CELEX: 62009CJ0506
Apeliacinis skundas
Muitų sąjunga
Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir (EEB) Nr. 2454/93
Atsisakymas išieškoti importo muitus
Į trečiąsias valstybes skirti gabenti tabako ir etilo alkoholio kroviniai
Bendrovės mokesčių mokėtojos darbuotojo įvykdyta apgaulė

Apeliaciniu skundu Portugalijos Respublika prašo panaikinti 2009 m. rugsėjo 23 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Transnáutica / Komisija
(T-385/05, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo panaikintas 2005 m. liepos 6 d. Komisijos sprendimas REM 05/2004 negrąžinti įmonei
Transnáutica – Transportes e Navegação SA
tam tikrų importo muitų ir neatsisakyti jų išieškoti iš šios įmonės (toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Bendrijos išorinio tranzito procedūra
Pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92 nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk. 4 t., p. 307; toliau – Muitinės kodeksas) 37, 91 ir 92 straipsnius į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos ne Bendrijos prekės, kurioms, užuot nedelsiant apmokestinus importo muitais, įforminama Bendrijos išorinio tranzito procedūra, gali būti gabenamos per Bendrijos muitų teritoriją muitinei prižiūrint ir į laisvą apyvartą jas gali išleisti tik jų paskirties vietos muitinės įstaiga.
Išorinio Bendrijos tranzito procedūros vykdytojas Muitinės kodekse apibūdintas kaip „[pagrindinis] vykdytojas“. Toks vykdytojas turi pristatyti prekes į paskirties muitinę nesugadintas, per nustatytą terminą ir laikydamasis šią procedūrą reglamentuojančių nuostatų (Muitinės kodekso 96 straipsnis). Jo prievolės baigiasi, kai prekės ir atitinkami dokumentai pateikiami paskirties muitinės įstaigai (Muitinės kodekso 92 straipsnis).
Pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3; toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 341, 346, 348, 350, 356 ir 358 straipsnius atitinkamos prekės pirmiausia turi būti pateiktos išvykimo muitinės įstaigai kartu su T1 deklaracija. Išvykimo įstaiga nustato terminą, per kurį prekės turi būti pateiktos paskirties muitinės įstaigai, įrašo reikiamus duomenis į T1 dokumentą, sau pasilieka vieną jo egzempliorių, o kitus grąžina pagrindiniam vykdytojui. Prekės gabenamos pagal T1 dokumentą. Pateikus prekes paskirties įstaiga įrašo į gautus T1 dokumento egzempliorius jos atlikto tikrinimo duomenis ir nedelsdama perduoda pakvitavimą. Nagrinėjamos bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos Įgyvendinimo reglamento 361 ir paskesniuose straipsniuose nurodyta, kad atitinkamus tranzito deklaracijos egzempliorius pateikiančio asmens prašymu paskirties įstaigos išduotas pakvitavimas, vadinamas „4 ir 5 egzemplioriais“, išvykimo muitinei turi būti pateiktas per centrinę įstaigą.
Muitinės priežiūra, taikoma prekėms, gabenamoms pagal Bendrijos išorės tranzito procedūrą, pasibaigia, be kita ko, kai už prekes sumokamas importo muitas ir jos išleidžiamos į laisvą apyvartą (Muitinės kodekso 37 straipsnio 2 dalis ir 79 straipsnis). Jei prekės paimamos iš šios priežiūros, iš karto atsiranda importo skola muitinei (Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 ir 2 dalys). Skolininku laikomas asmuo, kuris paėmė prekę iš muitinės priežiūros ir, be kita ko, asmuo, atsakingas už su prekėms įforminta muitinės procedūra susijusių prievolių vykdymu (Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalis ir 213 straipsnis), t. y. pagrindinis vykdytojas.
Pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalį, jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo praneša apie tai pagrindiniam vykdytojui.
Bendroji garantija, kuria užtikrinama skolos muitinei suma
Pagal Muitinės kodekso 94 straipsnio 1 dalį pagrindinis vykdytojas turi pateikti garantiją, užtikrinančią, kad bus sumokėta skola muitinei ar kiti privalomieji mokėjimai, galintys atsirasti dėl atitinkamų prekių. To paties kodekso 191 straipsnyje šiuo atžvilgiu nurodyta, kad skolininko arba juo galinčio tapti asmens prašymu muitinė leidžia naudoti bendrąją garantiją, taikomą dviem arba daugiau operacijų, kurias atliekant atsirado arba gali atsirasti skola muitinei.
Pagal Muitinės kodekso 198 straipsnį, kai muitinė nustato, kad pateikta garantija neužtikrina arba kad jos patikimumo arba dydžio nebepakanka užtikrinti, jog skola muitinei bus sumokėta per nustatytą laikotarpį, ji pareikalauja, kad skolininkas arba juo galintis tapti asmuo savo nuožiūra pateiktų papildomą garantiją arba pakeistų anksčiau pateiktą garantiją nauja.
Įgyvendinimo reglamento 361 straipsnyje numatyta, kad minimalus garantijos dydis turi būti ne mažesnis nei 30 % mokėtinų muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų sumos arba lygus visai mokėtinų muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų sumai, jei garantija pateikiama norint užtikrinti išorinio Bendrijos tranzito operacijas su į šio reglamento 53 priede pateiktą sąrašą įtrauktomis prekėmis, kuriame minimos ir cigaretės bei alkoholis. Tokiu atveju šiame straipsnyje nurodyta, kad muitinė gali nustatyti bendrosios garantijos dydį, lygų 50 % mokėtinų muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų sumos.
