CELEX: 62006TJ0011
Kilpailu
Kartellit ja muut yhteisjärjestelyt
Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa
Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen
Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen
Osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen
Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
Sakot
Lieventävät asianhaarat
Enimmäismäärä, joka on kymmenen prosenttia liikevaihdosta
Yhdenvertainen kohtelu
Täysi harkintavalta

Asian tausta
Kantajana oleva Romana Tabacchi Srl on italialainen yhtiö – tällä hetkellä selvitystilassa –, jonka pääasiallisena toimintana
on raakatupakan ensijalostus. Käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Romana Tabacchin ainoita osakkaita olivat
Baianit, jotka vielä nykyäänkin omistavat yhdessä sen koko yhtiöpääoman.
1.
Hallinnollinen menettely
Euroopan yhteisöjen komissio toimitti 15.1.2002 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen
täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan nojalla Italian raakatupakkamarkkinoita koskevia tietojensaantipyyntöjä
italialaisille tupakanjalostajien ja -tuottajien toimialajärjestöille eli Associazione professionale trasformatori tabacchi
italianille (italialaisten raakatupakan jalostajien toimialajärjestö, jäljempänä APTI) ja Unione italiana tabaccolle (Italian
raakatupakan tuottajajärjestöjen liitto, jäljempänä Unitab).
Komissio sai 19.2.2002 sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annettuun komission
tiedonantoon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) perustuvan sakkoimmuniteettihakemuksen Deltafina SpA:lta,
joka on APTI:hin kuuluva tupakanjalostaja. Komissio päätti 6.3.2002 myöntää Deltafinalle ehdollisen immuniteetin yhteistyötiedonannon
15 kohdan mukaisesti.
Komissio sai 4.4.2002 Dimon Italialta (Dimon Inc:n tytäryhtiö, josta on tullut Mindo Srl) yhteistyötiedonannon 8 kohtaan perustuvan
sakkoimmuniteettihakemuksen ja toissijaisesti mainitun tiedonannon 20–27 kohtaan perustuvan minkä tahansa sakon määrän alentamista
koskevan hakemuksen sekä Transcatabin (Standard Commercial Corp:n, jäljempänä SCC, tytäryhtiö) samalla perusteella tekemän,
minkä tahansa sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen.
Komissio teki 18. ja 19.4.2002 asetuksen N:o 17 14 artiklan nojalla tarkastuksia Dimon Italian ja Transcatabin tiloissa sekä
Trestina Azienda Tabacchi SpA:n ja Romana Tabacchin tiloissa.
Komissio ilmoitti 8.10.2002 Dimon Italialle ja Transcatabille, että nämä olivat ensimmäinen ja toinen yritys, jotka olivat
toimittaneet todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla, ja että se aikoi myöntää
niille hallinnollisen menettelyn päätteeksi alennuksen sen sakon määrästä, joka niille olisi määrätty mahdollisesti todettujen
rikkomisten perusteella.
Komissio antoi 25.2.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti kymmenelle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle, mukaan
luettuina Deltafina, Dimon Italia, Transcatab ja kantaja (jäljempänä jalostajat), sekä niistä eräiden emoyhtiöille, joita
olivat muun muassa Universal Corp., Dimon ja SCC. Väitetiedoksiannon adressaateilla on ollut tilaisuus tutustua hallinnolliseen
asiakirja-aineistoon, josta komissio toimitti niille jäljennökset CD‑ROM-levyllä, ja ne ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia
komission väitteistä. Suullinen kuuleminen järjestettiin 22.6.2004.
Toinen kuulemistilaisuus järjestettiin 1.3.2005 sen jälkeen, kun komissio oli 21.12.2004 antanut lisäyksen 25.2.2004 annettuun
väitetiedoksiantoon.
Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa komissio teki kuulemismenettelyistä
vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen perusteella 20.10.2005 päätöksen K(2005) 4012 lopullinen [EY] 81 artiklan 1
kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.281/B.2 – Italian raakatupakka-ala) (jäljempänä riidanalainen päätös), josta
julkaistiin tiivistelmä 13.2.2006 ilmestyneessä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 353, s. 45).
2.
Riidanalainen päätös
Riidanalainen päätös koskee ensinnäkin jalostajien raakatupakan markkinoilla Italiassa toteuttamaa horisontaalista kartellia
(riidanalaisen päätöksen 1 perustelukappale).
Riidanalaisessa päätöksessä komissio toteaa, että kyseisen kartellin yhteydessä jalostajat vahvistivat vuoden 1995 ja vuoden
2002 alun välisen ajanjakson aikana sekä suoria ostoja tuottajilta että ostoja ”kolmansilta pakkaajilta” koskevat kaupankäynnin
edellytykset Italian raakatupakan ostomarkkinoilla muun muassa vahvistamalla hinnat ja jakamalla markkinat (riidanalaisen
päätöksen 1 perustelukappale).
Riidanalainen päätös koskee myös kahta muuta, jalostajien täytäntöön panemasta kartellista erillistä rikkomista, jotka tapahtuivat
vuoden 1999 alun ja vuoden 2001 lopun välisenä aikana ja muodostuvat APTI:n osalta sen jäsenten puolesta neuvottelemien sopimushintojen
vahvistamisesta toimialakohtaisten sopimusten tekemiseksi Unitabin kanssa ja Unitabin osalta sen APTI:n kanssa neuvottelemien
hintojen vahvistamisesta sen jäsenten puolesta näiden samojen sopimusten tekemiseksi.
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että jalostajien menettelytavat merkitsivät yhtenä kokonaisuutena pidettävää
jatkettua EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 264–269 perustelukappale).
Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa jalostajien sekä Deltafinan emoyhtiön Universalin ja Alliance
One International Inc:n (jäljempänä Alliance One), joka on Dimonin ja SCC:n sulautumasta syntynyt yhtiö, olevan vastuussa
kartellista. Se totesi myös riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa, että APTI ja Unitab rikkoivat EY 81 artiklan 1
kohtaa vahvistamalla sopimushinnat, jotka ne neuvottelivat jäseniensä puolesta toimialakohtaisten sopimusten tekemiseksi.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio määräsi edellä 14 kohdassa mainituille yrityksille sekä APTI:lle ja Unitabille
sakkoja (ks. jäljempänä 42 kohta).
Riidanalaisen päätöksen 356–404 perustelukappaleessa komissio tutki kysymystä kyseisen päätöksen adressaateille määrättävistä
sakoista.
Komissio määritti sakkojen määrät kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden ja keston perusteella, ja nämä kaksi arviointiperustetta
mainitaan nimenomaisesti [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa
(riidanalaisen päätöksen 356 ja 357 perustelukappale).

Sakkojen laskentapohjan vahvistaminen
Rikkomisen vakavuus
Komissio huomautti rikkomisen vakavuudesta, että kyseisen tekijän arvioimiseksi on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen
todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden
laajuus (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio totesi, että Italian raakatupakan tuotanto vastasi 38:aa prosenttia Euroopan unionin kiintiötuotannosta,
ja sen kokonaisarvo oli 67 338 miljoonaa euroa vuonna 2001 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena (riidanalaisen päätöksen
366 perustelukappale).
Komissio totesi rikkomisen laadusta, että rikkominen oli erittäin vakava, sillä se muodostui raakatupakkalajien ostohintojen
vahvistamisesta Italiassa ja ostettujen määrien jakamisesta. Komissio huomautti vielä viittaamalla riidanalaisen päätöksen
siihen osaan, joka käsittelee kilpailun rajoittamisen arviointia (272 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet),
että ostokartelli voi vääristää tuottajien halukkuutta tiettyyn tuotokseen samoin kuin rajoittaa jalostajien keskinäistä kilpailua
tuotantoketjun loppupäässä. Se totesi myös tästä olevan kyse erityisesti silloin, kun, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa,
sillä tuotteella, tässä tapauksessa raakatupakalla, johon kartelli vaikuttaa, on merkittävä ”panos” tuotantoketjun loppupään
toimijoiden toimintoihin, nyt käsiteltävässä tapauksessa tupakan ensijalostukseen ja jalostetun tupakan myyntiin (riidanalaisen
päätöksen 367 ja 368 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa komissio päätteli edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että kilpailusääntöjen
rikkomista, johon jalostajat olivat syyllistyneet, oli luonnehdittava erittäin vakavaksi.
Eriytetty kohtelu
Komissio tutki tämän jälkeen riidanalaisen päätöksen 370–376 perustelukappaleessa kysymystä ”painoarvosta” ja ”varoittavasta
vaikutuksesta”. Se totesi tästä, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon ”kunkin yrityksen painoarvo ja sen
lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset” (riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappale).
Komission mukaan sakot oli siten vahvistettava kunkin kyseessä olevan osapuolen markkina-aseman perusteella (riidanalaisen
päätöksen 371 perustelukappale).
Komissio totesi tästä, että Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjan oli oltava kaikkein suurin, sillä se oli suurin ostaja,
koska sen markkinaosuus oli vuonna 2001 ollut noin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 372 perustelukappale).
Koska Transcatabilla, Dimon Italialla ja Romana Tabacchilla oli vuonna 2001 pienemmät, noin 9–11 prosentin suuruiset markkinaosuudet,
komission mielestä niitä oli ”käsiteltävä ryhmänä” ja sakon laskentapohjien olisi niiden tapauksessa oltava pienemmät (riidanalaisen
päätöksen 373 perustelukappale).
Komissio katsoi kuitenkin, ettei yksinomaan markkina-asemaa kuvastavalla laskentapohjalla olisi riittävän varoittavaa vaikutusta
Deltafinaan, Dimon Italiaan (Mindo) ja Transcatabiin, sillä suhteellisen pienestä liikevaihdostaan huolimatta ne kuuluivat
kaikki – tai Mindon tapauksessa oli kuulunut – sellaisiin monikansallisiin, taloudellisesti ja rahoituksellisesti huomattavan
vahvoihin konserneihin, jotka ovat maailman tärkeimpiä tupakan jälleenmyyjiä ja jotka toimivat eri tasoilla tupakkateollisuudessa
ja eri maantieteellisillä markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappale).
Tämän perusteella komissio katsoi tehdäkseen sakosta varoittavan, että Deltafinalle määritettyyn laskentapohjaan oli sovellettava
kerrointa 1,5 – eli 50 prosentin korotusta – ja Dimon Italialle (Mindo) ja Transcatabille määritettyyn laskentapohjaan kerrointa
1,25 – eli 25 prosentin korotusta (riidanalaisen päätöksen 375 perustelukappale).
Komissio vahvisti siten riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa sakon laskentapohjat seuraavasti:
–        Deltafina                   37,5 miljoonaa euroa
–        Transcatab                    12,5 miljoonaa euroa
–        Dimon Italia (Mindo)           12,5 miljoonaa euroa
–        Romana Tabacchi           10 miljoonaa euroa.

Sakkojen perusmäärän vahvistaminen
Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 377 ja 378 perustelukappaleessa kysymystä rikkomisen kestosta.
Se katsoi, että jalostajien täytäntöön panema kartelli oli alkanut 29.9.1995 ja että se oli päättynyt jalostajien lausumien
mukaan 19.2.2002. Komissio totesi kantajan liittyneen kartelliin lokakuussa 1997, keskeyttäneen osallistumisensa 5.11.1999
ja 29.5.2001 väliseksi ajaksi ja osallistuneen siihen uudelleen 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana. Koska kantajan osallistuminen
kilpailusääntöjen rikkomiseen kesti ainoastaan 2 vuotta ja 8 kuukautta, komissio katsoi, että sille määrättyjen sakkojen laskentapohjaa
oli korotettava 25 prosenttia, kun muille jalostajille määrättyjen sakkojen laskentapohjan korotus oli 60 prosenttia.
Riidanalaisen päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen perusmäärät vahvistettiin siis seuraavasti:
–        Deltafina           60 miljoonaa euroa
–        Transcatab           20 miljoonaa euroa
–        Dimon Italia (Mindo)  20 miljoonaa euroa
–        Romana Tabacchi  12,5 miljoonaa euroa.

Lieventävät olosuhteet
Riidanalaisen päätöksen 380–398 perustelukappaleessa komissio tutki, oliko lieventäviä olosuhteita otettava huomioon.
Kantajan kohdalla komissio tunnusti riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleessa lieventäväksi olosuhteeksi sen, että
tämä ”ei osallistunut lainkaan tiettyihin kartellin osiin (nimittäin suoriin ostoihin tuottajilta, joilta kantaja alkoi ostaa
pieniä määriä vasta vuonna 2000)”. Lisäksi komissio totesi, että kantajalla oli vain pieni markkinaosuus liittyessään kartelliin
vuonna 1997. Se täsmensi vielä, että ”kantaja toimi usein kartellin tavoitteen vastaisesti jopa niin, että kartellin muut
jäsenet joutuivat keskenään neuvottelemaan, miten sen käyttäytymiseen olisi suhtauduttava”.
Näiden seikkojen perusteella komissio päätti alentaa kantajalle määrättyjen sakkojen perusmäärää 30 prosenttia.
Dimon Italian ja Transcatabin tapauksessa komissio hylkäsi kaikki niiden väitteet, joissa vedottiin lieventäviin olosuhteisiin
(riidanalaisen päätöksen 381–384 perustelukappale).
Komissio tarkasteli seuraavaksi Deltafinan erityistilannetta ja päätteli, että sen sakkoa oli alennettava 50 prosenttia sen
tekemän yhteistyön perusteella (riidanalaisen päätöksen 385–398 perustelukappale).
Komissio vahvisti sakkojen määrän lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisen jälkeen seuraavasti (riidanalaisen päätöksen
399 perustelukappale):
–        Deltafina           30 miljoonaa euroa
–        Dimon Italia (Mindo)  20 miljoonaa euroa
–        Transcatab           20 miljoonaa euroa
–        Romana Tabacchi  8,75 miljoonaa euroa.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sakon enimmäismäärä
Riidanalaisen päätöksen 400–404 perustelukappaleessa komissio tutki, olisiko kullekin rikkomiseen osallistuneelle yritykselle
laskettua perusmäärää mukautettava, jottei sakko ylittäisi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä enimmäismäärää,
joka on 10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta.
Se totesi tämän perusteella, ettei kantajalle määrätty sakko saa ylittää 2,05:tä miljoonaa euroa ja ettei muita sakkoja ole
tarpeen alentaa kyseisen säännöksen perusteella (riidanalaisen päätöksen 402 ja 403 perustelukappale).

Yhteistyötiedonannon soveltaminen
Komissio otti riidanalaisen päätöksen 405–500 perustelukappaleessa kantaa yhteistyötiedonannon soveltamiseen käsiteltävässä
asiassa.
Koska Dimon Italia ja Transcatab täyttivät sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen edellytykset, komissio päätti sille
toimitettuja todisteita ja yritysten menettelyn aikana tekemää yhteistyötä arvioituaan myöntää kyseisille yrityksille suurimman
mahdollisen sakonalennuksen, joka niille hakemusten saapumisen jälkeen osoitetun vaihteluvälin rajoissa voitiin myöntää ja
joka Dimon Italian osalta oli 50 prosenttia ja Transcatabin osalta 30 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 492–499 perustelukappale).
Deltafinaa ei kuitenkaan vapautettu sakoista, eikä sen sakkoja lievennetty.

Sakkojen lopullinen määrä
Komissio vahvisti riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella riidanalaisen
päätöksen adressaatteina oleville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille määrättävien sakkojen määrät seuraavasti:
–        Deltafina ja Universal, yhteisvastuullisesti: 30 miljoonaa euroa
–        Dimon Italia (Mindo) ja Alliance One: 10 miljoonaa euroa, josta Alliance One on vastuussa kokonaan ja Mindo yhteisvastuussa
ainoastaan 3,99 miljoonan euron osalta
–        Transcatab ja Alliance One, yhteisvastuullisesti: 14 miljoonaa euroa
–        Romana Tabacchi: 2,05 miljoonaa euroa
–        APTI: 1 000 euroa
–        Unitab: 1 000 euroa.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Romana Tabacchi nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.1.2006 toimittamallaan
kannekirjelmällä.
Se toimitti samana päivänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä kirjelmällä (asia T‑11/06
R) EY 242 artiklan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 104 artiklan mukaisen välitoimihakemuksen, jossa
se vaati riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä ja vapauttamistaan velvollisuudesta asettaa sakolle pankkitakaus,
joka on edellytyksenä sille, ettei sakkoa aleta välittömästi periä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti lykkäsi tietyin edellytyksin 13.7.2006 asiassa Romana Tabacchi vastaan
komissio antamallaan määräyksellä (T‑11/06 R, Kok., s. II‑2491) kantajalle määrättyä velvollisuutta asettaa komissiolle pankkitakaus
riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrätyn sakon välittömän perimisen välttämiseksi ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista
päätetään myöhemmin.
Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn
ja kehotti työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia esittämään asiakirjoja. Asiakirjat toimitettiin
asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 1.12.2010 pidetyssä istunnossa.
Kantaja ja komissio vastasivat unionin yleisen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä määräämään prosessinjohtotoimeen 7.
ja 10.12.2010 päivätyillä kirjeillä ja toimittivat asiakirjoja.
Komissio toimitti 19.1.2011 muita unionin yleisen tuomioistuimen pyytämiä asiakirjoja.
Kantaja esitti 8.2.2011 huomautuksensa näistä asiakirjoista.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain siltä osin kuin se koskee kantajalle määrätyn sakon laskemista
–        alentaa olennaisesti sille määrätyn sakon määrää
–        määrää muita aiheellisiksi katsomiaan toimenpiteitä, myös selvittämistoimia
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Romana Tabacchi esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta. Niistä ensimmäinen koskee asian selvittämisen puutteellisuutta,
perustelujen puuttumista tai epäjohdonmukaisuutta sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
sillä, ettei komissio sakon laskentapohjaa laskiessaan ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin.
Toinen kanneperuste koskee perustelujen epäjohdonmukaisuutta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista määritettäessä
sakon laskentapohjaa sakon suhteuttamiseksi kantajan erityisen painoarvon mukaan. Kolmannessa kanneperusteessa vedotaan perustelujen
ja asian selvittämisen puutteellisuuteen ja todistustaakkaa koskevien sääntöjen rikkomiseen määritettäessä kantajan rikkomiseen
osallistumisen kestoa. Neljännessä kanneperusteessa väitetään, ettei sakon määrää alennettaessa otettu riittävällä tavalla
huomioon sitä, että kantaja ”häiritsi” kartellin toimintaa, eikä huomioitu muita lieventäviä olosuhteita. Viidennen kanneperusteen
mukaan sakko on epäoikeudenmukainen ja suhteeton verrattuna kantajan omaisuusrakenteeseen ja todelliseen maksukykyyn sen erityisessä
sosiaalisessa toimintakentässä.
Unionin yleinen tuomioistuin tutkii aluksi ensimmäisen kanneperusteen, seuraavaksi kolmannen kanneperusteen ja lopuksi toisen,
neljännen ja viidennen kanneperusteen.
1.
Todistajien kuulemista koskeva vaatimus
Kun on kyse kanteeseen liitettyjen lausuntojen arvioimisesta todisteena, on huomattava, ettei työjärjestys ei ole esteenä
sille, että asianosaiset esittävät tällaisia lausuntoja. Niiden arviointi kuuluu kuitenkin unionin yleiselle tuomioistuimelle,
joka voi siinä tapauksessa, että niissä kuvaillut tosiseikat ovat ratkaisevia riita-asian ratkaisemiseksi, määrätä asian selvittämistoimena
tällaisen asiakirjan laatijan kuulemista todistajana (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑101/05 ja T‑111/05, BASF ja UCB v.
komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑4949, 97 kohta). Kun otetaan huomioon asianosaisten asiakirjat, asiakirja-aineistoon
liitetyt asiakirjat ja suullisessa käsittelyssä esitetty, unionin yleinen tuomioistuin katsoo tässä tapauksessa saaneensa
riittävästi tietoa käsiteltävän oikeusriidan ratkaisemiseksi (ks. vastaavasti asia T‑120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio,
tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 80 kohta).
Kantajan selvittämistoimia koskeva vaatimus on näin ollen hylättävä.
2.
Ensimmäinen kanneperuste: asian selvittämisen puutteellisuus, perustelujen puuttuminen tai epäjohdonmukaisuus sekä yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sillä, ettei komissio ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut
todellista vaikutusta markkinoihin

Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja ensinnäkin väittää, että komission olisi pitänyt sille määrättävän sakon laskentapohjaa
laskiessaan ottaa huomioon, että kartellilla ”ei ollut todellista vaikutusta markkinoihin”. Kantajan mukaan komissio ei tehnyt
asianmukaisia johtopäätöksiä ensinnäkään niistä riidanalaisessa päätöksessä esittämistään toteamuksista (riidanalaisen päätöksen
97 ja 98 perustelukappale), joiden mukaan raakatupakan tuottajahinnat nousivat Italiassa selvästi enemmän kuin yhteisössä
keskimäärin, eikä toiseksi myöskään siitä, että jalostajat, jotka eivät olleet liittyneet sopimukseen, asettivat vääjäämättä
edelleen kovia kilpailupaineita kartellin jäsenille, joiden markkinaosuus oli korkeintaan 55 prosenttia.
