutí].
Avšak součet částek k zaplacení společností Reyrolle solidárně s jinými společnostmi jasně překračuje celkovou částku pokuty.
Pokud to nemá vést k tomu, jak Komise zdůraznila v odpovědi na písemné otázky Tribunálu, že Reyrolle bude muset zaplatit částku
přesahující 22 050 000 eur, takové stanovení pokut k solidárnímu zaplacení neumožňuje žalobkyním vyvodit z napadeného rozhodnutí
podíly, které budou muset ve vztahu mezi sebou nést, jakmile se pohledávka Komise uspokojí, a to v rozporu s povinností Komise
uvedenou v bodě 153 výše. Kromě toho je třeba konstatovat, že v rozporu s tím, co Komise správně uvedla v bodě 468 písm. a)
napadeného rozhodnutí, Reyrolle nebyla uložena část její pokuty jako jediné společnosti odpovědné za období od roku 1988 do
roku 1998, během kterého se jako jediná účastnila protiprávního jednání.
Zatřetí z tabulky uvedené v bodě 509 odůvodnění, jakož i z čl. 2 písm. l) napadeného rozhodnutí vyplývá, že Siemens Österreich
a KEG nebyly shledány solidárně odpovědné za část pokuty uložené SEHV a Magrini, a to v rozporu s tím, co Komise správně uvedla
v bodě 468 písm. c)
in fine
odůvodnění napadeného rozhodnutí, aby se zohlednilo období dvou let a jednoho měsíce, během kterého byly tyto společnosti
součástí téhož podniku.
Z toho je třeba vyvodit závěr, že Komise tím, že shledala Reyrolle, SEHV a Magrini solidárně odpovědnými za platbu pokuty
ve výši jasně překračující společnou odpovědnost tím, že neshledala Siemens Österreich a KEG solidárně odpovědnými za platbu
části pokuty uložené SEHV a Magrini, a tím, že neuložila Reyrolle samotné nést část pokuty, která jí byla uložena, porušila
zásadu personality trestů a sankcí, jak byla uvedena v bodě 122 výše.
Je tedy třeba zrušit článek 2 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká stanovení částky pokuty, která má být uložena
společnostem SEHV a Magrini, a v rozsahu, v němž se týká stanovení částek, které mají žalobkyně zaplatit solidárně.
–       K nezohlednění zvláštních okolností exitujících v případě Reyrolle, SEHV a Magrini při použití výchozí částky pokuty podniku
VA Tech na tyto společnosti
Reyrolle, SEHV a Magrini uvádí, že z důvodu zvláštních okolností, které v jejich případě existují, vede skutečnost, že na
ně Komise použila výchozí částku pokuty stanovenou pro podnik VA Tech, k tomu, že jsou jim uloženy pokuty ve výši nepřiměřené
k významu jejich přispění ke kartelové dohodě.
Argument uplatněný společností Reyrolle (viz bod 109 výše) vychází z toho, že Komise nezohlednila, když na ní použila výchozí
částku pokuty stanovenou pro podnik VA Tech, její omezenou schopnost způsobit újmu hospodářské soutěži v rámci společného
trhu, která vyplývá z omezení jejích činností během doby trvání dohody GQ na Spojené království a Irsko.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v případě kartelové dohody celosvětového rozměru, která kromě stanovení cen zahrnuje
i rozdělení trhů, je Komise oprávněna vycházet z obratů dosažených prodejem dotčeného výrobku na světové úrovni, aby prostřednictvím
výchozí částky pokuty vyjádřila povahu protiprávního jednání, jeho skutečný dopad na trh, jakož i rozsah zeměpisného trhu,
a přitom zohlední rozdíly ve velikosti účastníků kartelové dohody (viz v tomto smyslu rozsudky tribunálu ze dne 29. dubna
2004, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 až T‑246/01, T‑251/01 a T‑252/01, Recueil s. II‑1181, body
197 a 198, a ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise, T‑329/01, Sb. rozh. s. II‑3255, bod 87).
V projednávaném případě je třeba zaprvé uvést, že Spojené království a Irsko dohromady představují významnou část společného
trhu. Újma způsobená hospodářské soutěži na těchto trzích tedy nemůže být kvalifikována jako malá. Zadruhé je třeba poznamenat,
že protiprávnímu jednání přičítanému žalobkyním v napadeném rozhodnutí bylo právě vytýkáno, že si dotyčné podniky rozdělily
různé vnitrostátní trhy na evropské úrovni prostřednictvím systému „domovských zemí“. Skutečnost, že Reyrolle v souladu s takovou
protiprávní dohodou omezila své činnosti v rámci společného trhu na své domácí trhy, tedy nemůže být použita jako polehčující
okolnost. Zatřetí je třeba připomenout, že podle zjištění Komise, která žalobkyně nezpochybnily, účastníci kartelové dohody
samy zohledňovali své světové obraty při stanovení jejich individuálních kvót v rámci kartelové dohody, kvót, které se používaly
jak na evropské úrovni – mimo „domovských zemí“ –, tak na světové úrovni. Z toho vyplývá, že Komise byla rovněž oprávněna
zohlednit při posouzení zvláštní váhy různých dotčených podniků jejich obrat na světové úrovni, dosažený prostřednictvím projektů
PISP.
Z toho vyplývá, že argument společnosti Reyrolle je třeba zamítnout.
Argument uplatněný SEHV a Magrini (viz bod 115 výše) vychází z toho, že Komise stanovila výchozí částku pokuty použitelnou
na podnik Schneider s ohledem na podíl vlastněný ve VAS. Protože společnost VA Technologie vnesla do VAS různé činnosti, které
nijak nesouvisely s kartelovou dohodou, takto získaný vztah mezi výchozími částkami pokuty použitými na podnik VA Tech a na
podnik Schneider neodpovídá vztahu mezi obraty uskutečněnými prostřednictvím projektů PISP dceřinými společnostmi, které VA
Technologie a Schneider Electric vnesly do VAS. Z toho vyplývá stanovení příliš nízké výchozí částky pokuty podniku Schneider
oproti výchozí částce pokuty stanovené podniku VA Tech.
SEHV a Magrini uvádí, že činnosti vložené VA Technologie do VAS, které nijak nesouvisely s projekty PISP, nemohou odůvodňovat
uložení vyšší pokuty podniku VA Tech než podniku Schneider. SEHV a Magrini se domnívají, že Komise měla rozdělit výchozí částku
pokuty na základě obratu dosaženého projekty PISP bývalými dceřinými společnostmi VAS nebo podle jejich kvót v kartelové dohodě,
které se podle tabulky uvedené v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyčíslují na 2,79 % pro Reyrolle a na 7,28 % pro
SEHV a Magrini.
Ohledně výchozí částky pokuty použité na podnik Schneider je třeba uvést, že tato částka nebyla tak jako u ostatních podniků
stanovena na základě světového obratu dosaženého v roce 2003, a to nepochybně proto, že Komise má za to, že se v této době
podnik Schneider již neúčastnil kartelové dohody. Jak je uvedeno v bodě 489
in fine
odůvodnění napadeného rozhodnutí, výchozí částka použitá na podnik Schneider byla stanovena na 40 % výchozí částky pokuty
použité pro podnik VA Tech, jelikož Schneider vlastnil 40% podíl ve VAS, která od 13. března 2001 seskupovala všechny činnosti
skupiny VA Tech a skupiny Schneider v oblasti PISP. Velikost tohoto podílu tedy dává obraz o relativním významu příslušných
obratů dosažených na jedné straně společností Reyrolle a na druhé straně společnostmi SEHV a Magrini v okamžiku vytvoření
VAS.
Argument SEHV a Magrini musí být zamítnut ze tří důvodů.
