CELEX: 62009TJ0068
Konkurencija
Karteliai
Europos automobilių stiklo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Rinkos pasidalijimas ir keitimasis jautria komercine informacija
Reglamentas (EB) Nr. 1/2003
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Dalyvavimas darant pažeidimą

2008 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendime C(2008) 6815 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas), iš dalies pakeistame 2009 m. vasario 11 d. Komisijos sprendimu C(2009) 863 galutinis (sprendimo santrauka pateikta
OL C 173, p. 13
) (toliau – ginčijamas sprendimas), Europos Bendrijų Komisija, be kita ko, konstatavo, kad tam tikros įmonės, įskaitant ieškovę, pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes įvairiais laikotarpiais nuo 1998 m. kovo mėn. iki 2003 m. kovo mėn. dalyvavo sudarant antikonkurencinius susitarimus ir derinant veiksmus automobilių stiklo sektoriuje Europos ekonominės erdvės (EEE) teritorijoje (ginčijamo sprendimo 1 straipsnis).
Ieškovė
Soliver NV
yra nedidelė stiklo gamintoja, vykdanti veiklą būtent automobilių sektoriuje.
Saint-Gobain Glass France SA
,
Saint-Gobain Sekurit Deutschland GmbH & Co. KG
ir
Saint-Gobain Sekurit France SAS
(toliau visos kartu –
Saint-Gobain
), kurios taip pat pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo (byla T‑56/09), yra bendrovės, gaminančios, perdirbančios ir platinančios medžiagas, tarp jų – automobilių stiklą. Jos yra
Compagnie de Saint-Gobain SA
(toliau –
Compagnie
), kuri taip pat siekia, kad aptariamas sprendimas būtų panaikintas (byla T‑73/09), 100 % priklausančios dukterinės bendrovės.
Pilkington Group Ltd
apima, be kita ko, bendroves
Pilkington Automotive Ltd
,
Pilkington Automotive Deutschland GmbH
,
Pilkington Holding GmbH
ir
Pilkington Italia SpA
(toliau visos kartu –
Pilkington
).
Pilkington
, kuri taip pat pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo (byla T‑72/09), yra viena didžiausių stiklo ir stiklinimo prekių gamintojų pasaulyje, ypač automobilių sektoriuje.
Asahi Glass Co. Ltd
(toliau –
Asahi
) yra Japonijoje įsteigta stiklo, chemijos produktų ir elektroninių komponentų gamintoja.
Asahi
priklauso visos stiklą gaminančios Belgijos bendrovės
Glaverbel SA/NV
(toliau –
Glaverbel
) akcijos, o šiai priklauso 100 %
AGC Automotive France
(toliau – AGC arba
AGC/Splintex
) akcijų. Iki 2004 m. sausio 1 d. AGC pavadinimas buvo
Splintex Europe SA
(toliau –
Splintex
arba
AGC/Splintex
).
Asahi
, kuri yra viena iš ginčijamo sprendimo adresačių, nėra pareiškusi ieškinio dėl šio sprendimo.
Ginčijamo sprendimo priėmimą lėmęs tyrimas buvo pradėtas po to, kai anoniminio kliento vardu veikiantis Vokietijos advokatas nusiuntė Komisijai laiškus, kuriuose buvo informacijos apie įvairų automobilių stiklą gaminančių ir platinančių bendrovių sudarytus susitarimus ir suderintus veiksmus.
2005 m. vasario ir kovo mėn. Komisija atliko patikrinimus įvairiose ieškovės,
Saint-Gobain
,
Compagnie
,
Pilkington
ir AGC patalpose. Per patikrinimus Komisija paėmė kelis dokumentus ir rinkmenas.
Po šių patikrinimų
Asahi
,
Glaverbel
ir jų dukterinės bendrovės (toliau visos kartu – prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė) pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (
OL C 45
, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155). 2006 m. liepos 19 d. Komisija atmetė prašymą sąlyginai atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, tačiau pranešė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusiai įmonei, kad remdamasi Pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju 26 straipsniu ketina 30–50 % sumažinti baudą, kuri paprastai būtų buvusi skirta.
Remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1
, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu Komisija nuo 2006 m. sausio 26 d. iki 2007 m. vasario 2 d. pateikė ieškovei,
Saint-Gobain
,
Compagnie
,
Pilkington
,
Asahi
,
Glaverbel
ir AGC kelis prašymus pateikti informacijos. Šios įmonės atsakė į šiuos kelis prašymus.
Be to, remdamasi tuo pačiu pagrindu Komisija adresavo prašymus pateikti informacijos keliems automobilių gamintojams, vienam Italų autobusų gamintojui ir dviem stiklo pramonės specialistų asociacijoms; jie taip pat atsakė į šiuos prašymus.
2007 m. vasario 18 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus dėl vieno ir tęstinio pažeidimo; šį pažeidimą sudarė automobilių stiklo gamintojų susitarimai ir veiksmai, suderinti siekiant pasidalyti tiekimo automobilių gamintojams sutartis. Apie šį pranešimą apie kaltinimus buvo pranešta ieškovei,
Saint-Gobain
,
Compagnie
,
Pilkington
,
Asahi
,
Glaverbel
ir AGC. Visos šio pranešimo apie kaltinimus adresatės turėjo galimybę susipažinti su bylos medžiaga ir buvo Komisijos paragintos pateikti šiuo klausimu pastabų. 2007 m. rugsėjo 24 d. visos minėtos adresatės buvo išklausytos.
Ginčijamas sprendimas
2008 m. lapkričio 12 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Dėl ieškovės Komisija nusprendė, kad nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2003 m. kovo 11 d. ši bendrovė dalyvavo darant pažeidimą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio d punktas). Ji skyrė ieškovei 4396000 EUR baudą (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio d punktas).
Dėl
Saint-Gobain
ir
Compagnie
Komisija konstatavo, kad nuo 1998 m. kovo 10 d. iki 2003 m. kovo 11 d. jos dalyvavo sudarant šio sprendimo 1 punkte nurodytus susitarimus ir derinant veiksmus (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio b punktas), ir skyrė joms „kartu ir solidariai mokėtiną“ 896 mln. EUR baudą (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktas).
Asahi
ir jos dukterinėms bendrovėms, vykdančioms veiklą automobilių stiklo sektoriuje ir, kaip teigiama, dalyvavusioms darant pažeidimą nuo 1998 m. kovo 18 d. iki 2003 m. kovo 11 d., buvo skirta „kartu ir solidariai mokėtina“ 113,5 mln. EUR bauda (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio a punktas ir 2 straipsnio a punktas).
Dėl
Pilkington
Komisija nusprendė, kad ši bendrovė nuo 1998 m. kovo 10 d. iki 2002 m. rugsėjo 3 d. dalyvavo sudarant ginčijamus susitarimus ir derinant ginčijamus veiksmus (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio c punktas). Ji skyrė šiai bendrovei 370 mln. EUR baudą (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktas).
Ginčijamame sprendime Komisija remiasi tuo, kad dėl automobilių stiklo rinkos ypatumų, būtent svarbių techninių reikalavimų ir aukšto naujovių diegimo lygio, didelių, integruotų, pasaulinio lygio tiekėjų padėtis yra palankesnė. AGC,
Pilkington
ir
Saint-Gobain
yra vienos iš pagrindinių pasaulinio lygio automobilių stiklo gamintojų; ginčijamo sprendimo priėmimo metu jos kartu tenkino apie 76 % pirmą kartą montuojamų stiklų (automobilių stiklo montavimas gamykloje surenkant transporto priemonę) rinkos paklausos pasaulyje. Komisija taip pat atkreipia dėmesį į didelį valstybių narių ir Europos laisvosios prekybos asociacijai (ELPA) priklausančių valstybių, kurios sudaro dalį EEE automobilių stiklo sektoriuje, prekybos mastą. Automobilių gamintojos derasi dėl automobilių stiklo tiekimo sutarčių EEE lygmeniu.
Be to, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pažeidimo laikotarpiu automobilių stiklo tiekėjos, dėl kurių Komisija atliko tyrimą, nuolat stebėjo turimas rinkos dalis ne tik pagal „transporto priemonės skaičių“, t. y. atsižvelgdamos į konkretaus transporto priemonės modelio pardavimus, bet ir apskritai pagal visų transporto priemonių skaičių.
Pilkington
,
Saint-Gobain
ir AGC (arba
AGC/Splintex
) (toliau – klubas) rengdavo šiuo klausimu trišalius susitikimus, kartais vadinamus „klubo susitikimais“. Šie susitikimai, kuriuos iš eilės organizuodavo kiekviena iš nurodytų įmonių, vykdavo įvairių miestų viešbučiuose, privačiose šių įmonių darbuotojų rezidencijose, taip pat profesinės asociacijos
Groupement européen de producteurs de verre plat
(GEPVP) (Europos plokščiojo stiklo gamintojų susivienijimas) ir
Associazione nazionale degli industriali del vetro
(
Assovetro
) (Nacionalinė stiklo gamintojų asociacija) patalpose.
Šių konkurenčių susitikimai organizuojami arba dvišalių kontaktų turėta siekiant aptarti automobilių stiklo, skirto gaminamiems automobilių modeliams, tiekimą ir pasiruošti tiekti šį stiklą būsimiems modeliams. Per šiuos kontaktus ir susitikimus buvo vertinamos rinkos dalys, aptariama, ar jų laikomasi, pasiskirstoma automobilių stiklo tiekimu gamintojams ir keičiamasi informacija apie kainas, taip pat buvo keičiamasi kita jautria komercine informacija ir koordinuojamos atskirų konkurentų kainodaros ir tiekimo klientams strategijos.