Kantaja väittää, että sakkoa laskiessaan komission on oikeuskäytännössä hyväksytyn päätöskäytäntönsä mukaan erotettava kartellit,
joilla on todellinen ja merkittävä vaikutus markkinoihin, niistä, joilla ei ole vaikutusta markkinoihin tai joiden vaikutus
on ainoastaan vähäinen. Kantajan mukaan komissiolla on siis ”positiivinen velvollisuus” määrittää kartellin todellinen vaikutus
markkinoihin arvioidessaan rikkomisen vakavuutta sakon laskentapohjan vahvistamiseksi. Velvollisuus ottaa huomioon ”[rikkomisen]
todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”, mainitaan nimenomaisesti asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan
ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3;
jäljempänä suuntaviivat), joista komissio ei saa poiketa.
Arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin komission on käytettävä vertailukohtana erityisesti
sitä kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista. Kun kyse on hintakartelleista,
komission on ensinnäkin todettava, että asianomaiset yritykset ovat sopimusten avulla todellisuudessa kyenneet saavuttamaan
korkeamman hintatason kuin taso, joka ilman yhteistoimintajärjestelyä olisi vallinnut. Toiseksi komission on otettava arvioinnissaan
huomioon kaikki merkityksellisten markkinoiden objektiiviset olosuhteet vallitsevan taloudellisen asiayhteyden valossa. Kantajan
mukaan kartellin vaikutuksia hintoihin ei ole suinkaan mahdotonta arvioida ja komissio kykenee varsin hyvin laatimaan tällaisen
arvion, kuten sen yrityskeskittymien valvontaa koskeva päätöskäytäntö osoittaa.
Kantajan mukaan sellainen kaavamainen ja muodollinen sakkojen laskentatapa, jossa ei oteta huomioon rikkomisen todellista
vaikutusta markkinoihin, on lisäksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen vastainen. Ensimmäisen
periaatteen noudattaminen edellyttää sitä, että komissio eriyttää sakkojen määrät sen mukaan, mikä on kartellin todellinen
vaikutus markkinoihin, ja päättää seuraamuksista tapauskohtaisesti. Jälkimmäisen periaatteen noudattaminen edellyttää sakon
laskemista siten, että se on järkevä ja kohtuullinen lainvastaisen käyttäytymisen todelliseen vaikutukseen ja etenkin asiakkaille
ja loppukuluttajille aiheutuneeseen vahinkoon nähden, eikä sellaista vahinkoa ole tässä tapauksessa aiheutunut. Kantajan mukaan
vahingon suuruus on tärkein erottava kriteeri kartellien välillä. Jos kartellin todellinen vaikutus markkinoihin ei ole merkittävä
eikä kartellista aiheudu vahinkoa siihen osallistuneiden yritysten asiakkaille ja kuluttajille, sakko olisi määrättävä asteikon
alimmalle tasolle, myös ”erittäin vakaviksi” luokitelluissa rikkomuksissa.
Kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa mainittu 20 miljoonan euron summa edustaa
sen perusseuraamuksen vähimmäismäärää, jota lähtökohtaisesti sovelletaan rikkomisessa kyseessä olevilla markkinoilla merkittävimmässä
asemassa olevaan yritykseen eikä kaikkiin kartelliin osallistuviin yrityksiin. Lisäksi kantaja väittää komission poikenneen
tästä 20 miljoonan euron vähimmäismäärästä [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala
– Espanja) 20.10.2004 tehdyssä komission päätöksessä K(2004) 4030 lopullinen taustalla olevassa asiassa, joka on ilmeisen
samankaltainen nyt tarkasteltavan asian kanssa.
Kantajan mukaan ”vakavien” ja ”erittäin vakavien” rikkomusten erotteluun perustuvalla muodollisella luokittelulla ei ole komission
sille antamaa merkitystä, koska kantajan väitteet koskevat nimenomaan komission suuntaviivojen perusteella laatiman laskelman
lopputulosta. Lisäksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että markkinavaikutusten ollessa vähäiset hintakartelli voidaan luokitella
pikemminkin ”vakavaksi” kuin ”erittäin vakavaksi” rikkomiseksi. Jotta rikkomisen vähäinen vaikutus markkinoihin voitaisiin
ottaa asianmukaisesti huomioon, komissio voisi myös alentaa rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistettua määrää tiettyyn
osuuteen siitä vähimmäismäärästä, joka tavallisesti määrätään ”erittäin vakavasta” rikkomuksesta.
Koska kartellin todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei ollut näyttöä, kantajalle määrätyn sakon laskentapohja olisi pitänyt
vahvistaa kartelleille määrättävien sakkojen asteikon alimmalle tasolle.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja esittää useita väitteitä, joissa kaikissa vedotaan siihen, ettei komissio sakon laskentapohjaa
määrittäessään ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin.
Ennen kantajan esittämien kanneperusteiden arviointia unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi palauttaa mieleen
sakkojen määrän määrittämistä EY 81 artiklan vastaisten kartellien tapauksessa sekä erityisesti rikkomisen vakavuuden arviointia
sääntelevät yleiset periaatteet.
Yleisiä huomautuksia
EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa todetaan nimenomaisesti yhteismarkkinoille soveltumattomiksi sellaiset sopimukset
ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja
tai joilla rajoitetaan tai valvotaan tuotantoa tai markkinoita. Tämäntyyppisiä rikkomisia on etenkin silloin, kun kysymys
on horisontaalisista kartelleista, pidetty oikeuskäytännössä erittäin vakavina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla
vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin (asia T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347,
675 kohta), tai kilpailusääntöjen selvinä rikkomisina (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-1063,
109 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1129, 303 kohta).
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa säädetään, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista määrättävän sakon suuruutta
vahvistettaessa rikkomisen vakavuuden lisäksi on otettava huomioon sen kesto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuoikeuden rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten
erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista
arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 241 kohta; asia C‑534/07 P, Prym ja Prym
Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 54 kohta ja yhdistetyt asiat C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja
C-137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681, 91 kohta).
Komissio on antanut suuntaviivat sakkojen vahvistamisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta tekemiensä päätösten avoimuuden ja
objektiivisuuden varmistamiseksi (suuntaviivojen ensimmäinen kohta).
Suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmäntasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo
soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa. Suuntaviivat
eivät ole sakkojen määräämisestä tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 1/2003,
vaan niissä määritetään yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä
päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 209–213 kohta ja yhdistetyt asiat T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen
Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 219 ja 223 kohta).
Vaikkei suuntaviivoja voidakaan siten pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan,
niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa
vain perusteet esittämällä (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio,
tuomion 209 ja 210 kohta ja asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio
18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta).
Suuntaviivojen antamiseen perustuva komission oman harkintavallan rajoittaminen ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa,
että komissiolla on edelleen huomattavasti harkintavaltaa (ks. vastaavasti asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio,
tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 246, 274 ja 275 kohta). Se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei näet estä sitä, että se arvioi kyseistä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen
tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa (edellä
71 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 237 kohta).
Suuntaviivoissa vahvistetun menetelmän mukaan komissio ottaa asianomaisille yrityksille määrättävien sakkojen määrän laskemisessa
lähtökohdaksi summan, joka määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen ”luontaisen” vakavuuden perusteella. Rikkomisen vakavuuden
arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta
merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta).
Tässä yhteydessä rikkomiset on luokiteltu kolmeen ryhmään eli ”vakavaa vähäisempiin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen
määrä on 1 000–1 000 000 euroa, ”vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on 1–20 miljoonaa euroa, ja ”erittäin
vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on yli 20 miljoonaa euroa (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen
alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta). Komissio täsmentää erittäin vakavissa rikkomisissa kyseen olevan pääasiassa
”hintakartelleista” ja markkinoiden jakamisesta horisontaalisin rajoituksin tai muista menettelyistä, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden
moitteettomaan toimintaan, kuten muiden sulkeminen pois kansallisilta markkinoilta tai monopolia vastaavassa asemassa toimivien
yritysten määräävän aseman väärinkäyttö (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmas luetelmakohta).
On lisäksi huomattava, että edellä 74 kohdassa mainituilla kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla kolmella
seikalla ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys
erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi” (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 101 kohta ja yhdistetyt asiat T-456/05 ja T-457/05, Gütermann ja Zwicky v.
komissio, tuomio 28.4.2010, 137 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Todellinen vaikutus markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuus eivät sitä vastoin ole välttämättömiä seikkoja
rikkomisen luokittelemiseksi erittäin vakavaksi sellaisten horisontaalisten kartellien tapauksessa, joissa on kyse etenkin,
kuten käsiteltävässä asiassa, hintojen vahvistamisesta. Vaikka nämä kaksi kriteeriä ovat seikkoja, jotka on otettava huomioon
rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi, kyse on kuitenkin vain kriteereistä muiden kriteerien joukossa vakavuuden arvioimiseksi
kokonaisvaltaisesti (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 74 ja 81
kohta; edellä 71 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 240 ja 311
kohta sekä asia T-73/04, Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2661, 91 kohta).
Myös tätä nykyä hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suuntaviivoista ilmenee, että horisontaalisia kartelleja, joissa
on kyse, kuten käsiteltävässä asiassa, etenkin hintojen vahvistamisesta, voidaan pelkän laatunsa perusteella pitää ”erittäin
vakavina” rikkomisina ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin (edellä 69 kohdassa
mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 75 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat T-49/02–T-51/02,
Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomio 27.7.2005, Kok., s. II-3033, 178 kohta ja asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio,
tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta).
Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että vaikka vakavien rikkomusten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutukset markkinoihin,
erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä vastoin esitetä mitään vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin (edellä
76 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 137 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 78 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomion 178 kohta).
Kantajan esittämiä väitteitä on siis arvioitava näiden oikeuskäytännön periaatteiden mukaisesti.
Kartellin todellisen markkinavaikutuksen huomiotta jättäminen sakon määrittämisessä
Kantaja moittii komissiota ensinnäkin siitä, ettei tämä ottanut huomioon kartellin todellista vaikutusta markkinoihin määrittäessään
sakon laskentapohjaa.
Aivan aluksi on kuitenkin huomautettava, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio määritti eri adressaateille
määräämiensä sakkojen määrät suuntaviivoissa esitetyn yleisen menetelmän perusteella ja että se teki näin, vaikka se ei kyseisessä
päätöksessä nimenomaisesti mainitsekaan suuntaviivoja.
Käsiteltävässä asiassa on kyseisen rikkomisen laadusta todettava, että rikkomisella pyrittiin muun maussa vahvistamaan yhdessä
jalostajien raakatupakasta maksamat hinnat sekä jakamaan raakatupakan tavarantoimittajat ja määrät. Tällaiset menettelytavat
ovat suuntaviivoissa tarkoitettuja ”hintakartellin” tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia ja laadultaan siis ”erittäin vakavia”
rikkomisia. Kuten edellä 67 kohdassa muistutetaan, tämäntyyppiset kartellit on oikeuskäytännössä luokiteltu kilpailusääntöjen
selviksi rikkomisiksi tai erittäin vakaviksi rikkomisiksi, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan
kilpailun olennaisiin parametreihin.
Tästä seuraa, että komissio saattoi tässä tapauksessa virhettä tekemättä luokitella kartellin erittäin vakavaksi rikkomiseksi
rikkomisen laadun perusteella, ja näin riippumatta sen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin (ks. edellä 76 ja 77 kohdassa
mainittu oikeuskäytäntö ja etenkin edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion
103 kohta).
Kantaja kuitenkin väitti suullisessa käsittelyssä, toisin kuin kirjelmissään, ettei se sinänsä kiistänyt rikkomisen luokittelemista
erittäin vakavaksi. Se täsmensi väitteensä ulottuvuutta seuraavasti. Se selitti pyrkivänsä väitteellään lähinnä osoittamaan,
että suuntaviivoissa erittäin vakaville rikkomuksille vahvistettua 20 miljoonan euron kynnystä sovelletaan kaikille kartelliin
osallistuneille yrityksille määrättyjen seuraamusten kokonaisarvoon. Koska komissio nyt tarkasteltavassa tapauksessa vahvisti
kaikkien kartelliin osallistuneiden yritysten laskentapohjaksi yhteensä 55 miljoonaa euroa, se ylitti tämän kynnyksen. Komission
olisi tästä syystä pitänyt ottaa huomioon, ettei rikkomisella ollut vaikutusta markkinoihin, ja perustella, mistä syistä se
ylitti kyseisen vähimmäismäärän.
Tästä on ensinnäkin huomautettava, että kantajan väite perustuu virheelliseen lähtökohtaan. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee,
että suuntaviivoissa vakavista rikkomisista määrättävän sakon laskentapohjalle määritetty 20 miljoonan euron vähimmäismäärä
viittaa yksittäiseen yritykseen, ei kaikkiin kilpailusääntöjä rikkoneisiin yrityksiin (ks. edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 306 ja 311 kohta; edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer
v. komissio, tuomion 81 kohta; asia T‑69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2567,
187 kohta ja asia T‑13/03, Nintendo ja Nintendo of Europe v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II‑947, 44 kohta).
Myös suuntaviivojen systemaattinen tulkinta tukee päätelmää, jonka mukaan suuntaviivoissa mainitut ”mahdolliset määrät” viittaavat
yksittäiselle yritykselle määrättävään sakkoon eivätkä kaikille kartelliin osallistuneille yrityksille määrättävien sakkojen
summaan. Suuntaviivoissa ilmausta ”perusmäärä” käytetään nimittäin järjestelmällisesti viittaamaan yksittäiselle yritykselle
eikä kaikille kartellin jäsenille määrättävään sakkoon. Tämä käy ilmi erityisesti suuntaviivojen toisesta alakohdasta, jonka
mukaan sakon uusi laskutapa pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien
olosuhteiden perusteella. Tällaiset olosuhteet määritetään kuitenkin aina yrityskohtaisesti eikä yhteisesti kaikille kartellin
jäsenille, joten ilmaus ”perusmäärä” ei voi viitata mihinkään muuhun kuin yksittäiselle yritykselle määrättävään sakkoon.
Samoin se, että suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, että ”[j]os rikkomukseen syyllistyy
useita yrityksiä – –, voi tietyissä tapauksissa olla tarpeen vaihdella kussakin [suuntaviivoissa] mainitussa luokassa määritettyjä
määriä”, vahvistaa, että kyseisillä määrillä viitataan kullekin rikkomiseen osallistuneelle yritykselle erikseen määritettävään
määrään eikä näiden määrien summaan. Lisäksi komissio huomauttaa perustellusti, että jos se olisi tosiasiallisesti halunnut
suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa viitata – kuten kantaja väittää – kaikille yrityksille yhteensä määrättävien sakkojen
vähimmäismäärään, se olisi täsmentänyt tällaisen tarkoituksen selvästi käyttämällä jotakin nimenomaista ilmausta, kuten ”kaikkiin
yrityksiin sovellettavien sakkojen vähimmäismäärä”.
Näin ollen on todettava, että komissio on tässä tapauksessa vahvistanut kantajalle määrättävän sakon laskentapohjaksi 10 miljoonaa
euroa, joka on selvästi suuntaviivoissa asetettua 20 miljoonan euron vähimmäismäärää alempi.
Tässä yhteydessä ei ole merkitystä sillä kantajan väitteellä, jonka mukaan komission esittämästä päättelystä ei ilmene, mistä
syistä komission päätöksen K (2004) 4030 lopullinen taustalla olevassa asiassa määritetyt laskentapohjat olivat huomattavasti
edellä mainittua 20:ta miljoonaa euroa alempia. Kuten oikeuskäytännössä täsmennetään, suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan
kolmannen luetelmakohdan toisessa alakohdassa erittäin vakaville rikkomuksille määritetty 20 miljoonan euron laskentapohja
ei ole vähimmäiskynnys, jota alemmaksi ei voida mennä (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer
v. komissio, tuomion 97 kohta; ks. myös asia T‑52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5005, 42 kohta).
Erityisesti markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamisesta sakon suuruuden määrittämisessä on toiseksi
muistutettava, että sen määrittämiseksi on otettava huomioon todettu kilpailusääntöjen rikkomisten kesto ja kaikki muut tekijät,
jotka voivat vaikuttaa niiden vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen
menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden
arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII,
s. 133, 129 kohta ja edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 242 kohta). Tästä
seuraa, ettei kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista
määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin
liittyvillä seikoilla, varsinkin kun on kyse sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta, johon käsiteltävässä
asiassa on syyllistytty (ks. vastaavasti asia C‑194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I‑10821, 118
kohta; edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 96 kohta ja asia C‑554/08 P, Carbone-Lorraine
v. komissio, tuomio 12.11.2009, 44 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Nyt käsiteltävässä asiassa tosiseikkoja koskevan riidanalaisen päätöksen osan tarkastelu osoittaa, että jalostajat ovat tietoisesti
panneet täytäntöön ne kilpailua rajoittavat menettelytavat, joista niille on määrätty seuraamus (ks. esim. riidanalaisen päätöksen
124, 132, 133 ja 141 perustelukappale). Tämä saa lisäksi vahvistuksen siitä, että kartelli oli salainen, kuten riidanalaisen
päätöksen 363 ja 473 perustelukappaleesta ilmenee.
Lisäksi riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että jalostajat sopivat useaan otteeseen toimenpiteistä, joilla pyrittiin varmistamaan
kartellin tehokas täytäntöönpano ja joita olivat esimerkiksi niiden kunkin tavarantoimittajan laskujen vastavuoroinen lähettäminen
(riidanalaisen päätöksen 122 ja 129 perustelukappale), velvollisuus neuvotella sopimuksen ulkopuolisia ostoja tehtäessä (riidanalaisen
päätöksen 139 perustelukappale) ja työntekijöiden valvontaa koskevat velvollisuudet, jotta työntekijät eivät tekisi aloitteita
ilman tarpeellista yhteensovittamista (riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappale). Tältä osin on vielä huomautettava, että
riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappaleesta ilmenee komission myös osoittaneen, että kartelli oli pantu täytäntöön.
Tässä tapauksessa ei siis ole kyse ainoastaan erittäin vakavaksi luokiteltavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta vaan myös
edellä 91 ja 92 kohdassa mainituista menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvistä piirteistä.
Riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleesta kuitenkin ilmenee, että kantajalle määrätyn sakon laskentapohja on määrältään
selvästi pienempi kuin summa, jonka komissio olisi voinut suuntaviivojen mukaan määrätä erittäin vakavista rikkomisista.
Näissä olosuhteissa kantaja ei siis voi pätevästi väittää, että komissio teki sakon määrittämisessä virheen, koska se ei ottanut
huomioon sitä, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta markkinoihin, siinäkään tapauksessa, että tämä vaikutus olisi
ollut mitattavissa.
Kolmanneksi on todettava, että komissio otti sakon laskentapohjan vahvistamisessa huomioon kunkin yrityksen lainvastaisen
käyttäytymisen todennäköiset vaikutukset. Riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee komission pitäneen
asianmukaisena vahvistaa sakot kunkin osapuolen markkina-aseman perusteella, jotta voitaisiin ottaa huomioon kunkin yrityksen
painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla,
kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita kilpailua rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen
seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä on katsottava olevan niiltä osin kuin
on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on normaalin kilpailun kannalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-236/01,
T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 196–198
kohta). Sakon määrää vahvistettaessa kunkin yrityksen markkinaosuudet ovat oikeuskäytännön mukaan merkityksellinen peruste
sen määrittämisessä, millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla (asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio,
tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 139 kohta ja edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion
62 kohta).
Näin ollen on todettava, että vahvistaessaan sakon laskentapohjan kunkin osapuolen markkinaosuuden mukaan komissio käytti
perustetta, jota oikeuskäytännössä pidetään merkityksellisenä sen määrittämisessä, millainen vaikutus kantajan käyttäytymisellä
on voinut olla markkinoihin.
Erityisesti niistä riidanalaisessa päätöksessä mainituista tiedoista, joilla kantajan mukaan osoitetaan se, ettei kartelli
vaikuttanut markkinoihin, on todettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että jotta kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta, on ratkaisevaa selvittää, ovatko kartellin jäsenet tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen.
Koska siihen, mitä tämän jälkeen tapahtuu todellisuudessa saavutettujen markkinahintojen tasolla, ovat omiaan vaikuttamaan
muut tekijät, jotka eivät ole kartellin jäsenten määräämisvallassa, kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja
sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet niiden pyrkimyksiä (ks. edellä 71 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 287 kohta ja edellä 76 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa, jossa kartellin jäsenet ovat toteuttaneet toimenpiteitä antaakseen kilpailun vastaisille
aikomuksilleen todellisen vaikutuksen (ks. edellä 91 ja 92 kohta), kantajan mainitseman tupakan hintojen nousun kaltainen
hintakehitys markkinoilla ei yksinään riitä perusteeksi sakon alentamiselle. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että ilman
kartellia hintojen nousu olisi ollut vieläkin merkittävämpää.
Väitteestä, jonka mukaan kantaja häiritsi usein kartellin toimintaa ja vakautta ja jonka mukaan tämä vahvistaisi oletuksen
siitä, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta markkinoihin, on riittävää huomauttaa, että komissio otti tämän kartellia
”häiritsevän” käyttäytymisen huomioon lieventävänä olosuhteena (riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappale).
