CELEX: 62012CJ0335
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Omat varat
Tuontitullien kantaminen jälkitullauksin
Jäsenvaltioiden taloudellinen vastuu
Sokerin ylijäämävarastot, joita ei ole viety

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 10 artiklan, Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista tehdyn asiakirjan (
EYVL 1985, L 302, s. 23
; jäljempänä liittymisasiakirja) 254 artiklan, yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 7.5.1985 tehdyn neuvoston päätöksen 85/257/ETY, Euratom (
EYVL L 128, s. 15
) 7 artiklan, Espanjassa ja Portugalissa 1.3.1986 olevia sokerialan tuotteiden varastoja koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 28.2.1986 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 579/86 (
EYVL L 57, s. 21
), sellaisena kuin se on muutettuna 31.10.1986 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 3332/86 (
EYVL L 306, s. 37
; jäljempänä asetus N:o 579/86) 4, 7 ja 8 artiklan, tuonti- tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään tullimenettelyyn ilmoitetuista tavaroista velalliselta kantamatta jääneiden tuonti- tai vientitullien kantamisesta jälkitullauksin 24.7.1979 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1697/79 (
EYVL L 197, s. 1
) 2 artiklan ja yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 (
EYVL L 155, s. 1
) 2, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole asettanut komission käyttöön 785078,50 euron rahamäärää, joka vastaa sokerin ylijäämävarastoista, joita ei ole viety Portugalin tasavallan liityttyä Euroopan yhteisöön, suoritettavia maksuja.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Liittymisasiakirjan 254 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Portugalin tasavallan on poistettava omalla kustannuksellaan erikseen määritettäviä yhteisön menettelyjä noudattaen ja 258 artiklassa määrätyin edellytyksin täsmennettävässä ajassa kaikki Portugalin alueella 1 päivänä maaliskuuta 1986 vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden varastot, jotka määrältään ylittävät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista siirtovarastoa. Tavanomaisen siirtovaraston käsite määritellään kunkin tuotteen osalta kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaisten arviointiperusteiden ja tavoitteiden perusteella.”
Liittymisasiakirjan 371 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden rahoitusosuuksien korvaamisesta yhteisön omilla varoilla 21 päivänä huhtikuuta 1970 tehtyä päätöstä – – sovelletaan 372–375 artiklan määräysten mukaisesti.
2.   Tämän luvun jokainen viittaus 21 päivänä huhtikuuta 1970 tehtyyn päätökseen on ymmärrettävä siten, että se liittyy yhteisön omien voimavarojen järjestelmästä 7 päivänä toukokuuta 1985 tehtyyn neuvoston päätökseen viimeksi mainitun päätöksen voimaantulosta alkaen.”
Liittymisasiakirjan 372 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”’Maatalousmaksuiksi’ kutsuttuihin, 21 päivänä huhtikuuta 1970 tehdyn päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin tuloihin kuuluvat myös tulot, jotka saadaan kaikista Portugalin ja muiden jäsenvaltioiden sekä Portugalin ja kolmansien maiden välisessä tuontikaupassa 233–345 artiklan, 210 artiklan 3 kohdan ja 213 artiklan nojalla todetuista summista.”
Päätöksen 85/257 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tulot, jotka kertyvät:
a)
maksuista, palkkioista, lisä- tai tasausmaksuista, lisäsummista tai ‑osista ja muista maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle osana yhteistä maatalouspolitiikkaa, sekä maksuista, joista on määrätty sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä;
b)
yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle,
ovat yhteisöjen talousarvioon otettavia omia varoja.
–”
Saman päätöksen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot perivät 2 ja 3 artiklassa tarkoitetut Euroopan yhteisöjen omat varat kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaisesti, joita tarpeen vaatiessa muutetaan tätä tarkoitusta varten. Jäsenvaltiot tilittävät nämä varat komissiolle.”
Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 24.6.1988 tehdyn neuvoston päätöksen 88/376/ETY, Euratom (
EYVL L 185, s. 24
) 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tulot, jotka kertyvät
a)
maksuista, palkkioista, lisä- tai tasausmaksuista, lisäsummista tai ‑osista ja muista maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle osana yhteistä maatalouspolitiikkaa, sekä maksuista, joista on määrätty sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä;
b)
yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka yhteisöjen toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle, sekä Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden tullimaksuista, ovat yhteisöjen talousarvioon otettavia omia varoja;
– –”
Kyseisen päätöksen 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on perittävä 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut yhteisön omat varat kansallisten lakiensa, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä, jotka on tarvittaessa mukautettu yhteisön sääntelemiin edellytyksiin, mukaisesti. – – Jäsenvaltioiden on annettava 2 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa määrätyt varat komission käyttöön.”
Asetuksen N:o 1697/79 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tällä asetuksella vahvistetaan, millä edellytyksillä toimivaltaiset viranomaiset voivat kantaa jälkitullauksin ne tuonti- ja vientitullit, jotka syystä tai toisesta ovat jääneet velalliselta kantamatta tuonti- tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään tullimenettelyyn ilmoitetuista tavaroista.
2.   Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)
tuontitulleilla sekä tulleja ja vaikutukseltaan vastaavia maksuja, myös yhteisen maatalouspolitiikan tai tiettyihin maataloustuotteista jalostettuihin tuotteisiin perustamissopimuksen 235 artiklan nojalla sovellettavien erityisjärjestelmien perusteella määrättyjä maatalousmaksuja ja kaikkia muita tuonnista perittäviä maksuja;
– –
c)
tileihin kirjaamisella hallintotointa, jolla toimivaltaiset viranomaiset asianmukaisesti vahvistavat kannettavien tuonti- tai vientitullien määrän
d)
tullivelalla luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön velvollisuutta maksaa voimassa olevien säännösten mukaiset tuonti- tai vientitullit niistä tavaroista, joista tällaisia tulleja kannetaan.”