Bendroji garantija pateikiama garantijos įstaigai, kuri nustato garantijos sumą, priima užstatą ir išduoda leidimą, suteikiantį pagrindiniam vykdytojui galimybę atlikti bet kurią Bendrijos tranzito operaciją per bet kurią išvykimo įstaigą. Šiuo tikslu kiekvienam išankstinį leidimą gavusiam asmeniui išduodamas garantijos sertifikatas (Įgyvendinimo reglamento 362 straipsnis). Išduodant garantijos sertifikatą arba bet kuriuo šio sertifikato galiojimo momentu vykdytojas savo nuožiūra ir prisiimdamas visą atsakomybę kitoje sertifikato pusėje nurodo asmenį arba asmenis, įgaliotus jo vardu pasirašyti Bendrijos tranzito deklaracijas. Jis bet kuriuo metu gali išbraukti antroje sertifikato pusėje nurodytą įgalioto asmens vardą ir pavardę (Įgyvendinimo reglamento 363 straipsnis). Pagal Įgyvendinimo reglamento 364 straipsnį bet kuris asmuo, kurio vardas ir pavardė nurodyti antroje išvykimo įstaigai pateikto garantijos sertifikato pusėje, laikomas įgaliotu vykdytojo atstovu.
Atsisakymas išieškoti importo muitus
Kadangi prašymas atsisakyti išieškoti importo muitus pateiktas 2004 m. rugsėjo 27 d., bylai reikia taikyti tuo metu galiojusios redakcijos Įgyvendinimo reglamento IV dalies IV antraštinės dalies 3 skyrių, kuriame išdėstytos su Muitinės kodekso 239 straipsnio taikymu susijusios specialiosios nuostatos.
Muitinės kodekso 239 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Importo arba eksporto muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius 236, 237 ir 238 straipsniuose nenurodytoms padėtims:
—
nustatytinoms taikant Komiteto procedūrą,
—
sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuoto asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo požymių. Padėtys, kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant Komiteto procedūrą. Muito grąžinimui arba atsisakymui jį išieškoti gali būti nustatomos ir specialios sąlygos.
2.   Dėl 1 dalyje nurodytų priežasčių muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu <…> atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.“
Ginčo aplinkybės
Transnáutica – Transportes e Navegação SA
(toliau –
Transnáutica
) yra pagal Portugalijos teisę įsteigta transporto bendrovė, turėjusi įgalioto gavėjo statusą laikotarpiu, per kurį pagal Bendrijos išorinio tranzito procedūrą buvo atliktos ginčijamos muitais apmokestinamos operacijos.
Laikotarpiu nuo 1994 m. balandžio 14 d. iki spalio 12 d. Xabregas (Portugalija) muitinė, kaip išvykimo muitinės įstaiga, patvirtino 68 tranzito deklaracijas, kuriose
Transnáutica
nurodyta kaip pagrindinė vykdytoja, kad vėliau į laisvą apyvartą Sąjungos muitų teritorijoje būtų galima išleisti pagal Bendrijos išorės tranzito procedūrą gabentas 64 tabako siuntas ir 4 etilo nedenatūruoto alkoholio siuntas. Kai kurių iš šių 68 tranzito deklaracijų „5 egzemplioriai“ nesugrąžinti į išvykimo muitinės įstaigą, o visų kitų deklaracijų atitinkami egzemplioriai su antspaudais ir parašais, kurie, kaip vėliau paaiškėjo, buvo suklastoti, buvo sugrąžinti.
Nuo 1994 m. rugpjūčio mėn. Portugalijos valdžios institucijos gavo nurodymą sekti kai kuriuos sunkvežimius bei stebėti jais gabenamas prekes, kad būtų galima nustatyti suklastotų T1 deklaracijų „5 egzempliorių“ antspaudų šaltinį.
Laikotarpiu nuo 1995 m. sausio mėn. iki 1996 m. sausio mėn. Portugalijos valdžios institucijos pateikė įmonei
Transnáutica
T1 deklaracijų kopijas ir paprašė, pirma, pateikti įrodymus, kad vykdydama Bendrijos išorės tranzito procedūrą ji veikė tinkamai ir teisėtai ir, antra, sumokėti atitinkamą skolą muitinei, nes už atitinkamas išorinio tranzito deklaracijas ji atsako kaip pagrindinė vykdytoja. Be to, garantijos sertifikatas buvo suteiktas būtent šiai įmonei.
Iš pradžių 1995 m. kovo 23 d. raštu
Transnáutica
atsakė, kad ji nežino apie jos sąskaita atliktas cigarečių ir etilo alkoholio tranzito operacijas. Vėliau, atlikusi vidaus patikrinimą, ji nustatė, kad vienas iš jos darbuotojų be įmonės žinios ir apgaule pasirašė T1 deklaracijas, kuriomis nuslėpė vykdytą kontrabandą.
Šis darbuotojas buvo atleistas iš darbo ir vėliau, 1999 m. gruodžio mėn.
Tribunal Criminal de Lisboa
(Lisabonos baudžiamasis teismas) sprendimu, pripažintas kaltu už tęstinį piktnaudžiavimą pasitikėjimu. Dėl
Transnáutica
veiksmų pradėtas baudžiamasis tyrimas 2005 m. rugsėjo mėn. nutrauktas tuo pagrindu, kad ji nežinojo apie savo darbuotojo veiksmus, o jai atstovaujantys asmenys nedalyvavo vykdant atitinkamą apgaulę.
2003 m. lapkričio 17 d.