Pirmasis toks dvišalis susitikimas įvyko 1998 m. kovo 10 d. Paryžiaus (Prancūzija) Šarlio de Golio oro uoste esančiame viešbutyje
Hyatt Regency
; jame dalyvavo
Saint-Gobain
ir
Pilkington
. Pirmasis trišalis susitikimas įvyko 1998 m. pavasarį Kėnigsvinteryje (Vokietija), privačioje tuometinio
Splintex
(AGC) darbuotojo, atsakingo už darbą su svarbiais klientais, rezidencijoje. Prieš šiuos susitikimus nuo 1997 m. vyko
Saint-Gobain
ir
Pilkington
tiriamosios derybos, per kurias buvo siekiama techniškai suderinti šių gamintojų tamsinto stiklo plokščių gamybą, konkrečiai kalbant, spalvą, storį ir šviesos laidumą. Tačiau Komisija neįtraukė šių kontaktų į ginčijamą kartelį, nes jie iš esmės buvo susiję su tolesniu plokščiojo stiklo gamybos etapu iki jo perdirbimo į automobilių stiklą.
Komisija ginčijamame sprendime nustatė apie 90 susitikimų ir kontaktų nuo 1998 m. pavasario iki 2003 m. kovo mėn. Paskutinis trišalis kontaktas, kuriame dalyvavo ieškovė, įvyko 2003 m. sausio 21 d., o paskutinis dvišalis susitikimas – 2003 m. kovo mėn. antroje pusėje tarp
Saint-Gobain
ir AGC. Dalyvės naudojo sutrumpintus arba kodinius pavadinimus, kad identifikuotų viena kitą per šiuos susitikimus ir turėdamos kontaktų.
Ginčijamame sprendime nurodyta, kad ieškovė dalyvavo kartelyje nuo 2001 m. lapkričio 19 d. 2000 m. dėl dalyvavimo ginčijamame kartelyje į ieškovę kreipėsi
Saint-Gobain
. Pradinės kartelio dalyvės, konkrečiai šiuo atveju
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC, siekdamos šio tikslo pasinaudojo ieškovės priklausomybe nuo žaliavų gamintojų, nes pati ieškovė neturėjo savarankiškos plokščiojo stiklo gamybos pajėgumų.
Ginčijamame sprendime nurodyta, kad bendras kartelio planas buvo pasidalyti automobilių stiklo tiekimą tarp kartelio dalyvių tiek pagal jau sudarytas, tiek pagal naujas tiekimo sutartis. Pagal šį planą buvo siekiama užtikrinti dalyvių rinkos dalių stabilumą. Kad pasiektų šį tikslą, per šio sprendimo 16–20 punktuose nurodytus susitikimus ir kontaktuodamos dalyvės keitėsi informacija apie kainas ir kitais jautriais duomenimis, taip pat derino savo kainodaros ir klientų aprūpinimo politiką. Konkrečiai kalbant, veiksmai atsakant į automobilių gamintojų prašymus pateikti pasiūlymą dėl kainų buvo derinami taip, kad gamintojui būtų daroma įtaka pasirenkant stiklo tiekėją (ar net kelis iš jų, kai prekės perkamos iš kelių šaltinių). Siekdamos, kad tiekimo sutartis būtų sudaryta su sutarta gamintoja, dalyvės naudojo du metodus, būtent: arba neteikti jokio pasiūlymo, arba teikti fiktyvų pasiūlymą, t. y. pateikti pasiūlymą, kuriame nurodytos kainos didesnės nei minėtos gamintojos kainos. Pagal poreikį buvo taikomos korekcinės priemonės, pavyzdžiui, sutartos kompensacijos vienai arba kelioms dalyvėms, siekiant užtikrinti, kad bendra pasiūlos EEE situacija išliktų tokia, kaip buvo sutarta. Kadangi korekcinės priemonės turėjo turėti įtakos sudarytoms tiekimo sutartims, siekdamos pakoreguoti rinkos dalių pusiausvyrą konkurentės naudojo tokią gudrybę – jos pranešdavo automobilių gamintojams, kad techninės problemos arba žaliavų trūkumas neleidžia patiekti užsakytų prekių, ir patardavo kreiptis į pakaitinį tiekėją.
Siekdamos laikytis sutarto sutarčių pasidalijimo kartelio dalyvės buvo kelis kartus susitarusios mažinti kainas, kurios suteikiamos automobilių gamintojams atsižvelgiant į didesnį produktyvumą, ar net galbūt didinti kainas, kiek tai susiję su transporto priemonių modeliais, kurių gamyba buvo mažesnė, nei tikėtasi. Jos taip pat susitarė prireikus apriboti informacijos apie jų faktines gamybos sąnaudas atskleidimą automobilių gamintojams, kad šie pernelyg dažnai neprašytų sumažinti kainų.
Veiksmų derinimas siekiant užtikrinti rinkos dalių stabilumą buvo įmanomas būtent dėl automobilių stiklo tiekimo rinkos skaidrumo. Rinkos dalių pokyčiai buvo skaičiuojami remiantis gamybos sąnaudomis ir planuojamais pardavimais, atsižvelgiant į jau sudarytas tiekimo sutartis.
Komisija ginčijamame sprendime pažymi, kad prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė patvirtino, jog ne vėliau kaip nuo 1998 m.
Splintex
ir kai kurie konkurentai dalyvavo konkurencijos teisės požiūriu neteisėtoje veikloje. Be to, aplinkybė, kad
Saint-Gobain
neginčija nurodytų faktų tikrumo, turi būti suprantama kaip šios bendrovės pritarimas Komisijos išdėstytam ginčijamų susitikimų ir kontaktų turiniui.
Galiausiai
Pilkington
,
Saint-Gobain
ir AGC per 2001 m. gruodžio 6 d. susitikimą susitarė dėl naujo apskaičiavimo metodo dalijantis ir perskirstant tiekimo sutartis.
Remdamasi šiuo įrodymų visetu Komisija mano, kad ieškovė,
Saint-Gobain
,
Compagnie
,
Pilkington
ir prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė yra atsakingos dėl vieno ir tęstinio EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 pažeidimo.
Šių šalių sudaryti sandėriai, Komisijos nuomone, yra šiose nuostatose numatyti susitarimai arba suderinti veiksmai, kurie iškraipė konkurenciją automobilių stiklo tiekimo rinkoje. Šis slaptas susitarimas yra vienas ir tęstinis, nes kartelio dalyvės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru būdu ir parengė bendrą planą, skirtą jų individualiam komerciniam savarankiškumui apriboti pasiskirstant keleivinių transporto priemonių ir lengvųjų komercinių transporto priemonių automobilių stiklo tiekimą, taip pat iškraipant šių stiklų kainas, kad būtų užtikrintas bendras stabilumas rinkoje ir išlaikytos jų dirbtinai padidintos kainos. Šių susitikimų ir kontaktų dažnumas ir nepertraukiamumas per penkerių metų laikotarpį lėmė tai, kad visi dideli EEE keleivinių transporto priemonių ir lengvųjų krovininių transporto priemonių gamintojai dalyvavo kartelyje.
Be to, Komisija manė, kad nėra jokių duomenų, jog automobilių stiklo tiekėjų susitarimai ir suderinti veiksmai lėmė tokį veiksmingumo padidėjimą arba taip paskatino techninę arba ekonominę pažangą automobilių stiklo sektoriuje, kad pateisintų EB 81 straipsnio 3 dalies taikymą.
Dėl pažeidimo trukmės Komisija nusprendė, kad ieškovė dalyvavo jį darant nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2003 m. kovo 11 d.
Saint-Gobain
ir
Compagnie
darė pažeidimą nuo 1998 m. kovo 10 d. iki 2003 m. kovo 11 d. Konstatuota, kad
Pilkington
dalyvavo darant pažeidimą nuo 1998 m. kovo 10 d. iki 2002 m. rugsėjo 3 d.
Kalbant apie baudų dydžio apskaičiavimą, Komisija visų pirma nustatė kiekvienos dalyvavusios įmonės automobilių stiklo pardavimų EEE, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusių su pažeidimu, vertę. Šiuo tikslu ji išskyrė kelis laikotarpius. Kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 1998 m. kovo mėn. iki 2000 m. birželio 30 d., kuris laikomas „stiprėjimo“ laikotarpiu, ji teigė turinti pažeidimo įrodymų, susijusių tik su dalimi Europos automobilių gamintojų. Todėl, kalbant apie šį laikotarpį, Komisija atsižvelgė tik į automobilių stiklo pardavimą tiems gamintojams, dėl kurių ji turėjo tiesioginių kartelio įrodymų. Kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2000 m. liepos 1 d. iki 2002 m. rugsėjo 3 d., Komisija pažymėjo, kad kartelyje dalyvavusiems gamintojams tenka ne mažiau kaip 90 % pardavimų EEE. Todėl ji padarė išvadą, kad turi būti atsižvelgta į visus per šį laikotarpį sprendimo adresačių įvykdytus automobilių stiklo pardavimus EEE. Galiausiai pažeidimo laikotarpio pabaigoje, t. y. nuo 2002 m. rugsėjo 3 d. iki 2003 m. kovo mėn., išėjus
Pilkington
, klubo veikla sulėtėjo. Todėl, kiek tai susiję su šiuo laikotarpiu, Komisija nusprendė atsižvelgti į pardavimą tiems automobilių gamintojams, dėl kurių ji turėjo tiesioginių kartelio įrodymų. Paskui kiekvienos atitinkamos automobilių stiklo tiekėjos pardavimų rodiklių metinis svertinis vidurkis buvo nustatytas pirmiau nurodytas pardavimo vertes padalijant iš dalyvavimo darant pažeidimą mėnesių skaičiaus ir gautą rezultatą dauginant iš dvylikos.