Zaprvé se takto vznesená výtka v zásadě týká skutečnosti, že Komise znevýhodnila VA Technologie, KEG a Reyrolle oproti Schneider
Electric, SEHV a Magrini. SEHV a Magrini přitom nemají zájem na vznesení této výtky. Za předpokladu, že by jí Tribunál vyhověl,
a zvýšil v důsledku toho výchozí částku pokuty podniku Schneider, vedlo by to ke zvýšení části pokuty, která je jim uložena
na základě jejich účasti na protiprávním jednání během období, kdy patřily k podniku Schneider, aniž by se nicméně snížila
pokuta, která je jim uložena na základě účasti během období, kdy patřily k podniku VA Tech. SEHV a Magrini mají tedy výhodu
z pochybení, kterého se údajně Komise dopustila a nemohou jej z tohoto důvodu zpochybnit před Tribunálem. Z tohoto důvodu
musí být tento argument odmítnut jako nepřípustný.
Zadruhé a jen pro úplnost se uvádí, že tvrzení, podle kterého VA Technologie vnesla do VAS významné činnosti nespojené s projekty
PISP, není podpořeno žádný důkazem. Dále SEHV a Magrini dokonce ani neuvádí, o jaké činnosti se jednalo, ani jakou relativní
váhu měly v porovnání s činnostmi v oblasti PISP. Je tedy třeba zamítnout tento argument rovněž z tohoto důvodu.
Zatřetí počáteční individuální kvóty v rámci kartelové dohody, jak jsou uvedeny v bodě 144 odůvodnění napadeného rozhodnutí
a o které se opírají SEHV a Magrini, byly následně změněny. Bod 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí tak obsahuje tabulku,
ve které je v rámci blíže neurčeného období, které ale spadá do doby po převzetí činností společnosti AEG v oblasti PISP společností
Alstom v roce 1996, pro podnik Schneider uvedena kvóta 10,94 % a pro společnost Reyrolle kvóta 10,3 %. Na konci první fáze
účasti žalobkyň na kartelové dohodě byla tedy váha Reyrolle oproti váze SEHV a Magrini významnější v porovnání s číselnými
údaji uvedenými SEHV a Magrini, které musí být v každém případě zamítnuty jako chybné.
–       Ke zvýšení z důvodu doby trvání protiprávního jednání
Siemens Österreich a KEG zaprvé uvádí, jak bylo uvedeno v bodě 111 výše, že výše pokuty, která jim byla uložena, je s ohledem
na dobu trvání protiprávního jednání, které je jim přičítáno, dvakrát vyšší než v případě společnosti Reyrolle, a sice 242 307
eur za každý měsíc protiprávního jednání v případě Siemens Österreich a KEG, a 124 576 eur za každý měsíc protiprávního jednání
v případě společnosti Reyrolle.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, podobně jak to učinila Komise v žalobní odpovědi ve věci T‑122/07, že právo Společenství
nevyžaduje, aby pokuty uložené různým společnostem v rámci téhož podniku byly úměrné délce trvání účasti vytýkané každé z těchto
společností. Kromě toho Siemens Österreich a KEG neuplatnily takovouto zásadu, ale spokojily se s uvedením zásady, podle které
pokuta uložená mateřským společnostem shledaným solidárně odpovědnými za protiprávní jednání spáchané jejich dceřinými společnostmi
a zakládající se na rozhodném vlivu, které mají prvně uvedené na obchodní jednání dceřiných společností, nemůže být větší
než pokuta uložená uvedeným dceřiným společnostem, aby následně kritizovaly skutečnost, že pokuta uložená v napadeném rozhodnutí
připadající na měsíc vytýkaného protiprávního jednání pro ně byla vyšší než pokuta Reyrolle, pokud jde o období, během kterého
je ovládala. Jelikož pokuty uložené různým společnostem v rámci téhož podniku nemusí být úměrné době trvání účasti vytýkané
každé z těchto společností, takové srovnání mezi částkami v eurech za každý měsíc účasti na protiprávním jednání použité na
dvě společnosti, kterým se vytýká účast různého trvání, nemůže vykazovat nerovné zacházení.
Proto se nezdá, že by postup Komise spočívající ve stanovení pokut způsobem, který není zcela úměrný době trvání protiprávního
jednání, překročil meze posuzovací pravomoci, která je jí přiznána judikaturou (viz v tomto smyslu rozsudky Tribunálu ze dne
6. dubna 1995, Martinelli v. Komise, T‑150/89, Recueil s. II‑1165, bod 59; ze dne 11. prosince 1996, Van Megen Sports v. Komise,
T‑49/95, Recueil s. II‑1799, bod 53, a ze dne 21. října 1997, Deutsche Bahn v. Komise, T‑229/94, Recueil s. II‑1689, bod 127).
Zadruhé Siemens Österreich a KEG tvrdily v tomto ohledu rozpor mezi výrokem napadeného rozhodnutí a důvody uplatněnými na
jeho podporu. Avšak, jak to Komise rovněž uvedla v žalobní odpovědi ve věci T‑122/07, z pokynů implicitně, ale jasně vyplývá,
že pokuty vypočtené na jejich základě nejsou v žádném případě úměrné době trvání protiprávních jednání. Naopak skutečnost,
že na základě bodu 1 B
in fine
pokynů základní částka vyplývá ze součtu výchozí částky pokuty stanovené pouze na základě závažnosti protiprávního jednání
a zvýšení na základě jeho doby trvání, zjevně implikuje, že částka připadající na každý měsíc protiprávního jednání v rámci
jeho doby trvání klesá, protože relativní váha neměnné výchozí částky pokuty se v tomto součtu snižuje v závislosti na růstu
zvýšení pokuty na základě doby trvání protiprávního jednání. V rozsahu, v němž Komise opakovaně v napadeném rozhodnutí uvedla,
že stanovila pokuty na základě svých pokynů, což navíc odpovídá její ustálené praxi, se nemůže s ohledem na časově sestupnou
povahu pokuty připadající na měsíc hovořit o rozporu nebo nesoudržnosti mezi výrokem napadeného rozhodnutí a jeho odůvodněním.
Z tohoto důvodu je nutno tento argument zamítnout.
–       K maximální výši 10 % obratu
Jak bylo uvedeno v bodě 107 výše, společnosti Reyrolle, SEHV a Magrini uvádí, že napadené rozhodnutí nedodržuje maximální
výši 10 % obratu, stanovenou v čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
V tomto ohledu je nejprve třeba připomenout, že okolnost, že několik společností je společně a nerozdílně odpovědných za zaplacení
pokuty z důvodu, že tvoří podnik ve smyslu článku 81 ES neznamená, ohledně uplatnění maximální výše stanovené v čl. 23 odst. 2
nařízení č. 1/2003, že povinnost každé z nich je omezena na 10 % obratu, kterého dosáhly za předchozí hospodářský rok. Podle
ustálené judikatury totiž maximální výše 10 % ve smyslu uvedeného ustanovení musí být vypočtena na základě společného obratu
všech společností tvořících jedinou hospodářskou entitu jednající jako podnik ve smyslu článku 81 ES, neboť pouze společný
obrat společností tvořících dotčený podnik může být ukazatelem jeho velikosti a hospodářské síly (rozsudky Tribunálu HFB a další
v. Komise, bod 122 výše, body 528 a 529 a ze dne 12. prosince 2007, Akzo Nobel a další v. Komise, bod 150 výše, bod 90).
Na rozdíl od tvrzení žalobkyň se tedy pojem podniku ve smyslu čl. 23 odst. 2 a 3 nařízení č. 1/2003 neliší od pojmu podniku
ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES. Proto není ani třeba, aby se v případě solidární odpovědnosti více společností v rámci skupiny
tvořící podnik ve smyslu těchto ustanovení určila maximální výše pokuty s ohledem na společnost s nejnižším obratem.