Asetuksen N:o 1697/79 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos toimivaltaiset viranomaiset toteavat, että tuonti- tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään tullimenettelyyn ilmoitetusta tavarasta lain mukaan kannettavat tuonti- tai vientitullit ovat kokonaan tai osittain jääneet kantamatta velalliselta, viranomaisten on ryhdyttävä toimiin kantamatta jääneiden tullien perimiseksi.
Näihin toimiin ei kuitenkaan voida ryhtyä enää sen jälkeen, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona velalliselta alun perin kannettava määrä on kirjattu tileihin, tai, jos sitä ei ole kirjattu tileihin, siitä päivästä, jona kyseisiä tavaroita koskeva tullivelka on syntynyt.
2.   Edellä 1 kohdan mukaiset toimet pannaan vireille ilmoittamalla asianomaiselle se tuontitullin tai vientitullin määrä, jonka hän on velkaa.”
Portugalissa olevista maataloustuotteiden varastoista 20.12.1985 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3771/85 (
EYVL L 362, s. 21
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa vahvistetaan liittymisasiakirjan 254 artiklan soveltamista koskevat yleiset säännöt.”
Asetuksen N:o 3771/85 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän asetuksen soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt annetaan rasva-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 22 päivänä syyskuuta 1966 annetun neuvoston asetuksen N:o 136/66/ETY [(
EYVL 1966, 172, s. 3025
)] 38 artiklassa tai tarvittaessa maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä annettujen muiden asetusten vastaavissa säännöksissä säädettyä menettelyä noudattaen.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ovat muun muassa seuraavat:
a)
liittymisasiakirjan 254 artiklassa tarkoitettujen varastojen vahvistaminen niiden tuotteiden osalta, joiden määrä ylittää tavanomaisen siirtovaraston
– –
d)
ylijäämäisten tuotteiden myyntiä koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
3.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa soveltamista koskevissa yksityiskohtaisissa säännöissä voidaan vahvistaa
– –
c)
veron kantaminen, jos asianomainen ei noudata ylijäämäisten tuotteiden myyntiä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.”
Asetuksen N:o 579/86 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”– – kun otetaan huomioon uusissa jäsenvaltioissa sokeri- ja isoglukoosialalla vallitseva keinottelun riski – –, on tarpeen antaa – – Portugalissa 1 päivänä maaliskuuta 1986 olevia sokerialan tuotteiden varastoja koskevia säännöksiä”.
Kyseisen asetuksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Määräpäivään mennessä viemättä jääneitä ja siten markkinoilta poistamatta jääneitä – – siirtovaraston ylittäviä määriä olisi pidettävä yhteisön sisämarkkinoille myytyinä siten kuin jos ne olisi tuotu kolmansista maista; näin ollen on perusteltua säätää kyseisen tuotteen viennille säädetyn määräajan viimeisenä päivänä voimassa olevan tuontimaksun suuruisen maksun kantamisesta niiltä; – – tämän maksun määrän kansalliseksi valuutaksi muuntamiseen olisi käytettävä samana päivänä sovellettavaa maatalouden muuntokurssia.”
Sanotun asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Uusien jäsenvaltioiden on – – suoritettava alueellaan 1 päivänä maaliskuuta 1986 kello 00.00 vapaassa vaihdannassa olevien sokerin ja isoglukoosin varastojen luettelointi.
2.   Edellä olevan 1 kohdan soveltamiseksi on jokaisen – – 1 päivänä maaliskuuta 1986 kello 00.00 vapaassa vaihdannassa olevan – – vähintään 3000 kilogramman suuruisen sokeri- tai isoglukoosimäärän haltija[n] tehtävä kyseisestä määrästä ilmoitus toimivaltaisille viranomaisille ennen 13 päivää maaliskuuta 1986.
– –”
Asetuksen N:o 579/86 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos 3 artiklassa tarkoitetussa luetteloinnissa todettu sokerin tai isoglukoosin varasto ylittää jonkin uuden jäsenvaltion osalta sille 2 artiklan 1 kohdassa vahvistetun määrän, kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että luetteloidun määrän ja kyseisen vahvistetun määrän erotusta vastaava määrä viedään yhteisön ulkopuolelle ennen 1 päivää tammikuuta 1987, kun on kyse Portugalista – –
– –
2.   Määrät, jotka viedään 1 kohdan nojalla:
– –
c)
kyseisen tuotteen vienti on toteutettava Portugalin osalta ennen 1 päivää heinäkuuta 1987 sen uuden jäsenvaltion alueelta, jossa 1 kohdassa tarkoitettu toteaminen tapahtui, ja tuote on toimitettava yhteisön ulkopuolelle ennen kyseistä määräaikaa.”
Asetuksen N:o 579/86 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Todiste 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta viennistä on annettava, jollei tälle ole ylivoimaista estettä, Portugalista peräisin olevan viennin osalta ennen 1 päivää syyskuuta 1987 esittämällä:
a)
asianomaisen uuden jäsenvaltion toimivaltaisen toimielimen 6 artiklan mukaisesti antamat vientitodistukset;
b)
[Maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusten järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 3.12.1980 annetun komission] asetuksen (ETY) N:o 3183/80 [(
EYVL L 338, s. 1
)] 30 ja 31 artiklassa tarkoitetut asiakirjat, jotka ovat tarpeen vakuuden vapauttamiseksi.