Transnáutica
paprašė Portugalijos valdžios institucijų grąžinti sumokėtą sumą ir atsisakyti ją išieškoti. 2004 m. rugsėjo 27 d. laišku Portugalijos vyriausybė, vadovaudamasi Įgyvendinimo reglamento 906 ir paskesniais straipsniais, persiuntė šį prašymą Europos Bendrijų Komisijai, o 2004 m. gruodžio 23 d. laišku ši institucija, atlikusi preliminarų bylos medžiagos tyrimą, informavo šią bendrovę apie ketinimą atmesti jos prašymą. 2005 m. sausio 19 d. bendrovei
Transnáutica
sudaryta galimybė Komisijos patalpose susipažinti su bylos medžiaga ir tą pačią dieną jai paaiškinta institucijos pozicija.
2005 m. liepos 6 d. Komisija, vadovaudamasi Įgyvendinimo reglamento 907 straipsniu, priėmė ginčijamą sprendimą atmesti prašymą ir pripažinti, kad skolos muitinei grąžinimas ir atsisakymas ją išieškoti nepagrįstas, nes susidariusi su bendrove susijusi padėtis nėra ypatinga, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 239 straipsnį, o šis sprendimas bendrovei
Transnáutica
perduotas įteikiant Portugalijos viešųjų finansų reikalų ministerijos rugpjūčio 12 d. raštą.
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. spalio 21 d.,
Transnáutica
pareiškė ieškinį, kuriuo pareikalavo panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Grįsdama ieškinį
Transnáutica
nurodė penkis pagrindus: pirma, esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimą, antra, akivaizdžią vertinimo klaidą taikant Muitinės kodekso 239 straipsnį, trečia, nepakankamą motyvavimą, pažeidžiantį EB 253 straipsnį, ketvirta, gero administravimo ir pagarbos gynybos teisėms principų pažeidimą, penkta, proporcingumo principo pažeidimą.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo tik antrojo ieškinio pagrindo trečią dalį, kurioje
Transnáutica
tvirtino, kad Portugalijos muitinės neįvykdė su bendrąja garantija, šios bendrovės naudota tranzito operacijoms užtikrinti, susijusių reikalavimų.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamą sprendimą ir priteisė iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Skundžiamo sprendimo 44 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad iš Muitinės kodekso 191 ir 198 straipsnių matyti, jog kai muitinė nustato, kad pateiktos garantijos patikimumo arba dydžio nebepakanka užtikrinti skolos muitinei sumokėjimą, ji pareikalauja, kad arba pagrindinis vykdytojas pateiktų papildomą garantiją, arba pakeistų anksčiau pateiktą garantiją nauja.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte nurodė:
„Kompetentingos nacionalinės muitinės įstaigos turi atlikti veiksmus ir patikrinimus ne tik išduodamos garantijos sertifikatą, bet ir kiekvieną kartą, kai tranzito operacijoms užtikrinti skirta bendroji garantija naudojama atliekant ir užtikrinant tokias operacijas.“
Skundžiamo sprendimo 46–48 punktuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo su
Transnáutica
pateikta bendrąja garantija susijusias aplinkybes ir nustatė, kad dėl 68 nagrinėjamų T1 deklaracijų muitinė leido pateikti nepakankamo dydžio garantiją. Šio sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė:
„Reikia konstatuoti, kad dėl 68 nagrinėjamų T1 deklaracijų Portugalijos muitinė leido pateikti nepakankamą garantiją. Kaip per teismo posėdį nurodė [
Transnáutica
], o Komisija neprieštaravo, bendrąja garantija užtikrinta suma niekada nebuvo didesnė nei 7,29 % muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų, mokėtinų už visas per vieną dieną išleistas T1 deklaracijas, sumos. Skaičiuojant nuo kiekvienos deklaracijos atskirai, garantijos sertifikato sumos pakako užtikrinti visą mokėtinų mokesčių sumą tik trijų deklaracijų atveju. Tačiau net ir tokiu atveju vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad kitos tos pačios dienos T1 deklaracijos išleistos jų tinkamai neužtikrinus.“
Skundžiamo sprendimo 49 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė:
„Jei T1 deklaracijų išleidimo momentu Portugalijos muitinė būtų patikrinusi, ar ieškovės pateiktos bendrosios garantijos pakanka užtikrinti muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus, galinčius tapti mokėtinais už kiekvieną krovinį atskirai, būtų buvę neįmanoma išleisti 68 T1 deklaracijų.“
Skundžiamo sprendimo 50 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos argumentą, kad neegzistuoja jokio priežastinio ryšio tarp skolos muitinei atsiradimo ir leidimo pateikti bendrosios garantijos, negaliojančios dėl per mažos ja užtikrintos sumos, sertifikatą, ir tame pačiame punkte konstatavo, kad „išleidžiant T1 deklaracijas suteiktas leidimas naudoti nepakankamą garantiją, kurios suma akivaizdžiai mažesnė nei mokėtinų muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų suma, yra T1 deklaracijų išleidimo procedūros trūkumas“.
Skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose Pirmosios instancijos teismas patvirtino bendrosios garantijos svarbą Bendrijos išorės tranzito sistemos tinkamam veikimui. Šiuo atžvilgiu jis nusprendė, kad kompetentingos nacionalinės muitinės veiksmai išleidžiant T1 deklaracijas yra labai svarbus galimų pažeidimų nustatymo procedūros etapas.
Skundžiamo sprendimo 54 ir 55 punktuose Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad
Transnáutica
ėmėsi pakankamų atsargumo priemonių išvengti bendrosios garantijos panaudojimo vykdant didesnės vertės tranzito operacijas, o Bendrijos išorės tranzito procedūros pradiniame etape muitinės įstaigų neatlikti patikrinimai sudarė sąlygas išleisti 68 garantijos sertifikatu neužtikrintas T1 deklaracijas ir sukčiauti šios bendrovės, įdiegusios visus garantijos netinkamo panaudojimo prevencijos mechanizmus, vardu.
