CELEX: 62014TJ0847
Okolje
Varstvo ozonskega plašča
Fluorirani toplogredni plini
Uredba (EU) št. 517/2014
Dajanje fluoriranih ogljikovodikov na trg
Določitev referenčne vrednosti
Dodelitev kvot
Obveznost obrazložitve
Metoda za izračun

Dejansko stanje
Fluorirani ogljikovodiki (HFC) so vrsta fluoriranih toplogrednih plinov, ki se med drugim uporabljajo v hladilnih in klimatskih sistemih, razpršilcih in za proizvodnjo izolacijskih pen.
Tožeča stranka, GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, je nemško podjetje, ki deluje na področju posebnih plinov. Ne proizvaja HFC, ampak ga uvaža iz tretjih držav in držav članic ter ga nato prodaja predvsem podjetjem s sedežem v Evropski uniji.
V okviru boja proti emisijam fluoriranih toplogrednih plinov sta Evropski parlament in Svet Evropske unije sprejela Uredbo (EU) št. 517/2014 z dne 16. aprila 2014 o fluoriranih toplogrednih plinih in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 842/2006 (
UL L 150, str. 195
).
Postopno zmanjševanje količin HFC, ki se dajo na trg Unije, se je štelo za najbolj uspešen in stroškovno učinkovit način dolgoročnega zmanjšanja emisij teh snovi.
Za izvedbo tega postopnega zmanjševanja Uredba št. 517/2014 določa, da Evropska komisija določi največjo količino HFC, ki se sme dati na trg Unije vsako leto, referenčno vrednost za vse proizvajalce ali uvoznike na podlagi letnega povprečja količin HFC, za katere so ti proizvajalci ali uvozniki prijavili, da so bile dane na trg med letoma 2009 in 2012, (v nadaljevanju: referenčna vrednost) in kvoto HFC (v nadaljevanju: kvota), ki jo bodo ti smeli dati na trg vsako leto od leta 2015 dalje.
Komisija je 31. oktobra 2014 sprejela Izvedbeni sklep 2014/774/EU o določitvi, v skladu z Uredbo (EU) št. 517/2014 Evropskega parlamenta in Sveta o fluoriranih toplogrednih plinih, referenčnih vrednosti za obdobje od 1. januarja 2015 do 31. decembra 2017 za vse proizvajalce ali uvoznike, ki so sporočili, da so dali na trg fluorirane ogljikovodike v skladu z Uredbo (ES) št. 842/2006 Evropskega parlamenta in Sveta (
UL L 318, str. 28
, v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
Člen 1 izpodbijanega sklepa določa:
„Člen 1
Določanje referenčne vrednosti
Za namen dodelitve kvot so referenčne vrednosti za vsakega uvoznika in proizvajalca navedene v Prilogi k temu sklepu ter izračunane na podlagi podatkov, sporočenih v skladu z Uredbo (ES) št. 842/2006, in sicer tako, da se od letnih povprečnih količin [HFC] (plini na debelo), ki so bili dani na trg Unije v obdobju 2009–2012, odštejejo celotne količine [HFC] (plini na debelo), za katere veljajo izjeme iz točk (a) do (e) člena 15(2) Uredbe (EU) št. 517/2014 za navedeno obdobje, kadar so podatki na voljo.
Letno povprečje plinov na debelo, ki se dajo na trg Unije, navedeno v tem členu, je bilo izračunano tako, da so se od celotnih letnih količin [HFC] (plini na debelo), proizvedenih in uvoženih na trgu Unije, odštele skupne količine [HFC] (plini na debelo), izvoženih s trga Unije, ob upoštevanju ravnovesja zalog plina na koncu leta.“
V skladu s Prilogo k izpodbijanem sklepu se tožeči stranki dodeli referenčna vrednost [
zaupno
] (
) ton ekvivalenta ogljikovega dioksida (CO
) in se ji za leto 2015 dodeli kvota [
zaupno
] ekvivalenta CO
.
V tej prilogi je navedena tudi enačba, ki se uporabi za določitev referenčne vrednosti, ki med drugim vključuje spremenljivko, povezano z letnim spreminjanjem zalog HFC.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 5. novembra 2014 Komisijo prosila, naj ji obrazloži, zakaj je pri izračunu referenčne vrednosti upoštevala letno spreminjanje zalog HFC.
Komisija je istega dne odgovorila z elektronskim dopisom, v katerem je med drugim navedla, da je bila referenčna vrednost določena na podlagi podatkov, sporočenih v skladu z Uredbo (ES) št. 842/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o določenih fluoriranih toplogrednih plinih (
UL L 161, str. 1
).