2.   Jollei 1 kohdassa tarkoitettua todistetta esitetä määrättyyn päivään mennessä, kyseistä määrää on pidettävä yhteisön sisämarkkinoille myytynä.
– –”
Asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Määriltä, joita on 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti pidettävä sisämarkkinoille myytyinä, peritään maksu, joka on:
a)
sokerin osalta 100:aa kilogrammaa kohden samansuuruinen kuin Portugalin tapauksessa 30 päivänä kesäkuuta 1987 voimassa oleva valkoisen sokerin tuontimaksu korotettuna tai alennettuna tapauksen mukaan valkoiselle sokerille samana päivänä voimassa olevalla uuden jäsenvaltion liittymistasausmaksulla;
– –”
Saman asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Uusien jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tämän asetuksen soveltamiseksi ja vahvistettava erityisesti kaikki valvontamenettelyt, jotka osoittautuvat tarpeellisiksi 3 artiklassa tarkoitetun luetteloinnin toteuttamiseksi sekä 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vientivelvoitteen täyttämiseksi.”
Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovellettaessa katsotaan, että päätöksen [88/376] 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuihin omiin varoihin kuuluva maksu on todettu, kun jäsenvaltion toimivaltainen yksikkö on toimittanut maksuvelvolliselle tiedon hänen maksettavakseen kuuluvasta määrästä. Tiedonanto tehdään, kun velallinen tunnetaan ja kun toimivaltaiset hallintoviranomaiset voivat kaikkia asiaa koskevia yhteisön säännöksiä ja määräyksiä noudattaen laskea maksun määrän.”
Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta kahdella [prosenttiyksiköllä] korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 [prosenttiyksikköä] kutakin viivästyskuukautta kohden. Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”
Tämän asetuksen 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja maksuja vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti.
2.   Jäsenvaltiot saavat vapautuksen todettuja maksuja vastaavien määrien asettamisesta komission käyttöön ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi. Lisäksi jäsenvaltioiden ei tarvitse asettaa kyseisiä määriä komission käytettäviksi yksittäistapauksissa, kun kaikkien kyseessä olevaan tapaukseen liittyvien asianmukaisten tietojen tarkemmassa tarkastelussa osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää. Tällaiset tapaukset on mainittava 3 kohdassa tarkoitetussa kertomuksessa määrien ylittäessä 10000 [euroa] muunnettuina kansalliseksi valuutaksi kuluneen kalenterivuoden lokakuun ensimmäisen työpäivän kurssilla; kertomukseen on sisällyttävä tieto syistä, jotka ovat estäneet jäsenvaltiota asettamasta kyseessä olevia määriä käytettäviksi. Komissio voi kuuden kuukauden kuluessa tarvittaessa toimittaa huomautuksensa tiedoksi asianomaiselle jäsenvaltiolle.
– –”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Portugalin tasavalta pyysi 26.6.2003 komissiota myöntämään sille yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 2000/597/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 (
EYVL L 130, s. 1
) 17 artiklan 2 kohdan mukaisen vapautuksen velvollisuudesta asettaa tämän toimielimen käyttöön 785078,50 euron rahamäärä, joka liittyy perinteisiin varoihin.
Portugalin tasavallan mukaan näitä maksuja ei voitu periä, koska Supremo Tribunal Administrativo (ylin hallintotuomioistuin) antoi 8.5.2002 tuomion, jolla kumottiin kyseiselle velalliselle 25.10.1990 tiedoksi annettu maksuunpanopäätös. Maksuunpanopäätös koski omia varoja, jotka liittyvät sokerin ylijäämiin, joiden osalta ei ollut esitetty vientitodistusta 1.9.1987 mennessä eli asetuksessa N:o 579/86 säädetyssä määräajassa.
Vastauksena tähän pyyntöön komissio pyysi Portugalin viranomaisilta 17.12.2003 ja 20.2.2004 päivätyissä kirjeissä täydentäviä tietoja erityisesti siitä, miksi yhtäältä mainittu maksuvelvollinen oli saanut ilmoituksen kyseisestä tullivelasta yli kolme vuotta tämän velan toteamisen jälkeen ja toisaalta Supremo Tribunal Administrativo ”oli kumonnut päätöksen mainitun velan huomioon ottamisesta”.
Portugalin viranomaiset toimittivat 22.3.2004 päivätyllä kirjeellä pyydetyt tiedot sekä kopion Supremo Tribunal Administrativon 8.5.2002 antamasta tuomiosta ja Tribunal Tributário de Segunda Instâncian (toisen oikeusasteen verotuomioistuin) 26.3.1996 antamasta tuomiosta. Näistä tiedoista ilmenee, ettei kyseinen yritys ollut toimittanut todisteita sen hallussa olevien sokerin ylijäämien viennistä ja että Funchalin (Portugal) tulliviranomaisten 16.10.1987 päivätyn tiedonannon mukaisesti se oli maksanut 30.10.1987 522 511,20 euron summan. Uusien tarkastusten jälkeen Portugalin viranomaiset ilmoittivat tälle yritykselle, että sen maksettavan lisäsumman suuruus oli 785078,50 euroa. Mainittu yritys nosti kanteen päätöksestä, jolla se velvoitettiin maksamaan tämä summa. Asia saatettiin Supremo Tribunal Administrativon käsiteltäväksi, joka ennen asiasta lausumista esitti useita ennakkoratkaisukysymyksiä unionin tuomioistuimelle, joka antoi 11.10.2001 määräyksen William Hinton & Sons (C-30/00,
EU:C:2001:536
). Tämän jälkeen Supremo Tribunal Administrativo kumosi 8.5.2002 lopullisesti Portugalin tulliviranomaisten saatavan sillä perusteella, että kyseinen lisäsumma oli annettu tiedoksi hetkellä, jolloin tämä saatava oli jo vanhentunut.