Skundžiamo sprendimo 56 ir 57 punktuose Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo muitinės pareigą patikrinti garantija užtikrintą sumą. Jis nusprendė, kad ūkio subjekto pažinojimas ir tai, kad anksčiau
Transnáutica
niekada neprekiavo ypatingomis prekėmis, kaip antai tabaku ar etilo alkoholiu, yra aplinkybės, turėjusios patraukti ypatingą šios institucijos dėmesį, o ne, kaip teigia Komisija, pateisinti švelnesnį patikrinimą. Atsižvelgdamas į nurodytas aplinkybes Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 58 punkte nurodė:
„<...> atsakomybę už muitinės skolą, atsiradusią dėl su pažeidimų tyrimu susijusių muitinės įstaigų parinkčių, priskyrus [bendrovei
Transnáutica
] būtų pažeistas teisingumo išlygos, kuria grindžiamas Įgyvendinimo reglamento 905 straipsnis, tikslas, o [
Transnáutica
] atsidurtų ypatingoje padėtyje, nes jai tenkanti rizika viršytų su jos ekonomine veikla paprastai susijusią riziką (šiuo klausimu žr. 1999 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
De Haan
,
C-61/98, Rink. p. I-5003
, 53 punktą; 2007 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nordspedizionieri di Danielis Livio ir kt. / Komisija
,
C-62/05 P, Rink. p. I-8647
, 51 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hyper / Komisija
,
T-205/99, Rink. p. II-3141
, 95 punktą).“
Remdamasis tokiais motyvais skundžiamo sprendimo 59–61 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė:
„59
Taigi reikia daryti išvadą, kad Portugalijos muitinės nerūpestingumas vykdant jai pavestą pareigą patikrinti prieš išleidžiant T1 deklaracijas, be kita ko, nustatant ir peržiūrint bendrosios garantijos sumą, iškraipė Muitinės kodekse ir Įgyvendinimo reglamente numatytą Bendrijos išorės tranzito procedūros tikrinimo sistemą, todėl [
Transnáutica
] neteko konkrečios galimybės nustatyti apgaulę anksčiau, nei ji atlikta.
Atsakomybė už šį nerūpestingumą tenka Portugalijos muitinei ir dėl jo [
Transnáutica
] atsiduria ypatingoje padėtyje, nes jai tenkanti rizika viršija su jos ekonomine veikla paprastai susijusią riziką.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, kad [
Transnáutica
] neatsidūrė ypatingoje padėtyje, kai Portugalijos muitinė pažeidė pareigą patikrinti bendrosios garantijos galiojimą ir jos sumą.“
Procesas iki apeliacinio skundo ir šalių reikalavimai
Portugalijos Respublika tuo pat metu pareiškė šį apeliacinį skundą ir trečiojo asmens skundą Bendrajame Teisme pagal Procedūros reglamento 123 straipsnį. Be to, ji paprašė Teisingumo Teismo sustabdyti apeliacinio skundo nagrinėjimo procedūrą, iki Bendrasis Teismas priims sprendimą dėl trečiojo asmens skundo.
2010 m. balandžio 29 d. nutartimi Teisingumo Teismas patenkino šį prašymą sustabdyti bylos nagrinėjimą. 2010 m. rugsėjo 6 d. Nutartimi
Portugalija / Transnáutica ir Komisija
(T-385/05 TO) Bendrasis Teismas atmetė trečiojo asmens skundą.
Portugalijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir
—
priteisti iš
Transnáutica
bylinėjimosi išlaidas.
Transnáutica
Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą kaip akivaizdžiai nepriimtiną,
—
subsidiariai atmesti jį kaip akivaizdžiai nepagrįstą ir
—
priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Ispanijos Karalystė pateiktą prašymą leisti įstoti į bylą Portugalijos Respublikos pusėje Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. balandžio 23 d.2010 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo penktosios kolegijos pirmininko nutartimi šis prašymas leisti įstoti į bylą buvo patenkintas.
Dėl apeliacinio skundo
Šalių argumentai
Grįsdama savo apeliacinį skundą Portugalijos Respublika nurodo vienintelį pagrindą, t. y. kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas pažeidė Muitinės kodekso 239 straipsnį, kai nepagrįstai nusprendė, kad buvo susidariusi ypatinga padėtis, atitinkanti šiame straipsnyje įtvirtintas sumokėtų sumų grąžinimo sąlygas. Šį pagrindą sudaro 3 dalys, kuriose Portugalijos Respublika nurodo, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas:
—
pažeidė Sąjungos teisę, kai nusprendė, kad Portugalijos muitinė padarė klaidų apskaičiuodama ir vėliau tikrindama atitinkamoms tranzito operacijoms užtikrinti naudotą bendrąją garantiją,
—
klaidingai nusprendė, kad egzistuoja priežastinis ryšys tarp jos padarytų klaidų ir vėliau dėl prekių paėmimo iš muitinės priežiūros atsiradusios skolos muitinei, ir
—
padarė klaidingą išvadą, kad
Transnáutica
ėmėsi būtinų atsargumo priemonių siekdama išvengti, kad bendroji garantija būtų naudojama didelės vertės tranzito operacijoms.
Portugalijos Respublika mano, kad nagrinėjamu atveju reikėtų atsižvelgti į tai, jog bendroji garantija buvo pateikta 1993 m., t. y. tuo metu, kai Muitinės kodekso nuostatos dar nebuvo taikomos, kaip tai matyti iš Įgyvendinimo reglamento 915 straipsnio antros pastraipos. Tuo metu bendrosios garantijos suma būdavo nustatoma pagal 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimų sąlygų (
OL L 132, p. 1
) su pakeitimais, padarytais 1992 m. gruodžio 21 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3712/92 (
OL L 378, p. 15
), 34b straipsnį.