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
Väitetystä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan yhdenvertaisuusperiaatetta loukataan ainoastaan, jos toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita kohdellaan eri tavalla
tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla ja jos tällainen kohtelu ei ole objektiivisesti perusteltua (asia
106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s. 4209, 28 kohta ja asia T‑161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok.,
s. II‑3555, 79 kohta).
On kuitenkin todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ainoastaan väittää yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen
edellyttävän, että komissio eriyttää sakkojen määrät sen mukaan, mikä on kartellin todellinen vaikutus markkinoihin, ja päättää
seuraamuksista tapauskohtaisesti. Kantaja ei kuitenkaan selitä, millä tavalla komissio olisi nyt tarkasteltavassa tapauksessa
loukannut tätä periaatetta Romana Tabacchin kohdalla. Lisäksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan muita
asioita – joita kantaja ei edes mainitse – koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä syrjinnän mahdollisen olemassaolon
osalta, koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset
ajanjaksot, olisivat identtisiä (ks. vastaavasti asia C‑167/04 P, JCB Service v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8935,
201 ja 205 kohta; asia C‑76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I‑4405, 60 kohta ja
asia T‑12/03, Itochu v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II‑883, 124 kohta).
Väitetystä suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta on huomautettava, että suhteellisuusperiaatteen mukaan yhteisön toimielinten
toimenpiteillä ei saa ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien
toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä,
on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin
nähden (asia C‑331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990, Kok., s. I‑4023, 13 kohta ja asia C-180/96, Yhdistynyt kuningaskunta
v. komissio, tuomio 5.5.1998, Kok., s. I‑2265, 96 kohta; asia T-30/05, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007,
223 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Menettelyissä, jotka komissio on pannut vireille määrätäkseen seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisista, kyseisen periaatteen
soveltaminen merkitsee sitä, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoiteltuihin päämääriin nähden eli kyseisten sääntöjen
noudattamiseen nähden ja että yritykselle kilpailua koskevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa
suhteessa rikkomiseen nähden, kun tätä arvioidaan kokonaisuutena ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501,
532 kohta ja edellä 104 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 223 ja 224 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Suhteellisuusperiaate merkitsee erityisesti sitä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi
huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tässä tapauksessa sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti
perustellulla tavalla (asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 226–228 kohta ja asia
T-446/05, Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomio 28.4.2010, 171 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä kysymyksestä on kuitenkin todettava, ettei kantaja ole näyttänyt toteen, ettei asiakkaille ja loppukuluttajille ole
aiheutunut vahinkoa, jonka puuttumiseen se juuri perustaa suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevan väitteensä. Niiden
tietojen perusteella, joihin kantaja on tämän kanneperusteen yhteydessä vedonnut, ei näet voida näyttää toteen tällaista vaikutusten
puuttumista, koska niihin ovat voineet vaikuttaa muut tekijät (ks. edellä 99 ja 100 kohta).
Kantaja ei myöskään voi väittää, että komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta vahvistaessaan sakon laskentapohjaksi 10
miljoonaa euroa sillä perusteella, että kyseessä oli erittäin vakavaksi luokiteltava ja suunnitelmallinen kilpailusääntöjen
rikkominen. Nyt käsiteltävässä asiassa vahvistetun laskentapohjan oikeasuhteisuuden vahvistaa se, että se on määrältään selvästi
pienempi kuin vähimmäismäärä, joka tämäntyyppisestä kartellista olisi suuntaviivojen mukaan voitu määrätä.
Perustelujen puuttuminen ja epäjohdonmukaiset perustelut
Tästä väitteestä on huomautettava, että kantaja viittaa kanneperusteensa otsikossa perustelujen puuttumiseen tai epäjohdonmukaisiin
perusteluihin muttei esitä väitteen tueksi mitään perusteluja itse kanneperusteessa. Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen
istunnossa esittämään kysymykseen kantaja täsmensi, että päätöksen perustelut ovat sen mukaan epäjohdonmukaisia siltä osin
kuin komissio määräsi sille suuntaviivoissa määritettyä vähimmäismäärää ankaramman seuraamuksen arvioimatta kartellin vaikutuksia
markkinoihin.
Tästä on huomautettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että vahvistettaessa sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi perusteluvelvollisuus
täytetään, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on voinut määrittää
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja,
perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten
vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta
ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää
luetteloa (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse
Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 463 ja 465 kohta, ns. PVC II ‑tapaus).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio luettelee riidanalaisen päätöksen 365–376 perustelukappaleessa seikat, jotka se otti
huomioon vahvistaessaan sakon laskentapohjan kartelliin osallistuneille yrityksille. Näiden seikkojen joukossa komissio mainitsee
erityisesti kriteerit, joiden perusteella se on arvioinut rikkomisen vakavuutta suuntaviivojen perusteella ja tämän jälkeen
vahvistanut sakon laskentapohjan luokittelemalla yritykset sen mukaan, mikä on niiden merkitys markkinoilla markkinaosuuksien
perusteella, kun otetaan huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset.
Oikeuskäytännössä perusteluvelvollisuuden noudattamiselle asetetut edellytykset siis täyttyvät.
Koska on jo todettu (ks. edellä 88 kohta), että komission kantajalle vahvistama sakon laskentapohja on selvästi suuntaviivoissa
erittäin vakaville rikkomisille määritettyä vähimmäismäärää pienempi, epäjohdonmukaisia perusteluja koskevaa väitettä ei voida
hyväksyä.
Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
3.
Kolmas kanneperuste: perustelujen ja asian selvittämisen puutteellisuus sekä todistustaakkaa koskevien sääntöjen rikkominen
siltä osin kuin on kyse väitettyyn rikkomiseen osallistumisen kestosta

Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että komissio teki ilmeisen tosiseikkoja koskevan arviointivirheen, kun se määritti Romana Tabacchin kartelliin
osallistumisen kestoksi kaksi vuotta ja kahdeksan kuukautta eli katsoi sen alkaneen lokakuussa 1997 ja jatkuneen 19.2.2002
asti 5.11.1999 ja 29.5.2001 välisenä aikana tapahtunutta keskeytystä lukuun ottamatta. Tältä osin kantaja muistuttaa maininneensa
hallinnollisen menettelyn aikana, että se vetäytyi kartellista lopullisesti helmikuussa 1999 siihen enää palaamatta. Näin
ollen sen osallistuminen kartelliin olisi kestänyt vain hieman yli vuoden. Kantaja moittii komissiota myös siitä, ettei tämä
esittänyt päätelmiensä tueksi asianmukaista näyttöä eikä perustellut niitä riittävästi.
Kantaja katsoo, että sen ensimmäisen kartelliin osallistumisjakson loppuvaiheesta on todettava seuraavaa:
–        vastoin vakiintunutta oikeuskäytäntöä riidanalaisen päätöksen 157–201 perustelukappaleessa ei esitetä mitään näyttöä kantajan
osallistumisesta kartellin kokouksiin tai muuhun toimintaan vuoden 1999 aikana;
–        komission esittämistä todisteista ilmenee, että 14.12.1998 pidetty kokous oli viimeinen, johon kantaja osallistui (riidanalaisen
päätöksen 155 perustelukappale); 20.10.1998 päivätyssä Dimon Italian sisäisessä muistiossa (riidanalaisen päätöksen 145 perustelukappale),
jonka komissio jätti kokonaan huomiotta, mainitaan ”konsernien” moittineen kantajaa 16.10.1998 lähtien siitä, ettei tämä piitannut
kartellin toimintasäännöistä;
–        vaikka kartelli toimi erittäin aktiivisesti vuonna 1999, riidanalaisesta päätöksestä ei käy ilmi, että kantaja olisi osallistunut
sen toimintaan; itse asiassa riidanalaisen päätöksen mukaan (i) muut jalostajat eli Deltafina, Transcatab, Dimon Italia ja
Trestina Azienda Tabacchi painostivat jatkuvasti APTI:tä vaikuttaakseen toimialakohtaisista sopimuksista käytäviin neuvotteluihin
(riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappale); (ii) Deltafinan, Transcatabin ja Dimon Italian välillä järjestettiin vuonna
1999 erilaisia kartellikokouksia; niistä erityisen merkittäviä olivat eräät lokakuussa pidetyt kokoukset, joihin kantaja ei
osallistunut eikä saanut kutsua (riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappale); (iii) vain tietyt jalostajat hyväksyivät Bright-
ja Burley-raakatupakkalajeja koskevan muistion (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale).
Kantaja huomauttaa 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisestä ajanjaksosta seuraavaa:
–        ratkaisevana todisteena kantajan jatkamisesta kartellissa esitettiin sen Deltafinalta 29.5.2001 saama faksi, jossa mainitaan,
mihin hintaan Deltafina aikoi allekirjoittaa Bright-tupakkalajia koskevat sopimukset tuottajajärjestöjen kanssa; tämä faksi
ei kuitenkaan ollut luonteeltaan kilpailua rajoittava; itse asiassa kyseessä oli yksittäinen yhteydenotto, jonka tarkoituksena
oli auttaa kantajaa ymmärtämään viljelijöiden ja jalostajien välisissä sopimuksissa käytettyjä vaikeaselkoisia markkina-arvoja,
ja tällaisten sopimusten allekirjoitusmenettelystä määrätään yhteisen maatalouspolitiikan säännöissä, joihin oli tehty merkittäviä
muutoksia;
–        kantajan liiketoiminnallisia aloitteita seurattiin tarkasti kartellin kokouksissa, joihin se itse ei osallistunut (riidanalaisen
päätöksen 209 perustelukappale); kantajan suhteet kartelliin käyvät ilmi myös Dimon Italian Deltafinalle ja Transcatabille
toimittamasta esityslistasta kokoukseen, joka oli määrä pitää 18.9.2001 eli kyseisen faksin vastaanottamispäivän jälkeen (riidanalaisen
päätöksen 212 perustelukappale);
–        kantajan väitetty osallistuminen kartelliin rajoittui ainoastaan kahteen kokoukseen, jotka pidettiin 16.11.2001 ja 8.1.2002,
kuten Transcatabin 18.4.2002 tehdyn tarkastuksen yhteydessä antamista lausunnoista ilmenee; kantaja väittää osallistuneensa
näihin kokouksiin siksi, että Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab olivat pyytäneet sitä toimimaan ”sovittelijana”, jotta
”Burley Campano, tupakkatuotteiden suojaamiseksi ja niiden arvostuksen lisäämiseksi perustettu konsortio” (jäljempänä Burley-konsortio)
saataisiin perumaan vastustuksensa Unitabin ja APTI:n suunnitteleman, Burley-tupakkalajin kansallisen hallintokomitean (jäljempänä
Cogentab) hallinnoitavaksi ajatellun tupakan tarjouskilpailujärjestelmän käyttöön ottamiselle; kantaja väittää kutsuneensa
kyseiset osapuolet 8.1.2002 pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappale), jota edeltävänä iltana pidetyssä
toisessa kokouksessa Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab olivat todennäköisesti sopineet – kantajan ja Burley-konsortioon
kuuluvien tavarantoimittajien poissa ollessa – seuraavan päivän neuvotteluissa noudatettavasta yhteisestä kannasta.
Komissio selittää ensinnäkin määrittäneensä kartelliin osallistumisen keskeyttämispäiväksi päivämäärän 5.11.1999, koska Deltafinan
ostoista vastaavan henkilön eräässä samana päivänä pidetyssä kokouksessa käsin kirjoittamasta muistiosta ilmenee, että kantaja
oli merkitty kokouksen esityslistaan vastedes kartellin ulkopuolisena yrityksenä.
Tältä osin komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan sen kartelliin osallistumisen lopettamispäivänä huomioon otettava
päivämäärä olisi 14.12.1998 (päivä, jolloin pidettiin viimeinen kartellitapaaminen, johon kantaja osallistui) tai jonka mukaan
tämä päivämäärä pitäisi määrittää riidanalaisen päätöksen 145 perustelukappaleessa mainitun, 20.10.1998 päivätyn Dimon Italian
sisäisen muistion perusteella. Ensinnäkin väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantaja myöntää itsekin osallistuneensa
kartelliin ainakin helmikuuhun 1999 asti, ja toiseksi edellä mainittua Dimon Italian muistiota ei voida kelpuuttaa todisteeksi
kartelliin osallistumisen lopettamisesta vuonna 1998, koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen katsotaan olevan
täysin vastuussa osallistumisestaan kartelliin niin kauan kuin se ei julkisesti ilmoita olevansa sitoutumatta kokouksissa
sovittuihin asioihin. Muun näytön puuttuessa on siis katsottava riidanalaisessa päätöksessä näytetyn asianmukaisesti toteen,
että kantajan osallistuminen kartelliin jatkui ainakin 5.11.1999 saakka.
Komissio selittää toiseksi määrittäneensä kartelliin osallistumisen jatkamispäiväksi päivämäärän 29.5.2001, koska kyseisenä
päivänä kantaja vastaanotti faksin, jossa sille ilmoitettiin, mihin hintaan Deltafina aikoi allekirjoittaa sopimukset tuottajajärjestöjen
kanssa.
Komissio pitää tällaista kilpailijoiden välistä yhteydenpitoa todisteena kartelliin osallistumisen jatkamisesta, kun vielä
otetaan huomioon, että kantaja oli jo ollut mukana kartellissa vuoteen 1999 saakka ja että se alkoi pian tämän jälkeen eli
16.11.2001 osallistua uudelleen kartellin kokouksiin.
Komissio kiistää vastauksessaan myös kantajan väitteen, jonka mukaan kanteesta käy selvästi ilmi sen aikomus riitauttaa paitsi
kartelliin osallistumisen kesto myös siihen osallistumisen jatkaminen toukokuun 2001 ja vuoden 2002 alun välisenä aikana.
Komissio ensinnäkin väittää kantajan kiistävän mainittujen kokousten lainvastaisuuden ensimmäisen kerran vasta vastauksessaan,
jossa se kieltää palanneensa kartelliin vuonna 2001. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c
alakohdan ja 48 artiklan 2 kohdan perusteella tätä väitettä ei siis voida ottaa tutkittavaksi. Toiseksi komissio pitää sitä
joka tapauksessa perusteettomana. Transcatabin 18.4.2002 antama lausunto (asiakirja nro 38281/03488) sisältää nimittäin luettelon
kartellin jäsenten välisistä kokouksista, ja 16.11.2001 järjestetty kokous on merkitty tähän luetteloon ”suljetuksi kokoukseksi”
(kokous, johon osallistuvat ainoastaan valtuutetut johtohenkilöt) ja 8.1.2002 järjestetty kokous ”työkokoukseksi” (kokous,
johon osallistuvat ostoista vastaavat henkilöt). Komission mukaan nämä kaksi kokousta ovat luonteeltaan ja tarkoitukseltaan
kilpailua rajoittavia, joten ne kuuluivat kartellin toimintaan. Se, että kokousten aikana on keskusteltu myös mahdollisuudesta
perustaa tupakan tarjouskilpailujärjestelmä, ei välttämättä tarkoita, ettei kokouksissa ole samalla keskusteltu myös kartelliin
liittyvistä kysymyksistä ja ettei kantaja osallistunut näihin keskusteluihin. Kantaja ei myöskään ole esittänyt mitään näyttöä
siitä, että se olisi julkisesti sanoutunut irti niistä kyseisistä kokouksessa käydyistä keskusteluista, joilla oli kilpailua
rajoittava tarkoitus.
Kolmanneksi komissio katsoo, että kanneperuste on joka tapauksessa tehoton. Vaikka se hyväksyttäisiinkin, se merkitsisi ainoastaan
sitä, että kantajalle määrätyn sakon laskentapohjaa olisi pitänyt korottaa 15 prosenttia eikä 25 prosenttia, mikä ei vaikuta
sakon lopulliseen määrään, kun otetaan huomioon, että sakkoa alennettiin 2,05 miljoonaan euroon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa säädetyn 10 prosentin enimmäismäärän mukaisesti.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan rikkomiseen osallistumisen kestosta (riidanalaisen päätöksen 302 ja 378 perustelukappale) on ensinnäkin huomautettava,
että asianosaisten välillä on riidatonta, että kantaja liittyi kartelliin lokakuussa 1997. Asianosaiset ovat erimielisiä lähinnä
siitä, onko komissio näyttänyt asianmukaisesti toteen ensinnäkin sen, että kantajan osallistuminen kartelliin keskeytyi 5.11.1999,
ja toiseksi sen, että kantaja palasi kartelliin 29.5.2001 ja jatkoi osallistumistaan rikkomisen päättymiseen eli 19.2.2002
asti.
Lisäksi on huomautettava, että komission mukaan kantajan väite, jolla riitautetaan 16.11.2001 ja 8.1.2002 pidettyjen kokousten
lainvastaisuus, on uusi, vasta vastaajan vastineeseen annetussa vastauksessa esitetty peruste, jota ei siis voida ottaa tutkittavaksi.
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tästä, että sen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asian
käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin
tai oikeudellisiin seikkoihin. Tässä yhteydessä peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin nimenomaisesti tai implisiittisesti
esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, on otettava tutkittavaksi (asia T-195/00, Travelex Global
and Financial Services ja Interpayement Services v. komissio, tuomio 10.4.2003, Kok., s. II-1677, 33 ja 34 kohta ja asia T-151/01,
Duales System Deutschland v. komissio, tuomio 24.5.2007, Kok., s. II-1607, 71 kohta).
Tässä tapauksessa on todettava, että perusteella, jota komissio pitää uutena, laajennetaan kantajan väitteitä vastauksena
komission vastineessaan esittämiin väitteisiin kantajan osallistumisen kestoa koskevan kolmannen kanneperusteen osalta. Komission
oikeudenkäyntiväite on tämän vuoksi hylättävä.
Lisäksi on todettava, ettei kantaja nimenomaisesti vaadi kumoamaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b kohtaa, jossa määritellään
kantajan kartelliin osallistumisen kesto.
Tässä tapauksessa kantajan kirjelmistä kuitenkin ilmenee, että kantaja kiistää riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden lähinnä
siltä osin kuin komissio katsoo, että rikkominen alkoi kantajan osalta lokakuussa 1997 ja jatkui 5.11.1999 asti sekä 29.5.2001
ja 19.2.2002 välisen ajan, kuten kyseisen päätöksen 1 artiklan b alakohdassa todetaan. Näin ollen kantaja väittää kirjelmissään,
että sen kartelliin osallistumisen on katsottava kestäneen hieman yli vuoden, nimittäin lokakuun 1997 ja helmikuun 1999 välisen
ajan, ja että komissio ”on – – tehnyt virheen tosiseikkojen toteamisessa ja arvioinut virheellisesti [kantajan] esittämiä
todisteita” määrittäessään rikkomisen keston paljon tätä pidemmäksi. Lisäksi on kiistatonta, että kantaja riitautti rikkomisen
keston jo hallinnollisen menettelyn aikana, erityisesti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa (ks. vastaavasti edellä
78 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 212 kohta).
Edellä esitetyn perusteella on siis todettava, ettei kantaja tällä kanneperusteella pyri ainoastaan sakon kumoamiseen tai
alentamiseen vaan myös päätöksen ja erityisesti sen 1 artiklan b kohdan osittaiseen kumoamiseen sillä perusteella, että komissio
toteaa siinä virheellisesti, että rikkominen alkoi lokakuussa 1997 ja jatkui 19.2.2002 asti 5.11.1999 ja 29.5.2001 välisenä
aikana tapahtunutta keskeytystä lukuun ottamatta (ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 78 mainittu asia Groupe Danone v. komissio,
tuomion213 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan komission on näytettävä toteen kartellin olemassaolon lisäksi myös sen kesto (ks. yhdistetyt asiat
T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/9–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95,
T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 2802 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Erityisesti, kun on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys niistä
kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen
muodostavista seikoista (ks. vastaavasti edellä 97 kohdassa mainittu asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 58 kohta; asia
C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 86 kohta ja edellä 78 kohdassa mainittu asia
Groupe Danone v. komissio, tuomion 215 kohta). Jos tuomioistuin on epätietoinen, asia on ratkaistava sen yrityksen hyväksi,
jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu. Tuomioistuin ei siis etenkään sakon määräämiseksi tehdyn päätöksen
kumoamisesta ja/tai muuttamisesta nostettua kannetta käsitellessään saa katsoa, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen
toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos se on tästä vielä epätietoinen. Viimeksi mainitussa tilanteessa on nimittäin
otettava huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EUVL 2007, C 303, s. 1) 48 artiklan 1 kohdassa vahvistettu syyttömyysolettaman
periaate, sillä se on yksi perusoikeuksista, joita suojataan unionin oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten
rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti
yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen
(ks. asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 149 ja 150 kohta; ks. vastaavasti myös edellä 78
kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 215 ja 216 kohta). Komission on siten esitettävä täsmällisiä ja
yhtäpitäviä todisteita, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu (ks. edellä 78 kohdassa
mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 217 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on myös niin, että kaikkien komission toimittamien todisteiden ei tarvitse välttämättä
täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät välilliset todisteet
kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset (ks. edellä 105 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering
ym. v. komissio, tuomion 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On sitä paitsi tavanomaista, että kilpailunvastaisiin sopimuksiin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset
pidetään salassa ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Tästä seuraa, että vaikka
komissio löytää asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, nämä asiakirjat
– esimerkiksi kokousten pöytäkirjat – ovat normaalisti vain hajanaisia ja niitä on vähän, joten usein on välttämätöntä muodostaa
kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä. Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo
on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja välillisistä todisteista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen
selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 55–57 kohta ja yhdistetyt asiat
C‑403/04 P ja C‑405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑729, 51 kohta).
Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla rikkomisen kesto voidaan osoittaa suoraan,
komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden
perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä (asia
T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II‑441, 79 kohta ja edellä 55 kohdassa mainittu asia Peróxidos
Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa esitettyjen väitteiden osalta on ratkaistava kysymys siitä, oliko komissiolla käytettävänään riittävästi
todisteita sen päättelemiseksi, että kantaja osallistui kartelliin lokakuusta 1997 lähtien 5.11.1999 saakka ja jatkoi osallistumistaan
29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana.
Kantajan kartelliin osallistumisen päättymispäivä vuonna 1999
Alustavasti on huomautettava, että on riidatonta, että kantaja keskeytti osallistumisensa kartelliin vuonna 1999. Asianosaiset
ovat kuitenkin erimielisiä mainitun keskeyttämisen päivämäärästä. Kantaja kiistää osallistuneensa kartelliin 19.2.1999 jälkeen,
jolloin pidettiin kokous, joka oli viimeinen, johon se väittää osallistuneensa, kun taas komissio määritti osallistumisen
keskeyttämispäiväksi päivämäärän 5.11.1999. Jälkimmäinen ajankohta perustuu tietoihin, jotka sisältyvät Deltafinan työntekijän
5.11.1999 pidetyssä kartellikokouksessa käsin kirjoittamiin muistioihin (ks. riidanalaisen päätöksen alaviite 263). Näistä
tiedoista nimittäin ilmenee, että yksi kokouksessa käsiteltävistä aiheista olivat kartellin jäsenten ja kantajan väliset suhteet,
mikä kantajan mukaan osoittaisi, että sitä pidettiin kartellin ulkopuolisena yrityksenä.
On huomautettava, että näissä käsin kirjoitetuissa muistioissa, joiden perusteella komissio määritti päivämäärän, jolloin
kantaja keskeytti osallistumisensa kartelliin vuonna 1999, ei tosiasiallisesti sisälly mainintaa osallistumisen lopettamispäivästä.
Ainoa varma päivämäärä, joka näistä muistioista on pääteltävissä, on niiden laatimispäivä.
Näin ollen on todettava, että muistioiden laatijan implisiittisesti ilmaisemien tosiseikkojen, nimittäin sen, että kantajasta
oli tullut kartellin ulkopuolinen yritys, on täytynyt tapahtua ennen muistioiden laatimispäivää, kuten komissio itsekin myöntää
riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 263.
Toisin kuin komissio väittää riidanalaisessa päätöksessä, edellä mainituista muistioista ei näin ollen voida päätellä, että
päivämäärä, jolloin kantaja keskeytti osallistumisensa kartelliin, on 5.11.1999.
Tästä kysymyksestä on ensinnäkin huomautettava komission toteavan riidanalaisen päätöksen 157 perustelukappaleessa – vuonna
1999 syyksi luettuja tosiseikkoja koskevan osan alussa –, että ”Deltafina, Dimon [Italia] ja Transcatab järjestivät säännöllisesti
epämuodollisia kokouksia, joissa keskusteltiin näkymistä ja ostohintojen kehityksestä Italiassa”, muttei mainitse osallistujien
joukossa kantajaa [mikä ilmenee selvästi myös riidanalaisen päätöksen 7 perustelukappaleessa mainitun Dimon Italian 4.4.2002
esittämän leniency-hakemuksen (asiakirja nro 38281/04998) 2.3 kohdasta]. Seuraavaksi komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen
165, 184 ja 185 perustelukappaleessa, että näiden kolmen jalostajan kesken oli useita yhteydenottoja vuonna 1999, mutta mikään
niistä ei koskenut kantajaa. Kuten riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappaleessa mainitaan, Deltafina, Dimon Italia ja
Transcatab tekivät vuoden 1999 lokakuussa ”raakatupakkalajeja (Bright ja Burley) koskevan salaisen sopimuksen, jonka sisältö
ja muoto muistuttivat erittäin suurelta osin Villa Graziolin sopimusta”. Komission mukaan sopimuksessa ”pyrittiin lähtökohtaisesti
vahvistamaan raakatupakan ostohinnat kolmansilta pakkaajilta, osoittamaan kolmannet pakkaajat määriteltyine määrineen kullekin
jalostajalle ja boikotoimaan kolmansia pakkaajia, jotka eivät olleet liittyneet Cogentabiin”. Kuten komissio itse toteaa riidanalaisen
päätöksen alaviitteessä 263, Transcatabin kirjallisista lausunnoista, jotka se antoi 18.4.2002 toimitiloissaan tehdyn tarkastuksen
yhteydessä (ks. myös jäljempänä 159 kohta), ilmenee, että kantaja vetäytyi kartellista, ”koska se ei hyväksynyt Cogentabin
perustamista”. Cogentab on järjestö, jonka APTI ja Unitab perustivat lokakuussa 1999 burley-tupakkalajin sadosta vuonna 1999
tehdyn toimialakohtaisen sopimuksen mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale). Lisäksi riidanalaisen päätöksen
159 perustelukappaleesta ilmenee, että Roomassa (Italia) pidettiin helmikuussa 1999 kaksi jalostajien kokousta, joihin kantaja
siis ei osallistunut ja joissa jalostajilla ”oli samalla tilaisuus keskustella – – ostoja käsittelevän, sittemmin Cogentabiksi
nimetyn sekakomitean perustamisesta”.
Komissio ei siis lopulta esitä riidanalaisessa päätöksessä oikeastaan minkäänlaista näyttöä siitä, että kantajan osallistuminen
kartelliin olisi jatkunut 5.11.1999 asti.
Komissio väitti ensimmäisen kerran vasta suullisessa käsittelyssä, että kantaja olisi osallistunut myös 22.7.1999 pidettyyn
”operatiiviseen” kokoukseen, mitä se ei kuitenkaan maininnut väitetiedoksiannossa sen enempää kuin riidanalaisessa päätöksessäkään.
Riidanalaisesta päätöksestä sitä vastoin ilmenee ainoastaan, että kantaja ”vetäytyi kartellista” vuonna 1999, ”koska se ei
hyväksynyt Cogentabin perustamista” (riidanalaisen päätöksen 302 perustelukappale ja alaviite 263), ja että keskustelut Cogentabin
perustamisesta oli aloitettu helmikuussa 1999 pidetyissä kahdessa kokouksessa (ks. riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale),
mutta komissio ei näytä kyseisessä päätöksessä asianmukaisesti toteen, että kantaja olisi osallistunut näihin kokouksiin.
Komissio teki siis arviointivirheen, kun se katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että kantaja lopetti osallistumisensa kartelliin
5.11.1999.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että koska komissio ei näyttänyt asianmukaisesti toteen kantajan kartelliin osallistumisen
tarkkaa lopettamisajankohtaa, sillä ei ollut perustetta määrittää lopettamispäiväksi päivämäärää 5.11.1999, ja näin ollen
kantajan viimeisenä kartelliin osallistumiskuukautena on in dubio pro reo ‑periaatteen mukaan (ks. edellä 129 kohta) pidettävä
helmikuuta 1999.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä komission väitteellä, jonka mukaan komission oli vakiintuneen oikeuskäytännön
perusteella täysin perusteltua katsoa kantajan kartelliin osallistumisen jatkuneen 5.11.1999 asti, kun otetaan huomioon todisteet,
jotka osoittavat muiden kartellin jäsenten mieltäneen kantajan kartellin ulkopuoliseksi yritykseksi, koska ei ollut olemassa
todisteita, jotka olisivat osoittaneet sen julkisesti sanoutuneen irti kartellin muista jäsenistä vuodesta 1998 tai ainakin
helmikuusta 1999 lähtien.
Tältä osin riittää, kun muistutetaan, ettei komissio näytä riidanalaisessa päätöksessä toteen, että kantaja olisi vuoden 1999
aikana ja tarkemmin sanottuna 5.11.1999 asti osallistunut kokouksiin, joiden aikana tehtiin tai pantiin täytäntöön kilpailua
rajoittavia sopimuksia (ks. vastaavasti edellä 131 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion
81 kohta). Helmikuun 1999 kokouksista riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappaleessa päinvastoin täsmennetään, että Deltafinaa,
Dimon Italiaa ja Transcatabia lukuun ottamatta muiden jalostajien läsnäoloa – kantaja mukaan luettuna – ei voitu ”näyttää
selvästi toteen”.
Komission väite on ristiriidassa myös sen riidanalaisessa päätöksessä esitetyn, Transcatabin 18.4.2002 antamiin kirjallisiin
lausuntoihin (ks. riidanalaisen päätöksen alaviite 263) perustuvan toteamuksen kanssa, jonka mukaan 5.11.1999 kantaja ”oli
jo vetäytynyt kartellista”, koska se ei hyväksynyt Cogentabin perustamista. Riidanalaisessa päätöksessä esitetyistä toteamuksista
ilmenee niin ikään (ks. riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale), että alustavat keskustelut Cogentabin perustamisesta
käynnistettiin jo helmikuussa 1999 pidetyissä kokouksissa (ks. myös edellä 138 ja 141 kohta).
Merkitystä ei ole myöskään sillä komission – ensimmäistä kertaa suullisessa käsittelyssä esittämällä – väitteellä, jonka mukaan
se olisi ”suopeudesta” kantajaa kohtaan ottanut huomioon päivämäärän 5.11.1999, sillä kantaja oli riidanalaisen päätöksen
199 perustelukappaleen mukaan osallistunut 22.11.1999 vielä yhteen jalostajien kokoukseen, jolla oli ”oletettavasti” kilpailua
rajoittava tarkoitus. Komissio ei väitetiedoksiannossa sen enempää kuin riidanalaisessa päätöksessäkään anna kantajan mahdolliselle
osallistumiselle kyseiseen kokoukseen sellaista todistusarvoa, jonka perusteella sitä voitaisiin luonnehtia moitittavaksi,
mistä syystä komissio ei ottanut tätä oletusta huomioon arvioidessaan kartelliin osallistumisen kestoa vaan päätyi lopulta
toteamaan, että 5.11.1999 kantaja ”oli jo vetäytynyt kartellista” (riidanalaisen päätöksen alaviite 263). Tämän päätelmän
vahvistavat myös yhtäältä Dimon Italian 4.4.2002 jättämä leniency-hakemus ja toisaalta Transcatabin 18.4.2002 antamat lausunnot
(ks. edellä 138 kohta).
Komissio ei myöskään ole näyttänyt toteen, että kantaja olisi vuoden 1999 aikana osallistunut eri tupakkalajeja koskevien
toimialakohtaisten sopimusten täytäntöönpanoon tai jalostajien välisiin kokoontumisiin, joissa oli tarkoitus sopia yhteisestä
kannasta, jota ne puolustaisivat myöhemmin APTI:ssä voidakseen ohjailla kyseisistä sopimuksista Unitabin kanssa käytävissä
neuvotteluissa omaksuttavaa kantaa (ks. riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappale).
Edellä esitettyjen seikkojen valossa on hyväksyttävä peruste, jonka mukaan komissio teki virheen, kun se totesi kantajan lopettaneen
osallistumisensa kartelliin 5.11.1999, koska komissio on riidanalaisessa päätöksessä arvioimiensa todisteiden ja muiden asiakirja-aineistoon
liittyvien seikkojen perusteella voinut ainoastaan katsoa, että osallistuminen on näytetty toteen helmikuuhun 1999 asti (riidanalaisen
päätöksen 159 perustelukappale ja alaviite 263).
Kantajan osallistuminen kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana
Siitä 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisestä ajanjaksosta, jonka aikana kantaja on väitetysti jatkanut osallistumistaan kartelliin,
on huomautettava, että komissio perusti arviointinsa kolmeen tosiseikkaan. Komissio määritti kantajan kartelliin osallistumisen
jatkamispäiväksi päivämäärän 29.5.2001, sillä kyseisenä päivänä Deltafinan työntekijä lähetti Romana Tabacchin työntekijälle
faksin, joka sisälsi tiedot kilohinnasta, jolla Deltafina aikoi allekirjoittaa Bright-tupakkalajin viljelysopimukset (riidanalaisen
päätöksen 211 ja 302 perustelukappale). Tämä seikka yhdistettynä kantajan osallistumiseen 16.11.2001 (riidanalaisen päätöksen
213 perustelukappale) ja 8.1.2002 (riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappale) pidettyihin kokouksiin sai komission päättelemään,
että kantaja oli Deltafinan, Transcatabin ja Dimon Italian tavoin jatkanut osallistumistaan kartelliin 19.2.2002 asti.
–       Deltafinan 29.5.2001 lähettämä faksi
Edellä mainitusta 29.5.2001 lähetetystä faksista on ensinnäkin huomautettava, että siinä ainoastaan ilmoitettiin Bright-tupakkalajin
kullekin laatuluokalle määritetyt sopimushinnat, joita Deltafina aikoi käyttää tuottajajärjestöjen kanssa tehtävissä viljelysopimuksissa.
Tästä kysymyksestä on ensinnäkin todettava, ettei riidanalaisesta päätöksestä ilmene, että nämä hinnat olisi määritetty kartellin
yhteydessä tai että kartelli olisi valtuuttanut Deltafinan ilmoittamaan ne muille. Faksi oli siis Deltafinan ja kantajan välinen
yksittäinen yhteydenotto, jossa vaihdettiin arkaluonteisia kaupallisia tietoja mutta joka koski ainoastaan viljelysopimuksiin
merkittäviä hintoja yhden riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappaleessa mainitun tupakkalajin osalta. Faksissa ei myöskään
täsmennetä, mitä alueita hinnat koskivat, vaikka komissio itse toteaa riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappaleessa, että
”raakatupakan alueelliset hinnat vaihtelevat huomattavasti lajeittain”.
Toiseksi on huomautettava, että Deltafinan faksissa mainittu hinta, joka liittyy nimenomaan viljelysopimuksiin, ei voi olla
mikään muu kuin ”sopimushinta”. Riidanalaisesta päätöksestä nimittäin ilmenee, että tätä hintaa käytetään nimenomaan kyseisen
tyyppisissä sopimuksissa – joita tuottajat tai tuottajajärjestöt yleensä tekevät jalostajien kanssa kunkin satovuoden alussa,
maaliskuun ja toukokuun välisenä aikana – ja että se edustaa ”hintaa, jonka jalostajat sitoutuvat maksamaan tupakan laadun
mukaan” (riidanalaisen päätöksen 90 ja 91 perustelukappale).
Kuten riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa selitetään, tämä hinta on eri kuin se, joka ”tosiasiallisesti maksetaan
vastaanotetusta tupakkatoimituksesta ja joka on suoraan suhteutettu lajin laatuluokkaan ja muihin tekijöihin”. Jälkimmäinen
”toimitushinnaksi” nimitetty hinta ”määritetään tavallisesti joulu- ja helmikuun välisenä aikana”. Lisäksi riidanalaisen päätöksen
279 perustelukappaleen a kohdasta ilmenee, että menettelytapa, jossa ”määrättiin yleiset ostohinnat, jotka jalostajat maksavat
tupakan toimituksista”, kuuluu yhtenä kokonaisuutena pidettäviin jatkettuihin rikkomisiin.
Kolmanneksi on huomautettava, että ennen kuin kantaja oli vastaanottanut edellä mainitun faksin, Dimon Italia laati 10.5.2001
esityslistan, josta keskusteltiin sisäisesti tässä samassa yrityksessä ja joka liittyi kaksi viikkoa myöhemmin Dimon Italian
tiloissa pidettävään kokoukseen, jossa käsiteltävien aiheiden joukossa mainittiin ”Romana Tabacchia/ATI:tä” koskeva keskustelu
(riidanalaisen päätöksen 209 perustelukappale). Kantajan vastaanotettua kyseisen faksin Dimon Italia lähetti 14.9.2001 Deltafinalle
ja Transcatabille esityslistan tosiasiallisesti 18.9.2001 pidettyyn kokoukseen, johon kantaja ei osallistunut. Tähän esityslistaan
sisältyy asiakohta, jonka otsikko on ”Ns. rapporti versus ATI, ETI, ROM TAB” (Suhteemme ATI:hin, ETI:hin ja Romana Tabacchiin)
(ks. riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappale). Koska kyseisen esityslistan ensimmäisen asiakohdan otsikko on ”Ribadire
ns. rapporti” (Suhteidemme lujittaminen), siihen sisältyvän toteamuksen voidaan ainoastaan katsoa vahvistavan, että kantaja
oli kartellin ulkopuolella, kuten se itse väittää. Yhtäältä ilmauksen ”versus” käyttäminen ja toisaalta kehotus lujittaa suhteita
kartellin jäseniin eivät nimittäin jätä epäilyksen sijaa kantajan suhteista Dimon Italiaan, Transcatabiin ja Deltafinaan.
Riidanalaisen päätöksen 204 perustelukappaleesta ilmenee myös, että kartelli järjesti Casertessa (Italia) 5.6.2001 – Deltafinan
lähettämän faksin vastaanottamispäivän ja 18.9.2001 pidetyn kokouksen välissä – vielä toisen operatiivisen kokouksen, johon
kantaja ei osallistunut.
Vaikka Deltafinan faksia voidaan pitää todisteena siitä, että kantaja otti uudelleen yhteyttä kartellin jäseneen saadakseen
täsmällistä tietoa tietyn tupakkalajin ”sopimushinnasta”, jota Deltafina aikoi käyttää tuottajajärjestöjen kanssa tekemissään
viljelysopimuksissa, tämä seikka ei etenkään edellä 152–155 kohdassa esitetyn asiayhteyden perusteella yksinään riitä osoitukseksi
kantajan palaamisesta kartelliin.
–       16.11.2001 ja 8.1.2002 pidetyt kokoukset
On todettava, että kantaja myöntää itsekin osallistuneensa 16.11.2001 ja 8.1.2002 pidettyihin kokouksiin. Se kuitenkin väittää
saaneensa Dimon Italialta ”kutsun” APTI:n tiloissa 16.11.2001 järjestettyyn kokoukseen, jossa sitä olisi pyydetty toimimaan
”sovittelijana” Burley-konsortion taivuttelemiseksi perumaan vastustuksensa Unitabin ja APTI:n suunnittelemalle tupakan tarjouskilpailujärjestelmälle,
jota hallinnoimaan ajateltiin Cogentabia. Kantaja väittää kutsuneensa asianosaiset omissa toimitiloissaan 8.1.2002 järjestettyyn
kokoukseen tässä tarkoituksessa.
Tässä kysymyksessä riittää, kun muistutetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on riittävää, että komissio osoittaa
kyseessä olevan yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailua rajoittavia sopimuksia, ilman että kyseinen
yritys olisi selvästi vastustanut niitä, jotta komissio voi osoittaa riittävällä tavalla kyseisen yrityksen osallistuneen
kartelliin. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on toteen näytetty, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitys siitä,
että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen,
että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne. Tämän oikeusperiaatteen taustalla on se perustelu, että koska
yritys on osallistunut kyseiseen kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, se on antanut toisille osallistujille
sen vaikutelman, että se hyväksyi sen tuloksen ja noudattaisi sitä (edellä 131 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 81 ja 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin on huomautettava, että Transcatab vahvistaa 18.4.2002 antamissaan lausunnoissa kantajan vetäytyneen kartellista
vuonna 1999, jolloin ”Cogentabin ostojärjestelmä” otettiin käyttöön markkinaosuuksien valtaamiseksi muilta jalostajilta, jotka
olivat sillä välin perustaneet Burley-konsortion pääasiallisesti estääkseen Cogentab-järjestelmän sekä ”tarjouskilpailujärjestelmän”
käyttöönoton. Transcatab täsmentää vielä seuraavaa:
”Noin kahden vuoden kuluttua Romana Tabacchi – ottaen huomioon muun muassa ATI:n [entisen italialaisen monopolin ’tupakanlehtiosasto’
(ks. riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappale), joka oli liittynyt Cogentabin jäseneksi vuonna 2001 (ks. riidanalaisen
päätöksen 183 perustelukappale)] kanssa tehdyt markkinoille saattamista koskevat sopimukset – katsoi tarpeelliseksi hakea
APTI:n jäsenyyttä. Tämän seurauksena se joutui ottamaan kantaa Cogentabissa noudatettuun ostopolitiikkaan sekä tarjouskilpailujärjestelmän
täytäntöönpanoon. APTI:ssa ja Romana Tabacchissa pidettiin vuoden 2001 lopussa ja vuoden 2002 alussa useita kokouksia, joiden
kuluessa Romana Tabacchi pyörsi kantansa tarjouskilpailuista ja ilmaisi suhtautuvansa myönteisesti sovitteluun [Burley-konsortion]
kannan ja Cogentabin kannan välillä.”