Toliau Komisija pažymėjo, kad aptariamas pažeidimas, kurį sudaro klientų pasidalijimas, yra vienas iš didžiausių konkurencijos apribojimų. Atsižvelgusi į pažeidimo pobūdį, jo geografinį mastą ir bendrą jį darant dalyvavusių įmonių rinkos dalį, apskaičiuodama bazinį baudos dydį Komisija rėmėsi 16 % kiekvienos dalyvavusios įmonės pardavimų vertės dalimi, padauginta iš dalyvavimo darant pažeidimą metų skaičiaus. Be to, siekiant atgrasyti baudų bazinis dydis buvo padidintas 16 % pardavimų vertės atitinkančiu „prisijungimo mokesčiu“.
2009 m. vasario 11 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2009) 863 galutinis, kuriuo buvo pakeisti kai kurie ginčijamo sprendimo punktai.
Procesas ir šalių reikalavimai
2009 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarija gavo pareiškimą, kuriuo ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į antrąją kolegiją, todėl nagrinėjama byla paskirta šiai kolegijai.
Per 2013 m. lapkričio 12 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kiek jis su ja susijęs,
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis su ja susijęs,
—
nepatenkinus šių reikalavimų, iš esmės sumažinti jai skirtos baudos dydį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Ieškovė pateikia kelis pagrindus; pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su klaida, kurią Komisija padarė manydama, kad ieškovė dalyvavo darant ginčijamame sprendime nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą. Šioje byloje reikia išnagrinėti aptariamą ieškinio pagrindą.
Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, remdamasi tikslių ir nuoseklių įrodymų visetu Komisija neįrodė, kad ieškovė ketino savo elgesiu prisidėti prie bendrų visų ginčijamo kartelio dalyvių siektų tikslų, žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką.
Be aplinkybės, kad pažeidimas buvo pradėtas daugiau kaip prieš ketverius metus iki pirmųjų ieškovei inkriminuojamų kontaktų su
AGC/Splintex
, Komisija pripažino, jog nė viename iš daugelio klubo dvišalių arba trišalių susitikimų ieškovė nedalyvavo ir nebuvo atstovaujama. Maža to, Komisija neįrodė, kad ieškovė žinojo, jog jos elgesys yra kitų dalyvių iš anksto sudaryto bendro plano dalis.
Ieškovė šiuo klausimu primena, kad 2001 m. pradžioje
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC kartu gerokai padidino tiekiamo plokščiojo stiklo kainas; šis stiklas yra žaliava, iš kurios ji gamina automobilių stiklus. Tačiau, ieškovės teigimu, remdamasi vien šia aplinkybe ji negalėjo suprasti, kad šios įmonės sudarė detalius ir iš anksto aptartus susitarimus dėl, pirma, sutarčių pasidalijimo, siūlomų kainų ir suteikiamų nuolaidų, antra, kontrolės ir kompensavimo tvarkos nustatymo ir taikymo, kiek tai susiję su visais automobilių gamintojais, ir suvokti, kad trys didelės gamintojos nuolat organizuoja susitikimus dėl šių susitarimų. Geriausiu atveju remiantis pas ieškovę rastais dokumentais galima būtų įrodyti, kad ji žinojo, jog kitos įmonės, kaip antai
Saint-Gobain
ir AGC, laikosi tam tikrų konkurencijos teisės neatitinkančių sutarčių.
Taigi siekdama įrodyti ieškovės dalyvavimą kartelyje Komisija nepagrįstai rėmėsi
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC darbuotojų užrašuose pateiktais duomenimis apie ją. Šiuos duomenis galima paaiškinti aplinkybe, kad šios trys didelės gamintojos tiekdavo ieškovei plokščiąjį stiklą ir gerai žinojo apie jos gamybos pajėgumus, taip pat tuo, kad jos turėjo informacijos apie automobilių gamintojus, kuriems ji tiekdavo stiklus, pavyzdžiui,
Volkswagen
ir
Fiat
.
Joks ginčijamame Komisijos sprendime arba per teismo procesą pateiktas argumentas negali paneigti šių kaltinimų. Tas pats pasakytina, be kita ko, apie ranka rašytą už pardavimus atsakingo ieškovės darbuotojo ir
Saint-Gobain
atstovo 2002 m. gegužės mėn. pokalbio telefonu protokolą. Nei šis dokumentas, nei kai kurie pokalbiai telefonu su AGC iš tikrųjų nepatvirtina, kad ieškovė su kitomis automobilių stiklus gaminančiomis įmonėmis yra sudariusi susitarimą dėl įvairių
Volkswagen Passat
skirtų stiklų tiekimo sutarčių pasidalijimo. Tačiau iš Komisijos turimos bylos medžiagos matyti, kad
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC nusprendė pagal šią sutartį pasidalyti tiekimą taip, kaip buvo tiekiama gaminant ankstesnį šio automobilio modelį, t. y. įtraukiant ir ieškovės stiklo tiekimą. Tai, kad
Volkswagen
sudarė su ieškove tam tikrų stiklų tiekimo naujam
Volkswagen Passat
sutartį, paaiškinama tik puikia stiklo, kurį ji už konkurencingą kainą tiekdavo gaminant ankstesnį modelį, kokybe. Todėl šis sprendimas neturi nieko bendro su tariamu rinkos pasidalijimo susitarimu, kuriame dalyvavo ieškovė. Be to, iš šio protokolo matyti, kad ieškovė nedalyvavo jokiame susitarime dėl su naujuoju
Opel Frontera
susijusios sutarties. Galiausiai dėl su
Lancia Lybra
(
Fiat
grupės gaminama transporto priemonė) susijusios sutarties iš minėto protokolo aišku tik tai, kad
Saint-Gobain
neigiamai reagavo į ieškovės ketinimą gauti šią sutartį. Tačiau tokia neigiama reakcija visiškai neįrodo, kad ieškovė buvo viena iš šalių, tariamai sudariusių susitarimą dėl šios sutarties.
Ieškovė, nors ir visiškai pripažįsta, kad jos 2001 m. lapkričio ir gruodžio mėn. kontaktai su AGC dėl
Fiat
ir
Iveco
gamintojų yra visiškai netinkami, teigia, kad po šių kontaktų nebuvo sudarytas joks neteisėtas susitarimas. Ieškovė priduria, kad šie kontaktai bet kuriuo atveju niekaip nesusiję su ginčijamame sprendime nurodytu karteliu. Be to, ji pažymi, kad jai atstovavo AGC, kai teikė parodymus pagal atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo programą, kaip su trijų didelių automobilių stiklo gamintojų sudarytu karteliu nesusijusi įmonė.
Galiausiai ieškovė daro išvadą, kad Komisija šioje byloje negali remtis teismų praktika, pagal kurią susitikimuose, per kuriuos sudaromi slapti antikonkurenciniai susitarimai, dalyvaujančiai įmonei nustatyta pareiga viešai atsiriboti nuo šių susitikimų turinio, kad galėtų išvengti atsakomybės už aptariamus susitarimus. Iš tikrųjų ieškovė teigia, kad nežinojo apie nuolatinių ir detalių susitarimų, kuriuos
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC sudarė dėl visos EEE automobilių stiklo rinkos, buvimą, nes nedalyvavo nė viename klubo susitikime, vadinasi, ši teismų praktika netaikytina.
Komisija ginčija šiuos argumentus. Jos teigimu, ieškovė žinojo bendras aplinkybes, kuriomis vykdavo šie dvišaliai kontaktai su
Saint-Gobain
ir AGC, taip pat apie kartelio dalyvių siekiamą veiksmų koordinavimo rinkoje tikslą.
Komisija pabrėžia, kad ieškovė turėjo daug kontaktų, kuriais remiantis galima įrodyti jos dalyvavimą darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Taip buvo kontaktuojama 2001 m. pabaigoje (su AGC), 2002 m. gegužės mėn. (su
Saint-Gobain
) ir 2003 m. pirmąjį ketvirtį (su AGC).
Dėl 2001 m. Komisija pažymi, kad iš buvusio ieškovės gamybos padalinio vadovo paaiškinimų aišku, kad ieškovės darbuotojas D. buvo susitikęs su AGC dėl sutarčių dėl stiklų tiekimo
Fiat
ir jos dukterinei bendrovei
Iveco
sudarymo. Komisijos teigimu, iš šių paaiškinimų matyti, kad ieškovė sutiko nekonkuruoti su AGC dėl tiekimo
Fiat
sutarčių sudarymo, tačiau mainais pareikalavo, kad AGC padidintų savo kainas
Iveco
.
Toliau dėl 2002 m. Komisija pateikia už pardavimus atsakingo ieškovės darbuotojo K. H. ir
Saint-Gobain
darbuotojų 2002 m. gegužės 29 d. pokalbio telefonu protokolą, iš kurio matyti, kad ieškovė žinojo apie trijų didelių gamintojų kartelį.
Galiausiai kalbėdama apie 2003 m. Komisija remiasi AGC darbuotojo paaiškinimais, iš kurių matyti, kad ši bendrovė ir ieškovė buvo susisiekusios, kad aptartų naujojo
Volkswagen Passat
modelio šoninių stiklų tiekimo sutartį.
Šių įvairių duomenų pakanka ieškovės dalyvavimui kartelyje įrodyti – ypač tada, kai tam tikras aplinkybes dažnai prireikia atkurti naudojant dedukcijos metodą. Tačiau aplinkybė, kad įmonės dalyvavimas siejamas ne su visais kartelio epizodais arba kad jos dalyvavimas buvo mažareikšmis, yra nesvarbi norint įrodyti šios įmonės padaryto pažeidimo faktą. Taip yra šiuo atveju, nes ieškovė yra nedidelė atitinkamos rinkos dalyvė, todėl kartelio dalyvėms nebuvo būtina specialiai su šia įmone derinti visų sutarčių sudarymą.