Dėl bendrosios garantijos patikrinimo Portugalijos Respublika tvirtina, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas pažeidė Sąjungos teisę, kai nusprendė, kad muitinė turėjo pareigą patikrinti, ar pateiktos bendrosios garantijos pakanka mokėtiniems importo muitams padengti. Be to, ši valstybė narė ginčija pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo išvadą, kad atlikusi tokį patikrinimą muitinė privalėjo iš
Transnáutica
pareikalauti padidinti garantiją atsižvelgdama į galinčios atsirasti skolos muitinei vertę, nes tai būtų leidę šiai bendrovei nustatyti savo darbuotojo apgaulę.
Portugalijos Respublika pažymi, kad Muitinės kodekso 198 straipsniu reikalaujama, kad muitinė tik patikrintų, ar galbūt mokėtinų importo muitų suma yra didesnė nei naudojama garantija užtikrinta suma. Šios valstybės narės nuomone, pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas pažeidė Sąjungos teisę, kai nusprendė, kad šiuo straipsniu iš išvykimo muitinės įstaigos reikalaujama patikrinti, ar tranzito operacijai užtikrinti pateiktos bendrosios garantijos dydžio pakanka ne tik šių muitų, bet ir kitų vėliau galinčių atsirasti privalomųjų mokėjimų sumai padengti.
Remdamasi tais pačiais argumentais Portugalijos Respublika kaip savo ieškinio pagrindo trečią dalį nurodo tai, kad pagrįsta daryti išvadą, jog priemonės, kurių ėmėsi
Transnáutica
, negalėjo užkirsti kelio jos darbuotojui pateikti papildomą garantiją daug kartų iš eilės ir ja užtikrinti atitinkamą importo muitų sumą bei įvykdyti deklaruotąsias tranzito operacijas, dėl kurių kilo ginčas.
Atsiliepime į skundą
Transnáutica
nurodo, pirma, kad Portugalijos Respublikos nurodyti apeliacinio skundo pagrindai yra akivaizdžiai nepriimtini.
Transnáutica
mano, kad Portugalijos Respublikos nurodytus argumentus reikia atmesti, nes, pirma, ji nepateikė įrodymų, jog pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas padarė klaidą, dėl kurios būtų atsiradę faktinių netikslumų arba iškraipyti faktai, ir, antra, Teisingumo Teismas iš naujo nenagrinėja pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo jau tikrintų faktinių aplinkybių ir nesprendžia bylos remdamasis hipotetine informacija arba aplinkybėmis, kurių nebuvo. Be to, apeliaciniu skundu nekeliamas joks teisės klausimas.
Subsidiariai
Transnáutica
nurodo, kad jei Teisingumo Teismas ne visą apeliacinį skundą pripažintu akivaizdžiai nepriimtinu, Portugalijos Respublikos nurodytus teisės pagrindus vis tiek reikėtų atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstus.
Su bendrosios garantijos sumos nustatymu susijusiais klausimais
Transnáutica
tvirtina, jog Įgyvendinimo reglamentas taikomas nuo 1994 m. sausio 1 d., todėl, priešingai, nei teigia Portugalijos Respublika, jį reikia taikyti ir nagrinėjamoms T1 deklaracijoms, nes jos išleistos laikotarpiu nuo 1994 m. balandžio 14 d. iki spalio 12 d.
Be to,
Transnáutica
teigia, kad Portugalijos Respublikos argumentas, jog pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas savo sprendime pasirėmė tuo, kad garantija turėjo užtikrinti 100 % skolos muitinei sumos, laikytinas akivaizdžiai nepagrįstu, nes sumos, kurią Portugalijos valdžios institucijos iš tikrųjų priėmė, klausimu skundžiamas sprendimas nebūtų buvęs kitoks net jei nagrinėjamu atveju būtų taikomas Reglamentas Nr. 1214/92 su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 3712/92.
Transnáutica
mano, kad šiuo atžvilgiu neįmanoma paneigti šių institucijų nerūpestingumo.
Dėl bendrosios garantijos patikrinimo
Transnáutica
nepritaria Portugalijos Respublikos siūlomam aiškinimui, pagal kurį pareiga patikrinti tokią garantiją „neturi jokio teisinio pagrindo“.
Šiuo atžvilgiu
Transnáutica
nurodo, kad bendroji garantija skirta skolai muitinei ir kitiems už tranzitu gabenamas prekes galintiems atsirasti mokėjimams užtikrinti, todėl ji turi būti ne mažesnė nei muitinės skolos suma, o ne šios prekės vertė. Taigi nereikia jokių konkrečių teisės nuostatų, kuriomis nacionalinės muitinės įstaigoms būtų įtvirtinta pareiga patikrinti šią bendrąją garantiją.
Transnáutica
mano, kad pareiga patikrinti, ar naudojamos garantijos sumos pakanka užtikrinti skolą, ir taip užkirsti kelią pažeidimams, tenka muitinės įstaigoms.
Transnáutica
teigia, kad Muitinės kodekso 198 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į lojalaus bendradarbiavimo principą, pagal kurį valstybės narės turi imtis visų bendrųjų ar konkrečiųjų priemonių, kad užtikrintų iš Sutarčių išplaukiančių arba Europos Sąjungos institucijų aktuose įtvirtintų įsipareigojimų įvykdymą. Todėl net jei pareiga patikrinti bendrąją garantiją nėra aiškiai paminėta, nacionalinės muitinės įstaigos turėtų būti pasiruošusios patikrinti jos adekvatumą. Šios bendrovės nuomone, neatliekant tokio patikrinimo, nebūtų įmanoma užtikrinti šio straipsnio įgyvendinimo, o bendradarbiavimo principo būtų nepaisoma.