Tässä yhteydessä asianosaisten välillä on kiistatonta, että raakatupakan ostoihin sovellettavaa tarjouskilpailujärjestelmää,
josta siis oli keskusteltu vuoden 2001 lopussa, mukautettiin joitakin kuukausia myöhemmin tupakanlehtien jäsenvaltiokohtaisten
palkkioiden ja takuukynnysten vahvistamisesta lajikeryhmittäin satovuosiksi 2002, 2003 ja 2004 sekä asetuksen (ETY) N:o 2075/92
muuttamisesta 25.3.2002 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 546/2002 (EYVL L 84, s. 4).
Transcatabin lausunnoista siis ilmenee, että kantaja vetäytyi lopullisesti kartellista vuonna 1999 ja että se osallistui vuonna
2001 – APTI:n jäsenyyden hakemisen jälkeen – kartellin kokouksiin neuvotellakseen tarjouskilpailujärjestelmästä ja edistääkseen
tähän järjestelmään liittyvää sovittelua Burley-konsortion ja Cogentabin välillä. Transcatabin mukaan kantaja siis osallistui
näihin kokouksiin aivan erityisestä syystä ja siten eri tarkoituksessa kuin kartellin jäsenet, mikä näyttäisi viittaavan siihen,
ettei sen pyrkimyksenä ollut rajoittaa kilpailua.
Kuten toiseksi jo edellä 138 kohdassa todettiin, Dimon Italian 4.4.2002 tekemän leniency-hakemuksen 2.3 kohdasta ilmenee,
että vuosien 1999 ja 2002 välisenä aikana ainoastaan kolme ”tärkeintä jalostajaa” eli Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab
pitivät säännöllisesti yhteyttä keskenään kartellin kohteeseen liittyvissä asioissa. Sen sijaan kantajaa Dimon Italia ei nimeä
kartellissa kyseisenä ajanjaksona aktiivisesti toimineiden yritysten joukossa. Näin ollen on todettava, että tästä kartellin
toimintajaksosta antamansa kuvauksen perusteella Dimon Italialle ei ollut muodostunut sellaista käsitystä, että kantaja olisi
osallistunut kokouksiin tarkoituksenaan rajoittaa kilpailua.
Kolmanneksi komissio myönsi suullisessa käsittelyssä, että 29.5.2001 ja helmikuun 2002 välisenä aikana pidettiin kuusi kokousta
ja että kantaja osallistui niistä vain kahteen, joista 16.11.2001 pidetty kokous ei ollut varsinainen kartellitapaaminen vaan
APTI:n kokous. Siltä osin kuin on kyse 8.1.2002 pidetystä kokouksesta, joka oli siis toinen niistä kokouksista, joihin kantaja
osallistui koko 29.5.2001 ja rikkomisen päättymisajankohdan välisenä aikana, on ensinnäkin huomautettava, että Transcatabin
18.4.2002 antamien lausuntojen mukaan tähän kokoukseen osallistui sen itsensä, Dimon Italian, Deltafinan ja kantajan lisäksi
erään muun yrityksen edustaja. Toiseksi on mainittava, että tätä kokousta edeltäneenä iltana järjestettiin toinen kokoontuminen,
johon osallistuivat ainoastaan Dimon Italia, Transcatab ja Deltafina (ks. riidanalaisen päätöksen 222 kohta). Transcatabin
lausunnoissa ja Italian leniency-hakemuksessa (ks. erityisesti edellä 161 ja 162 kohta) esitettyjen toteamusten perusteella
komissio ei siis ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että 8.1.2002 pidetty kokous oli kartellitapaaminen.
Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että äsken kuvaillun kaltaisessa asiayhteydessä komissiolla ei ollut näyttöä eikä
todistusarvoltaan riittäviä viitteitä siitä, että kantaja olisi osallistunut kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana.
Päinvastoin, sillä kuten myös riidanalaisen päätöksestä ilmenee, useat hallintomenettelyn asiakirjoissa esitetyt seikat olivat
sellaisia, että komission olisi pitänyt niiden perusteella päätyä esittämään kantajan kartelliin osallistumisen kestosta aivan
eri johtopäätös kuin se, jonka se lopulta esitti.
Koska seikat, joihin komissio vetoaa, eivät ole riittäviä sen toteamiseksi, että kantaja osallistui kartelliin edellä mainittuna
ajanjaksona, on todettava, että komissio teki tosiseikkoja koskevan arviointivirheen, kun se totesi kantajan osallistuneen
kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana ja määritti rikkomisen lopettamisajankohdaksi jälkimmäisen päivämäärän.
Edellä esitetyn perusteella tämä kanneperuste on hyväksyttävä. Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohta on näin ollen
kumottava siltä osin kuin siinä todetaan kantajan rikkomisen jatkuneen vielä vuoden 1999 helmikuun jälkeen. Päätelmiä, jotka
tämän perusteella olisi tehtävä sakon määrän määrittämisestä, tarkastellaan jäljempänä 265 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.
4.
Toinen kanneperuste: perustelujen epäjohdonmukaisuus ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sakon laskentapohjan
määrittämisessä

Asianosaisten lausumat
Kantaja ensinnäkin katsoo, ettei komission olisi pitänyt valita vuotta 2001 viitevuodeksi sen markkinaosuuden määrittämisessä.
Koska kantaja osallistui rikkomiseen ainoastaan satunnaisesti, komission olisi kuulunut ottaa laskentaperustaksi koko kyseisen
ajanjakson markkinaosuuksien keskiarvo – joka kantajan tapauksessa oli 4,69 prosenttia –, mikä olisi asianmukaista erityisesti
keskipitkän ajan kestävien rikkomisten luokassa, tai ainakin kuulunut ottaa huomioon kantajan markkinaosuus vuonna 1998 eikä
vuonna 2001, jolloin sen osallistuminen – sikäli kuin se nyt on näytetty toteen – oli joka tapauksessa ainoastaan osittaista.
Edelleen kantaja väittää, että koska sen markkinaosuus oli pienempi kuin Transcatabin ja Dimon Italian, sitä ei olisi kuulunut
luokitella samaan ryhmään kuin nämä yritykset, joiden laskentapohjaksi komissio määritti 10 miljoonaa euroa. Komission olisi
siis jo ennen kertoimen soveltamista pitänyt eriyttää yritysten laskentapohjat.
Kantaja riitauttaa erityisesti sen, että yritysten erityisen painoarvon määrittämisessä käytettiin viiteperusteena niiden
markkinaosuutta rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena. Tällaisen markkinaosuuden käyttöä olisi mukautettava kaikissa tapauksissa,
joissa – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – yrityksen osallistuminen kartelliin on ajoittain keskeytynyt. Tällaisissa tapauksissa
yrityksen markkinaosuuteen rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena sisältyvät nimittäin sen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen
tuloksena tekemien liikevoittojen lisäksi myös liikevoitot, jotka se on tehnyt toimiessaan markkinoilla niinä ajanjaksoina,
jolloin se ei osallistunut kartelliin. Näin on nimenomaan nyt käsiteltävässä asiassa, sillä kantaja kasvatti eniten tulostaan
vuosina 1999 ja 2000 eli ajanjaksona, jolloin se oli kiistatta kartellin ulkopuolella.
Koska komissio sovelsi kantajaan samaa laskentamenetelmää kuin muihin yrityksiin, jotka jatkoivat keskeytyksettä osallistumistaan
kartelliin, kantaja katsoo, että riidanalaisessa päätöksessä loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja että sen perustelut
ovat tältä osin epäjohdonmukaiset.
Komissio vaatii kantajan väitteiden hylkäämistä.
Se ensinnäkin muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan saman laskentapohjan soveltaminen yrityksiin, joiden markkinaosuudet
asettuvat pienelle vaihteluvälille – kuten nyt tarkasteltavassa asiassa –, ei loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Komissiolla on lisäksi sakon vahvistamisessa laaja harkintavalta, eikä sen tarvitse soveltaa täsmällistä matemaattista kaavaa.
Tämä väite on joka tapauksessa tehoton, koska kantajalle määrättyä lopullista sakkoa alennettiin lopulta asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohdan mukaisesti 2,05 miljoonaan euroon.
Toiseksi komissio toteaa siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan markkinaosuutta rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena
ei voida käyttää viiteperusteena, että oikeuskäytännön mukaan komissio ei ylitä harkintavaltaansa, kun se johdonmukaisella
ja objektiivisesti perustellulla tavalla jakaa rikkomiseen osallistuneet yritykset ryhmiin sakon määrän vahvistamiseksi. Yritysten
markkinaosuudet rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena ovat siis päteviä osoittimia lainvastaisen käyttäytymisen painoarvosta
ja vaikutuksesta kilpailuun, koska ne ovat saattaneet ainakin osittain muodostua rikkomisen tuloksena.
Siihen väitteeseen, jonka mukaan keskipitkän ajan kestävissä rikkomisissa olisi asianmukaisempaa käyttää viiteperusteena koko
kyseisen ajanjakson markkinaosuuksien keskiarvoa, komissio ensinnäkin vastaa, ettei kyse tässä tapauksessa ollut ”keskipitkän”
vaan ”pitkän” ajan kestävästä rikkomisesta. Se huomauttaa, ettei markkinaosuuksien keskiarvo sovellu perusteeksi yritysten
jakamiselle ryhmiin sakon määrän vahvistamiseksi nimenomaan siitä syystä, että kantaja keskeytti osallistumisensa kartelliin
tietyksi ajaksi. Lisäksi komission olisi tämän keskiarvon laskemiseksi pitänyt hankkia jokaiselta kartelliin osallistuneelta
yritykseltä paitsi tiedot itse raakatupakan ostoista vuosina 1995–2000 myös erittelyt raakatupakan ostojen kokonaisarvosta
kunakin vuonna, ja näihin tietoihin sisältyisivät myös ostot kaikilta muilta italialaisilta tupakanjalostajilta kartellin
kuuden toimintavuoden aikana, kaikkine tästä johtuvine hankaluuksineen.
Vaikka nyt haluttaisiin käyttää viiteperusteena yritysten markkinaosuuksien keskiarvoa kartellin toimintavuosina ja vaikka
kantajan keskiarvoksi oletettaisiin noin 5 prosenttia, on joka tapauksessa todettava, ettei 5–11 prosentin vaihteluväli ole
kovinkaan merkittävästi oikeuskäytännössä kohtuullisena pidettyä 11–18 prosentin vaihteluväliä suurempi. Kantajan väitettä
ei sitä paitsi voitaisi hyväksyä edes siinä tapauksessa, että se olisi esimerkiksi osallistunut rikkomiseen ainoastaan kartellin
ensimmäisenä vuotena. Kantajalle ei siis ole perusteltua suoda sakkoa alentamalla etua siitä, että sen osallistuminen kartellin
toimintaan kesti kauemmin kuin vuoden.
Väitteestä, jonka mukaan rikkomisen viimeisen kokonaisen vuoden markkinaosuuden käyttämistä laskentaperustana olisi mukautettava
kaikissa tapauksissa, joissa osallistuminen kartelliin on ajoittain keskeytynyt, komissio neljänneksi huomauttaa, että kantajan
lyhyempi osallistumisaika on jo otettu huomioon sen sakon laskentapohjan määrittämisessä riidanalaisessa päätöksessä. Komissiolle
on näin ollen epäselvää, millä perusteella tämä vähäisempi osallistuminen olisi otettava huomioon myös lieventävänä olosuhteena.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin viitevuoden valinnasta yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseksi on huomattava, että vaikka suuntaviivojen
1 kohdan A alakohdan neljännessä ja viidennessä alakohdassa lausutaan yritysten erilaisesta kohtelusta niiden taloudellisen
merkityksen perusteella, niissä ei mainita, minkä vuoden mukaan yritysten suhteellinen painoarvo on ratkaistava. Tältä osin
suuntaviivojen 5 kohdan a alakohdan toista alakohtaa, jossa lausutaan päätöksen tekemistä edeltävän tilikauden huomioon ottamisesta,
sovelletaan vain liikevaihdon määrittämiseen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun 10
prosentin rajan noudattamisen kannalta. Sitä ei siis sovelleta kartellissa toimivien yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseen.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että komission on valittava laskentamenetelmä, jossa voidaan ottaa huomioon kunkin kyseessä olevan
yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus sekä kunkin niistä suorittaman rikkomisen laajuus suhteessa taloudelliseen tilanteeseen,
sellaisena kuin tämä ilmeni kilpailusääntöjä rikottaessa. Lisäksi huomioon otettava ajanjakso on oikeuskäytännön mukaan rajattava
siten, että liikevaihdot ja markkinaosuudet olisivat mahdollisimman vertailukelpoisia. Viitevuoden ei siis välttämättä tarvitse
olla rikkomisen viimeinen kokonainen vuosi (ks. asia T‑26/06, Trioplast Wittenheim v. komissio, tuomio 13.9.2010, 81 ja 82
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten Deltafinan markkinaosuuden määrittämistä käsittelevästä riidanalaisen päätöksen 372 perustelukappaleesta ilmenee, vuosi
2001, joka nyt käsiteltävässä asiassa valittiin viitevuodeksi yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseksi, oli jalostajien
syyksi luetun rikkomisen viimeinen kokonainen vuosi.
Tällä perusteella komissio luokitteli Deltafinan, jonka markkinaosuus vuonna 2001 oli 25 prosenttia, yhteen ryhmään (riidanalaisen
päätöksen 372 perustelukappale) ja Dimon Italian, Transcatabin ja kantajan, joiden markkinaosuudet vuonna 2001 olivat vastaavasti
11,28 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale), 10,8 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappale)
ja 8,86 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 40 perustelukappale), toiseen ryhmään (riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale).
Tämän luokittelun perusteella ja sovellettuaan Deltafinaan kerrointa 1,5 ja Transcatabiin ja Dimon Italiaan kerrointa 1,25
komissio vahvisti sakon laskentapohjaksi Deltafinan osalta 37,5 miljoonaa euroa, Transcatabin ja Dimon Italian osalta 12,5
miljoonaa euroa ja kantajan osalta 10 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappale).
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menetelmä, jossa kartellin jäsenet jaetaan eri luokkiin,
jotta niitä voidaan kohdella eri tavoin sakkojen laskentapohjia vahvistettaessa, johtaa samaan luokkaan kuuluvien yritysten
laskentapohjan vahvistamiseen kiinteämääräisesti, vaikka siinä ei otetakaan huomioon samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoeroja
(ks. asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-713, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja edellä 103 kohdassa mainittu asia Itochu v. komissio, tuomion 73 kohta).
Yrityksiä tällä tavalla ryhmiin jaettaessa on kuitenkin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa
rinnastettavissa olevia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu
ole objektiivisesti perusteltua (ks. edellä 102 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö). Lisäksi oikeuskäytännön mukaan sakkojen
määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin
seikkoihin nähden. Sen tarkastamiseksi, onko kartellin jäsenet jaettu luokkiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta
noudattaen, on tarkastettava, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu (ks. edellä 180 kohdassa mainittu
asia Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomion 84 ja 85 kohta ja edellä 103 kohdassa mainittu asia Itochu v. komissio, tuomion
74 kohta).
Riidanalaisen päätöksen mukaan kantaja osallistui kartelliin ensimmäisen kerran lokakuun 1997 ja 5.11.1999 välisenä aikana
ja toisen kerran 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana, kun taas muut jäsenet osallistuivat kartelliin keskeytyksettä 29.9.1995
ja 19.2.2002 välisenä aikana. Vaikka komissio huomasi, että ajanjakso, jonka ajan kantaja osallistui kartelliin – ja jonka
täsmällisen keston kantaja riitauttaa kolmannessa kanneperusteessaan – oli muihin kartellin jäseniin verrattuna lyhyempi ja
katkonainen, komissio käytti silti viiteperusteena asianomaisten yritysten – siis myös kantajan – markkinaosuutta vuonna 2001
eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena huolimatta siitä, että kantaja oli riidanalaisen päätöksen mukaan jatkanut osallistumistaan
rikkomiseen vasta 29.5.2001 alkaen.
Käyttämällä sakon laskentapohjan määrittämisperusteena yritysten markkinaosuutta rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena
komissio on siis kohdellut erilaisia tilanteita samalla tavalla. Kantajan tilanne nimittäin poikkesi kolmen muun jalostajan
tilanteesta ensinnäkin siinä, että se riidanalaisen päätöksen mukaan osallistui kartelliin kokonaisuudessaan muita lyhyemmän
ja katkonaisen jakson ajan, ja toiseksi siinä, että se väitetysti osallistui kartelliin ainoastaan osan vuodesta 2001, kun
taas muut jalostajat jatkoivat osallistumistaan keskeytyksettä syyskuusta 1995 helmikuuhun 2002 asti. Vuoden 2001 valitseminen
viitevuodeksi merkitsee siis eriarvoista kohtelua kantajan vahingoksi.
Tällaiselle eriarvoiselle kohtelulle ei kuitenkaan ole olemassa objektiivisia perusteita. Vaikka komission nimittäin on sallittua
ottaa huomioon kartellissa toimivan yrityksen markkinaosuudet rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena määrittäessään kyseisen
yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta asianomaisilla markkinoilla ja arvioidessaan sen syyksi luettavan rikkomisen laajuutta
(ks. edellä 177 kohta), sen kuuluu kuitenkin varmistaa, että kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen markkinaosuudet vastaavat
asianmukaisesti yritysten rikkomisajankohtana vallinnutta taloudellista tilannetta. Nyt tarkasteltavan kaltaisten pitkäaikaisten
rikkomisten tapauksessa komission nyt huomioon ottamat rikkomisen viimeisen kokonaisen vuoden markkinaosuudet voivat – erityisesti
silloin, kun on kyse rikkomiseen osallisina olevien yritysten jakamisesta ryhmiin – yleensä olla päteviä osoittimia ja tuottaa
mahdollisimman vertailukelpoisia tuloksia vain, jos kyseinen viimeinen vuosi osuu samaan aikaan kunkin yrityksen osallistumisen
keston kanssa.
Komissio ei kuitenkaan tässä tapauksessa esitä riidanalaisessa päätöksessä ainuttakaan pätevää syytä siihen, miksi se päätti
jakaa kyseiset neljä jalostajaa kahteen eri ryhmään ja sijoittaa kantajan samaan ryhmään kuin SCC-konsernin tytäryhtiön Transcatabin
ja Dimon-konsernin tytäryhtiön Dimon Italian kanssa näille vuonna 2001 määritettyjen markkinaosuuksien perusteella. Tästä
kysymyksestä komissio tyytyy toteamaan, että koska Transcatabilla, Dimon Italialla ja kantajalla oli vuonna 2001 kaikkein
pienimmät markkinaosuudet, ”sakon laskentapohjien on niiden osalta oltava pienemmät” kuin Deltafinalla (riidanalaisen päätöksen
373 perustelukappale). Kun kuitenkin otetaan huomioon, että näiden yritysten kartelliin osallistumisen kesto – mukaan lukien
vuoden 2001 aikana –, niiden osuus kartellin toiminnan suunnittelussa ja täytäntöönpanossa sekä niiden koko ja taloudellinen
vahvuus olivat täysin erilaiset, komissiolla ei ollut objektiivisia perusteita rinnastaa kantajaa, Dimon Italiaa ja Transcatabia
toisiinsa ja luokitella näitä kolmea yritystä samaan ryhmään soveltamalla niihin samaa sakon laskentapohjaa.
Tässä tilanteessa ja riidanalaisen päätöksen 301 ja 302 perustelukappaleessa rikkomisen kestosta esittämiensä näkökohtien
perusteella komissio ei siis voinut ottaa huomioon vuotta 2001 rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena loukkaamatta yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta kantajan vahingoksi, koska kantaja on komission mukaan osallistunut rikkomiseen vasta kyseisen vuoden
toukokuun 29. päivästä lähtien (ks. vastaavasti asia T‑319/94, Fiskeby Board v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1331,
43 kohta).
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun otetaan huomioon edellä 150–165 kohdassa kolmannen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä
esitetyt toteamukset, joiden mukaan komissio on virheellisesti katsonut, että kantaja palasi kartelliin 29.5.2001 ja osallistui
siihen aina rikkomisen loppuun asti.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se käytti kaikkien
kartelliin osallistuneiden yritysten kohdalla samaa perustetta eli niiden markkinaosuutta rikkomisen viimeisenä kokonaisena
vuotena, nimittäin vuonna 2001, ja luokitteli tällä perusteella kantajan, Mindon ja Transcatabin samaan ryhmään ja sovelsi
niihin samaa laskentapohjaa.
Komission tässä yhteydessä esittämillä väitteillä ei voida kyseenalaistaa tätä johtopäätöstä.