Tožeča stranka se je istega dne odzvala z elektronskim dopisom, v katerem je navedla, da še vedno ne razume, zakaj se je pri izračunu referenčne vrednosti upoštevalo letno spreminjanje zalog HFC, in poudarila, da meni, da je to spreminjanje vplivalo na izračun navedene vrednosti v njeno škodo.
Komisija je z elektronskim dopisom z dne 6. novembra 2014 tožeči stranki odgovorila z opozorilom, da bi morala izračunati količine HFC, ki so bile dane na trg, na podlagi razpoložljivih podatkov, na podlagi katerih se ni razlikovalo med različnimi vrstami zalog in njihovim izvorom, in da je zato uporabila enačbo, v skladu s katero se zaloge obravnava ne glede na njihovo stanje. Ta enačba naj bi bila zadevnim podjetjem sporočena in zoper njo naj ne bi bil podan noben ugovor, niti s strani tožeče stranke.
Zastopnik tožeče stranke je 12. decembra 2014 Komisiji predlagal, naj izpodbijani sklep spremeni.
Komisija je 16. decembra 2014 zastopniku tožeče stranke navedla, da bo odgovorila v najkrajšem možnem času, vendar se mora najprej pravno posvetovati.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 30. decembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Z ločeno vlogo, vloženo istega dne, je predlagala odločanje po hitrem postopku na podlagi člena 76a Poslovnika Splošnega sodišča.
Splošno sodišče (tretji senat) je s sklepom z dne 23. januarja 2015 temu predlogu ugodilo.
Splošno sodišče (tretji senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika strankam postavilo pisna vprašanja. Te so na vprašanja pravočasno odgovorile.
Tožeča stranka je z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 21. aprila 2015, vložila predlog za sprejetje ukrepov procesnega vodstva in med drugim predlagala, naj se odredi predložitev dokumentov. Komisija je svoja stališča v zvezi s tem predlogom za sprejetje ukrepov procesnega vodstva predložila v predpisanem roku.
Stranke so na obravnavi 8. maja 2015 podale ustne navedbe in odgovorile na ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka je po obravnavi predložila dokument, v zvezi s katerim je Komisija svoja stališča predložila v predpisanem roku.
Ustni postopek je bil končan 12. maja 2015.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijani sklep in kvoto, ki ji je bila dodeljena za leto 2015 za dajanje HFC na trg, v delu, v katerem sta bili dodeljeni prenizka referenčna vrednost in prenizka kvota, razglasi za nična;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja tri tožbene razloge, ki se nanašajo, prvi, na kršitev Uredbe št. 517/2014, drugi, na kršitev načela enakega obravnavanja, in tretji, na kršitev obveznosti obrazložitve.
Najprej je treba preizkusiti tretji tožbeni razlog.
Tretji tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Tožeča stranka zatrjuje, da v izpodbijanem sklepu zahteve iz člena 296 PDEU niso izpolnjene. Na eni strani naj v izpodbijanem sklepu namreč ne bi bil podan noben razlog za utemeljitev upoštevanja letnega spreminjanja zalog. Na drugi strani naj ne bi bilo mogoče razumeti, kako je bila izračunana referenčna vrednost, ki ji je bila dodeljena, tudi ob upoštevanju letnega spreminjanja zalog, ker ta izračun ni bil obrazložen. Na podlagi izračunov, navedenih v prilogi k tožbi, naj bi izračunali drugačno referenčno vrednost, kot je ta, ki jo je določila Komisija.
Komisija meni, da izpodbijani sklep izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU. Na eni strani ugovarja, da v izpodbijanem sklepu niso navedeni razlogi, ki bi pojasnjevali, zakaj se je upoštevalo letno spreminjanje zalog. To upoštevanje naj bi namreč izhajalo iz člena 16(1) Uredbe št. 517/2014, okoliščine tega upoštevanja pa naj bi bile navedene v uvodni izjavi 5 izpodbijanega sklepa. Na drugi strani izpodbija trditve, da naj bi bil izračun vrednosti nerazumljiv. V členu 1, drugi odstavek, izpodbijanega sklepa naj bi bila namreč pojasnjena uporabljena metoda za izračun in navedena vrednost naj bi bila pravilno določena. Izračuni, navedeni v prilogi k tožbi, pa naj bi bili napačni.
V zvezi s tem mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki jo zahteva člen 296 PDEU, prilagojena zadevnemu aktu in mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je ta akt izdala, in sicer tako, da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z razlogi za sprejetje zadevnega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor (glej sodbo z dne 24. novembra 2005, Italija/Komisija, C‑138/03, C‑324/03 in C‑431/03, ZOdl.,
EU:C:2005:714
, točka 54 in navedena sodna praksa).