Komissio ilmoitti 19.7.2004 päivätyllä kirjeellä Portugalin viranomaisille, että niiden 26.6.2003 päivätty pyyntö, jolla ne hakivat vapautusta velvollisuudesta asettaa tämän toimielimen käyttöön kyseiset omat varat, oli hylätty. Komissio ilmoitti näille viranomaisille myös, että se katsoo, ettei Portugalin tasavalta ollut esittänyt näyttöä siitä, että kyseisten omien varojen perimättä jättämisen edellytykset täyttyivät. Näin ollen se vaati Portugalin viranomaisia asettamaan komission käyttöön yhteensä 785078,50 euroa viimeistään 20.9.2004.
Portugalin viranomaiset pyysivät 29.11.2004 päivätyllä kirjeellä komission yksiköitä harkitsemaan kantaansa uudelleen.
Komissio hylkäsi Portugalin tasavallan pyynnön 28.7.2006 päivätyllä kirjeellä. Se vaati uudestaan Portugalin viranomaisia asettamaan välittömästi kyseisen määrän sen käyttöön. Tässä kirjeessä komissio perusti vaatimuksensa kyseisen määrän luokitteluun ”tuloiksi, jotka ovat peräisin – – maksuista, joista on määrätty sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä”. Myöskään tämän määrän käyttöön asettamisesta 31.1.2007 päivätyllä kirjeellä tehtyyn toiseen vaatimukseen ei saatu suotuisaa vastausta Portugalin viranomaisilta.
Komissio osoitti 23.10.2007 Portugalin tasavallalle virallisen huomautuksen, jossa se esitti syitä, joiden vuoksi se oli eri mieltä tämän jäsenvaltion, ”joka kieltäytyy myöntämästä, että kyseiset maksut ovat yhteisöjen omia varoja”, ilmaisemasta kannasta, ja se esitti tässä huomautuksessa myös ne perusteet, joilla nämä maksut ”ovat todella yhteisöjen omia varoja”.
Mainitussa virallisessa huomautuksessa komissio korosti, että ”sekä Portugalin viranomaisten että komission oli ”kiistatta noudatettava Supremo Tribunal Administrativon lopullista oikeudellista ratkaisua” ja että tämä ratkaisu kuitenkin”liittyy suoraan toimijan ja kansallisten viranomaisten välisiin suhteisiin – –, mutta [ettei] se vaikuta jäsenvaltion yhteisöjen omiin varoihin liittyviin velvoitteisiin”.
Samassa virallisessa huomautuksessa komissio huomautti, että ”liittymisasiakirjan 254 artiklassa vaaditaan, että [Portugalin tasavalta] poistaa omalla kustannuksellaan sokerin ylijäämät”, ja se korosti, että ”tältä osin Portugalin viranomaisten olisi pitänyt varmistaa ylijäämien vienti (asetuksen N:o 579/86 4 artiklan mukaisesti)”. Komissio lisäsi, että ”niiden olisi pitänyt vietävien määrien osalta periä todetut maksut – – asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti ja ryhtyä kaikkiin tarpeellisiin toimenpiteisiin mainitun lainsäädännön soveltamiseksi (viimeksi mainitun asetuksen 8 artiklan mukaisesti)”.
Komissio pyysi myös Portugalin tasavaltaa asettamaan komission käyttöön mahdollisimman nopeasti 785078,50 euron summan viivästyskorkojen suuremman kertymisen välttämiseksi asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan mukaisesti, ja se pyysi tätä jäsenvaltiota EY 226 artiklaa soveltamalla esittämään huomautuksensa tästä asiasta kahden kuukauden määräajassa edellä mainitun virallisen huomautuksen vastaanottamisesta.
Portugalin viranomaiset vastasivat 8.2.2008 päivätyllä kirjeellä tähän viralliseen huomautukseen ja väittivät, että kun ne olivat ”ilmoittaneet komissiolle 26.6.2003 pyynnöstään saada vapautus omien varojen käyttöön asettamisesta – –, ne olivat katsoneet kyseisen määrän maksuksi”ja että ”[Euroopan yhteisöjen] ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 7.12.2004 asiassa Koninklijke Coöperatie Cosun vastaan komissio antaman tuomion [(T-240/02,
EU:T:2004:354
)] julistamisen johdosta Portugalin viranomaisen puoltama luokittelu on asetettu kyseenalaiseksi – – [ja että] yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut myöhemmin tässä tuomiossa olevan tulkinnan 26.10.2006 antamassaan tuomiossa Koninklijke Coöperatie Cosun vastaan komissio [(C‑68/05 P,
EU:C:2006:674
)]”. Nämä viranomaiset korostivat, että ”näistä kahdesta tuomiosta nimittäin ilmenee (vaikka ne koskevat sokerin, jota ei ole viety, nojalla saatua maksua), että asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla maksettavaa määrää ei voida luokitella ’maksuksi’ sikäli kuin tällä määrällä – – on eri tavoite kuin niillä määrillä, jotka yhdistetään tuontimaksujen täytäntöönpanoon, [ja] kuin maksua käytetään vain laskentaperustana”.