Ensinnäkin väitteestä, jonka mukaan yrityksen markkinaosuus rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena olisi pätevä osoitin
sen lainvastaisen käyttäytymisen painoarvosta ja vaikutuksesta kilpailuun, vaikka kyseinen markkinaosuus on tavallisesti ainakin
osittain itse rikkomisen tulosta, on riittävää todeta, ettei asia nimenomaan ole näin silloin, kun kyseinen yritys ei ole
osallistunut rikkomiseen koko tämän viimeisen kokonaisen vuoden ajan (ks. edellä 184 kohta). Lisäksi on todettava, ettei tällainen
toteamus estä yritystä näyttämästä toteen – kuten nyt tarkasteltavassa asiassa –, että sillä kyseisenä ajanjaksona ollut markkinaosuus
ei erityisesti tähän yritykseen liittyvistä syistä osoita sen todellista kokoa ja taloudellista vahvuutta eikä kilpailusääntöjen
rikkomisen laajuutta sen osalta (ks. vastaavasti edellä 186 kohdassa mainittu asia Fiskeby Board v. komissio, tuomion 42 kohta).
Kantajalla vuonna 2001 olleen markkinaosuuden – verrattuna sen markkinaosuuksien merkittävään kasvuun ajanjaksona, jolloin
se ei osallistunut kartelliin – ei voida katsoa syntyneen sen osallistumisesta rikkomiseen tai ainakaan näin ei voi olla kuin
vähäisiltä osin, minkä komissio myönsi suullisessa käsittelyssä. Sitä komission suullisessa käsittelyssä esittämää väitettä,
jonka mukaan kantaja olisi joka tapauksessa osallistunut kartelliin sen ratkaisevassa vaiheessa, nimittäin vuoden 2000 jälkipuoliskolla,
ei voida hyväksyä. Komissio ei näet ole esittänyt väitteensä tueksi minkäänlaista näyttöä, ja kyseinen väite on lähtökohtaisesti
ristiriidassa sen kanssa, että komissio päätti käyttää riidanalaisessa päätöksessä viitevuotena rikkomisen viimeistä kokonaista
vuotta. Joka tapauksessa on todettava – kuten kolmannen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä mainittiin (ks. edellä 150–165
kohta) –, ettei komissio ole näyttänyt riittävällä tavalla toteen, että kantaja osallistui kartelliin vuoden 2001 jälkipuoliskolla.
Väitteestä, jolla pyritään lähinnä riitauttamaan keskimääräisten markkinaosuuksien käyttäminen sillä perusteella, että komission
olisi tätä tarkoitusta varten pitänyt saada tiettyjä tietoja, joita sen olisi ollut vaikea hankkia, on toiseksi riittävää
todeta, että komissio tyytyi nyt huomioon ottamiensa vuoden 2001 markkinaosuuksien osalta käyttämään ainoastaan yritysten
itsensä sille toimittamia tietoja. Riidanalaisen päätöksen 31, 35, 37 ja 40 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, että Deltafinan,
Dimon Italian, Transcatabin ja kantajan markkinaosuudet, joita komissio käytti riidanalaisen päätöksen 372 ja 373 perustelukappaleessa
sakon laskentapohjan ja eriytetyn kohtelun määrittämisessä, vastaavat kunkin yrityksen omia arvioita. Kuten komission asiakirja-aineistoon
unionin yleisen tuomioistuimen pyynnöstä liittämistä asiakirjoista ilmenee, komissiolla oli hallussaan näiden yritysten vuosien
1999–2002 markkinaosuuksia koskevia tietoja, jotka sille oli toimitettu hallinnollisen menettelyn aikana sen nimenomaisesta
pyynnöstä. Näin ollen on mahdoton hyväksyä väitettä, jonka mukaan komission olisi ollut erityisen vaikea hankkia muita tietoja,
koska riidanalaisesta päätöksestä ilmenee komission perustaneen päätöksensä vuosia 1999–2002 koskeviin tietoihin, jotka se
oli itse katsonut tarpeelliseksi pyytää jalostajilta ja jotka nämä myös olivat sille toimittaneet.
Väitteestä, jonka mukaan kantajan lyhyemmän ajan kestänyt osallistuminen kartelliin olisi jo otettu huomioon laskettaessa
sille määrätyn sakon laskentapohjaa riidanalaisessa päätöksessä, on kolmanneksi riittävää todeta, että kyseisellä kanneperusteella
pyritään tosiasiallisesti riitauttamaan se, että laskentapohja vahvistettiin rikkomisen vakavuuden eikä sen keston perusteella.
Toisin kuin komissio väittää, kantaja ei edes ole vaatinut, että sen kestoltaan lyhyempi osallistuminen kartelliin otettaisiin
huomioon lieventävänä olosuhteena.
Komission väitteestä, jonka mukaan tämä kanneperuste edellyttäisi välttämättä, että kantajan osallistuminen kartelliin on
kestänyt pitkälti yli vuoden, ja jonka mukaan tästä syystä olisi hyvin vaikea perustella sitä, että kantaja saisi tästä olosuhteesta
etua sakon alennuksen muodossa, on neljänneksi todettava, että tämä on puhtaasti hypoteettinen väite, jolla ei ole mitään
todistusarvoa. Siinä komission ainoastaan esimerkkinä mainitsemassa tilanteessa, että yrityksen osallistuminen rajoittuisi
ainoastaan kartellin viimeiseen toimintavuoteen, voitaisiin ottaa huomioon pelkästään tätä vuotta koskeva markkinaosuus. Koska
nyt tarkasteltavassa tapauksessa näin ei kuitenkaan ole, komissio ei ole selittänyt, miten ja missä määrin kantaja voisi saada
etua siitä, että sen osallistuminen on kestänyt selvästi rikkomisen viimeistä vuotta kauemmin.
Siitä kantajan vuonna 2001 tekemien ostojen arvoa koskevasta tulkinnasta, jonka komissio esitti suullisessa käsittelyssä osoittaakseen,
että kantajan markkinaosuus vuonna 2001 on pääosin arvioitu liian pieneksi, on riittävää todeta, ettei tätä argumenttia voida
hyväksyä, koska se on ristiriidassa komission riidanalaisessa päätöksessä toteaman kanssa.
Toinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä siltä osin kuin siinä väitetään, että komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta, kun se käytti kantajalle vahvistamansa laskentapohjan määritysperusteena tämän markkinaosuutta viitevuonna 2001.
Päätelmiä, jotka tämän perusteella olisi tehtävä sakon määrän määrittämisestä, tarkastellaan jäljempänä 265 kohdassa ja sitä
seuraavissa kohdissa.
5.
Neljäs kanneperuste: kantajalle kartellin toiminnan ”häiritsemisestä” myönnetyn sakonalennuksen riittämättömyys ja muiden
lieventävien olosuhteiden huomiotta jättäminen
Kantaja moittii komissiota siitä, että tämä myönsi sille ainoastaan 30 prosentin alennuksen sakon perusmäärästä.
Kantajan väitteet voidaan jakaa kahteen osaan. Kanneperusteensa ensimmäisessä osassa se väittää, että komissio teki virheen,
kun se ei ottanut lieventävänä olosuhteena huomioon kantajaan kohdistuneita paineita eikä sen puhtaasti passiivista asemaa
kilpailusääntöjen rikkomisessa. Kanneperusteen toisessa osassa kantaja väittää, että vaikka komissio tunnustikin sen ”jatkuvan
toimimisen kartellin tavoitteen vastaisesti” lieventäväksi olosuhteeksi, komissio ei kuitenkaan antanut suuntaviivoissa edellytetyllä
tavalla riittävästi painoarvoa sille, että kantaja jätti tosiasiassa järjestelmällisesti noudattamatta kartellin päätöksiä.

Ensimmäinen osa: kantajaan kohdistuneiden paineiden ja kantajan puhtaasti passiivisen aseman huomiotta jättäminen lieventävinä
olosuhteina
Asianosaisten lausumat
Kantaja muistuttaa selittäneensä jo hallinnollisen menettelyn aikana, että sen muodollinen kuuluminen kartelliin oli seurausta
muiden jalostajien siihen kohdistamasta painostuksesta ja että se niiden taholta tulevien vastatoimien pelosta esitti mukautuvansa
Deltafinan, Dimon Italian ja Transcatabin edustaman kartellin ”kovan ytimen” toiveisiin.
Väitteensä tueksi se muistuttaa toimittaneensa seuraavat todisteet:
–        9.10.1997 päivätty Dimon Italian sisäinen muistio (asiakirja nro 39281-4670/4671), jossa viitataan Deltafinan aloitteeseen
sopimuksen tekemiseksi Italian ”viiden suurimman” jalostajan välillä ja joka kantajan mukaan osoittaa, että nämä jalostajat
painostivat kaikkia merkittävässä markkina-asemassa olevia tupakka-alan yrityksiä mukaan perustamaan kartellin jalostajien
välille
–        Deltafinan muille jalostajille toimittama vuoden 1997 satoon liittyvä asiakirja (asiakirja nro 38281-434/435), jossa viitataan
”aikomukseen ryhtyä yhdessä torjumaan mahdollisia ulkoisia markkinahäiriöitä”
–        Transcatabin 9.4.2002 esittämä muistio (asiakirja nro 38281-04103), jossa se myöntää sopineensa Deltafinan ja Dimon Italian
kanssa vuonna 1996, että ”muitakin Italiassa toimivia jalostajia alettaisiin mahdollisuuksien mukaan painostaa noudattamaan
[kilpailua rajoittavia] strategioita”
–        Dimon Italian työntekijän samassa yrityksessä työskentelevälle kollegalleen 10.5.2001 lähettämä kirje (asiakirja nro 38281-04856),
jossa mainitaan Dimon Italian aikovan vierailla yhdessä Transcatabin kanssa tiettyjen asiakkaiden (ostajien) luona keskustelemassa
niiden kanssa ”markkinatilanteesta” ja riskeistä, jotka liittyivät tupakan ostoon muilta (kartelliin kuulumattomilta) jalostajilta;
näiden jalostajien joukkoon luettiin todennäköisesti myös kantaja, joka tuohon aikaan toimi markkinoilla täysin itsenäisesti
ja jota siten pidettiin markkinoille epätasapainoa aiheuttavana tekijänä.
Lisäksi kantaja väittää maininneensa hallinnollisen menettelyn aikana, että se on alusta lähtien ollut passiivinen ja/tai
seurailijan asemassa kartellissa ja pysynyt sellaisena koko sen syyksi luetun rikkomisen ajan.
Näistä todisteista ja kantajan hallinnollisen menettelyn aikana esittämistä täsmällisistä toteamuksista huolimatta riidanalaisessa
päätöksessä ei missään kohden viitata Deltafinan ja kahden muun kartellin ”kovaa ydintä” edustavan yrityksen kantajaan kohdistamiin
paineisiin.
Vastauksessaan kantaja täsmentää, että komissiolla on sakkoa laskiessaan velvollisuus ottaa huomioon kaikki lieventävät seikat,
joihin kantaja on todistanut voivansa vedota, eikä komissio saa jättää huomioimatta yhtä tai useaa näistä seikoista perustelematta
valintaansa.
Jättämällä huomioimatta kantajaan kohdistuneet paineet komissio on samalla laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa tutkinta
huolellisesti ja puolueettomasti.
Lopuksi kantaja väittää, ettei siihen voida soveltaa sitä oikeuskäytännössä vakiintunutta periaatetta, jonka mukaan yrityksellä
voidaan kiistää olleen puhtaasti passiivinen osuus kilpailusääntöjen rikkomisessa jo pelkästään sillä perusteella, ettei se
ole ilmoittanut kartellista. Se, että tätä periaatetta sovelletaan perheyrityksiin yhtä ankarasti kuin ”suuriin yrityksiin”,
on kantajan mukaan epäoikeudenmukaista ja suhteetonta.
Komissio vaatii neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on aiheellista huomauttaa, ettei kantajan päättelyssä eroteta selkeästi toisistaan sitä useaan otteeseen esitettyä
väitettä, jonka mukaan kantaja olisi vastatoimien uhalla ja kartellin ”kovan ytimen” painostuksesta pakotettu osallistumaan
kartelliin, koska se oli rakenteellisesti kilpailijoitaan heikommassa tilanteessa, ja väitettä, jonka mukaan kantaja olisi
päättänyt liittyä kartelliin mutta omaksunut ”matalan profiilin” osallistumalla siihen ainoastaan näennäisesti ja käyttäytymällä
passiivisesti ja/tai seurailijan tavoin.
Nämä kantajan esittämät kaksi väitettä on tutkittava erikseen. Vaikka ne nimittäin voivatkin kytkeytyä läheisesti toisiinsa
ja olla toistensa seurausta siten, että ”matalan profiilin” pitäminen on voinut olla ilmaus ja osoitus kantajan pakkotilanteesta,
ne liittyvät kuitenkin kahteen eri tilanteeseen ja ajankohtaan, sillä kantajaan kohdistuneet paineet konkretisoituivat jo
ennen kartelliin ”pakottamista” ja ”passiivinen” ja/tai ”seurailijan” käyttäytyminen vasta sen jälkeen.
Näin ollen on tutkittava peräkkäin ensinnäkin väite, jonka mukaan komissio jätti huomiotta sen, että kantaja pakotettiin osallistumaan
kartelliin, ja toiseksi väite, jonka mukaan kantajan pelkkää passiivisuutta tai seurailijan asemaa kilpailusääntöjen rikkomisen
toteuttamisessa ei pidetty lieventävänä olosuhteena.
Tässä yhteydessä on erityisesti määritettävä, toimiko komissio oikein ja sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta loukkaamatta,
kun se kiisti ensinnäkin sen, että kantaja oli pakotettu osallistumaan kartelliin, ja toiseksi sen, että kantajalla oli ollut
passiivinen osuus kartellin toteuttamisessa.
–       Väite, jonka mukaan sitä, että kantaja oli pakotettu osallistumaan kartelliin, ei otettu huomioon
Kantaja väittää, että vaikka hallinnollisessa menettelyssä esitetyt todisteet osoittivat, että siihen oli kohdistettu uhkauksia
tai painostusta etenkin Deltafinan mutta myös muiden kartellin ”kovaa ydintä” edustavien jäsenten taholta, komissio ei ottanut
näitä todisteita huomioon.
Tästä on ensinnäkin todettava, että uhkailua ja painostusta yrityksen pakottamiseksi osallistumaan kilpailusääntöjen rikkomiseen
ei mainita suuntaviivoissa lueteltujen lieventävien olosuhteiden joukossa.
Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että yritysten harjoittama painostus, jolla pyritään saamaan muut yritykset osallistumaan
kilpailuoikeuden rikkomiseen, ei painostuksen suuruudesta riippumatta vapauta kyseessä olevaa yritystä rikkomista koskevasta
vastuustaan, ei muuta mitenkään kartellin vakavuutta eikä voi merkitä lieventävää olosuhdetta sakkojen määrää laskettaessa,
koska kyseessä oleva yritys olisi voinut paljastaa mahdollisen painostuksen toimivaltaisille viranomaisille ja tehdä niille
kantelun (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 369 ja 370
kohta ja asia T‑62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5057, 63 kohta).
Komission ei siis tarvinnut ottaa lieventävänä seikkana huomioon nyt väitettyjä uhkailuja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio
26.4.2007, Kok., s. II‑947, 640 kohta).
Tätä johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa kantajan esittämillä väitteillä.
Vaikka asiakirja-aineistosta voidaankin päätellä, että muut yritykset, jotka olivat jo perustaneet kartellin siinä vaiheessa,
kun kantaja tuli markkinoille riippumattomana toimijana vuonna 1997, ovat saattaneet painostaa kantajaa, kyseisestä aineistosta
ei kuitenkaan ilmene, että kantaja olisi edes yrittänyt ilmoittaa painostuksesta toimivaltaisille viranomaisille tai että
se olisi ainakin alkuvaiheessa suhtautunut tähän painostukseen täysin passiivisesti (ks. jäljempänä 221–224 kohta).
Edellä esitetyn perusteella nyt käsiteltävä väite on hylättävä.
–       Väite, jonka mukaan kantajan täysin passiivista tai seurailijan asemaa ei otettu huomioon
Suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa todetaan, että sakon määrää voidaan alentaa sellaisten lieventävien
seikkojen perusteella, joihin kuuluu muun muassa yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema rikkomisen toteuttamisessa”.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta yhteistoimintajärjestelyssä,
voidaan ottaa huomioon se, että se on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin varsinaiset jäsenet
(asia T‑220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II‑2473, 168 kohta; ks. edellä 97 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 331 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin
kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on siihen osallistunut
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82, Stichting Sigarettenindustrie ym. v. komissio,
tuomio 10.12.1985, Kok., s. 3831, 100 kohta ja edellä 77 kohdassa mainittu asia Carbone‑Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008,
164 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien
antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat (ks. edellä 95 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio,
tuomion 331 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi todennut, että kartellin
jäsenen ”passiivisuus” merkitsee, että kyseessä oleva yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei osallistu aktiivisesti
kilpailua rajoittavan sopimuksen tai rajoittavien sopimusten laatimiseen (ks. edellä 105 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 252 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Aivan ensiksi on syytä täsmentää, että niiden kolmannesta kanneperusteesta esitettyjen päätelmien perusteella, jotka koskevat
kantajan osallistumisen päättymispäivämäärää vuonna 1999 sekä sen osallistumista kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä
aikana, kantajan voidaan todeta olleen kartellissa täysin passiivinen tai seurailijan asemassa ainoastaan lokakuun 1997 ja
helmikuun 1999 välisen ajan.
Edellä mainitun rikkomisajanjakson yhteydessä kantaja ei voi ensinnäkään pätevästi väittää, että sen osalta on otettava huomioon
lieventäviä olosuhteita sillä perusteella, että se pakotettiin osallistumaan kartelliin. Vaikka nimittäin olisikin näytetty
toteen, että kartellin muut jäsenet – joita kantaja nimittää sen ”kovaksi ytimeksi” – olisivat kohdistaneet kantajaan taloudellista
painostusta saadakseen sen osallistumaan kartellisopimuksiin, kantaja on kuitenkin kartelliin liityttyään noudattanut kartellin
jäsenten päätöksiä, eikä se ole ollut täysin passiivinen tai seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa. Kuten komission
suuntaviivoissa täsmennetään, sakon määrää voidaan alentaa ainoastaan sen perusteella, että yritys on ollut ”täysin” passiivinen
tai seurailijan asemassa. Kartellin tiettyjen toimintajaksojen aikana tai tiettyjen kartellisopimusten suhteen ei näin ollen
ole riittävää, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” (ks. vastaavasti edellä 105 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 254 kohta ja edellä 77 kohdassa mainittu asia Carbone‑Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, 179 kohta).
Toiseksi tämän päätelmän vahvistaa se, että kantaja osallistui kyseisen ajanjakson aikana erittäin säännöllisesti kartellin
kokoontumisiin. Kuten komissio mainitsee, kantaja osallistui lokakuun 1997 ja joulukuun 1998 välisenä aikana kymmeneen 12
kokouksesta (ks. tältä osin riidanalaisen päätöksen 124, 128, 129, 131, 132, 142, 144, 146 ja 155 perustelukappale) ja jätti
tänä aikana osallistumatta ainoastaan 16. ja 22.10.1998 pidettyihin kokouksiin (riidanalaisen päätöksen 145 ja 152 perustelukappale).
Lisäksi kaksi näistä kokouksista järjestettiin sen omissa toimitiloissa. Nämä olivat 20.10.1997 (riidanalaisen päätöksen 128
perustelukappale) ja 2.12.1998 pidetyt kokoukset (riidanalaisen päätöksen 146 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 150
perustelukappaleesta ilmenee vielä, että kantaja sopi 2.7.1998 Dimon Italian, Deltafinan ja Transcatabin kanssa ATI:n tarjouskilpailussa
tarjottavasta enimmäishinnasta.
Kolmanneksi riidanalaisesta päätöksestä ilmenee (ks. riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappale), että kantaja kutsui 29.5.1998
Deltafinan, Dimon Italian ja Transcatabin toimitusjohtajat 4.6.1998 pidettävään kokoukseen. Tämän jälkeen kutsuttiin koolle
toinen kokous, joka oli määrä pitää 2.7.1998 mutta joka pidettiinkin vasta 4.7.1998. Tässä kokouksessa tehtiin kantajan edustajan
laatima tai kopioima kirjallinen sopimus eli niin sanottu Villa Graziolin sopimus, jossa vahvistettiin Burley-, Bright- ja
DAC-raakatupakkalajien ostohinnat (riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappale).
Tässä yhteydessä kantaja katsoo virheellisesti, että sen asema tätä sopimusta valmistelevien kartellikokousten puheenjohtajana
käsitti yksinomaan hallinnollisia tehtäviä eikä antanut sille suurempaa vaikutusmahdollisuutta sopimuksen suunnitteluun ja
laadintaan. Kokousten koollekutsuminen, esityslistan esittäminen ja kokouksia valmistelevien asiakirjojen jakeleminen eivät
merkitse matalan profiilin omaksuneen seurailijan passiivisuutta. Tällaiset aloitteet ilmentävät kantajan myönteistä ja aktiivista
suhtautumista kartellin kehittämiseen, jatkamiseen ja valvontaan. Lisäksi ei suinkaan ole täysin merkityksetöntä, että itse
Romana Tabacchin pääjohtaja B (jonka määräysvallassa yhtiö oli) osallistui kartellikokouksiin, vaikka yrityksessä ei ollutkaan
vastaavaa hierarkiaa kuin muissa kartellin jäsenissä. Näiden seikkojen avulla ei ainakaan voida näyttää toteen sitä, että
kantaja olisi ollut ”täysin passiivinen tai seurailijan asemassa” (ks. vastaavasti edellä 105 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 257 kohta).