Tačiau, kaip teigia Komisija, nesant kartelio, ieškovė nebūtų galėjusi susitarti su
AGC/Splintex
dėl automobilių stiklo tiekimo
Fiat
. Darytina išvada, kad, sudarydama šį susitarimą, taip pat susitarimą su
Saint-Gobain
dėl
Volkswagen Passat
, ieškovė vis dėlto galėjo pagrįstai daryti prielaidą, jog šie susitarimai yra dalis bendro daugiau apimančio plano pasidalyti automobilių stiklo tiekimą ir išsaugoti stabilias dalyvaujančių įmonių rinkos dalis. Aplinkybės, kuriomis ieškovė nusprendė dalyvauti darant pažeidimą, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Beje, ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Sigma Tecnologie / Komisija
(
T-28/99, Rink. p. II-1845
); nurodytai bylai buvo būdinga sudėtinga kartelio struktūra, kurią sudarė nacionaliniai lygiai ir Europos lygis. Komisija taip pat nurodo, kad nors iš vieno prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės parodymo aiškiai matyti, jog ši apibūdina ieškovę kaip su karteliu nesusijusią įmonę, šis parodymas buvo pateiktas dėl konkrečios sutarties sudarymo, todėl jo negalima laikyti aplinkybės, jog ieškovė buvo visiškai nesusijusi su karteliu, įrodymu.
Galiausiai Komisija primena, kad, kaip ji pažymėjo ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje, dar iki datos, nuo kurios, kaip manoma, ieškovė dalyvavo kartelyje, trys didelės automobilių stiklo gamintojos buvo numačiusios su ja sudaryti sutartis dėl stiklų tiekimo; vadinasi, jos buvo numačiusios jai vaidmenį įgyvendinant bendrą kartelio planą. Grįsdama šį požiūrį Komisija daro nuorodą, pirma, į 2000 m. spalio 27 d. Briuselio (Belgija) oro uosto viešbutyje įvykusį
Saint-Gobain
ir AGC darbuotojų susitikimą dėl, be kita ko, transporto priemonei
Audi A6
skirtų stiklų tiekimo pasidalijimo ir, antra, į 2000 m. lapkričio 9 d. Paryžiaus Šarlio de Golio oro uosto viešbutyje įvykusį
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir
AGC/Splintex
darbuotojų susitikimą dėl, be kita ko,
Fiat Punto
šoninių stiklų tiekimo sutarties sudarymo. Per posėdį Komisija taip pat pridūrė, kad, neatsižvelgiant į tai, jog šios aplinkybės įvyko iki datos, nuo kurios, kaip manoma, ieškovė dalyvavo darant pažeidimą, jos patvirtina, kad ji žinojo arba privalėjo žinoti apie bendro trijų didelių automobilių stiklo gamintojų kartelio egzistavimą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ieškovės argumentų pagrįstumo
– Pirminės pastabos ir principų priminimas
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad ginčijamas kartelis susijęs su suderintu automobilių stiklo tiekimo sutarčių beveik su visais EEE automobilių gamintojais pasidalijimu, kainų ir nuolaidų politikos ir tiekimo klientams strategijos koordinavimu. Kaip matyti iš minėto sprendimo, šiuo karteliu, apimančiu laikotarpį nuo 1998 m. kovo mėn. iki 2003 m. kovo mėn., buvo siekiama užtikrinti bendrą atskirų dalyvių rinkos dalių stabilumą. Nuolat buvo organizuojami šių dalyvių susitikimai siekiant ne tik aptarti būsimų tiekimo sutarčių sudarymą, bet ir užtikrinti per ankstesnius susitikimus ir bendraujant priimtų sprendimų vykdymą. Tais atvejais, kai ankstesnių susitarimų dėl pasidalijimo nepakakdavo dalyvių rinkos dalių stabilumui užtikrinti, buvo imamasi korekcinių priemonių, t. y. tarpusavio kompensacijų. Kadangi atskiri slapti kontaktai buvo grindžiami šiuo bendru ekonominiu tikslu, jie, Komisijos nuomone, sudaro vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
Ieškovė, kuri yra gerokai mažesnio dydžio automobilių stiklo rinkos dalyvė nei
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir AGC, pirmiausia ginčija savo dalyvavimą darant šį vieną ir tęstinį pažeidimą. Nors ji ir pripažįsta, kad turėjo netinkamų kontaktų su konkurentais, bet iš esmės teigia, jog nedalyvavo nė viename šių gamintojų sudaryto klubo susitikime, per kurį būtų galėjusi sužinoti apie kartelio bendrą planą ir jo sudedamąsias dalis.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį, taip pat su jais susijusių sankcijų pobūdį ir griežtumo lygį, nekaltumo prezumpcijos principas, numatytas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio 1 dalyje ir 1950 m. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnio 2 dalyje, taikomas ir procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės ar periodinės baudos (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimų
Hüls / Komisija
,
C-199/92 P, Rink. p. I-4287, 149
ir 150 punktus ir
Montecatini / Komisija
,
C-235/92 P, Rink. p. I-4539, 175
ir 176 punktus; 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats / Komisija
, T‑36/05, neskelbiamo Rinkinyje, 70 punktą).
Remiantis tuo, darytina išvada, kad, pirma, Komisija turi pateikti įrodymų, teisės požiūriu pakankamai patvirtinančių EB 81 straipsnio pažeidimą sudarančių faktinių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe / Komisija
,
C-185/95 P, Rink. p. I-8417
, 58 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
,
C-49/92 P, Rink. p. I-4125
, 86 punktas), antra, tais atvejais, kai teismui kyla abejonių, jis jas turėtų vertinti įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai (žr. 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Kaimer ir kt. / Komisija
, T‑379/06, neskelbiamo Rinkinyje, 47 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Taigi Komisija, be kita ko, privalo nustatyti visas faktines aplinkybes, leidžiančias padaryti išvadą, kad įmonė dalyvavo darant tokį pažeidimą ir yra atsakinga už įvairius jo aspektus (minėto Sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
86 punktas). Vadinasi, įmonės dalyvavimas kartelyje negali būti grindžiamas spėliojimais, padarytais remiantis netiksliais duomenimis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kaimer ir kt. / Komisija
69–71 punktus).
Beje, įprasta, kad veikla, kurią apima antikonkurenciniai veiksmai ir susitarimai, vykdoma pogrindyje, susitikimai vyksta slaptai ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Taigi, net jei Komisija ir randa neteisėtus subjektų ryšius aiškiai įrodančių dokumentų, šie dokumentai paprastai būna fragmentiški ir pavieniai, todėl tam tikras aplinkybes dažnai prireikia atkurti naudojant dedukcijos metodą. Dėl šios priežasties daugeliu atvejų egzistuojantys antikonkurenciniai veiksmai ar sudarytas antikonkurencinis susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir požymių, kurie, nagrinėjami kartu ir nesant kito logiško paaiškinimo, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. / Komisija
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 55
–57 punktai ir 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija
,
C-403/04 P ir C-405/04 P, Rink. p. I-729
, 51 punktas). Šie samprotavimai pagal analogiją taip pat taikytini įrodant įmonės dalyvavimą darant konkurencijos teisės pažeidimą.
Toliau reikia pažymėti, kad EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodyti susitarimai ir suderinti veiksmai atsiranda būtinai bendradarbiaujant kelioms įmonėms, kurios visos yra pažeidimo vykdymo bendrininkės, jų dalyvavimo forma gali skirtis, visų pirma atsižvelgiant į atitinkamos rinkos ypatybes, kiekvienos įmonės padėtį tokioje rinkoje, į siekiamus tikslus ir pasirinktas ar numatomas įgyvendinimo priemones. Tačiau vien to, kad kiekviena įmonė dalyvauja darant pažeidimą rinkdamasi sau priimtinus būdus, nepakanka, kad būtų pašalinta jos atsakomybė už visą pažeidimą, įskaitant kitų dalyvaujančių įmonių praktiškai įgyvendintus veiksmus, kuriais siekiama to paties antikonkurencinio tikslo ar poveikio (58 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
79 ir 80 punktai ir 2012 m. kovo 6 d. Bendrojo Teismo sprendimo
UPM-Kymmene / Komisija
, T‑53/06, 53 punktas).
Taigi įmonė, dalyvavusi vykdant vieną sudėtinį pažeidimą ir atlikusi veiksmus, kurie atitinka susitarimo arba suderintų veiksmų, kuriais siekiama antikonkurencinio tikslo, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sąvokas ir kuriais siekiama prisidėti prie viso pažeidimo įgyvendinimo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus atliekant tą patį pažeidimą per visą jos dalyvavimo vykdant šį pažeidimą laikotarpį (58 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
83 punktas ir 60 punkte minėto Sprendimo
UPM-Kymmene / Komisija
52 punktas).
Tačiau vieno ir tęstinio pažeidimo buvimas nebūtinai reiškia, kad viename ar keliuose pažeidimo epizoduose dalyvavusi įmonė gali būti pripažinta atsakinga už visą pažeidimą. Taip pat reikia, kad Komisija įrodytų, jog ši įmonė žinojo apie kitų įmonių Europoje vykdomą antikonkurencinę veiklą arba galėjo pagrįstai ją numatyti. Vien to, kad susitarimo, kurį sudarant dalyvavo įmonė, ir viso kartelio tikslai sutampa, nepakanka, kad įmonę būtų galima laikyti dalyvavusia visame kartelyje. Iš tiesų reikia priminti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis netaikoma, jei nėra mažiausiai dviejų šalių valios suderinimo (žr. 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
IMI ir kt. / Komisija
,
T-18/05, Rink. p. II-1769
, 88 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl tik tuo atveju, jei įmonė, dalyvaudama sudarant susitarimą, žinojo ar turėjo žinoti, kad tai darydama prisijungė prie bendro kartelio, jos dalyvavimas sudarant atitinkamą susitarimą gali būti prisijungimo prie to bendro kartelio išraiška (53 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sigma Tecnologie / Komisija
45 punktas; 2011 m. lapkričio 16 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Low & Bonar ir Bonar Technical Fabrics / Komisija
, T‑59/06, neskelbiamo Rinkinyje, 61 punktas ir 2011 m. lapkričio 30 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Quinn Barlo ir kt. / Komisija
,
T-208/06, Rink. p. II-7953
, 144 punktas). Kitaip kalbant, turi būti įrodyta, kad ši įmonė ketino savo elgesiu prisidėti prie bendrų visų dalyvių siektų tikslų ir kad žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį ar kad ji galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti su tuo susijusią riziką (58 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
83, 87 ir 203 punktai; 2012 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P, 42 punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Team Relocations ir kt. / Komisija
, C‑444/11 P, 50 punktas).