To zahtevo je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno in posamično zadeva. Ne zahteva se, da morajo biti v obrazložitvi natančno navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, saj vprašanja, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, ni treba presojati le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej zgoraj v točki 30 navedeno sodbo Italija/Komisija,
EU:C:2005:714
, točka 55 in navedena sodna praksa).
Iz sodne prakse je razvidno tudi, da izvedbeni akt izpolnjuje obveznost obrazložitve, če vsebuje izrecno napotilo na določbe uredbe, na kateri temelji ta akt, in tako omogoča seznanitev z merili, na podlagi katerih je bil sprejet (glej sodbo z dne 20. septembra 2012, Poljska/Komisija, T‑333/09,
EU:T:2012:449
, točka 88 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba uvodoma spomniti, da je izpodbijani sklep izvedbeni sklep, ki temelji na Uredbi št. 517/2014 in ki, kot je med drugim razvidno iz njegovega drugega sklicevanja, napotuje na člen 16(1) navedene uredbe, ki odloča, da Komisija najpozneje do 31. oktobra 2014 z izvedbenimi akti določi za vse proizvajalce ali vse uvoznike, ki so sporočili podatke v skladu s členom 6 Uredbe št. 842/2006, referenčno vrednost na podlagi letnega povprečja količin HFC, za katere so proizvajalci ali uvozniki prijavili, da so bile dane na trg med letoma 2009 in 2012 (v nadaljevanju: referenčno obdobje).
Nato je treba poudariti, da je v uvodni izjavi 4 izpodbijanega sklepa navedeno, da se referenčne vrednosti izračunajo na podlagi letnega povprečja količin HFC, za katere so proizvajalci ali uvozniki prijavili, da so bile dane na trg v referenčnem obdobju, vendar brez količine HFC, ki so bile glede na razpoložljive podatke v istem obdobju namenjene uporabi, določeni v členu 15(2) Uredbe št. 517/2014.
Člen 1, prvi odstavek, izpodbijanega sklepa določa tudi, da so zaradi dodelitve kvot referenčne vrednosti za vsakega uvoznika in vsakega proizvajalca navedene v prilogi k temu sklepu ter izračunane na podlagi podatkov, sporočenih v skladu z Uredbo št. 842/2006, in sicer tako, da se od letnih povprečnih količin HFC na debelo, ki so bile dane na trg Unije v referenčnem obdobju, odštejejo celotne količine HFC na debelo, za katere veljajo izjeme iz člena 15(2), od (a) do (e), Uredbe št. 517/2014 za navedeno obdobje, kadar so podatki na voljo.
Člen 1, drugi odstavek, izpodbijanega sklepa določa, da je bilo letno povprečje plinov na debelo, ki se dajo na trg Unije, izračunano tako, da so se od celotnih letnih količin HFC na debelo, proizvedenih in uvoženih na trgu Unije, odštele skupne količine HFC na debelo, izvožene s trga Unije, ob upoštevanju ravnovesja zalog plina ob koncu leta.
V Prilogi k izpodbijanemu sklepu je navedeno, da je bila referenčna vrednost (RV) izračunana v skladu s to enačbo: RV = povprečje [2009–2012] (POM – EX), razlika (POM – EX) se določi letno, nato pa se izračuna povprečje na podlagi zadevnega štiriletnega obdobja. Pojasnjeno je, da so vrednost POM plini na debelo, dani na trg (izračunani v skladu s to enačbo: POM = Ρ + I – E + Δs, pri čemer je vrednost P: proizvodnja, vrednost I: uvozi, vrednost E: neposredni izvozi, vrednost Δs: razlika v stanju zalog ob koncu leta, tj. stanje 1. januarja 20XX ‑ stanje 31. decembra 20XX), in da so vrednost EX plini na debelo, zajeti z izjemami iz člena 15(2), od (a) do (e), Uredbe št. 517/2014 na podlagi razpoložljivih podatkov.
Ugotoviti je torej treba, prvič, da je ob upoštevanju zgoraj navedenega izpodbijani sklep pravno zadostno obrazložen glede opredelitve referenčne vrednosti in metode, ki jo je vzpostavila Komisija za določitev te vrednosti. Ti sta namreč zelo jasno in nedvoumno razvidni iz navedenega sklepa. Zato tožeča stranka napačno zatrjuje, da izračun referenčne vrednosti, ki ji je bila dodeljena, ni bil obrazložen.