Portugalin viranomaiset täsmensivät mainitussa kirjeessä, että ”komissio [oli luokitellut] vasta 28.7.2006 päivätyssä kirjeessään ensimmäisen kerran kyseisen määrän Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597/EY, Euratom (
EYVL L 253, s. 42
) 2 artiklassa tarkoitetuiksi 'muiksi maksuiksi, joista määrätään sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä'”, ja Portugalin viranomaiset ilmaisivat olevansa eri mieltä tästä luokittelusta ja selittivät syyt tällaiselle kannalleen.
Komissio osoitti 2.2.2009 Portugalin tasavallalle perustellun lausunnon, jossa se kumosi mainittujen viranomaisten esittämät huomautukset.
Tältä osin komissio huomautti yhtäältä, että kyseisten määrien yhteisöjen omien varojen luonne ilmenee yhteisön lainsäädännöstä eikä sen määrittely kuulu jäsenvaltioille, mikä tarkoittaa, että jäsenvaltioiden näille määrille antama luokitus on merkityksetön, ja toisaalta se vahvisti kantansa, jonka mukaan ”käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva määrä on luokiteltava sokerin yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä säädetyksi muuksi maksuksi” päätöksen [85/257] 2 artiklan a alakohdan mukaisesti”.
Komissio vaati niin ikään Portugalin hallitusta toteuttamaan tämän perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden määräajassa sen vastaanottamisesta.
Komissio osoitti 28.10.2011 Portugalin tasavallalle täydentävän perustellun lausunnon, jossa se vahvisti tälle jäsenvaltiolle 2.2.2009 osoittamansa perustellun lausunnon sanamuodon ja ilmoitti Portugalin viranomaisille, että ”perustellussa lausunnossa on havaittu kaksi ilmeistä aineellista virhettä – – ja selvyyden ja oikeusvarmuuden vuoksi ne on oikaistava tällä täydentävällä perustellulla lausunnolla”.
Komissio oikaisi mainitut ilmeiset virheet tämän täydentävän perustellun lausunnon 11 ja 12 kohdassa seuraavasti: ”– – Portugali ei ole noudattanut EY 10 artiklan, liittymisasiakirjan 254 artiklan, päätöksen 85/257 7 artiklan, asetuksen N:o 579/86 4, 7 ja 8 artiklan, asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan ja asetuksen N:o 1552/89 2, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska Portugalin viranomaiset eivät ole asettaneet [yhteisön] käyttöön 785 078,50:tä euroa omia varoja, joka vastaa sokerin ylijäämävarastoista, joita ei ole viety [Portugalin tasavallan] liityttyä Euroopan yhteisöön, suoritettavia maksuja”.
Mainitussa täydentävässä perustellussa lausunnossa komissio vaati uudelleen Portugalin tasavallalta, että se noudattaa velvoitteitaan kahden kuukauden määräajassa lausunnon vastaanottamisesta.
Portugalin viranomaiset vastasivat 6.2.2012 tähän täydentävään perusteltuun lausuntoon. Ne toistivat huomautuksensa ja ilmoittivat, että ne ”ovat eri mieltä perustellun lausunnon perusteista, jotka komissio on pitänyt voimassa täydentävässä perustellussa lausunnossa”.
Koska komissio ei ollut tyytyväinen tämän jäsenvaltion vastaukseen, se päätti nostaa SEUT 258 artiklan nojalla nyt käsiteltävän kanteen.
Vaatimus suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen
Portugalin tasavalta vaati 18.3.2014 päivätyllä kirjeellään suullisen käsittelyn aloittamista uudelleen ja väitti erityisesti yhtäältä, ettei julkisasiamies ollut ottanut huomioon kaikkia sen kyseisten määrien luokittelua Euroopan unionin omiksi varoiksi koskevia perusteita, ja toisaalta, että hän nojautui Portugalin viranomaisten huolellisuuden arvioinnissa sellaisiin tosiseikkoihin, joista Portugalin tasavaltaa ei ole kuultu unionin tuomioistuimessa.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksessä ei tältä osin määrätä asianosaisten mahdollisuudesta esittää huomautuksia vastaukseksi julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen (ks. tuomio Stichting Natuur en Milieu ym., C-266/09,
EU:C:2010:779
, 28 kohta).
On huomattava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 83 artiklan mukaan unionin tuomioistuin voi julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen, erityisesti, jos se katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoa asiasta, tai jos asianosainen on suullisen vaiheen päättyneeksi julistamisen jälkeen vedonnut uuteen seikkaan, joka voi olennaisesti vaikuttaa unionin tuomioistuimen ratkaisuun, taikka jos asia on ratkaistava sellaisella perusteella, josta asianosaisella ei ole ollut tilaisuutta lausua.
Unionin tuomioistuin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on nyt käsiteltävässä asiassa käytettävissään kaikki asian ratkaisemiseen tarvittavat seikat ja että asiaa ei tutkita sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua.
Näin ollen vaatimus suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen on hylättävä.
Kanne
On riidatonta, ettei perustellussa lausunnossa asetettuna määräpäivänä eli 2.4.2009785078,50 euron rahamäärää ollut asetettu komission käyttöön.
Tämän määrän laskemista asetuksen N:o 579/86 4, 7 ja 8 artiklan säännösten nojalla ei ole riitautettu.