Taigi atitinkama įmonė turi žinoti apie bendro kartelio mastą ir esminius požymius (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. / Komisija
,
T-259/02-T-264/02 ir T-271/02, Rink. p. II-5169, 191
ir 193 punktus ir 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Aalberts Industries ir kt. / Komisija
,
T-385/06, Rink. p. II-1223, 111
–119 punktus).
Jeigu taip yra šiuo atveju, į aplinkybę, kad įmonė nedalyvavo visuose kartelio epizoduose arba kad jos vaidmuo epizoduose, kuriuose ji dalyvavo, buvo nereikšmingas, reikia atsižvelgti tik vertinant pažeidimo sunkumą, o prireikus – ir nustatant baudos dydį (58 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
90 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Buchmann / Komisija
,
T-295/94, Rink. p. II-813
, 121 punktas).
Šiuo atveju neginčijama, kad ieškovė nedalyvavo visuose pažeidimo epizoduose. Be to, Komisija pripažino, kad ieškovė nedalyvavo nė viename klubo atstovų susitikime tiek iki laikotarpio, kuriuo, Komisijos nuomone, ieškovė dalyvavo ginčijamame kartelyje, tiek per patį šį laikotarpį.
Remiantis šio sprendimo 60–64 punktuose išdėstytais principais darytina išvada, kad siekdama įrodyti ieškovės dalyvavimą darant ginčijamame sprendime nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą Komisija turi įrodyti ne tik tai, kad ieškovės, vienos šalies, ir
AGC/Splintex
ir
Saint-Gobain
, kitos šalies, kontaktai nuo 2001 m. lapkričio mėn. iki 2003 m. kovo mėn. buvo antikonkurencinio pobūdžio, bet taip pat tai, kad ieškovė žinojo arba buvo pagrįstai manoma, jog žino, pirma, apie tai, kad minėtais kontaktais buvo siekiama prisidėti prie kartelio bendro plano įgyvendinimo, antra, bendro kartelio mastą ir esminius požymius, kaip priminta šio sprendimo 55 punkte.
– Dėl ieškovės ir kai kurių jos konkurentų kontaktų antikonkurencinio pobūdžio
Ginčijamame sprendime nurodyta, kad iš kelių dokumentų ir duomenų matyti, jog ieškovė, elgdamasi tam tikru būdu, dalyvavo įgyvendinant bendrą kartelio tikslą. Konkrečiai kalbant, Komisija pažymi, kad ieškovė turėjo jos dalyvavimą darant vieną ir tęstinį pažeidimą patvirtinančių kontaktų 2001 m. pabaigoje (su
AGC/Splintex
), 2002 m. gegužės mėn. (su
Saint-Gobain
) ir 2003 m. pirmąjį ketvirtį (su
AGC/Splintex
).
Kiek tai susiję su 2001 m., iš buvusio ieškovės gamybos padalinio vadovo paaiškinimų aišku, kad ieškovės darbuotojas D. bendravo su
AGC/Splintex
dėl sutarčių dėl stiklų tiekimo
Fiat
ir jos dukterinei bendrovei
Iveco
sudarymo. Komisijos teigimu, iš šių paaiškinimų matyti, kad ieškovė sutiko nekonkuruoti su
AGC/Splintex
dėl tiekimo
Fiat
sutarčių sudarymo. Už tai ieškovė paprašė, kad
AGC/Splintex
padidintų savo kainas komercinių transporto priemonių
Iveco
gamintojams. Toliau, kiek tai susiję su 2002 m., Komisija pateikia 2002 m. gegužės 29 d.
Saint-Gobain
darbuotojų ir K. H., kuris tuo metu buvo ieškovės pardavimų direktorius, pokalbio telefonų protokolą, iš kurio matyti, kad ieškovė žinojo apie trijų didelių gamintojų kartelį. Galiausiai kalbėdama apie 2003 m. Komisija remiasi AGC darbuotojo G. paaiškinimais, iš kurių matyti, kad ši bendrovė ir ieškovė buvo susisiekusios, kad aptartų naujojo
Volkswagen Passat
modelio šoninių stiklų tiekimo sutartį. Ieškovės dalyvavimą bendrame kartelyje taip pat patvirtino prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės parodymai žodžiu.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad nors ginčijamo sprendimo 249 išnašoje nurodytame prie atsiliepimo į ieškinį pridėtame dokumente, kurio numeris PDR12, kalbant apie
Volkswagen Polo
durų stiklų tiekimą iš tiesų daroma nuoroda į ieškovę ir kelias jos konkurentes, šis dokumentas parengtas 1999 m. liepos 29 d. Vadinasi, šis dokumentas surašytas daugiau kaip prieš dvejus metus iki datos, nuo kurios ieškovė, Komisijos nuomone, dalyvavo ginčijamame kartelyje, t. y. 2001 m. lapkričio 19 d. Darytina išvada, kad net jei šiame dokumente teigiama apie antikonkurencinį kontaktą dalyvaujant ieškovei, kurio Komisija vis dėlto nusprendė jai neinkriminuoti, remiantis juo negalima įrodyti ieškovės dalyvavimo darant ginčijamame sprendime nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2001 m. kovo 11 d.
Toliau, nors keliose prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės 2005 m. vasario 25 d. ir kovo 14 d. parodymų dalyse atkreipiamas dėmesys į tam tikrus
Saint-Gobain
ir ieškovės kontaktus 2000 m., Komisija ginčijamame sprendime nenusprendė, kad remiantis jomis galima įrodyti ieškovės dalyvavimą bendrame klubo narių kartelio plane. Taigi iš ginčijamo sprendimo matyti, kad nors klubo nariai kreipėsi į ieškovę iki 2001 m. lapkričio mėn., nes ketino ją įtraukti į pasitarimus ir pasinaudoti aplinkybe, jog ieškovė, kitaip nei jie, neturėjo savo plokščiojo stiklo gamybos pajėgumų, Komisija manė, kad ieškovė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą tik nuo 2001 m. lapkričio 19 d., t. y. datos, kai būta kelių ieškovės ir
AGC/Splintex
kontaktų.
Be to, iš tuometinio ieškovės gamybos padalinio vadovo H. užrašų, darytų nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2001 m. gruodžio 12 d., matyti, kad, tarpininkaujamas Italijos atstovo D., jis turėjo kelis slaptus kontaktus su
AGC/Splintex
. Taigi, nors remiantis šiais užrašais negalima daryti išvados, kad sudarytas neteisėtas susitarimas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, iš jų aišku, jog D. ir tuometinis
Splintex
direktorius M. tuo laikotarpiu turėjo antikonkurencinio pobūdžio pokalbių dėl
Iveco
ir
Fiat
. Beje, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė pripažino, kad šiomis aplinkybėmis jos atstovas elgėsi netinkamai.
Be to, Komisija pateikia tuometinių
Saint-Gobain
darbuotojų D. W. ir V. G., atsakingų už darbą su svarbiais klientais, ir K. H., kuris tuo metu buvo ieškovės pardavimų direktorius, 2002 m. gegužės 22 d. pokalbio telefonų protokolą. Šis vieno puslapio protokolas buvo paimtas ieškovės patalpose.
Iš šio protokolo matyti, jog D. W. ir V. G. pažymėjo K. H., kad
Fiat
pranešė
Saint-Gobain
, jog gavo „ypač gerą“
Lancia Lybra
skirtų stiklų „pasiūlymą“ iš „mažesnio tiekėjo“, ir kad
Fiat
leido
Saint-Gobain
suprasti, jog ši galės išsaugoti šią rinką tik tuo atveju, jei pateiks naują pasiūlymą ir pasiūlys naujas kainas. Paskui, kaip teigiama šiame protokole, už darbą su svarbiais klientais atsakingi
Saint-Gobain
darbuotojai nurodė, kad su ieškove yra sudarytas „aiškus susitarimas dėl stiklų“, pagal kurį nė viena tokio susitarimo šalis negali siūlyti „nesąmoningų kainų projektuose, kuriuos vykdo kita šalis“. Už darbą su svarbiais klientais atsakingi
Saint-Gobain
darbuotojai pridūrė manantys, kad taip elgdamasi ieškovė „padarė klaidą <...>, nes nepasitarė“. Šiuo atžvilgiu
Saint-Gobain
pabrėžė, kad trys didelės automobilių stiklo gamintojos bendradarbiauja dėl modelių
Opel Frontera
,
Audi A3
,
Audi A6
ir
Volkswagen Passat
. Iš šio protokolo taip pat matyti, kad
Saint-Gobain
reikalavo surengti susitikimą Achene (Vokietija) ir aptarti „
Lybra
ir tolesnius projektus“, o, K. H. nuomone, šioje formuluotėje kalbama apie
Volkswagen Passat
. Galiausiai protokolas baigiamas tokia pastaba: „Prašyčiau nesaugoti šio dokumento, neturi likti jokių pokalbio pėdsakų.“
Ieškovės teigimu, šis protokolas įrodo tik tai, kad
Saint-Gobain
išreiškė nepasitenkinimą dėl konkurencingų kainų, kuriomis ji siūlė tiekti stiklus
Fiat
, visų pirma
Lancia Lybra
skirtus stiklus.