Rozsudek Aristrain v. Komise, bod 158 výše, uplatněný žalobkyněmi, nemůže tuto úvahu zpochybnit. Ve věci, ve které byl vydán
tento rozsudek, Komise konstatovala, že se protiprávního jednání účastnily dvě společnosti náležící ke stejné skupině, ale
uložila pokutu jen jedné z nich a uvedla, že tato pokuta zohledňuje i chování druhé společnosti. Jelikož Komise tuto volbu
osoby, jíž bylo napadené rozhodnutí určeno, neodůvodnila, a zejména neprokázala, že společnost, které byla pokuta uložena,
disponovala vůči druhé společnosti řídící pravomocí, Soudní dvůr částečně zrušil napadeného rozhodnutí pro nedostatek odůvodnění
(rozsudek Aristrain v. Komise, bod 158 výše, body 93 až 100). Soudní dvůr tedy v uvedeném rozsudku nezabránil tomu, aby byla
na společnosti tvořící podnik společně použita maximální výše 10 % celkového obratu tohoto podniku, ale pouze připomněl, že
Komise musí prokázat existenci skutkových okolností, které odůvodňují kvalifikaci více společností jako hospodářské jednotky.
Neboť v projednávaném případě, jak bylo připomenuto v bodě 138 výše, se nezpochybňuje, že Reyrolle, SEHV a Magrini tvořily
na konci kartelové dohody se společnostmi Siemens Österreich a KEG, respektive s jejich předchůdkyněmi, jediný a tentýž podnik.
Proto Komise v zásadě mohla použít celkový obrat tohoto podniku jako východisko pro výpočet 10 % maximální výše pro každou
z pokut uložených společnostem, které byly součástí tohoto podniku.
Reyrolle, SEHV a Magrini dále uplatňují judikaturu Tribunálu, podle které pokud se hospodářská jednotka, která se účastnila
protiprávního jednání, rozpadla v období mezi ukončením protiprávního jednání a přijetím rozhodnutí, které je sankcionuje,
každá osoba, které bylo určeno rozhodnutí, má právo na to, aby se na ni individuálně uplatnila maximální výše 10 % obratu
(rozsudek ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise, bod 90 výše, bod 390). Vyvozují z toho, že obecně může být
10% maximální výše stanovena na základě celkového obratu hospodářské jednotky jen tehdy, když tato jednotka zůstala od doby
protiprávního jednání do dne přijetí napadeného rozhodnutí Komise stejná. Podle nich tedy musí být maximální výše 10 % pro
každou společnost stanovena odděleně rovněž tehdy, když se hospodářská jednotka po protiprávním jednání rozrostla.
Tento argument musí být zamítnut, protože hospodářská jednotka označená v napadeném rozhodnutí jako „VA Tech“ a zahrnující
zejména Reyrolle, SEHV a Magrini se v období mezi ukončením kartelové dohody a přijetím napadeného rozhodnutí právě nerozrostla.
Všechny žalobkyně totiž byly její součástí ke dni ukončení kartelové dohody dne 11. května 2004 a byly stále její součástí
ke dni přijetí napadeného rozhodnutí dne 24. ledna 2007, i když některé změnily název nebo jako v případě VAS byly sloučeny
s jinou společností.
Proto je třeba zamítnout argument vycházející z překročení maximální výše 10 % obratu, pokud jde o společnosti Reyrolle, SEHV
a Magrini.
b)     K páté výtce vycházející ze skutečnosti, že Komise nesprávně shledala odpovědnou kromě mateřské společnosti Reyrolle i Reyrolle
samotnou
Argumenty účastnic řízení
Reyrolle tvrdí, že se její zaměstnanci od roku 2002 už neúčastnili systému koordinace dohod a že se jí kartelová dohoda týkala
pouze jako „součásti VAS“. Dceřiné společnosti jsou však individuálně odpovědné za protisoutěžní praktiky jen tehdy, když
se jich osobně účastnily. Dceřiné společnosti naopak nemohou být shledány odpovědnými za jednání jejich mateřské společnosti.
Proto není možné žalobkyni uložit pokutu za druhou fázi protiprávního jednání, a sice za období od roku 2002 do roku 2004.
Komise argumenty Reyrolle popírá.
Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba uvést, že tato výtka společnosti Reyrolle vychází z příliš formalistického chápání protiprávního jednání,
které je jí vytýkáno v napadeném rozhodnutí. Účast na schůzkách kartelové dohody je postižitelná pouze jako vnější projev
toho, že účastníci měli vůli se dohodnout a cítili se vázáni protiprávními dohodami uzavřenými v rámci kartelové dohody. Reyrolle
netvrdila, že se distancovala od těchto dohod nebo kartelové dohody obecně, ani že již ve svém obchodním jednání nedodržovala
pravidla kartelové dohody a konkrétních dohod o projektech PISP. Proto i za předpokladu, že po vytvoření VAS již nebyla Reyrolle
zastoupena svými zaměstnanci na schůzkách v rámci kartelové dohody, neprokazuje to, že jako právnická osoba nespáchala skutky,
které zakládají porušení čl. 81 odst. 1 ES.
Zadruhé skutečnost, že se mateřské společnosti přisuzuje chování její dceřiné společnosti z důvodu, že určovala její obchodní
chování, nemá za důsledek, že se uvedená mateřská společnost musí namísto své dceřiné společnosti považovat za osobu, která
spáchala toto jednání. Jinými slovy odpovědnost mateřské společnosti za jednání dceřiné společnosti v žádném případě nezbavuje
dceřinou společnost vlastní odpovědnosti jako právnické osoby a tato tedy zůstává individuálně odpovědná za protisoutěžní
praktiky, kterých se účastnila.
Je tedy třeba zamítnout tuto výtku.
c)     K šesté výtce vycházející z porušení zásady
ne bis in idem
Argumenty účastnic řízení
Siemens Österreich a KEG tvrdí, že čl. 2 písm. l) bod ii) napadeného rozhodnutí porušuje zásadu
ne bis in idem
v rozsahu, v němž může vést k tomu, že jim bude uložen dvojí trest za totéž protiprávní jednání. Z bodů 487 a 505 odůvodnění
napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise zamýšlela uložit pokutu ve výši 22 050 000 eur podniku VA Tech. Komise poté svévolně
rozdělila částku této pokuty mezi různé právnické osoby tvořící uvedený podnik ke dni ukončení protiprávního jednání. Přitom
toto rozdělení by mohlo vést skupinu VA Tech a v konečném důsledku Siemens Österreich a KEG, které jako jediné společnosti
této skupiny disponují dostatečnými finančními prostředky, k povinnosti uhradit za stejné protiprávní jednání pokutu přesahující
částku 4 500 000 eur v případě, že by Schneider Electric, jak kromě toho uvedla, odmítla zaplatit částku pokuty, za kterou
byla solidárně odpovědna spolu se společnostmi SEHV a Magrini.
Dále je protiprávní jednání SEHV a Magrini během období mezi lety 1988 a 2000 sankcionováno dvakrát, protože vede jak ke zvýšení
odpovědnosti Reyrolle – jelikož výchozí částka pokuty této společnosti zohledňuje obrat společností SEHV a Magrini –, tak
solidární odpovědnosti dvou posledně uvedených společností a Schneider Electric.
Komise argumenty účastnic řízení popírá.
Závěry Tribunálu
Zaprvé je třeba konstatovat, že není v zájmu společností Siemens Österreich a KEG vznést tuto námitku, protože se jich osobně
netýká. Podle čl. 2 písm. l) napadeného rozhodnutí je jim totiž uložena pouze pokuta ve výši 12 600 000 eur solidárně s Reyrolle.
Naopak nejsou solidárně zavázány k platbě pokuty uložené společnostem SEHV a Magrini. Proto za předpokladu, že by SEHV a Magrini
byly vystaveny žádosti o náhradu ze strany Schneider Electric, nezvýšilo by to částku dlužnou Siemens Österreich a KEG. Je
třeba doplnit v rozsahu, v němž posledně uvedené společnosti tvrdí, že jsou jediné mezi společnostmi skupiny VA Tech, které
disponují dostatečnými finančními prostředky, že ani napadené rozhodnutí, ani obecně právo Společenství nestanoví pro případ,
kdy osoba, které je určeno rozhodnutí ukládající pokutu, nemá dostatečné prostředky k jejímu zaplacení, že je její mateřská
společnost povinna zaplatit pokutu namísto této osoby.