Komissio ja Portugalin tasavalta ovat eri mieltä siitä, miten on luokiteltava asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdassa säädetty maksu, joka peritään, kun ylijäämätuotteiden myyntiä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ei noudateta. Asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdassa kutsutaan tätä maksua yksinkertaisesti ”määräksi”. Tällainen ilmaus ei sellaisenaan osoita sitä, kuuluuko tämä maksu yhteisöjen omiin varoihin vai ei.
Komissio väittää, että tämä maksu on päätöksen 85/257 2 artiklan a alakohdassa ja päätöksen 88/376 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu sokerialan yhteismarkkinajärjestelyssä määrätty muu maksu ja että se näin ollen kuuluu yhteisöjen omiin varoihin.
Komissio teki tähän luokitteluun päätymiseksi päätelmiä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio (
EU:T:2004:354
) ja yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio (
EU:C:2006:674
). Näissä tuomioissa unionin tuomioistuimet hylkäsivät mainitun maksun luokittelun tuontimaksuksi.
Komission näkemys luokittelusta omiksi varoiksi on hyväksyttävä.
Asetuksen N:o 3771/85 1 artiklassa todetaan nimittäin, että tässä asetuksessa vahvistetaan liittymisasiakirjan 254 artiklan soveltamista koskevat yleiset säännöt. Tässä säännöksessä ei säädetä pelkästään, että Portugalin tasavallan on poistettava omalla kustannuksellaan kaikki Portugalin alueella 1.3.1986 vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden varastot, jotka määrältään ylittävät sen, minkä voidaan katsoa edustavan tavanomaista siirtovarastoa, vaan myös, että tavanomaisen siirtovaraston käsite määritellään kunkin tuotteen osalta kullekin yhteiselle markkinajärjestelylle ominaisten arviointiperusteiden ja tavoitteiden perusteella.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi määräyksen William Hinton & sons (
EU:C:2001:536
) 54 kohdassa, liittymisasiakirjan 254 artiklalla pyritään turvaamaan Portugalin tasavallan siirtyminen aikaisemmasta järjestelmästä yhteisen maatalouspolitiikan järjestelmään. Siksi tässä artiklassa määritetään, missä rajoissa tiettyjen Portugalin alueella 1.3.1986 vapaassa liikkeessä olleiden tuotteiden myynnille voidaan antaa yhteisön rahoitustukea kyseisenä ajankohtana.
Tämän 254 artiklan soveltamista koskevista yleisistä säännöistä säädetään asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdassa, että tämän asetuksen soveltamissäännöt, jotka vahvistetaan maatalouden yhteistä markkinajärjestelyä koskevassa säännöstössä säädetyissä menettelyissä, koskevat muun muassa veron kantamista, jos asianomainen ei noudata ylijäämätuotteiden myyntiä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä. Näin ollen Portugalissa todettujen sokerin ylijäämävarastojen poistamiseksi asetuksessa N:o 579/86 säädetään ensisijaisesti varastojen viennistä vahvistetussa määräajassa ja, mikäli vientiä tässä määräajassa ei tapahdu, sen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään 30.6.1987 voimassa olleen valkoisen sokerin tuontimaksun suuruisen maksun kantamisesta (ks. vastaavasti määräys William Hinton & Sons,
EU:C:2001:536
, 56 kohta).
Lisäksi ja riippumatta tästä lainsäädäntökehyksestä on selvää, että tiettyjen maataloustuotteiden ylijäämävarastojen poistaminen markkinoilta tai näiden tuotteiden tavanomaisten varastojen säilyttäminen markkinoilla ovat tyypillisesti yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteena ja että toimenpiteet, joilla pyritään toteuttamaan tämä tavoite, kuuluvat tähän politiikkaan. Näin ollen tällaisten toimenpiteiden – ja asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdassa säädetty maksu kuuluu niihin – on katsottava kuuluvan kyseiseen yhteiseen markkinajärjestelyyn, käsiteltävässä asiassa sokerin yhteiseen markkinajärjestelyyn, jos unionin oikeussäännöistä ei muuta johdu.
Lisäksi asetuksen N:o 579/86, jossa vahvistetaan Espanjassa ja Portugalissa 1.3.1986 olevia sokerialan tuotevarastoja koskevat yksityiskohtaiset säännöt, oikeudellisena perustana ei ole pelkästään liittymisasiakirja ja asetus N:o 3771/85, vaan myös sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 30.6.1981 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1785/81 (
EYVL L 177, s. 4
).
Portugalin tasavalta riitauttaa tämän luokittelun, mutta siitä esitettyjä huomautuksia ei voida hyväksyä.
Aluksi tämä jäsenvaltio väittää, että ”omiksi varoiksi” luokiteltavat tulot on tarkennettu liittymisasiakirjassa ja ettei kyseinen maksu kuulu niihin. Se viittaa erityisesti liittymisasiakirjan 371 ja 372 artiklaan.
Tästä on todettava, ettei Portugalin tasavallan näihin artikloihin tekemä viittaus ole merkityksellinen. Liittymisasiakirjan 371 artiklassa nimittäin määrätään, että päätöstä 85/257 sovelletaan liittymisasiakirjan 372–375 artiklan mukaisesti. Liittymisasiakirjan 372 artiklan ensimmäisessä kohdassa täsmennetään, että päätöksessä 85/257 tarkoitetuiksi ”maatalousmaksuiksi”nimettyihin tuloihin ”kuuluvat myös tulot, jotka saadaan kaikista Portugalin tasavallan ja muiden jäsenvaltioiden sekä Portugalin ja kolmansien maiden välisessä tuontikaupassa todetuista summista”, muttei rajoiteta kuitenkaan yhteisön omia varoja pelkästään ”maatalousmaksuihin”. Tämän sanamuodon mukaan liittymisasiakirjan 372 artiklan ensimmäisessä kohdassa ei suljeta pois muiden omien tulojen kuin ”maatalousmaksujen” perimistä.