Tačiau tokiam aiškinimui negalima pritarti. Iš tikrųjų iš šio protokolo teksto aišku, kad už darbą su svarbiais klientais atsakingų
Saint-Gobain
darbuotojų nepasitenkinimą ieškove lėmė tai, kad ši nesilaikė su
Saint-Gobain
sudaryto susitarimo dėl
Lancia Lybra
skirto automobilių stiklo tiekimo. Tam, kad būtų taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad juo siekiama trukdyti, riboti ar iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ensidesa / Komisija
,
C-198/99 P, Rink. p. I-11111
, 60 punktas ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektronisch Gebied / Komisija
,
C-105/04 P, Rink. p. I-8725
, 136 punktas). Taigi aplinkybė, kad susitarimą dėl rinkos pasidalijimo sudariusi įmonė vėliau nesilaiko sutartų kainų ir kvotų, nepaneigia jos kaltės (1989 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Belasco ir kt. / Komisija
,
246/86, Rink. p. 2117
; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Trefileurope / Komisija
,
T-141/89, Rink. p. II-791
, 60 punktas; šiuo klausimu žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Trefilunion / Komisija
,
T-148/89, Rink. p. II-1063
, 79 punktą).
Komisija taip pat remiasi tuometinio
AGC/Splintex
komercijos direktoriaus G. 2003 m. sausio ir kovo mėn. užrašais, kad įrodytų ieškovės ir
AGC/Splintex
ir
Saint-Gobain
atstovų kontaktus dėl naujojo
Volkswagen Passat
modelio. Šiuose užrašuose pateikiama nemažai duomenų apie įvairius naujojo
Volkswagen Passat
stiklus, be kita ko, kainos. Juose kelis kartus užsimenama apie automobilių stiklo gamintojų tarpusavio „kompensacijas“ ir, rodos, nurodoma, kad ieškovė gali pagaminti 10000 beskeveldrių stiklų per metus.
Be to, kaip pripažįsta pati ieškovė, 2003 m. pradžioje ji kelis kartus skambino
AGC/Splintex
norėdama aptarti naujojo
Volkswagen Passat
stiklų tiekimą. Tačiau ieškovė nurodo, kad nė karto nebuvo patikinta, jog gali tikėtis gauti šią sutartį, ir kad stiklų užsakymas, kurį ji galiausiai gavo iš
Volkswagen
, galėjo būti aiškinamas tuo, jog jos pasiūlymas buvo konkurencingas, o „produktas, kurį ji už labai konkurencingą kainą tiekė gaminant ankstesnįjį
Passat
modelį, buvo puikios kokybės“. Ieškovė taip pat teigia, kad nuo 2001 m. trys didelės automobilių stiklo gamintojos, neatsižvelgdamos į jos norus, nusprendė naujajam
Volkswagen Passat
modeliui skirtą tiekimą padalyti
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir jai taip pat, kaip buvo tiekiama ankstesniojo modelio gamybai.
Tačiau tokiems argumentams negalima pritarti. Tiesa, Komisijos pateikti G. užrašai buvo gauti ne iš pačios ieškovės. Tačiau reikia pažymėti, kad atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė pripažino, kad jos kontaktai su AGC 2003 m. pradžioje buvo netinkami. Be to, kelios prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės parodymų dalys patvirtina aplinkybę, kad 2003 m. bendraudama telefonu su
AGC/Splintex
ieškovė išreiškė norą sudaryti naujajam
Volkswagen Passat
skirtų šoninių stiklų tiekimo sutartį, kad išsaugotų rinką, užimtą tiekiant ankstesnio to paties automobilio modelio gamybai. Iš tų pačių parodymų matyti, kad
Saint-Gobain
ir
AGC/Splintex
pareiškė pritariančios, kad ieškovė tiektų naujojo
Volkswagen Passat
šoninius stiklus. Galiausiai iš šio sprendimo 73–76 punktuose nurodyto 2002 m. gegužės 22 d. K. H. pokalbio telefonu su D. W. ir V. G. protokolo matyti, kad nuo šio momento ieškovė žinojo
Saint-Gobain
siekį aptarti naujajam
Volkswagen Passat
skirtų stiklų tiekimo pasidalijimą.
Taigi reikia manyti, kad įrodyta, jog 2003 m. pradžioje ieškovė slaptai bendravo su
AGC/Splintex
dėl naujajam
Volkswagen Passat
modeliui skirtų šoninių stiklų tiekimo. Aplinkybė, kad trys didelės automobilių gamintojos, nepasitarusios su ieškove, nuo 2001 m. nusprendė, kad šiam naujam modeliui skirtas stiklų tiekimas bus padalyti
Saint-Gobain
,
Pilkington
ir ieškovei taip pat, kaip buvo tiekiama gaminant ankstesnįjį modelį, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės. Iš tiesų, net darant prielaidą, kad ši aplinkybė įrodyta, iš bylos medžiagos aišku, jog naujojo
Volkswagen Passat
modelio išleidimas lėmė specialius slaptus pasitarimus, kuriuose šį kartą dalyvavo ir ieškovė.
Todėl iš nurodytų argumentų matyti, kad Komisija nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, jog nuo 2001 m. lapkričio mėn. iki 2003 m. kovo mėn. ieškovė turėjo tam tikrų slaptų antikonkurencinio pobūdžio kontaktų, pirma, su
AGC/Splintex
, antra, su
Saint-Gobain
.
– Dėl ieškovės dalyvavimo bendrame klubo narių kartelyje automobilių stiklo rinkoje
Remiantis šio sprendimo 60–64 punktuose primintais principais, išvados, kad nuo 2001 m. lapkričio mėn. iki 2003 m. kovo mėn. ieškovė turėjo tam tikrų slaptų antikonkurencinio pobūdžio kontaktų, pirma, su
AGC/Splintex
, antra, su
Saint-Gobain
, vis dėlto nepakanka, kad būtų galima padaryti išvadą dėl jos dalyvavimo darant ginčijamame sprendime nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą. Kadangi neginčijama, kad ieškovė dalyvavo viename iš vadinamųjų klubo susitikimų, reikia patikrinti, pirma, ar ji žinojo arba privalėjo žinoti, kad slaptas susitarimas, kuriame ji dalyvavo, yra šio vieno ir tęstinio pažeidimo bendro plano, paminėto šio sprendimo 55 punkte, dalis, antra, ar ji žinojo arba privalėjo žinoti apie bendro kartelio mastą ir esminius požymius.
Vadinasi, Bendrasis Teismas turi patikrinti, ar Komisija nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti, jog šio sprendimo 68–81 punktuose išnagrinėti slapti kontaktai yra kartelio, apimančio visą EEE automobilių stiklo tiekimo rinką, nes kainų ir nuolaidų politika ir tiekimo klientams strategija buvo koordinuojamos siekiant išsaugoti bendrą šalių pozicijų minėtoje rinkoje stabilumą, kartu buvo nuolat stebimos rinkos dalys ir nustatyta koregavimo tvarka, dalis (pagal analogiją žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Buchmann / Komisija
118–122 punktus).
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, pirma, kad ginčijamą kartelį atskleidžiančiame laiške, kurį anoniminio kliento vardu veikiantis Vokietijos advokatas adresavo Komisijai (žr. šio sprendimo 4 punktą), ieškovė nebuvo apibūdinta kaip kartelyje dalyvavusi įmonė.
Antra, pabrėžtina, kad ginčijamo sprendimo 113 ir 114 konstatuojamosiose dalyje Komisija remiasi dviem svarbiais, 2001 m. gruodžio 6 d. ir 2002 m. liepos 10 d., klubo susitikimais, per kuriuos šios įmonės bendrai įvertino ginčijamo kartelio veikimą ir būtinus pakeitimus, kad galėtų veiksmingai vykdyti savo slaptą susitarimą dėl rinkos dalių. Per šiuos susitikimus buvo sudarytos lentelės, kuriose pateikta informacija apie kiekvienos iš šių trijų įmonių prognozuojamas arba siekiamas rinkos dalis.
Taigi, pirma, nustatyta, kad ieškovė nedalyvavo nė viename iš šių dviejų susitikimų, nors jie vyko laikotarpiu, dėl kurio Komisija konstatavo jos dalyvavimą darant pažeidimą. Antra, ieškovė nėra paminėta trijų didelių automobilių stiklo gamintojų per šiuos susitikimus parengtose lentelėse, kuriose pateikiamos prognozuojamos rinkos dalys.
Trečia, šio sprendimo 72–80 punktuose išnagrinėti užrašai neleidžia daryti išvados, kad ieškovė būtinai turėjo suprasti, jog dalyvaudama antikonkurencinio pobūdžio dvišaliuose pokalbiuose su
AGC/Splintex
ir
Saint-Gobain
2001 m. pabaigoje, 2002 m. ir 2003 m. pradžioje ji įsitraukia į bendrą kartelį, kuriuo siekiama užtikrinti minėto kartelio dalyvių rinkos dalių stabilumą visoje EEE.