Transnáutica
teigia, kad Portugalijos Respublikos nurodyto pagrindo patvirtinimas prilygtų pripažinimui, kad valstybės narės privalo taikyti Sąjungos teisę tik jei to aiškiai reikalauja konkreti nuostata. Tokiu aiškinimu būtų paneigta kompetencijos pasidalijimo Sąjungoje sistema. Vien dėl šios priežasties šį pagrindą reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstą.
Galiausiai kalbėdama apie apeliacinio skundo vienintelio pagrindo trečią dalį
Transnáutica
pabrėžia, kad atsakymas į klausimą, kuriai nacionalinės muitinės įstaigai tenka atsakomybė už nerūpestingą garantijos dydžio nustatymą ir patikrinimą, t. y. ar Portugalijos, ar Ispanijos, ar net kurios nors kitos valstybės narės muitinės įstaigai, visiškai nesusijęs su
Transnáutica
atsakomybės klausimu. Todėl šią pagrindo dalį reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstą.
Savo įstojimo į bylą paaiškinime Ispanijos Karalystė teigia, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas padarė teisės klaidą, nes Muitinės kodekso 6 ir 198 straipsniuose numatytas administracinio pobūdžio galias, kuriomis naudotis palikta muitinės diskrecijai, pavertė jos pareigomis, turinčiomis poveikio skolos muitinei atsiradimui. Ji pažymėjo, kad toks aiškinimas gali būti taikomas tik tais atvejais, kai normoje aiškiai apibrėžti jos teisiniai padariniai pareigos, tenkančios pavaldžiam subjektui, atžvilgiu.
Ši valstybė narė nurodo, kad administracijos teisės tikrinti pavertimas pareiga, turinčia poveikio skolos muitinei atsiradimui, prilygtų pripažinimui, kad naudojimasis administracijai suteiktomis galiomis grindžiamas principu, kad mokesčių mokėtojas turi gauti išankstinį leidimą kiekvienam veiksmui atlikti, o tai prieštarauja moderniose valstybėse vyraujančiam bendrajam minimalios intervencijos principui, kuris pasireiškia kaip prezumpcija, kad mokesčių mokėtojai laikosi teisės.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad prieš atlikdamas bet kurį muitinės teisės aktų taikymo veiksmą suinteresuotasis asmuo turi pateikti atitinkamą prašymą, iš skundžiamo sprendimo reikėtų daryti išvadą, kad bet kokia atsakomybė už apgaulę, išskyrus atsakomybę už prekių įvežimą į muitų teritoriją nedeklaruojant muitinei, išnyktų muitinei pasinaudojus jai suteikta teise patikrinti.
Ispanijos Karalystė mano, kad, norint įvertinti skundžiamo sprendimo teisėtumą pagal Įgyvendinimo reglamento 905 ir paskesnius straipsnius, iš esmės reikia vertinti mokesčių mokėtojo elgesį atsižvelgiant į apmokestinamojo įvykio, dėl kurio atsirado pareiga sumokėti muitinei tam tikrą sumą, aplinkybes.
Savo atsiliepime Komisija nurodo, kad išsamumo sumetimais ji norėtų pateikti pastabų dėl kai kurių apeliaciniame skunde nurodytų argumentų, tačiau kadangi dėl skundžiamo sprendimo ji neteikė apeliacinio skundo, ji nepageidauja išreikšti nuomonės dėl Portugalijos Respublikos apeliacinio skundo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl priimtinumo
Nurodydama nepriimtinumo pagrindą
Transnáutica
tvirtina, kad Portugalijos Respublika, pateikusi visiškai tapatų tekstą tiek kaip trečiojo asmens skundą, tiek kaip apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo prašo peržiūrėti fakto, o ne teisės klausimus, o tai pažeidžia SESV 256 straipsnį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nors apeliaciniame skunde Portugalijos Respublika nurodo tuos pačius argumentus kaip ir jos Pirmosios instancijos teismui pateiktame trečiojo asmens skunde, vienos šios aplinkybės nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą apie šio apeliacinio skundo nepriimtinumą neatimant iš šios valstybės narės teisėtos savo teisių gynimo priemonės. Tokia išvada juo labiau darytina šioje byloje, nes Pirmosios instancijos teismas nepatenkino šio trečiojo asmens skundo ir, be to, nenagrinėjo argumentų, kuriuos jame buvo nurodžiusi Portugalijos Respublika.
Be to, priešingai, nei teigia
Transnáutica
, Portugalijos Respublikos apeliacinis skundas pateiktas ne dėl pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo nagrinėtų faktinių aplinkybių, bet dėl šio teismo įvertinimo, kad susiklosčius situacijai, kaip nagrinėtoji skundžiamame sprendime, laikytina, kad įvykdytos Muitinės kodekso 239 straipsnio taikymo teisinės sąlygos. Tokį pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo įvertinimą Teisingumo Teismas gali nagrinėti apeliacine tvarka (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo
C.A.S. / Komisija
,
C-204/07 P, Rink. p. I-6135
, 83 punktą).
Taigi, reikia atmesti
Transnáutica
nurodytą nepriimtinumu grindžiamą pagrindą.
Dėl esmės
Apeliaciniu skundu Portugalijos Respublika ginčija pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo išvadas, kuriose pripažįstama, kad ypatinga padėtis, kaip ji suprantama pagal Muitinės kodekso 239 straipsnį, susiklosto tais atvejais, kai valstybė narė padaro klaidų nustatydama už tam tikrą sandorių grupę pateiktinos bendrosios garantijos sumą ir vėliau ją tikrindama.