Drugič, glede upoštevanja letnega spreminjanja zalog pri določitvi referenčne vrednosti je treba ugotoviti, da je iz izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija letno povprečje HFC na debelo, ki so bili dani na trg Unije, izračunala tako, da je ob upoštevanju spreminjanja zalog plina od celotne količine HFC, proizvedene in uvožene na trgu Unije, odštela skupne količine HFC, izvožene s trga Unije. Vendar niti izpodbijani sklep niti Uredba št. 517/2014, na katero prvonavedeni napotuje, ne vsebujeta obrazložitve v zvezi s posebnim upoštevanjem zadnjenavedene spremenljivke. V zvezi s tem ni mogoče zatrjevati, da napotilo v členu 1 izpodbijanega sklepa na „podatk[e], sporočen[e] v skladu z Uredbo […] št. 842/2006“ pomeni obrazložitev upoštevanja zadevne spremenljivke. Čeprav to napotilo namreč omogoča navajanje izvora podatkov, ki so bili uporabljeni pri izračunu referenčne vrednosti, pa ne omogoča navajanja posebnih razlogov za uvedbo letnega spreminjanja zalog pri navedenem izračunu. Vendar ker sta opredelitvi referenčne vrednosti in metode, ki jo je Komisija uporabila pri njeni določitvi, pravno zadostno razvidni iz izpodbijanega sklepa, ni mogoče zahtevati, da bi navedla posebne razloge, na podlagi katerih navedena metoda zajema posebno spremenljivko, ne da bi to vplivalo na nadzor utemeljenosti upoštevanja te spremenljivke pri opredelitvi referenčne vrednosti, ki ga opravi sodišče Unije. Poleg tega se je komunikacija med Komisijo in tožečo stranko po sprejetju izpodbijanega sklepa, vendar pred vložitvijo te tožbe, nanašala posebej na to vprašanje upoštevanja letnega spreminjanja zalog, tako da je bilo tožeči stranki omogočeno, da bi lahko razumela razloge za to upoštevanje in izpodbijala njihovo utemeljenost v okviru navedene tožbe, kot je to razvidno iz preučitve prvega tožbenega razloga.
Nazadnje, glede trditve, da naj bi bil v bistvu kljub upoštevanju letnega spreminjanja zalog rezultat izračuna, ki se opravi na podlagi enačbe, navedene v izpodbijanem sklepu, drugačen, je treba ugotoviti, da se ne nanaša na obrazložitev izpodbijanega sklepa, ampak na njegovo utemeljenost, tako da jo je treba v okviru prvega tožbenega razloga zavrniti kot brezpredmetno.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Prvi tožbeni razlog: kršitev Uredbe št. 517/2014
Tožeča stranka zatrjuje, da je Komisija kršila Uredbo št. 517/2014, ker je pri izračunu referenčne vrednosti, ki ji je bila dodeljena, napačno upoštevala letno spreminjanje zalog HFC, čeprav bi morala upoštevati le količine HFC, ki so bile dejansko dane na trg, ki v obravnavani zadevi ustrezajo razliki med količino uvoženih HFC in količino izvoženih HFC. V utemeljitev te trditve, da na podlagi ničesar ni mogoče upoštevati navedenega spreminjanja, se opira na samo besedilo navedene uredbe in na njeno zgodovinsko, sistematsko in teleološko razlago. Tožeča stranka meni, da upoštevanje tega spreminjanja za uvoznike in izvoznike, ki kot ona niso niti proizvajalci niti uporabniki, naj ne bi bilo povezano s količinami, ki so bile dejansko dane na trg, kot naj bi to dokazovali primeri okoliščin, ki jih je navedla. To upoštevanje naj bi v obravnavani zadevi zmanjšalo referenčno vrednost, ki je bila dodeljena tožeči stranki, s tem, da mora zadnjenavedena znašati najmanj [
zaupno
] ton ekvivalenta CO2, in ne [
zaupno
] ton ekvivalenta CO2, kot to zatrjuje Komisija.
Komisija meni, da je metoda za izračun vrednosti, ki je bila določena in uporabljena v izpodbijanem sklepu, skladna z Uredbo št. 517/2014. Ta vrednost mora namreč temeljiti na eni strani na količinah, danih na trg v referenčnem obdobju v smislu člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014, in na drugi strani na količinah, za katere so proizvajalci ali uvozniki prijavili, da so bile dane na trg na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006. Podatki, sporočeni v skladu z zadnjenavedeno uredbo, naj ne bi odražali natančnih količin, danih na trg, saj so bili edini razpoložljivi podatki tisti, ki se nanašajo na proizvodnjo, uvoz, izvoz in razliko v stanju zalog. V teh okoliščinah naj bi zakonodajalec Komisiji pustil široko polje proste presoje za izračun referenčne vrednosti s tem, da naj bi določil, da zadnjenavedena temelji na sporočenih podatkih. Metoda, določena v členu 1, drugi odstavek, izpodbijanega sklepa, naj bi bila skladna s temi zahtevami, besedilom, kontekstom, smislom in namenom člena 16(1) Uredbe št. 517/2014. Nazadnje, primeri okoliščin, ki jih navaja tožeča stranka, naj bi temeljili na napačnih izračunih.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je cilj Uredbe št. 517/2014, kot je to razvidno iz njenih uvodnih izjav 13 in 14, postopno zmanjševanje količine HFC, ki se daje na trg Unije, zaradi dolgoročnega zmanjšanja emisij teh snovi.