Zadruhé, jak bylo konstatováno v bodě 167 výše, je třeba zrušit článek 2 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká stanovení
částky pokuty, která má být uložena společnostem SEHV a Magrini, a v rozsahu, v němž se týká stanovení částek, které mají
zaplatit solidárně společnosti, jež byly součástí podniku VA Tech. Proto se tato výtka formulovaná společnostmi Siemens Österreich
a KEG stala bezpředmětnou.
Zatřetí skutečnost, že obrat SEHV a Magrini může být zohledněn jak pro účely stanovení výchozí částky pokuty společnosti Reyrolle,
včetně období mezi lety 1988 a 2000, během kterého nebyla součástí téhož podniku jako SEHV a Magrini, tak pro účely stanovení
pokuty uložené těmto společnostem za stejné období, je nevyhnutelným důsledkem skutečnosti, že během dotčeného období nebyly
uvedené společnosti součástí stejného podniku ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže. Nicméně toto nepředstavuje
dvojí sankci za stejné protiprávní jednání ani ve vztahu k Reyrolle ani ve vztahu k podniku VA Tech, jelikož za období mezi
lety 1988 a 2000 jsou podnik VA Tech a podnik Schneider sankcionovány odděleně.
Z toho vyplývá, že je třeba zamítnout tuto výtku.
d)     K sedmé výtce vycházející z nesnížení pokuty
Argumenty účastnic řízení
Společnosti Siemens Österreich a KEG uvádí, že čl. 2 písm. l) bod ii) napadeného rozhodnutí porušuje pravidla týkající se
polehčujících okolností, jak vyplývají z pokynů a judikatury Společenství, jakož i z oznámení o spolupráci. Zdůrazňují zejména,
že Komise nezohlednila skutečnost, že od 21. ledna 2004 dobrovolně přerušily svou účast na protiprávním jednání, tedy ještě
před zásahem Komise, že v okamžiku šetření ukončily všechny kontakty s dalšími účastníky kartelové dohody, které byly v rozporu
s pravidly hospodářské soutěže, nezohlednila pasivní úlohu podniku VA Tech v rámci kartelové dohody, jejich aktivní spolupráci
v průběhu správního řízení a skutečnost, že vždy uznávaly účast podniku VA Tech na kartelové dohodě mezi říjnem 2002 a březnem
2004.
Komise zpochybňuje argumenty společností Siemens Österreich a KEG.
Závěry Tribunálu
–       K polehčujícím okolnostem
Je třeba připomenout, že pokyny v bodě 3 upravují snížení základní částky pokuty z důvodu „zvláštních polehčujících okolností“,
jako jsou výlučně pasivní nebo následovnická role a ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla.
Je třeba uvést, že tento text neuvádí taxativní výčet polehčujících okolností, které musí Komise zohlednit. Komisi je tedy
ponechán určitý prostor, aby celkově posoudila význam případného snížení výše pokut z důvodu polehčujících okolností (viz
v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, Dalmine v. Komise, T‑50/00, Sb. rozh. s. II‑2395, bod 326).
V projednávaném případě zaprvé v rozsahu, v němž žalobkyně uvádí, že dobrovolně přerušily svou účast na protiprávním jednání
od 21. ledna 2004, stačí připomenout, že jak vyplývá z bodů odůvodnění uvedených v bodech 77 až 81 výše, Komise mohla právem
konstatovat, že se žalobkyně účastnily kartelové dohody až do 11. května 2004.
Pokud jde zadruhé o „ukončení protiprávního jednání, jakmile Komise zasáhla“, uvedené v bodě 3 pokynů, nemůže výtka vznesená
společnostmi Siemens Österreich a KEG obstát.
Komise nemůže být jakkoliv povinna v rámci své posuzovací pravomoci přiznat snížení pokuty pro ukončení zjevného protiprávního
jednání, ať k tomuto ukončení došlo před nebo po jejích zásazích (rozsudek ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise,
bod 90 výše, bod 292).
V projednávaném případě se nepochybně jednalo o zjevné protiprávní jednání, protože se týkalo tajné kartelové dohody, jejímž
cílem bylo stanovení cen a rozdělení trhů. Tento druh kartelové dohody je výslovně zakázán čl. 81 odst. 1 písm. a) a c) ES
a představuje obzvláště závažné protiprávní jednání, což Komise právem konstatovala v bodě 479 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Společnosti Siemens Österreich a KEG tedy neprávem vytýkají Komisi, že jim nepřiznala snížení pokuty z důvodu ukončení jejich
účasti na tomto protiprávním jednání.
I když Komise považovala v minulosti dobrovolné ukončení protiprávního jednání za polehčující okolnost, může brát na základě
svých pokynů v úvahu skutečnost, že zjevná, velmi závažná protiprávní jednání jsou stále relativně častá, i když jejich protiprávnost
byla stanovena od počátku politiky hospodářské soutěže Společenství, a tudíž se může domnívat, že je třeba upustit od této
velkorysé praxe a již neodměňovat ukončení takového protiprávního jednání snížením pokuty (rozsudek ze dne 15. června 2005,
Tokai Carbon a další v. Komise, bod 90 výše, bod 294 a citovaná judikatura). V každém případě nevidí Tribunál důvod pro změnu
tohoto posouzení, a to ani při výkonu své pravomoci přezkumu v plné jurisdikci.
S ohledem na výše uvedené nemůže skutečnost, že společnosti, které jsou součástí podniku VA Tech, ukončily účast na protiprávním
jednání před prvním zásahem Komise, představovat polehčující okolnost.
Pokud jde zatřetí o „výlučně pasivní nebo následovnickou roli při protiprávním jednání“ uvedenou v bodech 3 pokynů, musí být
argumentace společností Siemens Österreich a KEG rovněž zamítnuta.
Zaprvé společnosti Siemens Österreich a KEG tvrdí, že se neúčastnily vypracování protisoutěžních dohod. Přitom v tomto ohledu
Komise v napadeném rozhodnutí konstatovala, že společnosti Reyrolle, Magrini a Schneider Electric se jakožto zástupkyně právních
předchůdců SEHV účastnily vypracování dohod, které byly základem kartelové dohody, a byly jejími spoluzakladatelkami. V této
souvislosti je třeba uvést, že příloha 1 dohody GQ, která obsahuje seznam zakládajících členů kartelové dohody a jejich kódy,
obsahuje zejména čísla „13“, „26“ a „32“, o nichž Komise konstatovala, aniž jí navrhovatelky protiřečily, že označovaly společnost
Reyrolle, skupinu Schneider a společnost Magrini. Protože Siemens Österreich a KEG podrobně nezpochybnily zjištění, dle kterého
se jejich dceřiné společnosti účastnily vypracování dohody GQ, musí být tento argument zamítnut.
Zadruhé Siemens Österreich a KEG uvádí, že podnik VA Tech byl ostatními účastníky kartelové dohody oklamán v rozsahu, v němž
jej nechali v prosinci 2000 věřit tomu, že kartelová dohoda skončila, a v rozsahu, v němž během druhé fáze jeho účasti další
účastníci projednávali projekty PISP bez jeho vědomí.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že skutečnost, že podnik VA Tech, jehož účast na kartelové dohodě – protiprávním jednání,
které má, jak bylo připomenuto v bodě 212 výše, velmi závažnou povahu – Komise dostatečně právním způsobem prokázala, byl
oklamán dalšími účastníky této kartelové dohody, kteří se takto snažili získat dodatečné výhody k výhodám, které jim uvedená
kartelová dohoda přinesla, nemůže vést k tomu, aby se chování takového podniku považovalo za méně závažné. Proto takové okolnosti
nemohou představovat polehčující okolnost, a zejména neprokazují výlučně pasivní nebo následovnickou úlohu uvedeného podniku
v rámci kartelové dohody.