Grįsdama savo apeliacinį skundą Portugalijos Respublika nurodo vienintelį pagrindą, kurį sudaro trys dalys. Pirmoje dalyje ji teigia, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo teiginys apie Portugalijos muitinės padarytas klaidas nustatant ir tikrinant bendrosios garantijos dydį grindžiamas klaidingu Sąjungos teisės aiškinimu. Antra, ji mano, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas padarė nepagrįstą išvadą, jog tarp šių klaidų ir vėlesniu prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu atsiradusios skolos muitinei egzistuoja priežastinis ryšys. Galiausiai ši valstybė narė tvirtina, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas padarė klaidingą išvadą, jog
Transnáutica
ėmėsi visų reikalingų atsargumo priemonių siekdama išvengti bendrosios garantijos naudojimo su didelėmis sumomis susijusioms tranzito operacijoms.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Įgyvendinimo reglamento 905 straipsnyje, kurio pagrindu kompetentingos muitinės valstybė narė Komisijos prašo jai pateiktos informacijos pagrindu įvertinti, ar susiklostė atsisakymą išieškoti muitus pateisinanti ypatinga padėtis, yra bendroji teisingumo išlyga, skirta reglamentuoti ypatingą deklaranto padėtį, kurioje jis atsiduria, palyginti su kitais tą pačią veiklą vykdančiais ūkio subjektais, o muitinė dėl nurodytų priežasčių neturėtų galimybių pati priimti sprendimo dėl atsisakymo išieškoti muitus (žr. 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo
Trans-Ex-Import
,
C-86/97, Rink. p. I-1041
, 18–21 punktus ir 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
De Haan
, Rink. p. I-5003, 52 punktą).
Tai nurodžius reikia pažymėti, kad dėl pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo argumentų nurodyti Portugalijos Respublikos prieštaravimai susiję su skirtingais vertinimo, kuriuo remdamasis šis teismas padarė išvadą, jog buvo susiklosčiusi ypatinga padėtis, kaip ji suprantama pagal Muitinės kodekso 239 straipsnį, faktiniais ir teisiniais etapais. Norint patikrinti tokio vertinimo pagrįstumą, šiuos etapus reikia nagrinėti paeiliui.
Pirmiausia reikia priminti tai, ką pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas nurodė skundžiamo sprendimo 43 punkte, kad Muitinės kodekso 94 straipsniu iš pagrindinio vykdytojo reikalaujama pateikti garantiją, užtikrinančią, kad bus sumokėta skola muitinei ar kiti privalomieji mokėjimai muitinei, galintys atsirasti dėl atitinkamų prekių. Iš to paties kodekso 191 ir 198 straipsnių matyti, kad muitinė privalo nustatyti, kokio dydžio garantija yra adekvati, ir patikrinti naudojamą garantiją.
Tačiau, kaip skundžiamo sprendimo 45 punkte teisingai nurodė pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas, kompetentingų nacionalinės muitinės įstaigų veiksmas ir patikrinimas yra esminiai ne tik garantijos sertifikato išdavimo momentu, bet ir kiekvieną kartą, kai bendroji garantija, skirta ne vienai tranzito operacijai užtikrinti, naudojama šioms operacijoms vykdyti ir užtikrinti. Nors šiuo atžvilgiu Muitinės kodekso 198 straipsnyje neįtvirtinta formali pareiga patikrinti bendrosios garantijos adekvatumą, tai nepaneigia aplinkybės, kad kompetentingos muitinės įstaigos turi imtis visų reikiamų priemonių, kai sužino, kad naudojamos garantijos suma skiriasi nuo visos muitų, mokėtinų už atitinkamų tranzito operacijų grupę, sumos.
Portugalijos Respublika ginčija Muitinės kodekso 198 straipsnyje įtvirtintos pareigos apimtį ir teigia, kad pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas išaiškino šią nuostatą pernelyg siaurai, nustatydamas muitinei labai didelę atsakomybę bendrosios garantijos adekvatumo tikrinimo srityje. Ji taip pat ginčija pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo išvadas apie šios bendrosios garantijos dydžiui skaičiuoti taikytinus teisės aktus.
Reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismui pateiktose Portugalijos Respublikos ir Komisijos pastabose siūlomi išaiškinimai, kokios redakcijos teisės aktus taikyti nagrinėjamam ginčui, nesutampa. Nelygu taikoma redakcija, skiriasi ir rezultatas, visų pirma mokėtinų muitų procentinė dalis, t. y. 30 % ar 50 %, kuri turi būti užtikrinta bendrąja garantija.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nesvarbu, kokio dydžio proporciją reikalaujama užtikrinti pagal šiam ginčui taikytinus teisės aktus, muitinei tenkanti rūpestingumo pareiga nekinta. Primintina, kad skundžiamo sprendimo 48 punkte pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas nurodė: „kaip per teismo posėdį nurodė [
Transnáutica
], o Komisija neprieštaravo, bendrąja garantija užtikrinta suma niekada nebuvo didesnė nei 7,29 % muitų ir kitų privalomųjų mokėjimų, mokėtinų už visas šias per vieną dieną išleistas T1 deklaracijas, sumos“.
Taigi, reikia konstatuoti: kad ir koks būtų atsakymas į klausimą, ar pagal taikytinus teisės aktus reikalaujama pateikti 30 %, ar 50 % mokėtinų muitų sumą užtikrinančią bendrąją garantiją, pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas padarė nuoseklią išvadą, kad muitinės įstaigų reikalauta garantija buvo nepakankama. Tai, kad faktiškai naudota bendrąja garantija užtikrinta suma neviršijo 7,29 % šių muitų, nors turėjo būti bent 30 %, pateisina skundžiamo sprendimo 55 punkte pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo padarytą išvadą, kad „Bendrijos išorės tranzito procedūros pradiniame etape muitinės įstaigų neatlikti patikrinimai sudarė sąlygas išleisti 68 garantijos sertifikatu neužtikrintas T1 deklaracijas“.