Zato Uredba št. 517/2014 določa, da Komisija za vsakega proizvajalca ali uvoznika določi kvoto za dajanje HFC na trg, tako da pred tem določi referenčno vrednost.
Kot je razvidno iz člena 16(1) Uredbe št. 517/2014, ta referenčna vrednost temelji na letnem povprečju količin HFC, za katere so proizvajalci ali uvozniki, ki so sporočili podatke v skladu s členom 6 Uredbe št. 842/2006, prijavili, da so bile dane na trg v referenčnem obdobju, razen nekaterih količin HFC, namenjenih uporabi, ki so določene v členu 15(2) Uredbe št. 517/2014.
V Prilogi V k Uredbi št. 517/2014 je potrjeno, da referenčna vrednost temelji na količinah HFC, ki so jih v referenčnem obdobju proizvajalci ali uvozniki dali na trg v Uniji, pri čemer so izključene količine HFC, namenjene uporabi, določeni v členu 15(2) te uredbe za isto obdobje, na podlagi razpoložljivih podatkov.
Iz tega je razvidno, da Uredba št. 517/2014 določa, da je referenčna vrednost, dodeljena proizvajalcu ali uvozniku, na eni strani povezana s količinami HFC, danimi na trg v referenčnem obdobju, in na drugi strani s količinami, na katere se nanašajo izjeme iz člena 15(2) navedene uredbe.
Tako izpodbijani sklep s tem – da v členu 1, prvi odstavek, določa referenčne količine za vsakega uvoznika in vsakega proizvajalca, izračunane na podlagi podatkov, sporočenih v skladu z Uredbo št. 842/2006, in sicer tako, da se od letnih povprečnih količin HFC, ki so bile dane na trg Unije v referenčnem obdobju, odštejejo celotne količine HFC, za katere veljajo izjeme iz člena 15(2), od (a) do (e), Uredbe št. 517/2014 za navedeno obdobje, kadar so podatki na voljo – v bistvu povzema sama merila, kot so ta, ki so z Uredbo št. 517/2014 določena za izračun referenčne vrednosti.
Tožeča stranka v obravnavani zadevi izpodbija to, da je Komisija pri izračunu referenčne vrednosti, ki ji je bila dodeljena, podrobneje, količine HFC, ki jih je dala na trg v referenčnem obdobju, upoštevala letno spreminjanje zalog HFC, in sicer vrednost Δs iz enačbe, ki je navedena v prilogi k izpodbijanemu sklepu.
Iz člena 1, drugi odstavek, in priloge k izpodbijanemu sklepu je razvidno, da so količine HFC, ki so jih proizvajalci ali uvozniki dali na trg v referenčnem obdobju, izračunane tako, da so bile dodane količine proizvedenih in uvoženih proizvodov ter preostanek letnega spreminjanja zalog in da so bile odštete izvožene količine.
Vendar pa, na eni strani, kot poudarja tožeča stranka, nobena določba Uredbe št. 517/2014 ne določa izrecno, da je preostanek letnega spreminjanja podatek, ki ga je treba pri določitvi referenčne vrednosti upoštevati.
Na drugi strani ni dokazano, da je preostanek letnega spreminjanja zalog merilo, ki se upošteva pri določitvi količin HFC, „danih na trg“, v smislu člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014, predvsem v primeru, ko podjetja, kot je tožeča stranka, HFC ne proizvajajo niti ne uporabljajo in jih le uvažajo, da bi jih ponovno prodali ali izvozili zunaj Evrope.