–       K použití oznámení o spolupráci
Podle judikatury je snížení pokut v případě spolupráce podniků účastnících se na protiprávním jednání porušujícím právo Společenství
v oblasti hospodářské soutěže odůvodněno úvahou, podle níž taková spolupráce usnadňuje úlohu Komise zjistit takové protiprávní
jednání a případně zajistit jeho ukončení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri
a další v. Komise, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Sb. rozh. s. I‑5425, bod 399; rozsudky Tribunálu
ze dne 14. května 1998, BPB de Eendracht v. Komise, T‑311/94, Recueil s. II‑1129, bod 325; Finnboard v. Komise, T‑338/94,
Recueil, s. II‑1617, bod 363, a Mayr-Melnhof v. Komise, T‑347/94, Recueil s. II‑1751, bod 330).
Jak je uvedeno v bodě 29 oznámení o spolupráci, tento předpis vytváří legitimní očekávání, o které se opírají podniky, které
si přejí informovat Komisi o existenci kartelové dohody. S ohledem na legitimní očekávání, které z tohoto oznámení mohly vyvodit
podniky, které si přejí spolupracovat s Komisí, je tedy Komise při posouzení spolupráce Siemens Österreich a KEG povinna dodržovat
toto oznámení v rámci stanovení částky pokuty, která má být těmto podnikům uložena (viz v tomto smyslu a obdobně rozsudek
Tribunálu ze dne 15. března 2006, Daiichi Pharmaceutical v. Komise, T‑26/02, Sb. rozh. s. II‑713, bod 147 a citovaná judikatura).
V mezích stanovených oznámením o spolupráci Komise nicméně požívá širokou posuzovací pravomoc pro účely posouzení, zda mají
důkazy poskytnuté podnikem přidanou hodnotu ve smyslu bodu 22 uvedeného oznámení, či nikoliv a zda je třeba přiznat podniku
snížení na základě tohoto oznámení (viz obdobně rozsudek Dansk Rørindustri a další v. Komise, bod 219 výše, body 393 a 394
a rozsudek Tribunálu ze dne 14. prosince 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich a další v. Komise, T‑259/02 až T‑264/02 a
T‑271/02, Sb. rozh. s. II‑5169, bod 532). Toto posouzení je předmětem omezeného soudního přezkumu.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že Siemens Österreich a KEG právně dostatečným způsobem neprokazují, že jejich příspěvek
představoval ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci významnou přidanou hodnotu k důkazům, které Komise již vlastní. Je totiž
věcí těchto žalobkyň, aby přesně uvedly, jaké informace Komisy předložily a v čem tyto informace usnadnily úkol tohoto orgánu
prokázat sporné skutečnosti.
V projednávaném případě Siemens Österreich a KEG uvádí, že pokud jde o období od října 2002 do března 2004, skupina VA Tech
vypracovala seznamy projektů PISP a schůzek, které podrobně uváděly, kterých schůzek se VAS a její dceřiné společnosti účastnily
a které projekty PISP byly konkrétně projednány. Okolnost, že tyto údaje pomohly Komisi prokázat protiprávní jednání spáchané
podnikem VA Tech a dalšími podniky, vyplývá z toho, že Komise převzala celé strany popisu skutkového stavu uvedeného skupinou
VA Tech, například v bodě 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Avšak Komise, která nepopírá, že použila informace poskytnuté skupinou VA Tech, konstatovala v bodech 539, 541 a 542 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, že celkově již o těchto skutečnostech věděla a že skupina VA Tech tedy nepředložila důkazy, které by
podpořily její schopnost prokázat dotčené skutečnosti. Komise rovněž zohlednila skutečnost, že skupina VA Tech popřela některé
skutečnosti, které měla za prokázané a že vydala protichůdná vyjádření, což neulehčilo závěry Komise.
Znění bodu 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí – jediné části napadeného rozhodnutí identifikované společnostmi Siemens Österreich
a KEG, ve které se Komise opřela o informace poskytnuté skupinou VA Tech –, ukazuje, že tvrzení, podle kterého Komise „převzala
celé strany popisu skutkového stavu“ uvedeného skupinou VA Tech, je přehnané. Jedinou okolností, u které Komise výslovně odkázala
na základě oznámení o spolupráci na prohlášení předložené skupinou VA Tech, je skutečnost, že vícero balíčků projektů PISP
v Evropě a mimo ni bylo předmětem jednání v období mezi říjnem 2002 a únorem 2004. I za předpokladu, že by tvrzení uvedených
žalobkyň, podle kterého se Komise díky nim poprvé dozvěděla o rozlišování uskutečňovaném od roku 2002 mezi evropskými balíky
nazvanými „EP“ a dalšími balíky nazývanými „P“, bylo opodstatněné, přidaná hodnota této informace nemůže být kvalifikována
jako významná ve smyslu bodu 21 oznámení o spolupráci.
Společnosti Siemens Österreich a KEG neuvedly, v jakém rozsahu důkazy zpochybněné Komisí posílily její schopnost prokázat
dotčené skutkové okolnosti, ani neoznačily další důkazy, které předložily Komisi, které uvedenou schopnost posílily.
Z toho vyplývá, že s ohledem na posuzovací pravomoc přiznanou Komisi podle judikatury citované v bodě 221 výše, jí nemůže
být vytýkáno, že protiprávně odmítla poskytnout společnostem Siemens Österreich a KEG snížení pokuty, která jim byla uložena.
Je tedy třeba tuto výtku zamítnout.
B –
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení podstatných formálních náležitostí a konkrétněji práva žalobkyň na výslech
svědka svědčícího v jejich neprospěch, vyplývajícího z čl. 6 odst. 3 písm. d) EÚLP, a práva na spravedlivý proces
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně v zásadě tvrdí, že Komise porušila jejich právo na výslech svědka v jejich neprospěch, které patří mezi procesní
záruky vyplývající z čl. 6 odst. 3 písm. d) EÚLP a práva na spravedlivý proces. Pro účely zjištění, že se podnik VA Tech od
1. dubna 2002 začal znovu účastnit protiprávního jednání prostřednictvím VAS, se totiž Komise opřela o vyjádření pana M.,
hlavního svědka společnosti ABB
,
aniž předem dodržela jejich právo vyslechnout nebo nechat vyslechnout tohoto svědka v jejich neprospěch. Tato procesní záruka
je o to zásadnější, že dotčený svědek má v projednávaném případě subjektivní zájem na tom, aby byly žalobkyně přísně sankcionovány,
že konkurenční podnik, který zastupuje, byl na základě použití oznámení o spolupráci sám od zaplacení pokuty osvobozen a že
článek 19 nařízení č. 1/2003 ho v každém případě nezavazuje vypovídat pravdivě.
Žalobkyně zdůrazňují, že tyto zásady jsou použitelné na řízení před Komisí v oblasti kartelových dohod, i když se nejedná
o trestní řízení před soudem, jelikož se uznává, že pokuty ve smyslu článku 23 nařízení č. 1/2003 mají právní povahu trestu
v širším smyslu. V každém případě řízení před Tribunálem nemůže tuto vadu napravit prostřednictvím vyslechnutí uvedeného svědka.
Komise s argumenty žalobkyň nesouhlasí.
Závěry Tribunálu
Podle ustálené judikatury jsou základní práva nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování zajišťuje soud
Společenství (stanovisko Soudního dvora 2/94 ze dne 28. března 1996, Recueil, s. I‑1759, bod 33, a rozsudek Soudního dvora
ze dne 29. května 1997, Kremzow, C‑299/95, Recueil, s. I‑2629, bod 14). Soudní dvůr a Tribunál za tímto účelem vychází z ústavních
tradic společných členským státům, jakož i z poznatků, které skýtají mezinárodně právní instrumenty týkající se ochrany lidských
práv, na jejichž tvorbě členské státy spolupracovaly nebo k nimž přistoupily. EÚLP má v této souvislosti zvláštní význam (rozsudek
Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Johnston, 222/84, Recueil, s. 1651, bod 18, a výše uvedený rozsudek Kremzow, bod 14).