Todettakoon vielä, ettei kantaja esitä erityisiä seikkoja eikä todisteita, kuten kartellin muiden jäsenten ilmoituksia, jotka
voisivat osoittaa, että sen asenne kyseisissä kokouksissa olisi poikennut merkittävästi muiden kartellin jäsenten asenteesta,
koska se oli kartellissa täysin passiivinen tai seurailijan asemassa.
Kun yritys on osallistunut, vaikkakaan ei aktiivisesti, kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus, sen on katsottava
osallistuneen kartelliin, ellei se osoita sanoutuneensa avoimesti irti lainvastaisesta yhteistoiminnasta. Olemalla läsnä kyseisen
kartellin kokouksissa kantaja nimittäin yhtyi – tai ainakin sai muut osanottajat uskomaan, että se yhtyi – periaatteessa niissä
sovitun kilpailunvastaisen sopimuksen sisältöön (ks. vastaavasti edellä 131 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland
ym. v. komissio, tuomion 81, 82 ja 85 kohta).
Tässä yhteydessä ei voida myöskään hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan on epäoikeudenmukaista ja suhteetonta, että tätä
periaatetta sovelletaan yhtä ankarasti ”suuriin yrityksiin”, joilla on useimmiten oikeudellista ja taloudellista tietoa sekä
infrastruktuureja, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomisia ja
niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia, kuin pieniin perheyrityksiin, joissa tiettyjä toimintatapoja ei välttämättä
edes pidetä lainvastaisina. Tältä osin on riittävää muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio voi suuntaviivojen
1 kohdan A alakohdan viidennen alakohdan perusteella nostaa suurten yritysten sakkoja, mutta siinä ei velvoiteta komissiota
pienentämään pienille yrityksille asetettuja sakkoja. Koska lisäksi kyseessä olevan kartellin yhteensoveltumattomuus unionin
kilpailuoikeuden sääntöjen kanssa vahvistetaan nimenomaisesti EY 81 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa ja koska siitä on vakiintunutta
oikeuskäytäntöä, kantaja ei voi väittää, ettei se tuntenut riittävästi asiaa koskevaa oikeutta. Riidanalaisesta päätöksestä
ilmenee, että rikkomisesta syytetyt yritykset olivat hyvin tietoisia kartellin lainvastaisuudesta; sen tarkoituksena oli viitehintojen
vahvistaminen, markkinoiden jakaminen ja asiakkaiden jakaminen (ks. vastaavasti edellä 89 kohdassa mainittu asia SNCZ v. komissio,
tuomion 82 kohta).
Jotta voitaisiin katsoa yrityksen rikkoneen tahallaan perustamissopimuksen kilpailumääräyksiä, ei vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan ole välttämätöntä, että yritys on ollut tietoinen siitä, että se rikkoo määräyksiä, vaan riittävää on jo se, että yrityksen
olisi pitänyt tietää, että sen käyttäytymisen tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen (asia T‑143/89, Ferriere Nord v. komissio,
tuomio 6.4.1995, Kok., s. II‑917 ja edellä 89 kohdassa mainittu asia SNCZ v. komissio, tuomion 83 kohta).
Komissiolla ei ole velvollisuutta lieventää sakkoja, kun kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria. Yrityksen koko on
nimittäin otettu huomioon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetun enimmäismäärän ja suuntaviivojen säännösten
avulla. Näitä kokoon liittyviä seikkoja lukuun ottamatta ei ole mitään syytä kohdella pieniä tai keskisuuria yrityksiä toisin
kuin muita yrityksiä. Se, että kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria yrityksiä, ei vapauta niitä velvollisuudesta
noudattaa kilpailusääntöjä (ks. edellä 89 kohdassa mainittu asia SNCZ v. komissio, tuomion 84 kohta; ks. vastaavasti myös
asia T‑18/03, CD-Contact Data v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II‑1021, 115 kohta).
Tämän vuoksi komissio ei ole rikkonut suuntaviivojaan, kun se ei ole katsonut, että kantajan tapauksessa olisi otettava huomioon
lieventäviä olosuhteita sillä perusteella, että kantaja on ollut passiivinen tai seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa.
–       Perustelujen puuttuminen
Kantaja väittää lähinnä, ettei riidanalaista päätöstä ole perusteltu siltä osin kuin on kyse sen passiivisuudesta kartellissa
ja siitä, että se pakotettiin painostuksen alaisena osallistumaan kartelliin.
Tästä on todettava ensinnäkin, että väitetty passiivisuus kilpailusääntöjen rikkomisessa on ainoa seikka, johon kantaja väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa nimenomaisesti vetoaa lieventävänä olosuhteena, ja toiseksi, ettei komissio tosiasiallisesti ottanut
tätä lieventävää olosuhdetta huomioon riidanalaisessa päätöksessä.
Tässä yhteydessä ei ole kuitenkaan mahdollista vedota siihen, ettei komissio ole riidanalaisen päätöksen lieventäviä olosuhteita
koskevassa osassa selittänyt syitä, joiden takia se katsoi, ettei tiettyjä kantajan väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa
tällä perusteella mainitsemia seikkoja ollut otettava huomioon.
Tässä yhteydessä on tärkeää muistuttaa, että vaikka komission on EY 253 artiklan mukaan perusteltava päätöksensä mainitsemalla
tosiseikat, joista riippuu, onko päätös perusteltu, sekä päätöksen tekemiseen johtaneet seikat, vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan tämä määräys ei velvoita komissiota esittämään kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita hallinnollisen
menettelyn aikana on käsitelty (asia 322/81, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok.,
s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 14 ja 15 kohta ja edellä 186 kohdassa mainittu asia Fiskeby Board v. komissio, tuomion 127
kohta).
Riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleesta kuitenkin ilmenee, että komissio alensi kantajalle määrättävän sakon perusmäärää
30 prosenttia todettuaan, että sakon alentaminen lieventävien olosuhteiden perusteella oli asianmukaista, kun asiaa arvioitiin
kokonaisvaltaisesti ottamalla huomioon kaikki asiaankuuluvat seikat.
Tämä väite on näin ollen hylättävä. Tästä seuraa, että neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen osa: komissio ei ottanut asianmukaisesti huomioon lieventävänä olosuhteena sitä, että kantaja ”toimi jatkuvasti kartellin
tavoitteen vastaisesti” jättämällä järjestelmällisesti noudattamatta kartellin päätöksiä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää myös tuoneensa hallinnollisen menettelyn aikana esille, ettei se pannut kartellin päätöksiä täytäntöön. Sopimusten
noudattamatta jättäminen on ollut kokonaisvaltaista ja järjestelmällistä ja kestänyt lähes koko vuoden 1999 sekä vielä toukokuun
2001 ja helmikuun 2002 välisen ajan. Lisäksi kantajan on mahdollista katsoa noudattaneen kartellin päätöksiä ainoastaan osittain
ja satunnaisesti myös lokakuun 1997 ja helmikuun 1999 välisenä aikana, joten se olisi ollut oikeutettu sakon alennukseen sen
lieventävän seikan perusteella, että se on käytännössä jättänyt soveltamatta rikkomista koskevia sopimuksia ja menettelytapoja.
Kantajan mukaan suuntaviivoissa ei nimittäin mainita, että tällaiset lieventävät olosuhteet olisi huomioitava ainoastaan siinä
tapauksessa, että sopimuksen noudattamatta jättäminen on ollut kokonaisvaltaista ja järjestelmällistä. On siis syrjintäkiellon
periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen vastaista kieltäytyä hyväksymästä, että kartellin jäsen on pannut täytäntöön kilpailua
rajoittavat sopimukset ainoastaan osittain, sillä tällä laiminlyödään velvollisuutta erottaa vakavuusasteet rikkomiseen osallistuneiden
yksittäisten yritysten käyttäytymisessä.
Tämän kanneperusteen lopuksi kantaja pyytää unionin yleistä tuomioistuinta arvioimaan uudelleen sille määrätyn sakon perusmäärän
alennuksen ja korottamaan sitä merkittävästi, jotta siinä otettaisiin huomioon lieventävänä olosuhteena kantajaan kohdistettu
painostus ja kantajan täysin passiivinen osuus rikkomisessa sekä sen lieventävän olosuhteen todellinen vaikutus, että kantaja
toimi jatkuvasti kartellin tavoitteen vastaisesti.
Komissio vaatii neljännen kanneperusteen toisen osan hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteensa tässä osassa kantaja vaatii sakkonsa määrän alentamista sillä perusteella, että se ”on käytännössä jättänyt
soveltamatta rikkomista koskevia sopimuksia ja menettelytapoja”, mikä kuuluu suuntaviivojen 3 kohdassa lueteltuihin lieventäviin
olosuhteisiin. Kantajan mukaan 30 prosentin alennus sakon perusmäärästä ei vastaa täysin sitä lieventävää olosuhdetta, että
kantaja toimi jatkuvasti kartellin tavoitteen vastaisesti, mikä käytännössä ilmeni siten, että se jätti järjestelmällisesti
noudattamatta kartellin päätöksiä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio on velvollinen toteamaan lieventävän olosuhteen olemassaolon sillä perusteella,
ettei kartellia ole pantu täytäntöön, vain silloin, kun yritys, joka vetoaa tähän seikkaan, voi osoittaa, että se on selvästi
ja huomattavasti vastustanut tämän kartellin toteuttamista jopa siten, että se on häirinnyt sen toimintaa, ja että se ei ole
näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen kartellin täytäntöönpanoon (edellä 180
kohdassa mainittu asia Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomion 113 kohta ja edellä 77 kohdassa mainittu asia Carbone‑Lorraine
v. komissio, tuomio 8.10.2008, 196 kohta). Yritysten olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne
voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden
rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, kun niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään
kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla (edellä 73 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 277
ja 278 kohta ja edellä 103 kohdassa mainittu asia Itochu v. komissio, tuomion 145 kohta).
Sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa ei myöskään todeta, että komission on aina otettava järjestelmällisesti
ja erikseen huomioon kaikki suuntaviivojen 3 kohdassa luetellut lieventävät olosuhteet. Oikeuskäytännön mukaan tästä seuraa,
ettei komissiolla ole velvollisuutta myöntää tällä perusteella automaattisesti lisäalennusta, sillä sitä, onko sakon mahdollinen
alentaminen lieventävien olosuhteiden perusteella asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti ottamalla huomioon kaikki
asiaan vaikuttavat seikat.
Lopuksi komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Romana Tabacchi ei osallistunut tiettyihin kartellin osiin (nimittäin suoriin ostoihin tuottajilta, joilta se alkoi ostaa
pieniä määriä vasta vuonna 2000) – –. Lisäksi Romana Tabacchi toimi usein kartellin tavoitteen vastaisesti jopa niin, että
kartellin muut jäsenet joutuivat keskenään neuvottelemaan, miten sen käyttäytymiseen olisi suhtauduttava – –. Näiden seikkojen
perusteella Romana Tabacchille määrättävän sakon perusmäärää on aiheellista alentaa 30 prosenttia.”
Kuten komissio aivan oikein toteaa, jo tämän perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että olosuhteet, joihin kantaja tässä
kanneperusteessa vetoaa, on otettu asianmukaisesti huomioon.
Edellä esitetyn perusteella kantajan tämän kanneperusteen yhteydessä esittämät väitteet ja argumentit on hylättävä perusteettomina.
6.
Viides kanneperuste: sakon epäoikeudenmukaisuus ja suhteettomuus kantajan omaisuusrakenteeseen ja maksukykyyn nähden

Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan sille määrätty sakko, joka on lähes kaksi kertaa niin suuri kuin sen yhtiöpääoma, on epäoikeudenmukainen ja
kohtuuton. Kantaja pitää nyt käsiteltävää tapausta malliesimerkkinä komission ”huonosta hallinnosta”. Komission harkintavallan
väärinkäyttö sakkojen määrittämisessä on käsiteltävässä asiassa ollut tavallista vakavampaa, koska kartellin suurimpiin ja
vahvimpiin jäseniin on samanaikaisesti sovellettu sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevaa politiikkaa, mikä
on johtanut kokonaisuudessaan harvinaisen epäoikeudenmukaiseen lopputulokseen. Komission leväperäisyys ja pintapuolinen suhtautuminen
kantajaan on luonut ristiriitaisen tilanteen, jossa kantaja on saanut prosentuaalisesti ankarimman seuraamuksen – nimittäin
10 prosenttia liikevaihdosta – ja joutuu käytännössä poistumaan markkinoilta, vaikka se oli yrityksistä ainoa, joka pyrki
horjuttamaan kartellin vakautta ja toimi siinä ainoastaan lyhyen ajan eikä osallistunut kuin osaan kartellin toiminnoista.
Riidanalaisessa päätöksessä tehty epäoikeudenmukainen erottelu sakoista vapautuksen tai sakkojen lievennyksen komissiolta
saaneiden kartellin ”kovaa ydintä” edustavien jäsenten ja kantajan välillä johtui suuntaviivojen muodollisesta ja kaavamaisesta
soveltamisesta, joka on vastoin sakon yksilöllistämistä ja mukauttamista koskevia vaatimuksia.
Tässä yhteydessä kantaja myös korostaa, että sille määritetyn sakon määrä ennen sen asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa
säädetyn enimmäismäärän soveltamista, joka on 10 prosenttia sen liikevaihdosta (8,75 miljoonaa euroa), vastasi yli 42:ta prosenttia
kantajan liikevaihdosta vuosina 2004 ja 2005, kun taas Deltafinalle määrätyn sakon (30 miljoonaa euroa) osuus oli vain 31 prosenttia
tämän liikevaihdosta samana ajanjaksona. Komission olisi pitänyt estää tällaiset ”oheisvaikutukset” kiinnittämällä niihin
mahdollisimman suurta huomiota soveltaessaan suuntaviivoja lopullisessa päätöksessä.
Kantajalle määrätty sakko ei ainoastaan loukkaa suhteellisuusperiaatetta vaan jää myös vaille tehokasta vaikutusta vaarantamalla
auttamattomasti kantajan olemassaolon. Koska sakko on noin kaksi kertaa niin suuri kuin kantajan yhtiöpääoma, sen täytäntöönpano
on omiaan ajamaan kantajan selvitystilaan.
Kantaja vetoaa vielä suuntaviivojen 5 kohdan b alakohtaan, jota sen mukaan on tulkittava siten, että yritys luokitellaan maksukyvyttömäksi,
jos suuren rahamääräisen seuraamuksen määrääminen on omiaan aiheuttamaan sille vakavan taloudellisen vahingon tai jopa sen
asettamisen välittömästi selvitys- tai maksukyvyttömyystilaan, joka johtaa sen konkurssiin. Lisäksi kantaja muistuttaa, että
vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen todellisella maksukyvyllä voi olla merkitystä ainoastaan erityisessä yhteiskunnallisessa
tilanteessa, joka perustuu niihin seurauksiin, joita sakon maksamisella voi olla etenkin työttömyyden kasvun tai yrityksen
ala- tai yläpuolella tuotantoketjussa olevien talouden alojen heikentymisen kannalta. Kantajan mukaan sille määrätty sakko
on omiaan johtamaan tuotantoketjun loppupään markkinoiden heikentymiseen.
Kuten elintarvikealan osuustoimintakeskuksen (Centro cooperativo agroalimentare, CECAS) johtajan, Italian maatalous- ja elintarvikeosuuskuntien
liiton (Federazione nazionale delle cooperative agricole e agroalimentari, Fedagri) varapuheenjohtajan ja sen tupakkakomitean
(Consulta Tabacco) puheenjohtajan F:n 16.1.2006 antamassa lausunnossa vahvistetaan, kantajan vetäytyminen markkinoilta johtaisi
Italiaan sijoittautuneiden toimijoiden viljelemän tupakan viennin loppumiseen tai merkittävään vähenemiseen, sillä italialaisille
viljelijöille kantaja edustaa tietyille ”kapeille erityismarkkinoille” suuntautuvan viennin kiintopistettä. Kantajan mukaan
katoamisella markkinoilta olisi tuhoisat vaikutukset italialaisen tumman tupakan ja Beneventon alueella (Italia) tuotetun
burley-tupakkalajin aloilla. Kantajan poistuttua sen ostamien tupakkalajien tuottajilla ei nimittäin olisi enää menekkimahdollisuuksia,
mikä vaikuttaisi haitallisesti maataloutta harjoittavien alueiden työllisyyteen ja yleensäkin niiden talouteen.
Kantajan katoaminen markkinoilta ei myöskään vastaisi kilpailun ja markkinoiden edistämisen tavoitetta, koska se ainoastaan
pahentaisi markkinoiden keskittymistä. Dimonin ja SCC:n sulauduttua 13.5.2005 Yhdysvalloissa Alliance One -kokonaisuudeksi
niiden italialaiset tytäryhtiöt Dimon Italia ja Transcatab nimittäin vetäytyivät markkinoilta, joten kantajan poistuttua Italian
tupakkamarkkinat jäisivät vastedes yhden ainoan jalostajan, nimittäin Deltafinan, haltuun. Komission määräämän 2 miljoonan
euron sakon maksaminen johtaisi siis kantajan poistumiseen markkinoilta, mistä hyötyisi eniten Deltafina, Italian viimeinen
suuri tupakanjalostaja.
Määräämällä kantajalle näin kohtuuttoman seuraamuksen komissio on tässä tapauksessa laiminlyönyt ”erityisestävyyden” tavoitteen
ja määrännyt lainvastaisen ”varoittavan” seuraamuksen.
Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja väittää lähinnä, että komission riidanalaisessa päätöksessä määräämä sakko loukkaa jo sinänsä suhteellisuusperiaatetta
ja ettei siinä ole otettu huomioon kantajan todellista maksukykyä sen erityisessä sosiaalisessa toimintakentässä.
Tästä kysymyksestä kantaja ensinnäkin toteaa yleisesti, että komission riidanalaisessa päätöksessä kantajalle määräämä sakko
on sen liikevaihtoon ja osakepääomaan nähden epäoikeudenmukainen ja suhteeton ja vaarantaa vakavasti sen olemassaolon.
On kuitenkin aiheellista huomauttaa, että kantajan väite, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetty
enimmäismäärä eli 10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta merkitsisi enimmäisseuraamusta, on virheellinen. Kuten oikeuskäytännöstä
ilmenee, tällä enimmäismäärällä on erillinen ja rikkomuksen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen
nähden itsenäinen tavoite; sen tarkoituksena on nimittäin estää se, että yrityksille määrättäisiin sakkoja, joiden osalta
on ennakoitavissa, etteivät yritykset pysty niitä maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain
likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomion 280 ja 282 kohta ja asia T‑52/03, Knauf Gips v. komissio, tuomio 8.7.2008, 452 kohta, ei julkaistu
oikeustapauskokoelmassa). Toisin kuin kantaja antaa ymmärtää, kyseessä on lainsäätäjän asettama, kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti
sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman
suuria ja suhteettomia (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion
281 kohta ja edellä mainittu asia Knauf Gips v. komissio, tuomion 453 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tällaisen enimmäismäärän
ainoana mahdollisena seurauksena on, että sakon määrä alennetaan suurimpaan sallittuun enimmäismäärään silloin, kun se rikkomisen
vakavuutta ja kestoa koskevien arviointiperusteiden mukaan laskettuna ylittää tämän rajan. Sen soveltaminen siis tarkoittaa,
ettei yritys maksa kokonaisuudessaan sakkoa, joka edellä mainittuihin kriteereihin perustuvan arvion mukaan periaatteessa
kuuluisi sen maksettavaksi (ks. edellä mainittu asia Knauf Gips v. komissio, tuomion 454 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Väitteestä, jonka mukaan kantajalle määrätty sakko vaarantaa vakavasti sen olemassaolon ja voi johtaa sen asettamiseen selvitystilaan,
on puolestaan todettava, että oikeuskäytännön mukaan komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon
kyseessä olevan yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka
ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio,
tuomion 327 kohta ja asia C‑308/04 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I‑5997, 105 kohta; ks. myös edellä
212 kohdassa mainittu asia Union Pigments v. komissio, tuomion 175 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T‑452/05, BST
v. komissio, tuomio 28.4.2010, 95 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kantaja ei tässä tapauksessa ole edes
vedonnut tällaiseen perusteeseen hallinnollisen menettelyn aikana.