Tiesa, keliose ieškovės darbuotojo 2001 m. lapkričio ir gruodžio mėn. užrašų dalyse pateikiami duomenys, įrodantys, kad ieškovė žinojo, jog trys didelės automobilių stiklo gamintojos yra sudariusios susitarimus, galiojančius ne tik Italijos rinkoje. Pavyzdžiui, 2001 m. lapkričio 19 d. užrašuose galima perskaityti, kad „[M.] pritaria
Splintex
-
Soliver
susitarimui, nes jos yra sudariusios susitarimus su
Saint-Gobain
ir
Pilkington
<...>“, o 2001 m. lapkričio 30 d. užrašuose, kad „neabejotinai [M. nori] per tokį susitikimą pasitarti dėl automobilių stiklo visose šalyse, o ne tik Italijoje“. Iš 2001 m. lapkričio 30 d. užrašų taip pat matyti, kad ieškovė žinojo apie tai, jog M. greičiausiai ketina diskutuoti apie visą Europą, net jei tuose pačiuose užrašuose teigiama, kad ieškovė buvo nurodžiusi D. per numatytą 2001 m. gruodžio 4 d. susitikimą su juo „kalbėti tik apie Italijos rinką“. Be to, iš 2001 m. gruodžio 12 d. užrašų aišku, kad nors šis susitikimas iš tikrųjų įvyko, D. buvo „labai nekonkretus“ šiuo klausimu, ir dėl šios priežasties „nebuvo kalbama apie [tuometinio ieškovės direktoriaus S. B. ir
Splintex
direktoriaus M.] susitikimą“. Tuose pačiuose užrašuose H. taip pat išdėsto savo „įspūdį, [kad] D. aptarė su M. kitas problemas, kurios neturi nieko bendro su [ieškove]“.
Aišku, 2002 m. gegužės 29 d. pokalbio telefonu protokole taip pat minimas trijų didelių automobilių stiklo gamintojų „bendradarbiavimas“ dėl keturių automobilių modelių, priklausančių dviem automobilių sektoriaus grupėms, būtent dėl
General Motors
priklausančio
Opel Frontera
ir
Volkswagen
priklausančių
Audi A3
,
Audi A6
ir
Volkswagen Passat
. Atsižvelgdama į šių kontaktų pobūdį ir aplinkybes, kuriomis jie vyko, ieškovė galėjo daryti pagrįstą prielaidą, kad šie susitarimai ar bendradarbiavimas buvo antikonkurencinio pobūdžio. Beje, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė pripažino, kad visų pirma 2001 m. pradžioje gerokai padidėjusios plokščiojo stiklo kainos leido jai suprasti, jog šios trys didelės automobilių stiklo gamintojos slaptai bendrauja tarpusavyje.
Vis dėlto šių duomenų nepakanka, norint įrodyti, kad ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti apie bendrą automobilių stiklo rinkos stabilizavimo tikslą, kurio klubo nariai siekė atlikdami beveik visus automobilių gamintojus apimančius slaptus veiksmus. Nuorodose į „susitarimus“ ir „bendradarbiavimą“ nepateikiama jokios informacijos apie trijų didelių automobilių stiklo gamintojų kartelio pobūdį ir mastą. Be to, iš nuorodos į bendradarbiavimą dėl keturių konkrečių automobilių modelių, priklausančių tik dviem automobilių sektoriaus grupėms, negalima daryti išvados, kad ieškovė privalėjo suprasti, koks yra bendras kartelio mastas, ir kad juo siekiama stabilizuoti visą rinką, nes tokia nuoroda gali būti suprasta kaip atspindinti tik konkrečius antikonkurencinius veiksmus, susijusius su tam tikrų tiekimo sutarčių sudarymu, tačiau neparodanti bendro tikslo išsaugoti dalyvių turimas rinkos dalis.
Dėl šių priežasčių Komisijos pateikti dokumentai neįrodo, kad ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti pagrindines ginčijamo kartelio veikimo taisykles, t. y. apie, pirma, kainų ir nuolaidų politikos ir tiekimo automobilių gamintojams strategijų koordinavimą, antra, aplinkybę, kad klubo nariai nuolat organizuoja dvišalius ir trišalius susitikimus, per kuriuos nagrinėja kaip atliekama rinkos dalių stebėsena ir įgyvendinami konkretūs per ankstesnius susitikimus sudaryti slapti susitarimai dėl konkrečių tiekimo sutarčių sudarymo, ir, trečia, aplinkybę, kad kai sutarčių sudarymas klostėsi ne taip, kaip numatyta, buvo imamasi korekcinių priemonių, t. y. kompensacijų dėl tam tikrų tiekimo sutarčių, siekiant užtikrinti, kad bendra pasiūlos EEE situacija atitiktų sutartą pasidalijimą.
AGC/Splintex
darbuotojo 2003 m. užrašai neturi įtakos šiai išvadai, nes, viena vertus, tai yra
AGC/Splintex
vidaus dokumentas, kita vertus, bet kuriuo atveju juose nėra duomenų, galinčių įrodyti, jog ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti bendrą ginčijamo kartelio mastą ir pagrindinius elementus, kurie minėti anksčiau.
Ketvirta, prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė 2005 m. gruodžio 19 d. Komisijai pateiktuose parodymuose pakomentavo kai kuriuos buvusio
AGC/Splintex
pardavimų direktoriaus B. užrašus. Pateikdama šiuos parodymus prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė apibūdino ieškovę kaip su klubo narių karteliu nesusijusią įmonę. Priešingai, nei teigia Komisija, kaip matyti iš per 2002 m. balandžio 30 d. klubo susitikimą padarytų B. užrašų, aprašytas ne konkrečių sutarčių sudarymas, o minėtų narių rinkos dalių pasidalijimas, kiek tai susiję su gamintoju
Fiat
. Taigi šis aprašymas susijęs ne tik su laikotarpiu, kuriuo, kaip mano Komisija, ieškovė dalyvavo darant pažeidimą, bet ir su vienu iš gamintojų, dėl kurio ieškovė ir
AGC/Splintex
turėjo slaptų kontaktų, kaip nustatė Komisija, remdamasi ieškovės darbuotojo 2001 m. lapkričio ir gruodžio mėn., t. y. likus keliems mėnesiams iki 2002 m. balandžio 30 d. susitikimo, padarytais užrašais.
Be to, prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė toje pačioje savo parodymų dalyje pažymėjo, kad kai sutartį gaudavo vieno iš klubo narių konkurentas (šiuo atžvilgiu prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė pateikia ieškovės pavyzdį), dėl tokios sudarytos tiekimo sutarties nebuvo išmokama kompensacija. Iš šio bylos dokumento taip pat matyti, kad laikotarpiu, kuriuo, kaip vis dėlto mano Komisija, ieškovė dalyvavo darant ginčijamame sprendime nurodytą vieną ir tęstinį pažeidimą, aplinkybė, kad automobilių gamintojas sudarė tiekimo sutartį su ieškove, automatiškai nelėmė klubo narių tarpusavio kompensavimo mechanizmo taikymo. Kaip priminta šio sprendimo 21 ir 55 punktuose, toks mechanizmas buvo pagrindinis ginčijamo kartelio veikimo elementas, nes padėdavo įgyvendinti bendro dalyvaujančių įmonių rinkos dalių stabilumo užtikrinimo tikslą tais atvejais, kai anksčiau klube sutarto tiekimo sutarčių pasidalijimo nepavykdavo užtikrinti.
Penkta, taip pat negalima pritarti Komisijos argumentui, kad per 2000 m. spalio 27 d. ir lapkričio 9 d. susitikimus darytuose užrašuose pateiktos pastabos apie ieškovę patvirtina ne tik tai, kad trys didelės automobilių stiklo gamintojos buvo numačiusios ieškovei vaidmenį įgyvendinant bendrą kartelio planą, bet ir tai, kad ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti apie šį planą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad du susitikimai, kuriais remiasi Komisija, įvyko daugiau kaip prieš metus iki datos, nuo kurios, kaip ji mano, ieškovė dalyvavo darant ginčijamą pažeidimą. Be to, ieškovė ginčija savo dalyvavimą šiuose pokalbiuose arba tai, kad vieno iš jų dalyvių buvo informuota apie šių pokalbių turinį. Beje, dėl 2000 m. lapkričio 9 d. susitikimo Komisija ginčijamo sprendimo 294 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad nėra jokių įrodymų, jog su šiuo susitikimu susiję užrašai, kuriuose kalbama apie ieškovę, buvo padaryti pastarosios ir jos vardu pateikti vieno iš dalyvių.
Todėl Bendrasis Teismas mano, kad, remiantis gerokai iki ieškovės numanomo dalyvavimo darant pažeidimą ir per susitikimus, kuriuose jos dalyvavimas neįrodytas, darytuose užrašuose pateiktomis pastabomis apie ieškovę, negalima įrodyti, kad ji žinojo arba privalėjo žinoti bendrą ginčijamo kartelio mastą ir pagrindinius elementus, kurie trumpai išdėstyti 55 punkte.
Šešta, dėl Komisijos per posėdį padarytų nuorodų į įvairias prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės parodymų dalis reikia konstatuoti, kad remiantis jomis negalima užginčyti šios išvados. Iš tikrųjų, pirma, ginčijamame sprendime nėra konkrečiai pagrįsta, kaip minėtos dalys, aiškinamos kartu su šio sprendimo 72–80 ir 87–92 punktuose nagrinėtais užrašais arba neatsižvelgiant į juos, gali įrodyti, kad ieškovė žinojo arba privalėjo žinoti bendrą viso kartelio mastą ir pagrindinius elementus, taip pat aplinkybę, jog jos kontaktai su konkurentais nuo 2001 m. pabaigos iki 2003 m. kovo mėn. buvo šio kartelio įgyvendinimo dalis. Antra, kad ir kaip būtų, remiantis šiomis dalimis negalima padaryti tokios išvados.
Galiausiai, septinta, Komisijos nurodytas šios bylos ir bylos, kurioje buvo priimtas 53 punkte minėtas Sprendimas
Sigma Tecnologie / Komisija
, aplinkybių skirtumas šiuo atveju nėra lemiamas.
Aišku, kitaip nei šiai bylai, bylai
Sigma Technologie / Komisija
, kurioje buvo nagrinėjami slapti veiksmai neizoliuotų vamzdžių sektoriuje, kaip pažymi Komisija, buvo būdinga dviejų lygių kartelio, t. y. nacionalinio ir Europos, struktūra. Būtent tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija neįrodė, jog sudarydama susitarimą Italijos rinkoje
Sigma Technologie
žinojo apie kitų įmonių Europoje vykdomą antikonkurencinę veiklą arba logiškai galėjo ją numatyti (53 punkte minėto Sprendimo
Sigma Tecnologie / Komisija
44 punktas).