Kromě toho podle čl. 6 odst. 2 EU Unie ctí základní práva zaručená EÚLP a ta, jež vyplývají z ústavních tradic společných
členským státům, jako obecné zásady práva Společenství.
Je tedy třeba přezkoumat, zda s ohledem na tyto úvahy Komise porušila základní zásadu právního řádu Společenství, kterou je
dodržování práva na obhajobu (rozsudek Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. Komise,
322/81, Recueil s. 3461, bod 7) tím, že žalobkyním nenabídla možnost přímo vyslechnout svědka pana M.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle ustálené judikatury tato zásada vyžaduje, aby podnikům a sdružením podniků dotčeným
šetřením Komise v oblasti hospodářské soutěže, bylo již ve stadiu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit své stanovisko
k pravdivosti a relevanci skutkových zjištění, námitek a okolností dovolávaných Komisí (viz rozsudek Tribunálu ze dne 27.
září 2006, Avebe v. Komise, T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 49, a citovaná judikatura). Uvedená zásada naopak nevyžaduje,
aby měly tyto podniky možnost samy vyslechnout v rámci správního řízení svědky vyslýchané Komisí (viz v tomto smyslu rozsudek
Aalborg Portland a další v. Komise, bod 52 výše, bod 200).
Proto je třeba zamítnout druhý žalobní důvod vznesený žalobkyněmi.
II –
K návrhům na změnu
Jak vyplývá z bodů 65 až 72 výše, článek 1 napadeného rozhodnutí musí být zrušen v rozsahu, v němž konstatuje, že se žalobkyně
účastnily porušení článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP v období od 1. dubna do 30. června 2002. Z toho pro všechny žalobkyně
vyplývá snížení doby trvání protiprávního jednání o tři měsíce oproti době trvání protiprávního jednání konstatované v napadeném
rozhodnutí.
Navíc, jak vyplývá z bodů 137 až 167 výše, musí být článek 2 napadeného rozhodnutí zrušen v rozsahu, v němž se týká stanovení
částky pokuty, která má být uložena společnostem SEHV a Magrini a v rozsahu, v němž se týká stanovení částek, které mají žalobkyně
zaplatit solidárně.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že jestliže přezkum žalobních důvodů vznesených podnikem proti legalitě rozhodnutí Komise,
kterým mu byla uložena pokuta za porušení pravidel Společenství v oblasti hospodářské soutěže, odhalil určitou protiprávnost,
je třeba, aby Tribunál posoudil, zda musí v rámci přezkumu v plné jurisdikci napadené rozhodnutí změnit (rozsudek Tribunálu
ze dne 27. září 2006, Archer Daniels Midland v. Komise, T‑59/02, Sb. rozh. s II‑3627, bod 443).
Žalobkyně navrhly, aby Tribunál snížil pokuty, které jim byly uloženy na částku nepřesahující 1 980 000 eur pro společnosti
Siemens Österreich a KEG, 1 100 000 eur pro společnosti Reyrolle a Magrini a 2 750 000 eur pro společnost SEHV.
A –
K pokutám uloženým SEHV a Magrini
Tribunál se domnívá, že je třeba změnit napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká stanovení pokut uložených společnostem
SEHV a Magrini, a v rozsahu, v němž se týká stanovení částek, které mají tyto a další společnosti, s nimiž během doby jejich
účasti na kartelové dohodě tvořily podnik ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, zaplatit solidárně.
Jak Komise tak žalobkyně v písemnostech nebo na jednání tvrdily, že v projednávaném případě existuje více možností stanovení
výše pokut. V tomto ohledu je třeba zohlednit různé úvahy. Zaprvé by se odpovědnost nesená společností z důvodu její účasti
na protiprávním jednání měla v zásadě projevit jedinou pokutou, stanovenou na základě všech období, během kterých se účastnila
protiprávního jednání. Zadruhé by se pokuty různých společností, které byly během doby trvání protiprávního jednání součástí
téhož podniku, měly stanovit na základě hospodářské síly tohoto podniku během posledního celého roku, ve kterém došlo k protiprávnímu
jednání, aby se zajistila dostatečně odrazující povaha pokuty. Zatřetí za předpokladu, že byly určité společnosti, tak jako
v projednávaném případě, postupně součástí dvou různých podniků, kterým byly navíc pro jejich pokuty uloženy různé výchozí
částky, je jim nicméně třeba uložit pokutu složenou ze dvou různých částek za každé období, kdy patřily k těmto dvěma podnikům,
aby bylo možné vhodným způsobem stanovit částky, které mají společnosti, jimž může být přičteno protiprávní jednání, zaplatit
solidárně.
Proto je třeba stanovit pro společnosti SEHV a Magrini pokutu složenou ze dvou různých částek pro každé období protiprávního
jednání, během kterého byly ovládány Schneider Electric, respektive VA Technologie.
Pokud jde o období od 1. července 2002 do 11. května 2004, během kterého byly SEHV a Magrini ovládány společností VA Technologie,
Komise v napadeném rozhodnutí stanovila výchozí částku 9 000 000 eur pro pokutu podniku VA Tech. Jak vyplývá z bodů 122 až
136 a 203 výše, argumenty žalobkyň neumožňují zpochybnit tuto částku.
Z bodu 492 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že z důvodu doby trvání protiprávního jednání Komise v souladu s pokyny
zvýšila výchozí částky pokut o 10 % za každý celý rok, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a o 5 % za každé dodatečné
období rovnající se nebo delší než šest měsíců, ale kratší než rok. Výchozí částka pokuty 9 000 000 eur pro podnik VA Tech
tedy musí být zvýšena o 15 %, aby se zohlednila doba jednoho roku a deseti měsíců za období od 1. července 2002 do 11. května
2004, což vede k základní částce pokuty ve výši 10 350 000 eur (9 000 000 + 1 350 000) pro podnik VA Tech, která vzhledem
k neexistenci polehčujících nebo přitěžujících okolností odpovídá výši pokuty.
Tuto pokutu musí solidárně zaplatit společnosti Reyrolle, Siemens Österreich a KEG, SEHV a Magrini, které během uvedeného
období tvořily podnik ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže. V souladu s úvahami uvedenými v bodech 158
a 159 výše nese každý ze solidárních spoludlužníků v jejich vzájemném vztahu pětinu částky 10 350 000 eur.
Pokud jde o pokutu za období od 15. dubna 1988 do 13. prosince 2000, během které byly SEHV a Magrini součástí skupiny Schneider,
Komise stanovila v napadeném rozhodnutí pro podnik Schneider výchozí částku pokuty ve výši 3 600 000 eur. Jak bylo konstatováno
v bodech 176 až 179 výše, argumenty společností SEHV a Magrini neumožňují zpochybnit tuto částku. V souladu s pokyny musí
být tato výchozí částka pokuty zvýšena o 125 %, aby se zohlednila doba trvání uvedeného období dvanácti let a sedmi měsíců,
což vede k základní částce pokuty 8 100 000 eur (3 600 000 + 4 500 000) pro podnik Schneider, která vzhledem k neexistenci
přitěžujících nebo polehčujících okolností odpovídá výši pokuty.
Tuto pokutu musí solidárně zaplatit společnosti Schneider Electric, SEHV a Magrini, které během uvedeného období tvořily podnik
ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže. V souladu se zásadou uvedenou v bodě 158 výše, nese každý ze solidárních
spoludlužníků v jejich vzájemném vztahu třetinu z částky 8 100 000 eur.