Väitteestä, jossa kantaja tarkemmin sanoen pyrkii vertaamaan sille määrätyn sakon laskentapohjaa, joka on 42 prosenttia sen
liikevaihdosta, Deltafinalle määrättyyn sakkoon, joka on ainoastaan 31 prosenttia tämän liikevaihdosta, on toiseksi huomautettava,
että ainoastaan lopullisesti määrättyä sakkoa on alennettava asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ylärajan
enimmäismäärän perusteella. Tässä säännöksessä ei siis kielletä komissiota viittaamasta sakon laskemista varten väliaikaiseen
määrään, joka ylittää tämän enimmäismäärän, kunhan lopullinen sakko ei ole enimmäismäärää suurempi (ks. vastaavasti edellä
109 kohdassa mainittu PVC II ‑tapaus, tuomion 592 ja 593 kohta ja edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomion 278 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 97 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v.
komissio, tuomion 367 kohta). Tästä seuraa, ettei komission voida katsoa missään suuntaviivojen soveltamisen vaiheessa olevan
velvollinen varmistamaan sitä, että vahvistetut sakkojen välisummat heijastavat kaikkia niitä eroavaisuuksia, joita asianomaisten
yritysten kokonaisliikevaihtojen välillä on (asia T‑116/04, Wieland‑Werke v. komissio, tuomio 6.5.2009, Kok., s. II‑1087,
87 kohta). Koska komissio ei myöskään ole velvollinen varmistamaan, että niiden sakkojen lopulliset määrät, joihin se laskelmissaan
päätyy kyseisten yritysten osalta, ilmentävät kaikkia niiden liikevaihtojen välisiä eroja, kantaja ei voi moittia komissiota
siitä, että sille on prosentuaalisena osuutena kokonaisliikevaihdosta asetettu suurempi sakko kuin Deltafinalle (ks. vastaavasti
edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 315 kohta; ks. myös vastaavasti edellä
89 kohdassa mainittu asia SNCZ v. komissio, tuomion 114 kohta).
Tältä osin on täsmennettävä, että toisin kuin kantaja väittää, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä myöskään,
että tapauksessa, jossa sakkoja asetetaan useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle, pienelle tai keskisuurelle
yritykselle asetetun sakon määrä ei saisi prosenttiosuutena liikevaihdosta olla suurempi kuin suurille yrityksille asetettujen
sakkojen määrä. Tästä säännöksestä ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien yritysten osalta on
sakon määrää määritettäessä otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto. Tässä yhteydessä on vielä korostettava, että –
kuten jo edellä 228 kohdassa mainittiin – komissiolla ei ole velvollisuutta lieventää sakkoja, kun kyseiset yritykset ovat
pieniä tai keskisuuria. Niitä ei nimittäin ole mitään syytä kohdella eri tavalla kuin muita yrityksiä. Se, että yritykset
ovat pieniä tai keskisuuria, ei siis vapauta niitä velvollisuudesta noudattaa kilpailusääntöjä.
Kantajan väitteistä, joiden mukaan komission on otettava huomioon sen todellinen maksukyky suuntaviivojen 5 kohdan b alakohdassa
tarkoitetussa ”erityisessä sosiaalisessa toimintakentässä”, on kolmanneksi todettava, että niin merkityksellisiä kuin nämä
argumentit ovatkin, asiakirja-aineistosta ei mistään kohden ilmene, että kantaja olisi hallinnollisen menettelyn aikana vedonnut
tällaisen ”toimintakentän” olemassaoloon tai tuonut esille todelliseen maksukykyynsä liittyviä kysymyksiä.
Kantaja vetosi vasta asian käsittelyn kuluessa siihen, että sen katoaminen markkinoilta sakon suuren määrän takia ensinnäkin
heikentäisi tuotantoketjun loppupään markkinoita, koska se johtaisi eräiden Italiaan sijoittautuneiden toimijoiden viljelemän
tupakan viennin loppumiseen tai merkittävään vähenemiseen, ja toiseksi vaikuttaisi tuhoisasti tiettyjen maataloutta harjoittavien
alueiden työllisyyteen ja talouteen, koska kantaja on näiden tuotantoalueiden suurimman osuuskuntakonsortion myymän tumman
tupakan samoin kuin Beneventon alueella tuotetun tupakkalajin (Burley) ainoa ostaja.
Näin ollen kantaja ei voi nyt moittia komissiota asian selvittämisen puutteellisuudesta siltä osin kuin on kyse suuntaviivojen
5 kohdan b alakohdan soveltamisesta, jonka ulottuvuutta on tarkasteltu esimerkiksi riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappaleessa
erään Transcatabin väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa tästä kysymyksestä esittämän väitteen osalta.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan viidennen kanneperusteensa yhteydessä esittämät väitteet ja argumentit on hylättävä
perusteettomina.
7.
Unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvan täyden harkintavallan käyttäminen ja sakon lopullisen määrän määrittäminen
Unionin yleiselle tuomioistuimelle asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa EY 229 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta,
joka merkitsee enemmän kuin pelkkää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota
kanteen kohteena oleva toimi, tarkoittaa sitä, että tämä tuomioistuin voi korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan
ja siis muuttaa riidanalaista toimea jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja myös ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen
esimerkiksi sakon määrää silloin, kun sen käsiteltäväksi saatetaan kysymys sakon määrästä (ks. vastaavasti asia C‑3/06 P,
Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I‑1331, 61 ja 62 kohta ja edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym
Consumer v. komissio, tuomion 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä kysymyksestä on huomautettava, että kun unionin yleinen tuomioistuin vahvistaa sakon määrän, kyseessä ei ole mikään
täsmällinen aritmeettinen laskutoimitus. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole sidottu komission laskutoimituksiin
eikä suuntaviivoihin silloin, kun se käyttää täyttä harkintavaltaansa (ks. edellä 55 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat BASF
ja UCB v. komissio, tuomion 213 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), vaan sen on suoritettava oma arviointinsa ottaen huomioon
kaikki asiaan liittyvät seikat.
Unionin yleisen tuomioistuimen edellä toisesta ja kolmannesta kanneperusteesta suorittaman arvioinnin perusteella on todettava,
että komissio on sakkojen määrän laskemisen yhteydessä ensinnäkin tehnyt tosiseikkoja koskevia arviointivirheitä määrittäessään
kantajan kartelliin osallistumisen kestoa ja toiseksi loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta arvioidessaan kantajan
osallistumisen erityistä painoarvoa.
Komission kantajan osalta rikkomisen keston laskennassa tekemästä virheestä on muistutettava, että – kuten edellä 30 kohdassa
todettiin – komissio väitti kantajan osallistuneen jalostajakartelliin lokakuun 1997 ja 19.2.2002 välisenä aikana ja määritti
rikkomisen lopettamisajankohdaksi näistä jälkimmäisen päivämäärän siten, että kartelliin osallistuminen olisi keskeytynyt
5.11.1999 ja 29.5.2001 väliseksi ajaksi (riidanalaisen päätöksen 302 ja 378 perustelukappale). Koska kantajan osallistuminen
kesti yli kaksi vuotta ja kahdeksan kuukautta, komissio korotti sille määrättävää sakkoa 25 prosenttia. Sakon perusmääräksi
vahvistettiin siten 12,5 miljoonaa euroa (ks. riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappale).
Kuten kolmannen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä todettiin (ks. edellä 134–143 ja 150–165 kohta), komissio katsoi virheellisesti,
että kantaja oli osallistunut kartelliin kyseisenä ajanjaksona ja keskeyttänyt osallistumisensa marraskuun 1999 ja toukokuun
2001 väliseksi ajaksi. Siltä osin kuin on kyse kartelliin osallistumisen jatkumisesta 5.11.1999 asti, erityisesti edellä 134–149
kohdassa esitetystä ilmenee, ettei komissiolla ollut perusteita todeta kantajan lopettaneen osallistumisensa 5.11.1999, koska
komissio on riidanalaisessa päätöksessä arvioimiensa todisteiden ja muiden asiakirja-aineistoon liittyvien seikkojen perusteella
voinut ainoastaan katsoa, että osallistuminen on näytetty toteen vain helmikuuhun 1999 asti.
Siltä osin kuin on kyse kantajan väitetystä palaamisesta kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 väliseksi ajaksi, erityisesti edellä
150–164 kohdassa esitetystä ilmenee, että mitkään niistä seikoista, joihin komissio vetoaa, eivät ole riittäviä sen toteamiseksi,
että kantaja osallistui kartelliin edellä mainittuna ajanjaksona, ja että komissio teki siis tosiseikkoja koskevan arviointivirheen,
kun se totesi kantajan palanneen kartelliin kyseisen ajanjakson ajaksi.
Edellä esitetyn perusteella sakon vahvistamisessa huomioon otettava rikkomisen kesto on lyhennettävä 16 kuukauteen.
Toisen komission tekemän virheen osalta edellä 176–195 kohdasta käy ilmi, että riidanalaisessa päätöksessä on loukattu yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta siinä, että komissio käytti vuotta 2001 viitevuotena kantajan sakon laskentapohjan määrittämisessä.
Riidanalaisen päätöksen 370–373 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, että komissio määritti kartelliin osallistuneiden
yritysten suhteellisen painoarvon suhteessa niiden markkinaosuuksiin rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena.
Vuoden 2001 – jota edellä 182–186 kohdassa esitetyistä syistä ei kantajan kohdalla voitu missään tapauksessa pitää rikkomisen
viimeisenä kokonaisena vuotena – valitseminen viitevuodeksi johti kuitenkin siihen, että komissio otti huomioon kyseisen vuoden
markkinaosuuden, joka oli 8,86 prosenttia (ks. riidanalaisen päätöksen 40 perustelukappale). Tämä markkinaosuus oli huomattavasti
suurempi kuin kantajalla rikkomisen tosiasiallisena viimeisenä kokonaisena vuotena eli vuonna 1998 ollut markkinaosuus, joka
oli 2,71 prosenttia, kuten käy ilmi riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 21 mainitusta Romana Tabacchin kirjeestä, jonka
komissio liitti asiakirja-aineistoon unionin yleisen tuomioistuimen määräämän prosessinjohtotoimen seurauksena (ks. edellä
191 kohta).
Koska komission kantajan tapauksessa huomioon ottama markkinaosuus ei komission mukaan merkittävästi eronnut Mindon ja Transcatabin
markkinaosuuksista vuonna 2001 siksi, että ne kaikki olivat 9–11 prosentin luokkaa (ks. riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale),
komissio katsoi voivansa luokitella nämä kolme yritystä samaan ryhmään, jonka osalta sakon laskentapohjaksi vahvistettiin
10 miljoonaa euroa; tämä määrä ei kuitenkaan edellä esitettyjen näkökohtien perusteella vastannut kantajan ”erityistä painoarvoa”
ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköisiä vaikutuksia markkinoihin.
Virheestä, jonka komissio teki ottaessaan huomioon kantajan markkinaosuuden vuonna 2001, seurasi siis kantajan luokitteleminen
virheellisesti sellaiseen yritysryhmään, johon tämä ei kuulunut, mikä viime kädessä sai komission määrittämään kantajan sakolle
laskentapohjan, joka oli suhteeton verrattuna sen suhteelliseen painoarvoon kilpailusääntöjen rikkomisessa.
Näin ollen virheet, jotka komissio teki arvioidessaan kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa ja sen markkinaosuutta ja
luokitellessaan tämän seurauksena kantajan samaan ryhmään kuin yritykset, joiden koko ja suhteellinen painoarvo kartellissa
olivat erilaiset kuin sen, johtivat siihen, että komissio tuli arvioineeksi kantajan aseman kartellissa yhtä tärkeäksi kuin
muiden jalostajien eli Deltafinan, Dimon Italian ja Transcatabin.
Tästä on huomautettava, että kantajan osallistuminen kartelliin oli selvästi erilaista kuin näiden kolmen muun jalostajan,
sillä ne kaikki kuuluivat monikansallisiin konserneihin. Kyseiset kolme jalostaa olivat ainoita, jotka olivat mukana perustamassa
kartellia ja osallistuivat sen kaikkiin osiin rikkomisen alusta loppuun asti. Toisin kuin kantaja, ne kaikki kuuluivat APTI:hin
(riidanalaisen päätöksen 45 perustelukappale), jonka toimintaa ne pyrkivät ohjailemaan (riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappale).
Kuten riidanalaisesta päätöksestä ilmenee (ks. erityisesti 380 perustelukappale), kantaja taas osallistui kartelliin ainoastaan
satunnaisesti ja häiritsi jatkuvasti sen toimintaa osallistumisensa aikana.
On vielä muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja
joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta
käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä
tulevaisuudessa (ks. vastaavasti asia C‑413/08 P, Lafarge v. komissio, tuomio 17.6.2010, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Syy kyseisen yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseen riittävää
ehkäisevää vaikutusta varmistettaessa piilee siis siinä vaikutuksessa, joka mainitulle yritykselle halutaan aiheuttaa, koska
seuraamus ei saa olla vähäinen varsinkaan sen taloudelliseen kapasiteettiin nähden (ks. vastaavasti edellä mainittu asia Lafarge
v. komissio, tuomion 104 kohta).
Lisäksi on huomautettava, että yleisen suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten toimenpiteillä ei saa ylittää
niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja
tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten
rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. edellä 104
kohdassa mainittu oikeuskäytäntö). Tästä seuraa, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoitteisiin eli kilpailusääntöjen
noudattamiseen nähden ja että kilpailun alalla tapahtuneen rikkomisen vuoksi yritykselle määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa
suhteessa rikkomiseen, jota on arvioitava kokonaisuutena ja ottaen muun muassa huomioon rikkomisen vakavuus (ks. edellä 105
kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja on pieni yritys, jonka yhtiöpääoma vuonna 2005 oli ainoastaan 1,1 miljoonaa euroa ja joka
on osakasrakenteeltaan perheyritys eli yhtiöpääoman omistavat kokonaan kaksi luonnollista henkilöä, nimittäin Baianit (edellä
45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi v. komissio, määräyksen 70 ja 123 kohta). Tähän asiaan liittyneessä välitoimimenettelyssä
esitetyistä toteamuksista ilmenee myös, että kantaja joutui vuonna 2005 vielä myymään Cerratinassa Pianellan kunnassa (Italia)
sijainneen tehtaansa perustaakseen vararahaston kattamaan sitä riskiä, että se joutuisi maksamaan 1 miljoonan euron suuruisen
sakon, joten sen käyttöomaisuus on nykyään komission määräämää sakkoa pienempi (edellä 45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi
v. komissio, määräyksen 87 ja 107 kohta).
Välitoimimenettelyn aikana kantaja totesi – komission tätä kiistämättä – niistä vaikutuksista, joita aiheutuisi 2,05 miljoonan
euron sakon kirjaamisesta sen tilinpäätökseen, että Italian siviililain (codice civil) 2447 §:ssä ja 2484 §:n neljännessä
momentissa säädetään, että kun taseen vastattaviin kirjataan erä, joka on kaksi kertaa niin suuri kuin osakepääoma, kuten
nyt käsiteltävässä asiassa määrätty sakko, osakepääoma alenee nollaan. Kun osakepääoma tarkemmin sanottuna supistuu laissa
säädettyä vähimmäismäärää pienemmäksi, osakeyhtiöllä on pääasiallisesti kaksi vaihtoehtoa: joko asettaa yhtiö selvitystilaan
tai sijoittaa uutta pääomaa (ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi v. komissio, määräyksen 88 ja
123 kohta). Välitoimimenettelyssä esitetyistä toteamuksista ilmenee kantajan osoittaneen oikeudellisesti riittävällä tavalla,
että se ja sen osakkaat olivat 13.7.2006 lähtien kykenemättömiä itse hankkimaan edes komission määräämälle 2,05 miljoonan
euron sakolle vaadittavaa pankkitakausta (edellä 45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi v. komissio, määräyksen 100–122
kohta). Tästä on erityisesti mainittava, että on osoitettu, ettei kantajan osakkailla ole mahdollisuutta asettaa pankkitakausta
sakon koko määrälle eivätkä he siten voi myöskään sijoittaa yhtiöpääomaan riittävästi rahaa estääkseen sen asettamisen selvitystilaan
(ks. vastaavasti edellä 45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi v. komissio, määräyksen 123 kohta). Lisäksi pankit, joiden
vakituisena asiakkaana kantaja on, ovat jo poistaneet kantajalta luottolimiitit sen tilanteen heikentymisen vuoksi (edellä
45 kohdassa mainittu asia Romana Tabacchi v. komissio, määräyksen 85 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa mikään ei myöskään
viittaa siihen, että kantajan tilanteen heikentyminen johtuisi vilpistä, jolla se yrittäisi välttyä sakolta.
Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että komission 20.10.2005 määräämä 2,05 miljoonan euron sakko riittää
jo sellaisenaan aiheuttamaan kantajan joutumisen selvitystilaan ja poistumisen markkinoilta, mikä näyttää myös olevan omiaan
aiheuttamaan merkittäviä heijastusvaikutuksia, joihin kantaja viittaa viidennessä kanneperusteessaan.
Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon erityisesti edellä todettujen virheiden
yhteisvaikutus ja kantajan heikko taloudellinen kapasiteetti, kantajalle määrättävän sakon lopulliseksi määräksi on kohtuullista
määrittää 1 miljoona euroa. Tämän suuruisella sakolla kantajaa voidaan rangaista tehokkaasti sen lainvastaisesta käyttäytymisestä
riittävän varoittavalla tavalla seuraamuksen olematta liian vähäinen. Kokonaisuutena arvioituna tätä suurempi sakko olisi
suhteeton kantajan syyksi luettuun rikkomiseen nähden.
Nyt käsiteltävässä asiassa 1 miljoonan euron sakko on siis perusteltu seuraamus kantajan syyksi luetusta käyttäytymisestä.
Edellä esitetyn perusteella on ensinnäkin kumottava riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohta siltä osin kuin siinä todetaan
kantajan osallistuneen rikkomiseen vuoden 1999 helmikuun jälkeen, toiseksi vahvistettava kantajalle määrättävän sakon määräksi
1 miljoona euroa ja kolmanneksi hylättävä kanne muilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti unionin yleinen
tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen
asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa vaatimukset on ratkaistu pääosin kantajan hyväksi. Näin ollen asian olosuhteita arvioidaan oikein,
kun päätetään, että komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.
Välitoimimenettelystä asiassa T-11/06 R unionin yleinen tuomioistuin katsoo sen presidentin 13.7.2006 antaman määräyksen perusteella,
että komissio vastaa siinä omista kuluistaan ja että se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä 20.10.2005 tehdyn komission päätöksen K (2005) 4012 lopullinen (asia KOMP/C.38.281/B.2
– Raakatupakka – Italia) 1 artiklan b kohta kumotaan siltä osin kuin Euroopan komissio toteaa siinä, että Romana Tabacchi
Srl oli osallistunut rikkomiseen vuoden 1999 helmikuun jälkeen.
2)
Romana Tabacchille määrättävän sakon määräksi vahvistetaan 1 miljoona euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Romana Tabacchin oikeudenkäyntikulut.
5)
Asiassa T-11/06 R komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Romana Tabacchin oikeudenkäyntikulut.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä lokakuuta 2011.
Sisällys
Asian tausta
1.  Hallinnollinen menettely
2.  Riidanalainen päätös
Sakkojen laskentapohjan vahvistaminen
Rikkomisen vakavuus
Eriytetty kohtelu
Sakkojen perusmäärän vahvistaminen
Lieventävät olosuhteet
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sakon enimmäismäärä
Yhteistyötiedonannon soveltaminen
Sakkojen lopullinen määrä
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Todistajien kuulemista koskeva vaatimus
2.  Ensimmäinen kanneperuste: asian selvittämistoimien puutteellisuus, perustelujen puuttuminen tai epäjohdonmukaisuus sekä
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sillä, ettei komissio ottanut huomioon, ettei
kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yleisiä huomautuksia
Kartellin todellisen markkinavaikutuksen huomiotta jättäminen sakon määrittämisessä
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
Perustelujen puuttuminen ja epäjohdonmukaiset perustelut
3.  Kolmas kanneperuste: perustelujen ja selvittämistoimien puutteellisuus sekä todistustaakkaa koskevien sääntöjen rikkominen
siltä osin kuin on kyse väitettyyn rikkomiseen osallistumisen kestosta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan kartelliin osallistumisen päättymispäivä vuonna 1999
Kantajan osallistuminen kartelliin 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana
–  Deltafinan 29.5.2001 lähettämä faksi
–  16.11.2001 ja 8.1.2002 pidetyt kokoukset
4.  Toinen kanneperuste: perustelujen epäjohdonmukaisuus ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sakon laskentapohjan
määrittämisessä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Neljäs kanneperuste: kantajalle kartellin toiminnan ”häiritsemisestä” myönnetyn sakonalennuksen riittämättömyys ja muiden
lieventävien olosuhteiden huomiotta jättäminen
Ensimmäinen osa: kantajaan kohdistuneiden paineiden ja kantajan puhtaasti passiivisen aseman huomiotta jättäminen lieventävinä
olosuhteina
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Väite, jonka mukaan sitä, että kantaja oli pakotettu osallistumaan kartelliin, ei otettu huomioon
–  Väite, jonka mukaan kantajan täysin passiivista tai seurailijan asemaa ei otettu huomioon
–  Perustelujen puuttuminen
Toinen osa: komissio ei ottanut asianmukaisesti huomioon lieventävänä olosuhteena sitä, että kantaja ”toimi jatkuvasti kartellin
tavoitteen vastaisesti” jättämällä järjestelmällisesti noudattamatta kartellin päätöksiä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
6.  Viides kanneperuste: sakon epäoikeudenmukaisuus ja suhteettomuus kantajan omaisuusrakenteeseen ja maksukykyyn nähden
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
7.  Unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvan täyden harkintavallan käyttäminen ja sakon lopullisen määrän määrittäminen
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.