V zvezi s tem je treba, prvič, ugotoviti, da je v členu 2, točka 10, Uredbe št. 517/2004 „dajanje na trg“ opredeljeno kot plačljiva ali brezplačna prva dobava ali dajanje na voljo v Uniji tretjim osebam, v primeru proizvajalcev pa kot uporaba za svoje potrebe, in vključuje carinsko sprostitev v prosti promet v Uniji. Člen 129 Uredbe (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (
UL L 145, str. 1
) pa določa, da sprostitev v prosti promet obsega pobiranje kakršnih koli zapadlih uvoznih dajatev; po potrebi pobiranje drugih dajatev, kakor določajo veljavne zadevne določbe o pobiranju navedenih dajatev; uporabo ukrepov trgovinske politike ter prepovedi in omejitev, kolikor jih ni treba uporabiti že v zgodnejši fazi; izpolnitev drugih predpisanih formalnosti glede uvoza blaga. Neskupnostemu blagu podeli carinski status skupnostnega blaga. V zvezi s tem je treba navesti, da sta se stranki v odgovoru na vprašanje, ki ga je Splošno sodišče postavilo na obravnavi, strinjali, da je pojem prosti promet iz člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014 enak pojmu iz člena 129 Uredbe št. 450/2008. Iz tega je razvidno, da je treba šteti, da so bile količine HFC, ki jih je tožeča stranka uvozila, ki ustrezajo pogojem iz člena 129 Uredbe št. 450/2008, sproščene v prosti promet in zato „dane na trg“ v skladu s členom 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014.
Drugič, pojasniti je treba, da iz člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014 ni razvidno in ne more izhajati, da morajo biti v prosti promet sproščene količine HFC, zato da bi jih bilo mogoče šteti za „dane na trg“, poleg tega dejansko prodane, tako da bi bile količine, sproščene v prosti promet, ki so na zalogi in še niso prodane, izključene. Poleg tega take razlage navedenega člena ni mogoče podpreti na podlagi nobene druge določbe Uredbe št. 517/2014.
Tretjič, navesti je treba, kot poudarja Komisija, da Uredba št. 842/2006 in Uredba št. 517/2014 ne vsebujeta enake opredelitve pojma „dajanje na trg“. Čeprav je namreč navedena opredelitev skoraj povsem enaka, se ti uredbi razlikujeta vsaj v tem, da se prva sklicuje na „uvoz v carinsko območje Skupnosti“, medtem ko se druga sklicuje na „sprostitev v prosti promet v Uniji“. Čeprav se tako vsa količina uvoženih HFC šteje za dano na trg na podlagi Uredbe št. 842/2006, pa se kot dane na trg na podlagi Uredbe št. 517/2014 štejejo le količine HFC, ki so uvožene in sproščene v prosti promet.
Poleg tega je treba potrditi, da je v Prilogi V k Uredbi št. 517/2004, katere cilj je pojasniti izračun referenčne vrednosti, navedeno, da zadnjenavedena temelji na količinah HFC, ki so jih proizvajalci in uvozniki v referenčnem obdobju ali v obdobju dodelitve dali na trg v Uniji na podlagi „razpoložljivih podatkov“. Kot je razvidno iz celotnega besedila Uredbe št. 517/2014, so bili ti podatki tisti, ki so bili sporočeni na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006, in sicer v obliki, ki jo določa Uredba Komisije (ES) št. 1493/2007 z dne 17. decembra 2007 o določitvi oblike poročila, ki ga morajo predložiti proizvajalci, uvozniki in izvozniki določenih fluoriranih toplogrednih plinov v skladu z Uredbo (ES) št. 842/2006 Evropskega parlamenta in Sveta (
UL L 332, str. 7
).
Količine HFC, ki so bile uvožene in sproščene v prosti promet, ki jih je treba v skladu s členom 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014 šteti za dane na trg, torej ne spadajo med te podatke, na tej podlagi so bile sporočene samo proizvedene, uvožene in izvožene količine ter količine, ki so na zalogi.
Vendar okoliščina, da Priloga V k Uredbi št. 517/2014 določa, da je treba izračun referenčne vrednosti opraviti „na podlagi razpoložljivih podatkov“ in da člen 16(1) navedene uredbe določa, da ta vrednost temelji na „letne[m] povprečj[u] količin [HFC], za katere so proizvajalci ali uvozniki sporočili, da so jih dali na trg“, ne more pomeniti, da je treba izračun referenčne vrednosti nujno izvesti zgolj na podlagi podatkov, ki so bili sporočeni na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006.
Najprej, nobena določba Uredbe št. 517/2014 namreč izrecno ne določa, da je treba izračun referenčne vrednosti izvesti izključno na podlagi podatkov, ki so bili sporočeni na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006, niti da je treba vse te podatke pri izračunu nujno uporabiti.