V tomto ohledu je zaprvé třeba upřesnit, že celková částka pokuty uložená společnosti Schneider Electric zůstává nezměněna
oproti pokutě stanovené v napadeném rozhodnutí. Dále je rozdělení částek této pokuty, které se mají zaplatit solidárně, pro
Schneider Electric ve vztahu k rozdělení použitému v napadeném rozhodnutí výhodné. Za těchto okolností skutečnost, že Schneider
Electric nebyla vyslechnuta, není překážkou změny napadeného rozhodnutí tak, jak bylo uvedeno v předchozím bodě.
Zadruhé Tribunál nepovažuje za vhodné přijmout úvahu navrženou Komisí k odůvodnění její volby v napadeném rozhodnutí, že SEHV
a Magrini ponesou pouze část pokuty podniku Schneider odpovídající zvýšení z důvodu doby trvání protiprávního jednání.
Uložit společnosti Schneider Electric zaplatit částku pokuty, k jejímuž zaplacení nebyly SEHV a Magrini povinny, by totiž
předpokládalo, že jí Komise adresuje dodatečnou námitku, která jde buď nad rámec účasti jejích (bývalých) dceřiných společností
SEHV a Magrini, nebo se týká delšího období.
Avšak v napadeném rozhodnutí není o takové dodatečné námitce řeč. Komise sice v bodě 29 dupliky ve věci T‑124/07 tvrdila,
že „je v zásadě legitimní uložit společnosti Schneider [Electric] samostatnou pokutu za její samostatné jednání“. Nicméně
v napadeném rozhodnutí nebo v jejích písemnostech u Tribunálu neuvedla, v čem toto samostatné chování Schneider Electric spočívá
a v jaké míře se toto chování liší od toho, za které byla vůči ní vyvozena odpovědnost za účast jejích (bývalých) dceřiných
společností na kartelové dohodě. Kromě toho Komise sama uvedla v odpovědi na písemné otázky Tribunálu, že toto zmínění „samostatného
chování“ není možné chápat v tom smyslu, že společnosti Schneider Electric vytýká jednání, která by šla nad rámec skutečností
vytýkaných SEHV a Magrini. Konečně Komise v bodě 423 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, bez jakékoliv výhrady, že zamýšlí
shledat Schneider Electric, SEHV a Magrini solidárně odpovědnými za protiprávní jednání v období od 15. dubna 1988 do 13. prosince
2000.
Z toho vyplývá, že na jedné straně Schneider Electric jako mateřská společnost a na druhé straně SEHV a Magrini jako dceřiné
společnosti, které společně tvořily podnik Schneider, musí být v zásadě shledány odpovědnými za zaplacení stejné částky, pouze
s výhradou existence přitěžujících nebo polehčujících okolností, které by se týkaly jen jedné z těchto společností, a nikoliv
dalších. Je nesporné, že takové okolnosti v projednávaném případě neexistují ani pokud jde o Schneider Electric, ani pokud
jde o SEHV a Magrini.
V odpovědi na písemné otázky Tribunálu Komise rovněž uvedla, že omezila solidární odpovědnost Schneider Electric a jejích
bývalých dceřiných společností na část pokuty odpovídající zvýšení na základě doby trvání protiprávního jednání, aby zabránila
tomu, že by SEHV a Magrini, jelikož byl jejich obrat zohledněn pro účely stanovení výchozí částky pokuty jak podniku VA Tech,
tak podniku Schneider, musely dvakrát zaplatit výchozí částku pokuty. Pokuta, která byla uložena SEHV a Magrini, a sice 22 050 000
eur, totiž již zahrnovala výchozí částku pokuty ve výši 9 000 000 eur zohledňující mimo jiné jejich obrat. Bylo by tedy nespravedlivé,
aby musely navíc solidárně zaplatit výchozí částku pokuty podniku Schneider, a sice 3 600 000 eur, založenou na stejném obratu.
Tribunál má za to, že jelikož se článek 2 napadeného rozhodnutí zrušuje pokud jde o stanovení pokut, které mají být uloženy
společnostem SEHV a Magrini, není třeba zkoumat relevanci úvahy navržené Komisí. Tato úvaha se týká pokut uložených v napadeném
rozhodnutí, pro které byl charakteristický přístup, dle kterého se částka pokuty SEHV a Magrini měla stanovit na základě jediné
výchozí částky pokuty pro celou dobu trvání jejich účasti na kartelové dohodě, bez ohledu na skutečnost, že tyto dvě společnosti
byly postupně součástí dvou rozdílných podniků. Avšak po změně Tribunálem pokuta společností SEHV a Magrini vyplývá z odděleného
výpočtu pro každé z období, během kterého náležely k podniku Schneider a k podniku VA Tech. Za těchto okolností nejsou výchozí
částky pokut ukládány dvakrát za stejné období.
Kromě toho výchozí částka pokuty představuje pouze jednu z veličin v algoritmu uplatňovaném pro stanovení základní částky
této pokuty použitelné na podnik, ale nepředstavuje sama o sobě oddělitelnou část pokuty. Naopak základní částka pokuty musí
být považována za nedělitelnou částku ve vztahu ke kolektivní odpovědnosti, kterou nesou různé společnosti tvořící dotyčný
podnik, takže s výchozí částkou této pokuty se nemůže vzhledem k solidární odpovědnosti zacházet jinak než se zvýšením pokuty
na základě doby trvání protiprávního jednání – na rozdíl od násobitelů uplatněných za účelem zohlednění přitěžujících nebo
polehčujících okolností, které mají vliv jen na pokuty společností, pro které takové okolnosti nastaly nebo kterým mohou být
přičteny (viz bod 251 výše).
Proto jsou společnosti SEHV, Magrini a Schneider Electric povinny zaplatit solidárně pokutu 8 100 000 eur, která se jim ukládá
z důvodu jejich účasti na kartelové dohodě v období do 13. března 2001, během kterého byly součástí téhož podniku.
Společnostem SEHV a Magrini se tedy uloží celková pokuta 18 450 000 eur.
B –
K pokutám uloženým společnostem Reyrolle, Siemens Österreich a KEG
Tribunál se domnívá, že je třeba změnit napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká stanovení pokut uložených společnostem
Siemens Österreich, KEG a Reyrolle, a v rozsahu, v němž se týká stanovení částek, které mají tyto a další společnosti, s nimiž
během doby jejich účasti na kartelové dohodě tvořily podnik ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, zaplatit
solidárně.
Jak vyplývá z bodů 506 a 507 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise shledala společnost Reyrolle odpovědnou za protiprávní
jednání trvající čtrnáct let a devět měsíců a společnosti Siemens Österreich a KEG odpovědnými za protiprávní jednání trvající
čtyři roky a čtyři měsíce.
Proto se, jak vyplývá z bodu 72 výše, musí článek 1 napadeného rozhodnutí zrušit v rozsahu, v jakém v něm Komise konstatovala,
že se žalobkyně dopustily protiprávního jednání v období od 1. dubna do 30. června 2002, a doba trvání protiprávního jednání,
která je jim vytýkaná, se musí snížit o tři měsíce, což vede ke čtrnácti rokům a šesti měsícům pro Reyrolle a čtyřem rokům
a jednomu měsíci pro Siemens Österreich a KEG.
Neboť pokyny stanoví zvýšení pokuty o 10 % za každý celý rok, ve kterém došlo k protiprávnímu jednání, a o 5 % za každé dodatečné
období rovnající se nebo delší než šest měsíců, ale kratší než rok. Proto snížení doby trvání protiprávního jednání o tři
měsíce pro Reyrolle, Siemens Österreich a KEG nevede k tomu, že se sníží zvýšení pokuty na základě doby trvání protiprávního
jednání, které na ně bylo použito. Toto zvýšení tedy zůstává na úrovni 145 % pro Reyrolle a 40 % pro společnosti Siemens Österreich
a KEG. Z toho vyplývá, že základní částky jejich pokut – které za neexistence přitěžujících nebo polehčujících okolností odpovídají
výším jejich pokut – zůstávají nezměněné ve výši 22 050 000 eur a 12 600 000 eur.