Tačiau nėra priežasčių, pateisinančių tai, kad principas, kuriuo buvo pasiremta 53 punkte minėtame Sprendime
Sigma Tecnologie / Komisija
, pagal kurį vien to, kad susitarimo, kuriame dalyvavo įmonė, ir bendro kartelio tikslai sutampa, nepakanka, kad įmonę būtų galima kaltinti dėl dalyvavimo bendrame kartelyje, būtų taikomas tik tais kartelių atvejais, kai susitarimai sudaromi skirtingu geografiniu lygiu (šiuo klausimu žr. 65 punkte minėto Sprendimo
Buchmann / Komisija
118–122 punktus; taip pat pagal analogiją žr. 63 punkte minėto Sprendimo
Quinn Barlo ir kt. / Komisija
142–151 punktus). Vienintelis lemiamas kriterijus įrodant įmonės dalyvavimą bendrame kartelyje – tai analizė, ar dalyvaudama viename ar kitame susitarime arba derindama veiksmus ši įmonė žinojo arba turėjo žinoti, kad tai darydama įsitraukia į minėtą bendrą kartelį ir taip išreiškia savo prisijungimą prie jo.
Iš šio sprendimo 84–98 punktuose pateiktų argumentų matyti, kad šioje byloje Komisija nepateikė tokio įrodymo. Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės tai, kad ginčijamas kartelis buvo organizuotas tik EEE lygmeniu.
Šiuo klausimu taip pat reikia pridurti, kad Komisija neįrodė savo teiginio, jog kitaip nei byloje, kurioje buvo priimtas 53 punkte minėtas Sprendimas
Sigma Tecnologie / Komisija
, nagrinėto kartelio Italijos rinkoje atveju mažai tikėtina, kad antikonkurencinio pobūdžio ieškovės ir dviejų jos konkurentų dvišaliai pasitarimai būtų galėję turėti prasmę, jeigu jie nebūtų daugiau apimančio plano dalis. Atvirkščiai, kaip jau pažymėta šio sprendimo 90 punkte, gali būti, kad dėl slaptų veiksmų buvo sprendžiama kiekvienu konkrečiu atveju siekiant sudaryti tam tikras tiekimo sutartis, o tai nepatvirtina bendro tikslo stabilizuoti dalyvių turimas EEE automobilių stiklo rinkos dalis.
Todėl Komisijos pateikta informacija nėra tas įrodymų visetas, kurio pakaktų siekiant padaryti išvadą, kad ieškovė kartu su trimis didelėmis automobilių stiklo gamintojomis darė ginčijamame sprendime nagrinėtą vieną ir tęstinį pažeidimą.
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia atmesti Komisijos argumentą, kad ieškovė viešai neatsiribojo nuo šių klubo narių susitikimų turinio, kad galėtų išvengti atsakomybės, tariamai kylančios dėl jos dalyvavimo darant šių narių vykdytą vieną ir tęstinį pažeidimą. Iš tikrųjų tokia išvada turėtų reikšmę tik jeigu Komisija būtų įvykdžiusi jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, o šiuo atveju taip nėra (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
BAI ir Komisija / Bayer
,
C-2/01 P ir C-3/01 P, Rink. p. I-23, 62
ir 63 punktus).
Todėl pirmajam pagrindui reikia pritarti.
Dėl panaikinimo, remiantis nagrinėjant pirmąjį pagrindą nustatytu neteisėtumu, pasekmių
Atsižvelgiant į šio sprendimo 68–81 punktuose išdėstytus samprotavimus, kad nuo 2001 m. lapkričio mėn. iki 2003 m. kovo mėn. ieškovė tikrai dalyvavo kai kuriuose antikonkurencinio pobūdžio dvišaliuose pasitarimuose su
AGC/Splintex
ir
Saint-Gobain
, taip pat reikia kelti klausimą dėl panaikinimo, remiantis nagrinėjant pirmąjį pagrindą nustatytu neteisėtumu, pasekmių.
SESV 264 straipsnio pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad ieškinyje dėl panaikinimo ginčijamas aktas naikintinas tiek, kiek ieškinys yra pagrįstas (63 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
36 punktas). Taigi vien dėl to, kad Bendrasis Teismas ieškovo pateiktą pagrindą ieškiniui dėl panaikinimo pagrįsti pripažįsta pagrįstu, jis negali automatiškai panaikinti viso ginčijamo teisės akto. Iš tikrųjų visas aktas negali būti panaikintas, jei akivaizdžiai matyti, kad atitinkamu pagrindu, susijusiu tik su konkrečiu ginčijamo teisės akto aspektu, galima pagrįsti tik panaikinimą iš dalies (žr. 63 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl, jei įmonė tiesiogiai atliko vieną ir tęstinį pažeidimą sudarantį vieną ar kelis antikonkurencinius veiksmus, bet nebuvo įrodyta, kad savo elgesiu ji ketino prisidėti prie visų bendrų kitų kartelio dalyvių siekiamų tikslų ir kad žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį ar kad galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką, Komisija turi teisę priskirti jai atsakomybę tik už tuos veiksmus, kuriuos darant ji tiesiogiai dalyvavo, ir už kitų dalyvių numatytus ar įgyvendintus veiksmus siekiant tų pačių tikslų, kurių ji siekė ir dėl kurių buvo įrodyta, kad ji žinojo apie juos arba galėjo protingai numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (63 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
44 punktas). Tačiau dėl to ši įmonė neturėtų būti atleista nuo atsakomybės už veiksmus, kuriuos darant ji neginčijamai dalyvavo arba už kuriuos gali iš tikrųjų būti laikoma atsakinga (63 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
45 punktas).
Tačiau taip padalyti Komisijos sprendimą, kuriuo bendras kartelis kvalifikuojamas kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, galima tik jei, pirma, minėta įmonė per administracinę procedūrą galėjo suprasti, kad buvo kaltinama ne tik dėl dalyvavimo darant minėtą pažeidimą, bet ir dėl kai kurių jį sudarančių veiksmų, todėl galėjo gintis šiuo atžvilgiu, ir jei, antra, minėtas sprendimas šiuo aspektu yra pakankamai aiškus (šiuo klausimu žr. 63 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
46 punktą).
Šioje byloje Komisija triplike teigia, kad surinkti įrodymai apie dvišalius ieškovės ir
AGC/Splintex
bei
Saint-Gobain
kontaktus patvirtina pagal Sąjungos konkurencijos teisę draudžiamų suderintų veiksmų buvimą.
Neatsižvelgiant į tai, ar šis tvirtinimas pagrįstas, reikia vis dėlto konstatuoti, kad ieškovės dvišaliai kontaktai su
AGC/Splintex
ir
Saint-Gobain
nuo 2001 m. pabaigos iki 2003 m. kovo mėn. ginčijamame sprendime nekvalifikuojami kaip atskiras EB 81 straipsnio pažeidimas. Be to, ginčijamo sprendimo 498 konstatuojamojoje dalyje Komisija manė, kad „[būtų] nenatūralu išskaidyti [atitinkamų įmonių] tęstinį elgesį, kuriam būdingas vienas tikslas, ir vertinti jį kaip kelis atskirus pažeidimus, kai, priešingai, tai yra vienas pažeidimas, kuris laipsniškai pasireiškė tiek susitarimais, tiek suderintais veiksmais“ (pagal analogiją žr. 2013 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Aalberts Industries ir kt
., C‑287/11 P, 65 punktą).
Pagal šio sprendimo 110 punkte primintus principus Sąjungos teismas tokiomis aplinkybėmis negali pats atlikti tokio kvalifikavimo, nes kitaip būtų pasisavinti EB 85 straipsnyje Komisijai suteikti įgaliojimai persekioti ir bausti už Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimus.
Taigi šiomis aplinkybėmis nebūtina nagrinėti kitų ieškinio pagrindų; darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo, iš dalies pakeisto taisomuoju Sprendimu C(2009) 863 galutinis, 1 straipsnio d punktą ir 2 straipsnio d punktą reikia panaikinti tiek, kiek, pirma, juose konstatuota, kad nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2003 m. kovo 11 d. ieškovė dalyvavo neteisėtame kartelyje EEE automobilių stiklo rinkoje, antra, jai už tai buvo skirta 4396000 EUR bauda.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2008 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendimo C(2008) 6815 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39.125 – Automobilių stiklas), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 11 d. Komisijos sprendimu C(2009) 863 galutinis, 1 straipsnio d punktą ir 2 straipsnio d punktą tiek, kiek, pirma, juose konstatuota, kad nuo 2001 m. lapkričio 19 d. iki 2003 m. kovo 11 d.
Soliver NV
dalyvavo neteisėtame kartelyje Europos ekonominės erdvės (EEE) automobilių stiklo rinkoje, ir, antra, jai už tai buvo skirta 4396000 EUR bauda.

2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Forwood
Dehousse
Schwarcz
Paskelbta 2014 m. spalio 10 d. viešame posėdyje Liuksemburge .
Parašai.
Turinys

Ginčijamas sprendimas

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

Šalių argumentai

Bendrojo Teismo vertinimas

Dėl ieškovės argumentų pagrįstumo

– Pirminės pastabos ir principų priminimas

– Dėl ieškovės ir kai kurių jos konkurentų kontaktų antikonkurencinio pobūdžio

– Dėl ieškovės dalyvavimo bendrame klubo narių kartelyje automobilių stiklo rinkoje

Dėl panaikinimo, remiantis nagrinėjant pirmąjį pagrindą nustatytu neteisėtumu, pasekmių

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.