Kaip skundžiamo sprendimo 51 punkte teisingai nusprendė pirmąja instancija bylą nagrinėjęs teismas, „tam, kad ši procedūra veiktų, būtina, kad pateiktos garantijos suma būtų pakankama padengti galinčią atsirasti skolos muitinei dalį, lygią 30, 50 arba 100 %, nelygu gabenamų prekių rūšis. T1 deklaracijos išleidimo momentu tikrinant garantiją padaryta klaida turės konkretų poveikį pagrindinio vykdytojo galimybėms užtikrinti galinčios atsirasti skolos muitinei sumokėjimą.“
Portugalijos Respublikos vienintelio pagrindo dvi dalis reikia nagrinėti atsižvelgiant į pirma išdėstytus argumentus. Pirmiausia ši valstybė ginčija pirmąja instancija išnagrinėjusio teismo motyvus, susijusius su priežastiniu ryšiu tarp muitinės padarytos klaidos nustatant bendrosios garantijos dydį ir skolos muitinei, galinčios atsirasti dėl prekės paėmimo iš muitinės priežiūros.
Iš tiesų, skundžiamo sprendimo 49 punkte pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas nusprendė, kad „jei T1 deklaracijų išleidimo momentu Portugalijos muitinė būtų patikrinusi, ar ieškovės pateiktos bendrosios garantijos pakanka užtikrinti muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus, galinčius tapti mokėtinais už kiekvieną krovinį atskirai, būtų buvę neįmanoma išleisti 68 T1 deklaracijų“. Šis argumentas grindžiamas aplinkybe, kad jei šios įstaigos būtų įvykdžiusios savo pareigas apskaičiuoti pateiktinos bendrosios garantijos sumą, būtų buvę neįmanoma atlikti nė vienos iš operacijų, vėliau pripažintų atliktų apgaule.
Toks pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo atskleistas priežastinis ryšys yra ne tarp klaidingo bendrosios garantijos sumos apskaičiavimo ir atsiradusios skolos muitinei, bet tarp minėtų įstaigų atidumo stokos, dėl ko išvengta bet kokių taikytinuose teisės aktuose numatytų patikrinimo priemonių taikymo tranzito operacijoms, ir susidariusios ypatingos padėties. Užuot nustatęs, ar egzistuoja priežastinis ryšys tarp bendrosios garantijos sumos skaičiavimo klaidos ir skolos atsiradimo, pirmąja instancija bylą nagrinėjęs teismas sprendė, ar ginčo aplinkybės galėjo lemti Muitinės kodekso 239 straipsnyje nurodytą „ypatingą padėtį“.
Į šį aspektą taip pat reikia atsižvelgti nagrinėjant Portugalijos Respublikos nurodyto vienintelio pagrindo trečią dalį. Ši respublika ginčija pirmąja instancija bylą išnagrinėjusio teismo teiginį, jog jei muitinės įstaigos būtų apskaičiavusios, kokio dydžio bendroji garantija laikytina adekvačia, ir patikrinusios, ar tokia garantija ir buvo naudojama,
Transnáutica
taikoma vidaus tvarka būtų leidusi išvengti apgaule atliktos operacijos, taigi ir skolos muitinei atsiradimo.
Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad Portugalijos Respublika nepateikė jokios informacijos, kuria remiantis būtų galima daryti išvadą, jog skundžiamo sprendimo 52 punkte pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas klaidingai nusprendė, kad „jei Portugalijos muitinė būtų atsisakiusi priimti garantiją tuo pagrindu, kad ja užtikrinta suma nepakankama, ir būtų paprašiusi pateikti papildomą garantiją, nebūtų ne tik išleistos aptariamos T1 deklaracijos, bet ir, kaip teisingai nurodo [
Transnáutica
], ši įmonė būtų galėjusi sužinoti apie savo darbuotojo apgaulę“.
Taigi, pirmąja instancija byla išnagrinėjęs teismas nepadarė jokios teisės klaidos ir neiškraipė jam pateiktų įrodymų, kai skundžiamo sprendimo 60 punkte nusprendė, kad „atsakomybė už šį nerūpestingumą tenka Portugalijos muitinei ir dėl jo [
Transnáutica
] atsiduria ypatingoje padėtyje, nes jai tenkanti rizika viršija su jos ekonomine veikla paprastai susijusią riziką“.
Dėl Portugalijos Respublikos argumento, pateikto dėl šios trečios pagrindo dalies ir susijusio su
Transnáutica
darbuotojo galimu elgesiu tuo atveju, jei Portugalijos muitinė būtų paprašiusi pateikti papildomą garantiją, reikia pažymėti, kad jis yra visiškai hipotetinis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad dėl specifinių nagrinėjamų aplinkybių pirmąja instancija bylą išnagrinėjęs teismas, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis, neiškreipdamas įrodymų ir nepadarydamas teisės klaidos galėjo pagrįstai manyti, kad šių įstaigų nerūpestingumas, dėl kurio
Transnáutica
įdiegta priežiūros tvarka tapo neveiksminga, lėmė Muitinės kodekso 239 straipsnyje minimos ypatingos padėties atsiradimą.
Kadangi nė vienos iš trijų Portugalijos Respublikos nurodytų apeliacinio skundo vienintelio pagrindo dalių negalima pripažinti pagrįsta, apeliacinį skundą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi
Transnáutica
reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Portugalijos Respublikos, o ši bylą pralaimėjo, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas. Į šią bylą įstojusi Ispanijos Karalystė padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

3.
Ispanijos Karalystė pati padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.