V souladu se zjištěními Komise v bodě 468 odůvodnění napadeného rozhodnutí a vzhledem jak ke snížením doby trvání protiprávního
jednání o tři měsíce pro všechny žalobkyně, tak k výpočtu výše pokuty SEHV a Magrini obsaženém v bodě 243 výše musí z pokuty
ve výši 22 050 000 eur uložené společnosti Reyrolle první částku 10 350 000 eur zaplatit solidárně Siemens Österreich, KEG,
SEHV a Magrini. Jak bylo uvedeno v bodě 244 výše, každý ze solidárních spoludlužníků musí v jejich vzájemném vztahu nést pětinu
částky 10 350 000 eur.
Dále z pokuty ve výši 22 050 000 uložené společnosti Reyrolle musí druhou částku ve výši 2 250 000 eur solidárně zaplatit
Siemens Österreich a KEG. V souladu s úvahami uvedenými v bodech 158 a 159 výše musí každý ze solidárních spoludlužníků v jejich
vzájemném vztahu nést třetinu této částky.
Konečně z pokuty ve výši 22 050 000 eur uložené společnosti Reyrolle ponese ona samotná částku 9 450 000 eur.
Ve zbývající části je třeba zamítnout návrhy na změnu napadeného rozhodnutí.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady řízení mezi účastníky řízení nebo rozhodnout, že každý
z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch.
Vzhledem k tomu, že ve věci T‑122/07 bylo žalobě částečně vyhověno, budou okolnosti věci správně posouzeny, když se rozhodne,
že Komise nahradí desetinu nákladů řízení vynaložených společnostmi Siemens Österreich a KEG a ponese desetinu vlastních nákladů
řízení. Siemens Österreich a KEG ponesou devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů vynaložených
Komisí.
Vzhledem k tomu, že ve věci T‑123/07 bylo žalobě částečně vyhověno, budou okolnosti věci správně posouzeny, když se rozhodne,
že Komise nahradí desetinu nákladů řízení vynaložených společností Reyrolle a ponese desetinu vlastních nákladů řízení. Společnost
Reyrolle ponese devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů vynaložených Komisí.
Vzhledem k tomu, že ve věci T‑124/07 bylo žalobě částečně vyhověno, budou okolnosti věci správně posouzeny, když se rozhodne,
že Komise nahradí pětinu nákladů řízení vynaložených společnostmi SEHV a Magrini a ponese pětinu vlastních nákladů řízení.
Společnosti SEHV a Magrini ponesou čtyři pětiny vlastních nákladů řízení a nahradí čtyři pětiny nákladů vynaložených Komisí.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (druhý senát)
rozhodl takto:
1)
Článek 1 písm. m), p), q), r) a t) rozhodnutí Komise K(2006) 6762 v konečném znění ze dne 24. ledna 2007 týkajícího se řízení
podle článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje) se zrušuje v rozsahu, v němž
Komise v tomto rozhodnutí konstatovala, že se společnosti Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH
& Co. KEG, Siemens Transmission & Distribution Ltd, Siemens Transmission & Distribution SA a Nuova Magrini Galileo SpA dopustily
protiprávního jednání v období od 1. dubna do 30. června 2002.
2)
Článek 2 písm. j), k) a l) rozhodnutí K(2006) 6762 v konečném znění se zrušuje.
3)
Za protiprávní jednání konstatovaná v čl. 1 písm. m), p), q), r) a t) rozhodnutí K (2006) 6762 v konečném znění se ukládají
tyto pokuty:
–
Siemens Transmission & Distribution SA a Nuova Magrini Galileo, solidárně se Schneider Electric SA: 8 100 000 eur;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd, solidárně se Siemens AG Österreich, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co.
KEG, Siemens Transmission & Distribution SA a Nuova Magrini Galileo: 10 350 000 eur;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd, solidárně se Siemens AG Österreich a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co.
KEG: 2 250 000 eur;
–
Siemens Transmission & Distribution Ltd: 9 450 000 eur.
4)
Ve zbývající části se žaloby zamítají.
5)
Ve věci T‑122/07 Evropská komise nahradí desetinu nákladů řízení vynaložených společnostmi Siemens AG Österreich a VA Tech
Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG a ponese desetinu vlastních nákladů řízení. Společnosti Siemens AG Österreich a VA
Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG ponesou devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí devět desetin nákladů
vynaložených Komisí.
6)
Ve věci T‑123/07 Komise nahradí desetinu nákladů řízení vynaložených společností Siemens Transmission & Distribution Ltd a ponese
desetinu vlastních nákladů řízení. Siemens Transmission & Distribution Ltd ponese devět desetin vlastních nákladů řízení a nahradí
devět desetin nákladů vynaložených Komisí.
7)
Ve věci T‑124/07 Komise nahradí pětinu nákladů řízení vynaložených společnostmi Siemens Transmission & Distribution SA a Nuova
Magrini Galileo a ponese pětinu vlastních nákladů řízení. Společnosti Siemens Transmission & Distribution SA a Nuova Magrini
Galileo ponesou čtyři pětiny vlastních nákladů řízení a nahradí čtyři pětiny nákladů vynaložených Komisí.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 3. března 2011.
Podpisy.
Obsah
Skutečnosti předcházející sporu
I –  Žalobkyně a skupina VA Tech
II –  PISP a postup před zahájením soudního řízení
III –  Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
I –  K návrhům na zrušení
A –  K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 81 ES, čl. 53 odst. 1 dohody o EHP a některých ustanovení
nařízení č. 1/2003
1.  K části žalobního důvodu vycházející z nedostatku důkazů o tvrzeném protiprávním jednání
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
2.  K části vycházející z nesprávného posouzení týkajícího se délky trvání tvrzeného protiprávního jednání
a)  K datu, ke kterému žalobkyně přerušily svou účast na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
b)  K datu, ke kterému se podnik VA Tech začal opět účastnit na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
c)  K datu ukončení protiprávního jednání
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
3.  K části žalobního důvodu vycházející z promlčení tvrzeného protiprávního jednání v období před 16. červencem 1998
a)  Argumenty účastnic řízení
b)  Závěry Tribunálu
4.  K části vycházející z nepřiměřené výše uložených pokut
a)  K prvním čtyřem námitkám vycházejícím v podstatě z toho, že Komise nesprávně použila pojem „podnik“ ve smyslu práva Společenství
v oblasti hospodářské soutěže
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
–  K zásadě individuality trestů a sankcí
–  K různým společnostem, jimž může být přičteno jednání podniků, které se účastnily kartelové dohody a na něž je možné použít
pravidla v oblasti solidární odpovědnosti za placení pokut
–  K nezohlednění zvláštních okolností exitujících v případě Reyrolle, SEHV a Magrini při použití výchozí částky pokuty podniku
VA Tech na tyto společnosti
–  Ke zvýšení z důvodu doby trvání protiprávního jednání
–  K maximální výši 10 % obratu
b)  K páté výtce vycházející ze skutečnosti, že Komise nesprávně shledala odpovědnou kromě mateřské společnosti Reyrolle i Reyrolle
samotnou
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
c)  K šesté výtce vycházející z porušení zásady ne bis in idem
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
d)  K sedmé výtce vycházející z nesnížení pokuty
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
–  K polehčujícím okolnostem
–  K použití oznámení o spolupráci
B –  Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení podstatných formálních náležitostí a konkrétněji práva žalobkyň
na výslech svědka svědčícího v jejich neprospěch, vyplývajícího z čl. 6 odst. 3 písm. d) EÚLP, a práva na spravedlivý proces
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
II –  K návrhům na změnu
A –  K pokutám uloženým SEHV a Magrini
B –  K pokutám uloženým společnostem Reyrolle, Siemens Österreich a KEG
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: němčina.