Portugalin tasavalta katsoo, että asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdassa säädetty maksu on luotu yksinomaan liittymisasiakirjan 254 artiklaa ja asetusta N:o 3771/85 soveltamalla, koska viittaus asetukseen N:o 1785/81 asetuksessa N:o 579/86 kattaa vain tietyt viimeksi mainitun säännökset, kuten sen 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan b alakohdan. Portugalin tasavalta viittaa määräyksen William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) 54 kohtaan seikkana, joka osoittaa, että kyse on liittymisasiakirjan täytäntöönpanosta.
Vastauksena tähän väitteeseen on todettava, ettei Portugalin tasavalta esitä syitä, joiden vuoksi se katsoo, että asetuksen N:o 1785/81 oikeudellisen perustan vaikutus rajoittuu tiettyihin asetuksen N:o 579/86 säännöksiin. Lisäksi se mainitsee tämän tuomion edellisessä kohdassa olevat säännökset esimerkkeinä. Viittauksesta määräyksen William Hinton & Sons (
EU:C:2001:536
) 54 kohtaan on todettava, että tämä kohta tukee pikemminkin komission väitettä. Nimittäin sen lisäksi, että liittymissopimuksella ja liittymisasiakirjalla toteutetaan oikeudellinen ja poliittinen toimi, jolla ehdokasvaltiosta tulee unionin jäsen, niillä myös määritetään ne edellytykset, joissa uusi jäsenvaltio toimii siirtymäaikana. Siirtyminen yhteiseen maatalouspolitiikkaan voi tarkoittaa sitä, että uudella jäsenvaltiolla on velvollisuus soveltaa välittömästi tai määritellyssä määräajassa unionin merkityksellistä säännöstöä tai sen tiettyjä osia.
Portugalin tasavalta nojautuu 21.12.1977 annettuun Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavaan varainhoitoasetukseen (
EYVL L 356, s. 1
), jonka mukaan tuloja ei voida periä kuin kirjaamalla ne jollekin talousarvion momentille, ja toteaa, että tilikausina 1987–1989 ja myöhemmissä talousarvioissa kyseistä kirjaamista ei tehty yhdellekään talousarvion momentille.
On todettava, että kanteen kohteena on Portugalin tasavallan kieltäytyminen asettaa komission käyttöön määrä, joka katsotaan osaksi omia varoja. Tältä osin päätös 85/257, jonka tarkoituksena on talousarviolainsäädäntöön liittyvänä toimenpiteenä määritellä unionin talousarvioon otettavat omat varat, on erotettava maksuista, jotka yhteisön lainsäätäjä on vahvistanut EY:n perustamissopimuksen yhteistä maatalouspolitiikkaa koskeviin määräyksiin perustuvaa toimivaltaa käyttäessään (ks. vastaavasti tuomio Amylum v. neuvosto, 108/81,
EU:C:1982:322
, 32 kohta; tuomio Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest, C-143/88 ja C-92/89,
EU:C:1991:65
, 40 kohta sekä määräys Isera & Scaldis Sugar ym., C‑154/12,
EU:C:2013:101
, 31 kohta). Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, rahamäärän periminen asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 2 kohdan nojalla ei edellytä sen kirjaamista yhteisöjen talousarvion momenttiin.
Lopuksi Portugalin tasavalta väittää, että sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian unioniin liittymisen vuoksi 14.1.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 60/2004 (
EUVL L 9, s. 8
) 6 artiklan 3 kohdan ja siirtymätoimenpiteistä sokerialalla Bulgarian ja Romanian liittymisen vuoksi 13.12.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1832/2006 (
EUVL L 354, s. 8
) 12 artiklan 3 kohdan mukaan määrät, jotka ovat kyseessä olevan kaltaisia, siirretään näiden jäsenvaltion kansalliseen talousarvioon eikä niitä näin ollen katsota omiksi varoiksi.
Kuten komissio korostaa, näitä asetuksia ei voida ottaa huomioon niiden ajallisen soveltamisalan vuoksi. Ne annettiin sen ajankohdan jälkeen, jona komission kanteessa kyseessä olevat tosiseikat tapahtuivat, ja olosuhteissa, jotka eivät ole samat kuin käsiteltävässä asiassa. Komissio väittää perustellusti myös, että unionin lainsäätäjällä on vapaus määritellä ja luokitella toteuttamansa toimenpiteet.
Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 3771/85 8 artiklan 3 kohdan c alakohdassa ja asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdassa säädetty maksu on päätöksen 85/257 2 artiklan a alakohdassa ja päätöksen 88/376 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettu sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä määrätty muu maksu. Tästä seuraa, että Portugalin tasavalta oli velvollinen asettamaan kyseisen määrän komission käyttöön.
Komissio vaatii kanteessaan myös, että unionin tuomioistuin toteaa, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut asetuksen N:o 1697/79 2 artiklaa.
Tästä on todettava, että tämän asetuksen 1 artiklan mukaan tällä asetuksella vahvistetaan, millä edellytyksillä toimivaltaiset viranomaiset voivat kantaa jälkitullauksin tuonti- ja vientitullit. Mainitun asetuksen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että jos toimivaltaiset viranomaiset toteavat, että tuonti- tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään tullimenettelyyn ilmoitetusta tavarasta lain mukaan kannettavat tuonti- tai vientitullit ovat kokonaan tai osittain jääneet kantamatta velalliselta, viranomaisten on aloitettava menettely kantamatta jääneiden tullien kantamiseksi.