Dalje, nobena določba Uredbe št. 517/2014 ne določa, da Komisija, če je potrebno, od zadevnih podjetij ne more zahtevati dodatnih informacij. Poleg tega je Komisija na obravnavi navedla, da Uredba št. 517/2014 ne vsebuje nobene izrecne prepovedi v zvezi s tem. Namreč, tudi ob predpostavki, kot zatrjuje Komisija, da se je zakonodajalec odrekel naknadnemu zbiranju podatkov v zvezi z referenčnim obdobjem, to ne pomeni, da Komisija takih informacij ne sme zbirati, če bi se izkazalo, da je to nujno za opredelitev količin HFC, danih na trg. Poleg tega ni dokazano, da bi glede na majhno število zadevnih podjetij to vključevalo visoke upravne stroške, zadrževalo vzpostavitev mehanizma ali povzročilo posebno nevarnost manipuliranja, kot to razume Komisija. V vsakem primeru je treba navesti, da je ta institucija, kot je razvidno iz priloge k dopisu z dne 19. maja 2014, ki ga je Komisija predložila v odgovor na pisna vprašanja Splošnega sodišča, zadevna podjetja pozvala, naj ji v okviru določitve referenčne vrednosti posredujejo nekatere podatke, in sicer med drugim količine HFC, proizvedene ali uvožene za namene, določene v členu 15(2) Uredbe št. 517/2014, ki niso bili sporočeni prej in torej niso bili razpoložljivi. Na podlagi pojasnil, ki jih je v zvezi s tem na obravnavi podala Komisija, ni mogoče šteti, da od navedenih podjetij ni bilo mogoče zahtevati, naj posredujejo podatke v zvezi s količinami HFC, ki so bile uvožene in sproščene v prosti promet, ki tako kot količine HFC, proizvedene ali uvožene za namene, določene v členu 15(2) Uredbe št. 517/2014, niso bile sporočene v okviru Uredbe št. 842/2006. S tem je potrjeno ne le to, da ni bilo niti prepovedano niti nemogoče, da bi Komisija, če bi bilo treba, naknadno zbirala podatke, ki prej niso bili razpoložljivi, ampak tudi, da je resnično šlo za tak primer. Poleg tega je treba pojasniti, da v nobenem primeru navedenim podjetjem ni bilo mogoče očitati, da v referenčnem obdobju niso sama sporočila podatkov, ki jih Komisija ni zahtevala na podlagi Uredbe št. 842/2006 in katerih upoštevnost se je odkrila šele pozneje.
Nazadnje, Uredbo št. 517/2014 je treba razlagati tako, da lahko Komisija referenčne vrednosti izračuna na podlagi prijavljenih podatkov (člen 16(1)) ali razpoložljivih podatkov (Priloga V) le, če so upoštevni za namene določitve navedene vrednosti. Cilj navedene uredbe je namreč postopno zmanjševanje količin HFC, „danih na trg“ Unije. Torej bi bilo v nasprotju s tem ciljem, če bi zadevni izračun temeljil na podatkih, ki niso objektivno povezani s količinami HFC, „danimi na trg“ v Uniji, v referenčnem obdobju, na podlagi katerih morajo temeljiti, kot je to razvidno iz Uredbe št. 517/2014, referenčne vrednosti in, nazadnje, dodeljene kvote za dajanje na trg.
Iz tega je po eni strani razvidno, da ne bi bilo v skladu s ciljem, ki ga uresničuje Uredba št. 517/2014, da bi se pri izračunu referenčne vrednosti uporabili podatki, ki se ne upoštevajo pri določitvi količin HFC, danih na trg, zlasti že samo zato, ker gre za „razpoložljive podatke“. Okoliščina, da so bile prijavljene količine na zalogi, torej ni nujno pomenila, da so bile te upoštevane, čeprav niso bile upoštevne pri določitvi količin HFC, danih na trg. Iz istih razlogov ni upoštevna okoliščina, na katero se sklicuje Komisija, da je v uvodni izjavi 5 izpodbijanega sklepa navedeno, da je določitev referenčne vrednosti omejena z omejitvami, ki so določene za podatke, sporočene na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006. Po drugi strani je iz tega razvidno, da ni mogoče potrditi, da zaradi nerazpoložljivosti podatkov, upoštevanih za izračun referenčne vrednosti, zadnjenavedena ne ustreza količinam HFC, danim na trg, kot to določata člen 16(1) in Priloga V k Uredbi št. 517/2014. Komisija torej priznava, da se je zakonodajalec zavedal, da na podlagi podatkov, sporočenih v skladu z Uredbo št. 842/2006, ni bilo mogoče natančno določiti količin, danih na trg, v smislu Uredbe št. 517/2014. Komisija bi morala torej od zadevnih podjetij zahtevati manjkajoče zadevne podatke.