Näiden säännösten sanamuodosta ilmenee, että saman asetuksen soveltaminen edellyttää muun muassa, että kannettava maksu on tuonti- tai vientitulli.
Kyseinen maksu ei kuitenkaan ole tuonti- tai vientitulli. Asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan kyseinen maksu ei nimittäin ole tuonti- tai vientimaksu vaan pelkästään sokerin tuontimaksua vastaava maksu. Lisäksi tästä säännöksestä ilmenee, luettuna yhdessä saman asetuksen 5 artiklan 2 kohdan kanssa, ettei mainitun määrän maksuvelvollisuuden synnyttävänä tekijänä ole tuonti tai vienti vaan se, ettei näyttöä ylimääräisten määrien viennistä ollut esitetty 1.9.1987 mennessä.
On muistettava, että tuomiossa Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio (
EU:T:2004:354
, 38 kohta) ja tuomiossa Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio (
EU:C:2006:674
, 38–43 kohta) unionin tuomioistuimet totesivat, että asetuksessa N:o 1785/81 ja kiintiötä suuremman tuotannon soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä sokerialalla 14.9.1981 annetussa asetuksessa (ETY) N:o 2670/81 (
EYVL L 262, s. 14
) tarkoitettua C-sokerin viemättä jättämiseen perustuvaa määrää ei voida katsoa tuonti- tai vientitulliksi tai vastaavaksi maksuksi tai tuonnista tai viennistä perittäväksi maatalousmaksuksi eli tuontimaksuksi.
Komissio toteaa kannekirjelmässään, että tämän määrän maksuvelvollisuuden synnyttävä tekijä on olennaisesti sama kuin asetuksen N:o 579/86 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn maksun perimisen aihe.
Lisäksi komissio katsoo tämän vuoksi, että kyseinen maksu, jota ei voida katsoa tuonti- tai vientitulliksi, kun otetaan huomioon tämän tuomion 74 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, on muu maksu, josta määrätään sokerialan yhteisessä markkinajärjestelyssä.
Näissä olosuhteissa asetusta N:o 1697/79 ei sovelleta tässä asiassa ja näin ollen myöskään tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädettyä perimistoimenpiteiden kolmen vuoden vanhentumisaikaa ei sovelleta.
Portugalin tasavallan puolustuksenaan esittämät perusteet perustuvat olennaisesti siihen seikkaan, ettei kyseisen maksun periminen ole enää mahdollista maksuvelvollisen yhtiön velan vanhentumisen vuoksi ja ettei kolmen vuoden vanhentumisajan ylittäminen ole johtunut kyseisestä jäsenvaltiosta.
Tästä on todettava, että asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 2 kohdassa, johon komissio viittaa, säädetään, että jäsenvaltiot vapautetaan asettamasta komission käyttöön todettuja maksuja vastaavat määrät ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi tai jos osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää (tuomio komissio v. Tanska, C‑392/02,
EU:C:2005:683
, 66 kohta).
On riidatonta, että toimivaltaiset Portugalin viranomaiset osoittivat 25.10.1990 maksuvelvolliselle yhtiölle kirjeen ja määräsivät sen maksamaan kyseisen määrän. Ilman että olisi syytä tarkastella sitä, onko Portugalin tasavalta toiminut tuohon ajankohtaan asti riittävän huolellisesti kyseisen velan toteamiseksi ja perimiseksi, näyttää siltä, että myöhemmin ja täydentävässä perustellussa lausunnossa vahvistetun määräajan päättymiseen asti tämä jäsenvaltio ei perusteettomiksi osoittautuneita oikeudellisia argumentteja lukuun ottamatta ole osoittanut näyttöä ylivoimaisesta esteestä tai mahdottomuudesta asettaa kyseinen summa komission käyttöön. Se ei ole myöskään pyrkinyt perimään kyseistä summaa sellaisella oikeudellisella perusteella, jonka nojalla vanhentumisaika ei ollut vielä päättynyt.
Näin ollen on katsottava, että komission kanne on perusteltu muilta kuin siltä osin, kuin se koskee Portugalin tasavallan sille asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan mukaan kuuluvien velvoitteiden noudattamatta jättämistä.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella on
—
todettava, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 10 artiklan, liittymisasiakirjan 254 artiklan, päätöksen 85/257 7 artiklan, asetuksen N:o 579/86 4, 7 ja 8 artiklan ja asetuksen N:o 1552/89 2, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole asettanut komission käyttöön 785078,50 euron rahamäärää, joka vastaa sokerin ylijäämävarastoista, joita ei ole viety sen liityttyä yhteisöön, suoritettavia maksuja, ja
—
hylättävä kanne muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska Portugalin tasavalta on olennaisilta osin hävinnyt asian, Portugalin tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 10 artiklan, Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista tehdyn asiakirjan 254 artiklan, yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 7.5.1985 tehdyn neuvoston päätöksen 85/257/ETY, Euratom 7 artiklan, Espanjassa ja Portugalissa 1.3.1986 olevia sokerialan tuotteiden varastoja koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 28.2.1986 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 579/86, sellaisena kuin se on muutettuna 31.10.1986 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 3332/86, 4, 7 ja 8 artiklan sekä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29.5.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole asettanut komission käyttöön 785078,50 euron rahamäärää, joka vastaa sokerin ylijäämävarastoista, joita ei ole viety sen liityttyä Euroopan yhteisöön, suoritettavia maksuja.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Portugalin tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.