Domnevno polje proste presoje, na katero se sklicuje Komisija, ki naj bi ga zakonodajalec pustil zadnjenavedeni pri izračunu referenčne vrednosti, tej instituciji v nobenem primeru ne bi omogočalo, da sprejme metodo za izračun, na podlagi katere referenčne vrednosti ne bi temeljile na količinah HFC, danih na trg, v skladu z Uredbo št. 517/2014.
Tretjič, Komisija v nobenem primeru ni dokazala, da bi bilo v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, na podlagi upoštevanja letnega spreminjanja zalog mogoče določiti, vsaj podrobneje kot ob njenem neupoštevanju, količine HFC, dane na trg, v smislu člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014 na podlagi podatkov, prejetih na podlagi člena 6 Uredbe št. 842/2006.
Komisija namreč ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, da bi bilo v primeru podjetja, ki uvaža HFC, vendar jih ne proizvaja, na podlagi upoštevanja letnega spreminjanja zalog mogoče skupaj s uvoženimi in izvoženimi količinami določiti količine, ki so bile sproščene v prosti promet, v skladu s členom 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014. Tako v okviru nobenega dokaza ni navedeno, da bi v primerih uvoza HFC spreminjanje zalog pomenilo kakršnokoli vez s količinami HFC, ki so bile sproščene v prosti promet in tako dane na trg v smislu člena 2, točka 10, navedene uredbe. Torej na podlagi ničesar ni mogoče šteti, da navedeno spreminjanje prispeva k podrobnejši določitvi količin HFC, ki jih je uvoznik dal na trg, kot bi bila določena, če to spreminjanje ne bi bilo upoštevano.
Teh ugotovitev ni mogoče ovreči niti na podlagi trditve Komisije, v skladu s katero bi upoštevanje uvozov, brez popravka na podlagi primerjave zalog, vodilo do tega, da bi bile zajete vse uvožene količine, in ne le količine, sproščene v prosti promet, niti na podlagi trditve, v skladu s katero bi bilo treba za uresničitev cilja Uredbe št. 517/2014 upoštevati gibanje zalog. Zagotovo je namreč res, da na podlagi uvoženih količin kot takih ni mogoče določiti količin, ki jih je uvoznik dal na trg, ker je mogoče količine uvoženih HFC, ki so bile sproščene v prosti promet, šteti za dane na trg v smislu člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014. Vendar pa Komisija ni pravno zadostno dokazala, da bi bilo mogoče na podlagi upoštevanja letnega spreminjanja zalog, kot to zahteva cilj, ki ga uresničuje navedena uredba, dokazati količino HFC, ki jo je dalo na trg podjetje, ki kot tožeča stranka zgolj uvaža in izvaža HFC.
Poleg tega je treba navesti, da je v obravnavani zadevi tožeča stranka v odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča potrdila, da so bile vse količine uvoženih HFC v referenčnem obdobju sproščene v prosti promet. Komisija je na obravnavi navedla, da te trditve ne izpodbija. Količine HFC, ki jih je tožeča stranka, v zvezi s katero ni sporno, da tega plina ne proizvaja, dala na trg v smislu člena 2, točka 10, Uredbe št. 517/2014, zato natančno ustrezajo razliki med količinami HFC, ki so bile uvožene in torej sproščene v prosti promet, ter količinami izvoženih HFC.
Iz vsega navedenega je razvidno, da je z izpodbijanim sklepom, ker ta pri določitvi referenčne vrednosti, dodeljene tožeči stranki, upošteva letno spreminjanje zalog, kršena Uredba št. 517/2014 in da Komisija napačno zatrjuje, da metoda, ki jo je izbrala, izpolnjuje zahteve iz navedene uredbe.
Prvi tožbeni razlog je treba zato sprejeti in izpodbijani sklep v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko, razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba preučiti drugi tožbeni razlog niti ugoditi predlogu tožeče stranke za sprejetje ukrepov procesnega vodstva.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Ker Komisija s svojimi predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
razsodilo:

1.
Izvedbeni sklep Komisije 2014/774/EU z dne 31. oktobra 2014 o določitvi, v skladu z Uredbo (EU) št. 517/2014 Evropskega parlamenta in Sveta o fluoriranih toplogrednih plinih, referenčnih vrednosti za obdobje od 1. januarja 2015 do 31. decembra 2017 za vse proizvajalce ali uvoznike, ki so sporočili, da so dali na trg fluorirane ogljikovodike v skladu z Uredbo (ES) št. 842/2006 Evropskega parlamenta in Sveta se v delu, v katerem se nanaša na GHC Gerling, Holz & Co. Handels GmbH, razglasi za ničen.

2.
Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

Papasavvas
Forwood
Bieliūnas
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. junija 2015.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.
(
)	Prikriti zaupni podatki.